ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C‑503/14

Európska komisia

proti

Portugalskej republike

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 21, 45 a 49 ZFEÚ – Články 28 a 31 Dohody o Európskom hospodárskom priestore – Voľný pohyb osôb – Voľný pohyb pracovníkov – Sloboda usadiť sa – Zdaňovanie ziskov fyzických osôb, ktoré vyplývajú z výmeny obchodných podielov – Zdaňovanie ziskov fyzických osôb, ktoré vyplývajú z prevodu celého majetku súvisiaceho s podnikateľskou a samostatnou zárobkovou činnosťou – Zdaňovanie jednotlivcov pri odchode do zahraničia – Okamžitý výber dane – Rozdielne zaobchádzanie medzi fyzickými osobami, ktoré vymenia obchodné podiely a ponechajú si bydlisko na vnútroštátnom území, a fyzickými osobami, ktoré uskutočnia takúto výmenu a usadia sa na území iného členského štátu Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru – Rozdielne zaobchádzanie medzi fyzickými osobami, ktoré prevedú celý majetok súvisiaci so samostatnou zárobkovou činnosťou na spoločnosť so sídlom a skutočným vedením na území Portugalska, a fyzickými osobami, ktoré uskutočnia takýto prevod na spoločnosť so sídlom a skutočným vedením na území iného členského štátu Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru – Proporcionalita“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. decembra 2016

Žaloba o nesplnenie povinnosti–Predmet sporu–Určenie počas konania pred podaním žaloby–Spresnenie pôvodných výhrad v návrhu na začatie konania–Prípustnosť (Článok 258 ZFEÚ) Voľný pohyb osôb–Ustanovenia Zmluvy–Cieľ–Pravidlá, ktorých cieľom je zjednodušiť výkon profesijnej činnosti na celom území Únie Občianstvo Únie–Voľný pohyb osôb–Sloboda usadiť sa–Obmedzenia–Daňová právna úprava–Zdaňovanie ziskov fyzických osôb, ktoré vyplývajú z výmeny obchodných podielov–Odklad zdanenia v prípade bydliska na vnútroštátnom území–Premiestnenie bydliska daňovníka do iného členského štátu–Povinnosť uvedeného daňovníka, aby na účely zdanenia za rok, v ktorom prestal byť rezidentom, zahrnul medzi príjmy sumu, ktorá nebola pri výmene akcií zdanená–Neprípustnosť aj z hľadiska Dohody o Európskom hospodárskom priestore–Odôvodnenie–Neexistencia (Články 21, 45 a 49 ZFEÚ; Dohoda o EHP, články 28 a 31) Sloboda usadiť sa–Obmedzenia–Daňová právna úprava–Zdaňovanie ziskov fyzických osôb, ktoré vyplývajú z prevodu celého majetku súvisiaceho s podnikateľskou a samostatnou zárobkovou činnosťou–Vnútroštátna právna úprava, ktorá vyhradzuje odklad zdanenia pre fyzické osoby, ktoré uskutočnili takýto prevod, na spoločnosť rezidenta–Neprípustnosť aj z hľadiska Dohody o Európskom hospodárskom priestore–Odôvodnenie–Neexistencia (Článok 49 ZFEÚ; Dohoda o EHP, článok 31)
Verejné orgány sú totiž povinné, keď chcú udeliť koncesiu, ktorá nepatrí do pôsobnosti smerníc týkajúcich sa rôznych kategórií verejných obstarávaní, dodržiavať vo všeobecnosti základné pravidlá Zmluvy o FEÚ a osobitne zásadu zákazu diskriminácie. Najmä pokiaľ takáto koncesia vykazuje nepochybný cezhraničný záujem, jej udelenie podniku usadenému v členskom štáte verejného obstarávateľa bez akejkoľvek transparentnosti predstavuje rozdiel v zaobchádzaní na ujmu podnikov usadených v iných členských štátoch, ktoré by mohli mať o túto koncesiu záujem. Takýto rozdiel v zaobchádzaní je v zásade zakázaný článkom 49 ZFEÚ.

Existenciu nepochybného cezhraničného záujmu treba v prejudiciálnom konaní posúdiť na základe súhrnu relevantných kritérií, akými sú hospodársky význam zákazky, geografické miesto jej výkonu alebo jej technické vlastnosti, a to s prihliadnutím na vlastné charakteristiky dotknutej zákazky. V tejto súvislosti, ako vyplýva z článku 94 Rokovacieho poriadku, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania by mal mať Súdny dvor možnosť oboznámiť sa so zhrnutím skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú, ako aj so spojitosťou existujúcou najmä medzi týmto skutkovým stavom a prejudiciálnymi otázkami. Preto by sa zistenie potrebných skutočností umožňujúcich overenie existencie nepochybného cezhraničného záujmu mali vnútroštátnym súdom uskutočniť predtým, než sa tento súd obráti na Súdny dvor.

(pozri body 66, 68)
Články 107 až 109 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia bodom 40 až 46 oznámenia Komisie o uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci na podporné opatrenia v prospech bánk v súvislosti s finančnou krízou od 1. augusta 2013 (oznámenie o bankovníctve), pokiaľ tieto body podmieňujú schválenie štátnej pomoci podmienkou rozdelenia bremena medzi akcionárov a držiteľov podriadených cenných papierov.

Takéto opatrenia na rozdelenia bremena nákladov totiž možno chápať aj ako opatrenia na to, aby sa zabránilo využívaniu štátnej pomoci ako jednoduchého nástroja na vyriešenie ťažkostí dotknutých bánk.

Cieľom opatrení na rozdelenie bremena je ďalej zaistiť, aby sa ešte pred poskytnutím akejkoľvek štátnej pomoci banky, ktoré majú nedostatok kapitálu, usilovali vyriešiť tento problém so svojimi investormi, a to predovšetkým prostredníctvom navýšenia vlastného imania a príspevkov podriadených veriteľov, pretože takéto opatrenia môžu znížiť objem poskytnutej štátnej pomoci.

Opačné riešenie by mohlo vyvolať narušenie hospodárskej súťaže, pokiaľ by banky, ktorých akcionári a podriadení veritelia by neprispeli k zníženiu nedostatku vlastného kapitálu, získali vyššiu štátnu pomoc, než aká by stačila na vyriešenie problému spočívajúceho v nedostatočnom kapitále.

Okrem toho na vyriešenie problému „morálneho hazardu“, ktorý súvisí s tým, že jednotlivci sú náchylní na prijímanie riskantných rozhodnutí, keď sami nie sú zodpovední za ich negatívne dôsledky, je nevyhnutné zabrániť tomu, aby možnosť získať štátnu pomoc povzbudzovala banky k tomu, aby využívali rizikovejšie finančné nástroje, ktoré by mohli viesť k väčším stratám, a to by mohlo vážne narušiť hospodársku súťaž a integritu vnútorného trhu.

Napokon treba uviesť, že prijatím oznámenia o bankovníctve Komisia nezasiahla do právomoci, ktoré z článkov 108 a 109 ZFEÚ vyplývajú Rade Európskej únie. Vzhľadom na to, že toto oznámenie len stanovuje pravidlá správania sa, ktoré vo svojom dôsledku obmedzujú Komisiu pri výkone jej voľnej úvahy podľa článku 107 ods. 3 písm. b) ZFEÚ, nemá totiž vplyv na právomoc, ktorú článok 108 ods. 2 tretí pododsek ZFEÚ zveruje Rade, teda právomoc rozhodnúť za výnimočných okolností na žiadosť členského štátu, že štátna pomoc je zlučiteľná s vnútorným trhom, a nepredstavuje nariadenie, ako je nariadenie podľa článku 109 ZFEÚ, ktoré je podľa článku 288 druhého pododseku ZFEÚ záväzné erga omnes.

(pozri body 55 – 60, bod 2 výroku)
Článok 101 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa na základe licenčnej zmluvy držiteľovi licencie uložila povinnosť platiť poplatok za využívanie patentovanej technológie počas celého obdobia účinnosti tejto zmluvy v prípade zrušenia alebo neporušovania práv vyplývajúcich z patentu, ktorý je predmetom licencie, pokiaľ držiteľ licencie mohol slobodne vypovedať túto zmluvu v primeranej výpovednej lehote.

Ak totiž v priebehu obdobia účinnosti licenčnej zmluvy zostane poplatok splatný aj po zániku práv priemyselného vlastníctva, platí o to viac to isté aj pred zánikom týchto práv. Skutočnosť, že súdy štátov udelenia patentov rozhodli po vypovedaní licenčnej zmluvy, že využívanie poskytnutej technológie spoločnosťou žalobcom neporušuje práva vyplývajúce z týchto patentov, nemá vplyv na splatnosť poplatku za obdobie predchádzajúce tomuto vypovedaniu. Vzhľadom na to, že držiteľ licencie mal právo uvedenú zmluvu kedykoľvek vypovedať, táto povinnosť nepredstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ.

(pozri body 41 – 43 a výrok)
Článok 101 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že podniku v zásade môže byť pripísaná zodpovednosť za zosúladený postup z dôvodu konania nezávislého poskytovateľa, ktorý tomuto podniku poskytuje služby, len v prípade, ak je splnená jedna z týchto podmienok:

— poskytovateľ v skutočnosti vykonával činnosť pod vedením a kontrolou obvineného podniku, alebo

— tento podnik vedel o protisúťažných cieľoch, ktoré sledovali jeho konkurenti a poskytovateľ, a zamýšľal prispieť k ich naplneniu svojím vlastným správaním, alebo tiež

— uvedený podnik mohol rozumne predpokladať protisúťažné konanie svojich konkurentov a poskytovateľa a bol ochotný prevziať z toho vyplývajúce riziko.

V prvom rade v rozsahu, v akom poskytovateľ ponúka služby na danom trhu za odplatu a nezávisle, musí byť totiž tento poskytovateľ na účely uplatnenia pravidiel smerujúcich k sankcionovaniu protisúťažného správania považovaný za podnik, ktorý je odlišný od podnikov, ktorým poskytuje svoje služby, a konania takého poskytovateľa nemôžu byť zrazu pripísané jednému z týchto podnikov.

V druhom rade, pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, podnik môže byť zodpovedný za konania poskytovateľa, ktorý sa javí ako nezávislý, ale v skutočnosti vykonáva činnosť pod vedením a kontrolou tohto podniku. O taký prípad by išlo vtedy, ak by disponoval samostatnosťou a flexibilitou, pokiaľ ide o spôsob výkonu dohodnutej činnosti, len v malom rozsahu alebo vôbec, pričom jeho údajná nezávislosť by zakrývala existenciu pracovnoprávneho vzťahu. Navyše takéto vedenie alebo takáto kontrola by mohli byť vyvodené z existencie osobitných organizačných, hospodárskych a právnych väzieb medzi dotknutým poskytovateľom a príjemcom služieb podobne ako v prípade vzťahu medzi materskými spoločnosťami a ich dcérskymi spoločnosťami.

Pokiaľ ide o druhú z uvedených podmienok, hoci je takáto podmienka nepochybne splnená vtedy, ak tento podnik zamýšľal prostredníctvom svojho poskytovateľa sprístupniť svojim konkurentom svoje citlivé obchodné informácie, alebo vtedy, ak výslovne alebo mlčky schválil, že tento poskytovateľ poskytne týmto konkurentom tieto citlivé obchodné informácie, o taký prípad nejde, ak tento poskytovateľ bez toho, aby o tom informoval uvedený podnik prijímajúci služby, využil citlivé obchodné informácie tohto podniku na vypracovanie ponúk uvedených konkurentov.

Napokon, pokiaľ ide o tretiu podmienku, zosúladený postup môže byť tomu istému podniku prijímajúcemu služby pripísaný tiež v prípade, ak tento podnik mohol rozumne predpokladať, že poskytovateľ, na ktorého sa obrátil, sprístupní jeho obchodné informácie jeho konkurentom, a ak bol ochotný prevziať z toho vyplývajúce riziko.

(pozri body 25, 27, 30, 31, 33 a výrok)
Smernica 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, zmenená a doplnená nariadením č. 2083/2005, sa má vykladať tak, že verejný obstarávateľ nie je oprávnený v klauzule zadávacích podkladov k verejnej zákazke na práce vyžadovať, aby budúci dodávateľ tejto zákazky uskutočnil určitú percentuálnu časť prác z uvedenej zákazky vlastnými prostriedkami.

Na jednej strane totiž článok 48 ods. 3 smernice 2004/18 umožňuje hospodárskym subjektom využiť subdodávateľov pri uskutočnení zákazky, a to v zásade bez obmedzenia. Na druhej strane, ak súťažné podklady ukladajú uchádzačom povinnosť uviesť vo svojich ponukách, akú časť zákazky majú prípadne v úmysle zadať tretím osobám ako subdodávateľom, ako aj uviesť navrhovaných subdodávateľov v súlade s článkom 25 prvým odsekom smernice 2004/18, potom je verejný obstarávateľ oprávnený na účely uskutočnenia podstatnej časti zákazky zakázať využitie subdodávateľov, ktorých nemal možnosť overiť pri preskúmaní a výbere dodávateľa. To však neplatí v prípade dosahu dotknutej klauzuly vo veci samej, ktorá ukladá obmedzenia využitia subdodávateľov pre časť zákazky stanovenú abstraktne určitým percentuálnym podielom z tejto zákazky, a to nezávisle od možnosti overenia spôsobilosti prípadných subdodávateľov a bez akejkoľvek zmienky o podstatnej povahe úloh, ktoré by boli dotknuté. V každom prípade je takáto klauzula nezlučiteľná so smernicou 2004/18, ktorá je uplatniteľná v prejednávanej veci.

Okrem toho, ak takáto klauzula predstavuje podmienku týkajúcu sa plnenia zákazky v zmysle článku 26 smernice 2004/18, potom nemôže byť v zmysle tohto článku, ako vyplýva z jeho znenia, prípustná, keďže je v rozpore s článkom 48 ods. 3 tejto smernice, a teda s právom Únie.

(pozri body 33 – 37, bod 1 výroku)
Článok 267 prvý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že Súdny dvor Európskej únie má právomoc poskytnúť v rámci prejudiciálneho konania výklad harmonizovanej normy v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 89/106 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov vzťahujúcich sa na stavebné výrobky, zmenenej a doplnenej smernicou 93/68, na ktorú Európska komisia uverejnila odkazy v sérii C Úradného vestníka Európskej únie.

Súdny dvor má totiž právomoc uskutočniť výklad aktov, ktoré síce boli prijaté orgánmi, ktoré nemožno považovať za inštitúcie, orgány alebo úrady, či agentúry Únie, avšak majú povahu opatrení vykonávajúcich právny akt Únie, pričom takéto riešenie je odôvodnené samotným cieľom článku 267 ZFEÚ, ktorý má zabezpečiť v Únii jednotné uplatňovanie všetkých ustanovení, ktoré sú súčasťou právneho poriadku Únie, a zabrániť tak tomu, aby sa účinky týchto ustanovení nelíšili v závislosti od ich konkrétneho výkladu v jednotlivých členských štátoch. Okrem toho skutočnosť, že právny akt Únie nemá záväzné účinky, nebráni Súdnemu dvoru, aby v prejudiciálnom konaní rozhodol v súlade s článkom 267 ZFEÚ o výklade tohto aktu.

Pokiaľ ide o harmonizovanú normu prijatú na základe smernice 89/106, na ktorú boli uverejnené odkazy v Úradnom vestníku Európskej únie, táto norma je súčasťou práva Únie, keďže práve odkazmi na ustanovenia takejto normy je určené, či domnienka uvedená v článku 4 ods. 2 smernice 89/106 platí alebo neplatí pre daný výrobok. Hoci je v tejto súvislosti pravda, že zhoda stavebného výrobku so základnými požiadavkami obsiahnutými v smernici 89/106 môže byť prípadne potvrdená inými dôkazmi, než je dôkaz zhody s harmonizovanými normami, nemôže to spochybniť existenciu právnych účinkov spojených s harmonizovanou normou. Hoci vypracovaním takejto harmonizovanej normy je poverený súkromnoprávny subjekt, táto norma predstavuje nevyhnutné vykonávacie opatrenie, striktne vložené do rámca základných požiadaviek definovaných touto smernicou, ktoré je realizované z podnetu Komisie a pod jej vedením a kontrolou a ktorého právne účinky podliehajú predchádzajúcemu uverejneniu odkazov na normu v sérii C Úradného vestníka Európskej únii.

(pozri body 34, 35, 40, 42, 43, 47, bod 1 výroku)
Článok 94 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneného a doplneného nariadením č. 647/2005, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá pri určovaní nárokov na dávky v starobe nezohľadňuje dobu poistenia, ktorú zamestnanec cudzinec údajne dosiahol podľa vlastných právnych predpisov tohto členského štátu, keď štát, ktorého je tento zamestnanec štátnym príslušníkom, pristúpil do Európskej únie po tom, ako sa táto doba dosiahla.

Na to, aby sa totiž žiadateľ úspešne dovolal článku 94 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, musí byť schopný poukázať na dobu poistenia a tam, kde je to vhodné, doby zamestnania alebo bydliska dosiahnuté podľa právnych predpisov členského štátu pred 1. októbrom 1972, alebo v prípade členských štátov, ktoré pristúpili do Únie po tomto dátume, pred začatím uplatňovania tohto nariadenia na území dotknutého členského štátu.

Uvedená právna úprava však vylúčila zamestnanca z prospechu tohto poistenia z dôvodu, že bol štátnym príslušníkom tretej krajiny a býval na palube plavidiel, na ktorých bol súčasťou posádky. Takéto vylúčenie, hoci založené na základe štátnej príslušnosti, nebolo v čase skutkových okolností vo veci samej právom Únie zakázané, keďže táto krajina v tom čase ešte nepristúpila k Únii.

(pozri body 56, 64, 66, bod 1 výroku)
Výklad článku 10a ods. 1 a 12 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61, ktorý by vylučoval uplatnenie korekčného faktora, by bol nielen v rozpore so znením týchto ustanovení, ale rovnako tak aj so všeobecnou systematikou tejto smernice.

Podobne, ako to robí odsek 12 tohto článku, aj jeho odsek 11, ktorý v zásade predpokladá, že množstvo bezodplatne pridelených kvót sa postupne zníži, taktiež odkazuje na množstvo kvót určené v súlade s opatreniami uvedenými v odseku 1 toho istého článku. Z tohto dôvodu, ak tieto opatrenia nezahŕňali korekčný faktor, ten nebolo možné uplatniť ani na zariadenia v odvetviach alebo pododvetviach, ktoré čelia vysokému riziku úniku uhlíka, ani na zariadenia v odvetviach, ktoré takémuto riziku nečelia.

(pozri bod 54)
Nariadenie č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmenené a doplnené nariadením č. 861/2010, sa má vykladať v tom zmysle, že tovar, ktorý tvorí tabak na fajčenie, napriek prítomnosti tabakového zvyšku nepatrí do položky 2401 kombinovanej nomenklatúry (KN) uvedenej v prílohe I uvedeného nariadenia č. 2658/87, keďže tento zvyšok nebráni takémuto použitiu predmetného výrobku. Taký tovar však môže patriť do položky 2403 KN, a konkrétnejšie do podpoložky 2403 10 90 tejto nomenklatúry, keď ide o voľný zhustený tovar nachádzajúci sa v kartónoch s plastikovým vnútrom s čistou hmotnosťou 30 kg.

Podľa pravidla uvedeného v bode 3 písm. b) všeobecných pravidiel pre interpretáciu KN je totiž na účely colného zaradenia tohto výrobku nevyhnutné zistiť, ktorý z materiálov, z ktorých sa skladá, mu dáva podstatný charakter, čo možno uskutočniť tak, že sa preskúma, či by si výrobok bez jednej alebo druhej zložky zachoval alebo nezachoval charakteristické vlastnosti. Keďže prítomnosť tabakového zvyšku nebráni tomu, aby výrobok ako celok predstavoval tabak určený na fajčenie, tento výrobok nemôže patriť do položky 2401 KN. Konkrétnejšie, v dôsledku toho je určujúcim kritériom pre zaradenie výrobku do položky 2403 KN, a nie do položky 2401 KN to, či boli listy predmetom spracovania do takej miery, že ide o spracovaný tabak, ktorý možno fajčiť bez ďalšieho priemyselného spracovania.

Vzhľadom na uvedené platí, že tovar, ktorý tvorí tabak na fajčenie a v prípade ktorého ide navyše o voľný zhustený tovar nachádzajúci sa v kartónoch s plastikovým vnútrom s čistou hmotnosťou 30 kg, patrí do podpoložky 2403 10 90 KN.

(pozri body 84, 86, 90, 91, 93, bod 1 výroku)
Článok 267 ZFEÚ a článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v spojení s článkom 47 druhým odsekom a článkom 48 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu predpisu, ktorý je vykladaný tak, že ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania prejednávanej veci z dôvodu, že tento súd v rámci svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnul skutkový a právny rámec tejto veci.

Tým, že vnútroštátny súd zhrnul v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania skutkový a právny rámec prejednávanej veci, iba dodržal podmienky stanovené v článku 267 ZFEÚ a článku 94 rokovacieho poriadku. Za týchto podmienok skutočnosť, že vnútroštátny súd zhrnul vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania relevantný skutkový a právny rámec prejednávanej veci, zodpovedá samotnej požiadavke spolupráce vlastnej mechanizmu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a sama osebe neporušuje ani právo na spravodlivý proces, zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty, ani právo na prezumpciu neviny podľa článku 48 ods. 1 tejto Charty. Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej zhrnutie skutkového a právneho stavu veci vnútroštátnym súdom v návrhu na začatie prejudiciálneho konania predstavuje osobitný prípad zaujatosti, môže najmä viesť k tomu, že vnútroštátny súd buď vôbec nepodá návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, aby sa tým vyhol vylúčeniu z rozhodovania alebo disciplinárnym sankciám, alebo podá návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý bude neprípustný. Vzhľadom na to takáto právna úprava zasahuje do právomocí priznaných vnútroštátnym súdom článkom 267 ZFEÚ a v dôsledku toho do účinnosti spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedenej mechanizmom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

(pozri body 22, 23, 25, 26, bod 1 výroku)
Článok 2 smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že po pridelení verejnej zákazky nemôže dôjsť k jej podstatnej zmene bez toho, aby sa začalo nové zadávacie konanie, aj keď táto zmena predstavuje objektívne spôsob urovnania dohodou, v rámci ktorej strany upustili od svojich vzájomných nárokov s cieľom vyhnúť sa sporu, ktorého výsledok je neistý a ktorý vznikol z dôvodu ťažkostí spojených s plnením tejto zákazky. Bolo by to inak, ak by bola v dokumentácii k zadávaciemu konaniu stanovená možnosť zmeniť niektoré, aj podstatné, podmienky tejto zákazky po jej zadaní a boli by stanovené podmienky uplatnenia tejto možnosti.

V tejto súvislosti skutočnosť, že podstatná zmena podmienok verejnej zákazky nebola odôvodnená úmyslom verejného obstarávateľa a úspešného uchádzača zmeniť nanovo podmienky tejto zákazky, ale ich vôľou nájsť dohodu o urovnaní objektívnych ťažkostí, s ktorými sa stretli pri plnení uvedenej zmluvy, ani objektívne nepredvídateľná povaha niektorých plnení nemôže odôvodniť skutočnosť, že o takejto zmene bolo rozhodnuté bez dodržania zásady rovnosti zaobchádzania, z ktorej musia mať prospech všetky subjekty, ktoré môžu mať potenciálne o verejnú zákazku záujem. Okrem toho samotná skutočnosť, že z dôvodu svojich cieľov môžu byť niektoré verejné zákazky hneď považované za zákazky majúce nepredvídateľnú povahu, vedie k predpokladu rizika vzniku ťažkostí pri ich plnení. Pri takejto zákazke tak prináleží verejnému obstarávateľovi, aby nielen použil zadávacie konania čo najlepšie prispôsobené veci, ale aj aby určil predmet tejto zákazky obozretne. Okrem toho verejný obstarávateľ si môže nechať možnosť vniesť určité zmeny, dokonca podstatné, do zmluvy po zadaní zákazky, a to v rozsahu, v akom to bolo upravené v dokumentácii, ktorou sa riadilo zadávacie konanie.

(pozri body 32, 36, 40 a výrok)
Vec C‑592/14

European Federation for Cosmetic Ingredients

proti

Secretary of State for Business, Innovation and Skills

a

Attorney General

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Aproximácia právnych predpisov — Kozmetické výrobky — Nariadenie (ES) č. 1223/2009 — Článok 18 ods. 1 písm. b) — Kozmetické výrobky obsahujúce zložky alebo kombinácie zložiek, ktoré ‚na účely splnenia požiadaviek tohto nariadenia‘ boli podrobené testom na zvieratách — Zákaz uvádzania na trh Európskej únie — Rozsah“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 21. septembra 2016

Súdne konanie – Návrh na opätovné otvorenie ústnej časti konania – Žiadosť o možnosť predložiť pripomienky k právnym otázkam uvedeným v návrhoch generálneho advokáta – Podmienky opätovného otvorenia [Článok 252 druhý odsek ZFEÚ; Štatút Súdneho dvora, článok 23; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 83] Právo Európskej únie – Výklad – Metódy – Doslovný, systematický a teleologický výklad Aproximácia právnych predpisov – Kozmetické výrobky – Nariadenie č. 1223/2009 – Zákaz uvádzať na trh výrobky, ktoré obsahujú zložky, ktoré boli podrobené testom na zvieratám – Rozsah – Uskutočňovanie testov na zvieratách v tretích krajinách s cieľom umožniť uvedenie výrobkov na trh v týchto krajinách – Zahrnutie – Podmienka – Použitie údajov vyplývajúcich z týchto testov v rámci žiadosti o preukázanie bezpečnosti dotknutých výrobkov s cieľom uviesť ich na trh Únie [Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1223/2009, článok 18 ods. 1 písm. b)]