NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBS

prednesené 25. marca 2004 ( )

Vec C‑372/02

Roberto Adanez-Vega

proti

Bundesanstalt für Arbeit





1. V tejto veci položil Bundessozialgericht (Nemecko) niekoľko otázok, ktoré sa týkajú výkladu článkov 3, 13, 67 a 71 nariadenia č. 1408/71( ) (ďalej len „nariadenie“).

2. Osobitne žiada Súdny dvor, aby v prvom rade poskytol vysvetlenie, aké právne predpisy sa vzťahujú na španielskeho štátneho príslušníka, ktorý žil väčšinu svojho života v Nemecku a po tom, čo strávil deväť mesiacov v Španielsku, aby si splnil povinnú vojenskú službu, vrátil sa do Nemecka, kde požiadal o dávky v nezamestnanosti; a aby v druhom rade Súdny dvor vysvetlil, či nariadenie ukladá povinnosť zohľadniť dobu povinnej vojenskej služby na účely určenia nároku dotknutej osoby na uvedené dávky.

3. Spornými ustanoveniami nariadenia v tejto veci sú článok 3 (ktorý upravuje zásadu rovnosti zaobchádzania), článok 13 ods. 2 (ktorý definuje pravidlá pre určenie príslušných právnych predpisov), článok 67 (ktorý obsahuje pravidlá úhrnu alebo zohľadnenie doby poistenia a doby zamestnania dosiahnuté v inom členskom štáte na účely určenia nároku na dávky v nezamestnanosti) a článok 71 (ktorý sa týka nezamestnaných, ktorí sa počas ich posledného zamestnania v zásade nachádzali v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom majú bydlisko). Znenie týchto ustanovení je uvedené na začiatku rozboru otázky alebo otázok, ktorých sa to týka.

4. Významný je tiež článok 80 nariadenia č. 574/72( ). Toto nariadenie stanovuje postup pri vykonaní nariadenia č. 1408/71. Článok 80 v spojení s článkom 67 nariadenia č. 1408/71 ukladá príslušným službám zamestnanosti členského štátu, ktorého právnemu poriadku podliehala dotknutá osoba naposledy, aby vydali potvrdenie, v ktorom sú uvedené doby poistenia alebo zamestnania, dosiahnuté touto osobou, keď pracovala podľa týchto právnych predpisov.

Relevantné vnútroštátne právne predpisy

5. Paragraf 100 Arbeitsförderungsgesetz (zákon o pracovnom postupe; ďalej len „AFG“) stanovuje, že každá osoba má právo na podporu v nezamestnanosti inter alia za predpokladu, že sa dosiahla minimálna doba poistenia. V zmysle článku 104 je podmienka minimálnej doby poistenia splnená, pokiaľ bola daná osoba v rozhodujúcom období troch rokov, bezprostredne predchádzajúcich prvému dňu obdobia nezamestnanosti, od ktorého sú splnené ostatné podmienky, zakladajúce právo na podporu v nezamestnanosti, zamestnaná počas 360 dní na pracovnom mieste podliehajúcom prispievacej povinnosti.

6. Paragraf 107 stanovuje, že doba vojenskej služby sa považuje za dobu zamestnania podliehajúcu povinnosti platiť príspevky na poistenie.

Konanie vo veci samej a predložené otázky

7. Skutkový stav, ako je uvedený v uznesení o prerušení konania a návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je takýto.

8. Žalobca, španielsky štátny príslušník, sa narodil v Nemecku roku 1974 a od narodenia mal svoje hlavné bydlisko stále ohlásené v Nemecku. Od septembra 1991 do júla 1994 vykonával v Madride štúdium ako elektrotechnik v energetickom priemysle. Od 3. do 31. augusta 1994 a od 3. novembra 1994 do 20. apríla 1995 pracoval v Nemecku ako elektrikár. Dňa 21. apríla 1995 prišiel do Španielska, kde od 18. mája 1995 do 15. februára 1996 vykonával povinnú vojenskú službu; od 30. mája 1996 sa vrátil pracovať do Nemecka.

9. Podľa článku 80 nariadenia č. 574/92 španielska inštitúcia sociálneho zabezpečenia potvrdila v januári 1997, že žalobca dosiahol dobu poistenia alebo zamestnania od 1. decembra 1991 do 4. decembra 1992.

10. Dňa 25. apríla 1996 sa žalobca zapísal do evidencie nezamestnaných vedenej žalovaným. Žalovaný zamietol pridelenie podpory v nezamestnanosti na základe skutočnosti, že neboli splnené podmienky minimálnej doby poistenia, keďže inter alia doba vojenskej služby vykonanej v Španielsku nepredstavovala činnosť, ktorá podlieha prispievacej povinnosti v zmysle AFG.

11. Žalobca podal na Sozialgericht (súd pre veci sociálneho zabezpečenia) v Hannoveri úspešne žalobu; rozsudok uvedeného súdu potvrdil Landessozialgericht (krajinský súd pre veci sociálneho zabezpečenia). Žalovaný subjekt napadol toto rozhodnutie na Bundessozialgericht.

12. Tento súd podčiarkuje, že trojročná rozhodná doba zahŕňa obdobie medzi 25. aprílom 1993 a 24. aprílom 1996. Počas tohto obdobia, od 3. do 31. augusta 1994, ako aj od 3. novembra 1994 do 20. apríla 1995 pracoval žalobca v Nemecku, kde vykonával činnosť podliehajúcu prispievacej povinnosti. To zodpovedá 198 dňom takejto činnosti, čo je menej ako 360 dní. Žalobca by však mal právo na podporu v nezamestnanosti, keby sa zohľadňovalo obdobie povinnej vojenskej služby od 18. mája 1995 do 15. februára 1996. Podľa nemeckého práva sa na určenie, či boli splnené podmienky minimálnej doby poistenia, uvedená doba nemôže zohľadniť, ale môže sa zohľadniť v zmysle ustanovení práva Spoločenstva. Toto by mohlo viesť k predpokladu, že z hľadiska práva Spoločenstva mal mať žalobca právo na dávky v nezamestnanosti a že pre dávky boli náležitosti splnené. Či je to pravda, to závidí na výklade niektorých ustanovení nariadenia č. 1408/71. Následne Bundessozialgericht prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru niekoľko prejudiciálnych otázok.

13. Úplné znenie prejudiciálnych otázok je uvedené v prílohe týchto návrhov. V podstate vnútroštátny súd kladie nasledujúce otázky: v prvom rade, či sú za okolností, aké sú vo veci samej, uplatniteľné španielske alebo nemecké právne predpisy; v druhom rade, či sa môže doba povinnej vojenskej služby, ktorú vykonal žalobca, považovať za „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1; v treťom rade, v prípade kladnej odpovede, či je v zásade uplatniteľný článok 67 v spojení s článkom 71 ods. 1 písm. b) bodom ii); v štvrtom rade, v prípade kladnej odpovede, či článok 67 ukladá povinnosť zohľadniť dobu povinnej vojenskej služby vykonanej bezprostredne po poslednej dobe, v ktorej žalobca podliehal poisteniu na základe nemeckej právnej úpravy. Napokon sa vnútroštátny súd pýta, či článok 3 nariadenia ukladá povinnosť zohľadniť dobu povinnej vojenskej služby v prípade, ak vyššie uvedené ustanovenia nemajú takýto účinok.

14. Žalobca, nemecká a portugalská vláda, ako aj Komisia predložili písomné pripomienky. Keďže žiadosť o pojednávanie nebola predložená, pojednávanie sa nekonalo.

Určenie príslušnosti právnych predpisov

15. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa na osobu, ktorá je v postavení žalobcu, vzťahuje španielska právna úprava v zmysle článku 13 ods. 2 písm. e) nariadenia alebo nemecká právna úprava, ako stanovuje článok 13 ods. 2 písm. f) nariadenia.

Článok 13 nariadenia

16. Článok 13 s nadpisom „Všeobecné pravidlá“ je prvým ustanovením hlavy II nariadenia č. 1408/71, ktorá sa nazýva „Určenie príslušnosti právnych predpisov“.

17. Ustanovenie článku 13 ods. 1 vo svojom znení platnom v čase skutku bolo je takéto:

„Pokiaľ v článku 14c [netýka sa sporu vo veci samej] nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.“

18. Článok 13 ods. 2 toho istého článku stanovuje niekoľko pravidiel na určenie príslušnosti právnych predpisov za osobitných okolností. Tieto pravidlá sa uplatňujú s výhradou článkov 14 až 17, a teda ostatných ustanovení hlavy II, ktoré obsahujú rôzne osobitné pravidlá, pričom žiadne z nich sa nevzťahuje na spor vo veci samej.

19. Článok 13 ods. 2 písm. a) znie:

„Na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu.“

20. Článok 13 ods. 2 písm. e) znie:

„Na osobu povolanú alebo opätovne povolanú na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto členského štátu. Ak je vznik nároku podľa týchto právnych predpisov podmienený dosiahnutím doby poistenia pred nástupom na takúto vojenskú službu alebo civilnú službu alebo po jej skončení, doby poistenia, dosiahnuté podľa právnych predpisov iného členského štátu, sa zohľadnia v potrebnom rozsahu tak, akoby boli dobami poistenia dosiahnutými podľa právnych predpisov prvého štátu. Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby povolané alebo opätovne povolané na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby si zachovávajú postavenie zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby.“

21. Článok 13 ods. 2 písm. f), ktoré bolo doplnené do nariadenia č. 1408/71 29. júla 1991 nariadením č. 2195/91( ), znie:

„Na osobu, ktorá prestane podliehať právnym predpisom členského štátu, bez toho, aby sa na ňu začali vzťahovať právne predpisy iného členského štátu v súlade s jedným z pravidiel stanovených v predchádzajúcich odsekoch alebo s súlade s niektorou z výnimiek alebo jedným z osobitných ustanovení, ktoré sú uvedené v článkoch 14 až 17, sa budú vzťahovať právne predpisy členského štátu, na území ktorého má bydlisko, a budú sa na ňu vzťahovať iba tieto predpisy.“

Posúdenie

22. Podľa môjho názoru musia byť uplatniteľné právne predpisy určené na základe hlavy II nariadenia, ktorá sa nazýva „Určenie príslušnosti právnych predpisov“, a je opakovane označovaná ako „Úplný a jednotný systém kolíznych noriem“( ). V článku 13 ods. 1 sa totiž výslovne uvádza: „Pokiaľ v článku 14c nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.“ v dôsledku toho nie je možné súhlasiť s tvrdením Komisie, podľa ktorého sa na príslušné právne predpisy nevzťahuje hlava II a musia byť určené na základe iných ustanovení nariadenia.

23. Je pravda, že v iných hlavách nariadenia existujú ustanovenia, ktoré za osobitných okolností upravujú inú príslušnosť právnych predpisov členského štátu, ako je príslušnosť v zmysle hlavy II. Na základe štruktúry nariadenia, ako ho vykladá Súdny dvor, však môžu byť vždy právne predpisy, ktoré sa v zásade uplatňujú na osobu, ktorá žiada o sociálne dávky, určené na základe hlavy II, hoci aj z osobitného dôvodu špecifické ustanovenie nariadenia stanovuje v osobitnej situácii príslušnosť právnych predpisov iného členského štátu.

24. V predmetnom prípade žalobca: i) od 3. do 31. augusta 1994 a od 3. novembra 1994 do 20. apríla 1995 pracoval v Nemecku a počas tejto doby podliehal nemeckým právnym predpisom v zmysle článku 13 ods. 2 písm. a) a ii) od 18. mája 1995 do 15. februára 1996 vykonal povinnú vojenskú službu v Španielsku, pričom v priebehu tejto doby podliehal španielskym právnym predpisom v zmysle článku 13 ods. 2 písm. e). Otázne je, ktoré právne predpisy boli príslušné po jeho návrate do Nemecka a uplatniteľné na jeho žiadosť o podporu v nezamestnanosti.

25. Zdá sa, že rozsudok Súdneho dvora vo veci Kuusijärvi( ), týkajúci sa článku 13 ods. 2 písm. f), dáva odpoveď na túto otázku. V uvedenej veci Súdny dvor potvrdil, že „článok13 ods. 2 písm. f)… stanovuje, že osoba, ktorá nepodlieha žiadnemu z právnych predpisov v zmysle iných ustanovení článku 13 ods. 2… alebo ustanovení článkov 14 až 17 nariadenia č. 1408/71, podlieha právnym predpisom členského štátu, na území ktorého má bydlisko“. Táto situácia jasne opisuje postavenie žalobcu vo veci samej. Nemecká vláda tiež zastáva tento názor.

26. Portugalská vláda tvrdí, že uplatniteľné sú v zmysle 13 ods. 2 písm. e) španielske právne predpisy, ale zdá sa, že toto tvrdenie sa vzťahuje iba na právne predpisy, príslušné počas doby vojenskej služby, zatiaľ čo prvá prejudiciálna otázka sa týka právnych predpisov príslušných následne.

27. Podľa Komisie sa článok 13 ods. 2 písm. f) neuplatňuje ani po skončení vojenskej služby, ani po strate zamestnania: inak by sa mohla nezamestnaná osoba stále sťahovať do iného členského štátu, kde by požiadala o dávky v nezamestnanosti. Tento názor je však zjavne v rozpore s tým, čo potvrdil Súdny dvor v rozsudku Kuusijärvi, a teda, že „na osobu, ktorá ukončila všetku profesijnú činnosť ako zamestnanec na území jedného členského štátu… sa v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f)…, vzťahujú buď právne predpisy členského štátu, kde predtým vykonávala svoju závislú činnosť ako zamestnanec, pokiaľ tam má aj naďalej svoje bydlisko, alebo právne predpisy členského štátu, kam zmenila svoje bydlisko“( ).

28. Je tiež zrejmé, že pojmom „osoba, ktorá ukončila všetku profesijnú činnosť ako zamestnanec“ Súdny dvor nemal v úmysle obmedziť rozsah svojho tvrdenia na osoby, ktoré definitívne ukončili všetku profesijnú činnosť. Vo veci Kuusijärvi tvrdila švédska a nórska vláda, že článok 13 ods. 2 písm. f) sa uplatňuje iba na takéto osoby, zatiaľ čo na osobu, ktorá svoju činnosť ukončila len dočasne podľa článku 13 ods. 2 písm. a) sa uplatňujú právne predpisy členského štátu, v ktorom vykonávala svoju poslednú profesijnú činnosť, aj keď mala svoje bydlisko v inom členskom štáte. Súdny dvor vyhlásil, že nič vo formulácii článku 13 ods. 2 písm. f) nenaznačuje, že jeho rozsah je obmedzený v tomto zmysle; naopak, toto ustanovenie je naformulované vo všeobecných pojmoch tak, aby postihlo všetky možnosti, pri ktorých sa na nejakú osobu prestávajú uplatňovať právne predpisy členského štátu z akéhokoľvek dôvodu, a nielen preto, že dotknutá osoba prestala definitívne alebo dočasne vykonávať svoju profesijnú činnosť v určitom členskom štáte( ).

29. Nie som však presvedčený o tom, že tvrdenie Komisie je dôvodné. Aj keď účinkom článku 13 ods. 2 písm. f) je, že právne predpisy, ktoré sa vzťahujú na osobu, ktorá ukončila svoju profesijnú činnosť v niektorom členskom štáte a ktorá si zmenila bydlisko do členského štátu, iného ako je posledný menovaný členský štát, sú právne predpisy tohto neskôr menovaného členského štátu, to samo osebe nepriznáva tejto osobe automatické právo na dávky v nezamestnanosti na náklady tohto štátu. Vo veci Kuusijärvi Súdny dvor zdôraznil, že jediným cieľom článku 13 ods. 2 je určiť vnútroštátne právne predpisy, ktoré sa vzťahujú na osoby nachádzajúce sa v niektorej zo situácií uvedených v jeho písmenách a) až f). Sám osebe tento článok nemá za cieľ určiť prípady, v ktorých vzniká právo alebo povinnosť zapojiť sa do systému sociálneho zabezpečenia alebo určitej jeho časti: ako už Súdny dvor viackrát naznačil, patrí do právomoci právnej úpravy každého členského štátu, aby určila tieto prípady.( ) V prípade, keď členský štát podmieni právo na dávky v nezamestnanosti tým, že bude vyžadovať, aby sa dosiahli doby poistenia alebo doby zamestnania, článok 67 nariadenia ukladá tomuto štátu povinnosť zohľadniť pri výpočte dávok zodpovedajúce doby dosiahnuté v inom členskom štáte. Vo všeobecnosti sa však táto podmienka uplatňuje iba vtedy, keď žiadateľ „naposledy dosiah[ol]“ také obdobia v členskom štáte, v ktorom podáva svoju žiadosť.( ) Preto sa nedomnievam, že výklad článku 13 ods. 2 písm. f), ktorý navrhujem, môže mať účinok, aký opisuje Komisia.

30. Zaujímavejšia je podľa mňa možnosť, že výklad článku 13 ods. 2 písm. f), ktorý asi vyplýva z rozsudku Kuusijärvi, môže ovplyvniť štruktúru nariadenia a osobitne ustanovenia kapitoly 6 hlavy III, ktorá sa nazýva „Dávky v nezamestnanosti“. Táto kapitola obsahuje články 67 až 71. Ako sa ukáže neskôr, článok 71 ods. 1 písm. b) bod i) stanovuje, že nezamestnaný poberá dávky v nezamestnanosti „v súlade s ustanoveniami právnych predpisov [príslušného] štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu“. Článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) stanovuje, že iní nezamestnaní môžu poberať dávky v súlade s právnymi predpismi štátu, kde majú bydlisko. Zo štruktúry nariadenia a z judikatúry Súdneho dvora jasne vyplýva, že „príslušným štátom“ sa rozumie štát, ktorého právne predpisy sa uplatňujú v súlade so všeobecnými pravidlami ustanovenými v článku 13 nariadenia.( ) S prihliadnutím na skutočnosť, že až do doplnenia článku 13 ods. 2 písm. f) nariadením č. 2195/91( ) sa podľa ustálenej judikatúry na nezamestnanú osobu, ktorá žiadala o dávky v nezamestnanosti [v zmysle článku 13 ods. 2 písm. a)] vzťahovali právne predpisy štátu posledného zamestnania( ), potom neprekvapuje, že Súdny dvor pri výklade týchto ustanovení tvrdil, že tento štát je zvyčajne štátom príslušným pre dávky v nezamestnanosti.( ) Keby mal článok 13 ods. 2 písm. f) za účinok, že na nezamestnanú osobu, ktorá má bydlisko v inom členskom štáte, ako je členský štát jej posledného zamestnania, sa vzťahujú právne predpisy štátu, kde má bydlisko, článok 71 ods. 1 písm. b) bod i) by nemal zmysel a článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) by bol nadbytočný. Je teda vhodné, aby Súdny dvor v predmetnom prípade objasnil, že výklad článku 13 ods. 2 písm. f), ktorý poskytol v rozsudku Kuusijärvi, sa nevzťahuje na prípady, ktoré sa týkajú podpory v nezamestnanosti, ktoré ostávajú upravené článkom 13 ods. 2 písm. a), alebo analogicky článkom 13 ods. 2 písm. b) až e) primerane. V takom prípade by výsledkom vo veci samej bolo, že právnymi predpismi príslušnými na žalobcu by boli v súlade s článkom 13 ods. 2 písm. e) španielske právne predpisy.

31. Pokiaľ ide o ostatné položené otázky, ďalej budem vychádzať z predpokladu, že podľa rozsudku Kuusijärvi sú uplatniteľnými právnymi predpismi v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f) nemecké právne predpisy. Keby bol však Súdny dvor naklonený tomu, aby kvalifikoval tento rozsudok spôsobom, akým navrhujem vyššie, budem tiež postupovať tam, kde je to relevantné, s prihliadnutím na to, aké by bolo postavenie v prípade, keby boli uplatniteľnými španielske právne predpisy.

Článok 71 nariadenia

Relevantné ustanovenia

32. Článok 1 nariadenia č. 1408/71 obsahuje niekoľko definícií, medzi ktorými sú

„r) ‚doby poistenia‘ znamenajú doby prispievania alebo doby zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, ako ich definujú alebo uznávajú za doby poistenia právne predpisy, podľa ktorých sa dosiahli alebo považovali za dosiahnuté a všetky doby, ktoré sa za také považujú, ak ich uvedené právne predpisy považujú za rovnocenné dobám poistenia;

s) ‚doby zamestnania‘ a ‚doby samostatnej zárobkovej činnosti‘ znamenajú doby takto definované alebo uznávané právnymi predpismi, podľa ktorých sa dosiahli a všetky doby, ktoré sa za také považujú, ak ich uvedené právne predpisy považujú za rovnocenné dobám zamestnania alebo dobám samostatnej zárobkovej činnosti“.

33. Článok 71 sa nazýva „Nezamestnané osoby, ktoré počas svojho posledného zamestnania mali bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný štát“. Úvodná časť článku 71 ods. 1 stanovuje:

„Nezamestnaná osoba, ktorá bola predtým zamestnaná a ktorá počas svojho posledného zamestnania mala bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, poberá dávky v súlade s týmito ustanoveniami.“

34. Článok 71 ods. 1 písm. a) sa vzťahuje na cezhraničných pracovníkov a v podstate stanovuje, že cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný v podniku, ktorý ho zamestnáva, poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov príslušného štátu tak, ako keby mal bydlisko na území tohto štátu [bod i)], zatiaľ čo cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný, poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov členského štátu, na území ktorého má bydlisko tak, akoby sa naňho vzťahovali tieto právne predpisy počas posledného zamestnania. Tieto dávky poskytuje inštitúcia miesta bydliska na svoje náklady [bod ii)].

35. Článok 71 ods. 1 písm. b) sa vzťahuje na ostatných pracovníkov, ktorí predtým, ako sa stali nezamestnanými, mali bydlisko a pracovali v rozdielnych členských štátoch. V zmysle článku 71 ods. 1 písm. b) bodu i) taký pracovník, ktorý zostáva k dispozícii svojmu zamestnávateľovi na území štátu, v ktorom bol naposledy zamestnaný, poberá dávky od tohto štátu, ako keby mal bydlisko na území tohto štátu. Článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) stanovuje:

„Zamestnanec iný ako cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný a ktorý sa dá k dispozícii pre prácu prostredníctvom služieb zamestnanosti na území členského štátu, kde má bydlisko, alebo ktorý sa vráti na toto územie, poberá dávky v súlade s právnymi predpismi tohto štátu tak, akoby tam mal posledné zamestnanie...“

Považuje sa povinná vojenská služba za „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1?

36. V druhej otázke písmeno a) a v tretej otázke písmena c) bodu aa) sa vnútroštátny súd pýtal na výklad článku 71 ods. 1 a osobitne, či sa povinná vojenská služba žalobcu môže považovať za „posledn[é] zamestnanie“ v zmysle prvej vety tohto ustanovenia a či je v dôsledku toho uplatniteľný článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii).

37. Pri mnohých príležitostiach vyhlásil Súdny dvor, že článok 71 má za cieľ zabezpečiť cezhraničnému pracovníkovi dávky v nezamestnanosti za čo najpriaznivejších podmienok pre hľadanie nového zamestnania; tieto dávky pozostávajú nielen z vyplácania peňažných čiastok, ale aj z pomoci pri hľadaní nového zamestnania, ktorú poskytujú úrady práce.( ) Určujúci prvok na uplatnenie článku vo svojej úplnosti je bydlisko dotknutej osoby v inom členskom štáte ako je členský štát, ktorého právnym predpisom podliehal nezamestnaný počas svojho posledného zamestnania.( ) Nezamestnaní pracovníci, na ktorých sa vzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) si v zmysle tohto ustanovenia môžu vybrať medzi dávkami, ktoré im ponúka príslušný štát – ktorým je podľa pravidla na základe článku 13 ods. 2 písm. a) členský štát, v ktorom vykonávali posledné zamestnanie( ) – a dávkami, ktoré im ponúka členský štát, v ktorom majú bydlisko. Pracovník – ktorý je osobou zväčša schopnou poznať možnosti nového profesijného zamestnania – vykonáva túto možnosť voľby tak, že sa ponúkne k dispozícii buď úradom práce štátu posledného zamestnania [článok 71 ods. 1 písm. b, bod i)], alebo úradom práce štátu bydliska [článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii)].( ) Vo veci samej má žalobca v úmysle zvoliť si druhú možnosť.

38. Pokiaľ sa správne domnievam, že uplatniteľnými v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f) sú nemecké právne predpisy, mohlo by sa zdať, že článok 71 ods. 1 nie je vo veci samej relevantný, keďže by v každom prípade žalobca poberal dávky v súlade s právnymi predpismi štátu, v ktorom mal bydlisko v čase, keď podal žiadosť o dávky.

39. Takéto uvažovanie však neprihliada na vzťah článkov 67 a 71. Je pravda, že nezávisle na uplatniteľnosti alebo neuplatniteľnosti článku 71 je inštitúcia, ktorá má vyplácať dávky v nezamestnanosti, povinná vykonať úhrn dôb zamestnania alebo poistenia podľa článku 67, ako to vysvetlím ďalej( ); v rámci toho teda nie je pre odpovedanie otázky tohto konkrétneho prípadu rozdiel v tom, či sa článok 71 uplatní alebo nie (pri predpoklade, že uplatniteľnými sú nemecké právne predpisy). No podmienka, ktorú stanovuje článok 67 ods. 3, že žalobca „naposledy dosiah[ol]“ dobu poistenia v súlade s ustanoveniami (v tomto prípade) nemeckých právnych predpisov je výslovne vylúčená v „prípado[ch] uvedených v článku 71 ods. 1... písm. b) bodu ii)“. V dôsledku toho môže byť dôležité, aby žalobca preukázal, že sa naňho toto ustanovenie vzťahuje.

40. Žalobca a portugalská vláda sa zhodujú v tom, že sa doba povinnej vojenskej služby, ktorú žalobca vykonal, považuje za „zamestnanie“ v zmysle prvej vety článku 71 ods. 1; nemecká vláda a Komisia sú presvedčení o opaku.

41. Podľa môjho názoru je síce možné určiť rozsah pojmu „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1, ale za okolností tohto prípadu nie je možné dospieť v tejto otázke k definitívnemu záveru. Je to tak preto, že odpoveď na tento problém závisí v konečnom dôsledku na španielskych právnych predpisoch, ktoré Súdny dvor nemá právomoc vykladať. Aj keď pojem „zamestnanie“ nie je ako taký definovaný v nariadení, systém a ciele článku 71 ods. 1, ako sú vyššie opísané, vedú aspoň v zmysle tohto ustanovenia k tomu, že tento pojem má špecifický rozsah, ktorý zahŕňa iba činnosť súvisiacu s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s), a teda iba doby, ktoré sa považujú za doby pracovnej činnosti alebo činnosti uznávanej podľa právnych predpisov, podľa ktorých sa vykonali.

42. Potvrdenie uvedeného predpokladu možno nájsť v rozsudku Kuyken( ), v ktorom Súdny dvor vyhlásil, že článok 71 sa nemôže uplatniť na situáciu nezamestnaného, ktorý nikdy nevykonával žiadnu pracovnú alebo podobnú činnosť, a preto nenadobudol žiadne právo na dávky v nezamestnanosti. Hoci sa tento opis úplne nehodí na žalobcu vo veci samej, ktorý vykonával pracovnú činnosť predtým, ako vykonal povinnú vojenskú službu, je základom pre výklad pojmu „posledn[é] zamestnanie“ v článku 71 ods. 1, pričom sa odkazuje na činnosť v súvislosti s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s), a teda iba na doby uznané ako doby pracovnej činnosti alebo činnosti uznávanej podľa právnych predpisov, podľa ktorých sa vykonali.

43. Vnútroštátny súd sa ako na možný základ pre opačný záver odvoláva na rozsudok Grahame a Hollanders( ), podľa ktorého tvoria doby povinnej vojenskej služby „doby zamestnania“ alebo „doby, ktoré sa za také považujú“ v zmysle prílohy VI časti J bodu 4 písm. a) a c) nariadenia. Tieto ustanovenia potvrdzujú, že Holandsko by malo na účely uplatnenia článku 46 ods. 2 nariadenia, ktorý sa týka výpočtu dôchodkov, zohľadniť tieto doby, ktoré sa dosiahli v tomto štáte pred 1. júlom 1967.

44. V uvedenom prípade však Súdny dvor výslovne odkázal na definíciu „d[ôb] zamestnania“ podľa článku 1 písm. s) nariadenia, uviedol, že je nesporné, že tento pojem zodpovedá pojmu, použitému v bode 4 písm. a) a c) a vyjadril sa, že na účely sociálneho zabezpečenia sa doby povinnej vojenskej služby v zmysle právnych predpisov, podľa ktorých boli dosiahnuté, uznávajú za doby zamestnania.( )

45. Podľa portugalskej vlády vyplýva z článku 13 ods. 2 písm. e) tretej vety, že článok 71 je uplatniteľný v prípade, keď bola povinná vojenská služba posledným zamestnaním nezamestnanej osoby. Táto veta znie: „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby povolané alebo opätovne povolané na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby si zachovávajú postavenie zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby.“

46. Tento názor je však v rozpore s tvrdením Súdneho dvora v rozsudku Grahame a Hollanders( ), a teda, že „iba na účely určenia právnych predpisov, ktoré sú príslušné v oblasti sociálneho zabezpečenia [uvedená veta] použije iné kritérium, súvisiace s povahou predchádzajúcej činnosti, pričom sa osobitne ustanoví, že [uvedená osoba]... si zachováva postavenie zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby, ktoré mala do tohto okamihu“. A tak, zatiaľ čo prvá veta článku 13 ods. 2 písm. e) stanovuje členský štát, ktorého právne predpisy sú príslušné, tretia veta stanovuje, že sa uplatnia právne predpisy, ktoré sa vzťahujú na zamestnancov, alebo tie, ktoré sa vzťahujú na samostatne zárobkovo činné osoby.

47. V dôsledku toho zastávam názor, že pojem „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 prvej vety zahŕňa iba doby, ktoré sú uznané ako doby pracovnej činnosti alebo činnosti uznávanej podľa právnych predpisov, podľa ktorých sa vykonali. Postup, pomocou ktorého môže vnútroštátny súd určiť, či sa doba povinnej vojenskej služby, vykonanej žalobcom v Španielsku, môže považovať za takú dobu podľa španielskych právnych predpisov rozoberiem ďalej v rámci článku 67 ods. 1( ). Upozorňujem, že článok 84 nariadenia č. 574/72( ), ktorý upravuje podmienky uplatňovania článku 71 nariadenia č. 1408/71, stanovuje, že na poberanie dávok podľa článku 71 ods. 1 písm. b) bodu ii) nariadenia č. 1408/71 je nezamestnaný povinný predložiť tiež potvrdenie podľa článku 80, o ktorom sa bude hovoriť v odsekoch 69 a 70 nižšie.

48. Ak z takého potvrdenia vyplýva, že doba povinnej vojenskej služby, ktorú žalobca vykonal v Španielsku, bola v skutočnosti „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 prvej vety, toto ustanovenie bude uplatniteľné, ak mal žalobca počas tejto doby „bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát“.

49. Počas tejto doby boli podľa článku 13 ods. 2 písm. e) príslušné španielske právne predpisy; v dôsledku toho je Španielsko príslušným štátom na účely článku 71 ods. 1( ).

50. Vnútroštátny súd nežiadal, aby sa Súdny dvor vyjadril k možnosti považovať žalobcu za osobu, ktorá má bydlisko v Nemecku počas jeho výkonu povinnej vojenskej služby v Španielsku, pričom správne uviedol, že odpoveď na túto otázku závisí na skutočnosti, či počas tejto doby ostalo centrum jeho záujmov v Nemecku( ).

51. V dôsledku toho som dospel k záveru, že povinná vojenská služba žalobcu sa musí považovať za „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 iba vtedy, ak ju takto definujú alebo uznávajú španielske právne predpisy, alebo ju tieto predpisy považujú a uznávajú za dobu rovnocennú s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s) nariadenia.

52. Napokon v krátkosti uvediem, aké by bolo stanovisko, keby boli právnymi predpismi príslušnými pre žalobcu, ktorý žiada o dávky v nezamestnanosti, španielske právne predpisy na základe článku 13 ods. 2 písm. e), a teda nie nemecké právne predpisy na základe článku 13 ods. 2 písm. f). V takom prípade za predpokladu, že povinná vojenská služba, ktorú žalobca vykonal, sa považuje za „posledn[é] zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 písm. b) bod ii) a že počas tejto doby mal bydlisko v Nemecku v zmysle tohto ustanovenia, článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) by mu aj tak priznal možnosť vybrať si, či poberať dávky vyplácané na základe nemeckých alebo španielskych právnych predpisov. Keby sa naopak povinná vojenská služba nepovažovala za „posledn[é] zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1, tento článok by sa v žiadnom prípade neuplatnil, pretože posledným zamestnaním by bolo zamestnanie, ktoré vykonával v Nemecku, v krajine, na území ktorej mal žalobca taktiež bydlisko.

Článok 67 nariadenia

Relevantné ustanovenia

53. Článok 1 písm. a) nariadenia definuje pojem „zamestnanec“ v podstate ako: každú osobu, ktorá je povinne alebo dobrovoľne poistená pre prípad jednej alebo viacerých nepredvídaných udalostí pokrytých časťami systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, alebo ktoré sú predmetom samotného nariadenia.

54. Článok 67 nazvaný „Úhrn dôb poistenia alebo zamestnania“ stanovuje, pokiaľ ide o relevantné ustanovenia, toto:

„1. Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy podmieňujú nadobudnutie, zachovanie alebo znovunadobudnutie nároku na dávky dosiahnutím dôb poistenia, zohľadní v potrebnom rozsahu doby poistenia alebo zamestnania dosiahnuté ako zamestnanec podľa právnych predpisov iného členského štátu tak, akoby boli dobami poistenia dosiahnutými podľa právnych predpisov, ktoré uplatňuje, za podmienky, že doby zamestnania sa započítajú ako doby poistenia dosiahnuté podľa týchto právnych predpisov.

…

3. S výnimkou prípadov uvedených v článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) sa na uplatňovanie ustanovení odsekov 1 a 2 vzťahuje podmienka, že dotknutá osoba naposledy dosiahla:

– v prípade odseku 1 doby poistenia,

– v prípade odseku 2 doby zamestnania,

v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, podľa ktorých žiada o dávky.“

Vzťah k článku 71 ods. 1

55. Druhou prejudiciálnou otázkou pod písmenom b) a treťou prejudiciálnou otázkou pod písmenom c) bodom bb) sa vnútroštátny súd pýta, či sa za predpokladu, že sa na žalobcu vzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii), uplatnia ustanovenia o úhrne, obsiahnuté v článku 67, alebo či sa v skutočnosti namiesto uvedených ustanovení uplatní prvá veta článku 71 ods. 1 písm. b) bodu ii).

56. Ako správne tvrdí portugalská vláda, článok 67 ods. 1 neprestáva byť uplatniteľný len preto, že sa uplatňuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii). Podľa môjho názoru to jasne vyplýva zo štruktúry a znenia týchto ustanovení.

57. V prvom rade sa články 67 a 71 nachádzajú v hlave III nariadenia, ktorá sa nazýva „Osobitné ustanovenia súvisiace s rôznymi kategóriami dávok“. Kapitola 6 hlavy III sa zaoberá dávkami v nezamestnanosti. Článok 67 sa nachádza v oddieli 1 nazvanom „Spoločné ustanovenia“. Oddiel 2 kapitoly 6 hlavy III sa nazýva „Nezamestnané osoby, ktoré odídu do iného členského štátu, ako je príslušný štát“. Tento oddiel obsahuje článok 69 s názvom „Podmienky a obmedzenia zachovania nároku na dávky“ a článok 70, ktorý sa nazýva „Poskytovanie dávok a náhrada“. Oddiel 3, posledný v kapitole 6, obsahuje výlučne článok 71. Z tohto členenia jasne vyplýva, že článok 67 je spoločným ustanovením pre všetky oddiely kapitoly 6, a teda, že je prima facie uplatniteľný v spojení s článkom 71.

58. V druhom rade doslovné znenie článku 67 potvrdzuje tento výklad. V zmysle článku 67 ods. 3 sa na uplatňovanie ustanovení odsekov 1 a 2 vzťahuje podmienka, že dotknutá osoba naposledy dosiahla doby poistenia alebo zamestnania v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, podľa ktorých žiada o dávky.( ) Táto podmienka sa však uplatňuje „s výnimkou prípadov uvedených v článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii)“. Táto výnimka by bola nadbytočná, keby sa článok 71 ods. 1 neuplatňoval v spojení s článkom 67.

59. V treťom rade článok 67 ods. 1 sa uplatňuje na členské štáty, ktorých právne predpisy podmieňujú nadobudnutie, zachovanie alebo znovunadobudnutie nároku na dávky dosiahnutím dôb poistenia.( ) V zmysle tohto článku členský štát zohľadní v potrebnom rozsahu doby poistenia alebo zamestnania dosiahnuté ako zamestnanec podľa právnych predpisov iného členského štátu tak, akoby boli dobami poistenia dosiahnutými podľa právnych predpisov, ktoré uplatňuje. Tento postup, známy ako úhrn, je jedným z dvoch hlavných pilierov (spolu s poskytovaním dávok osobám, ktoré majú bydlisko kdekoľvek na území Európskej únie) nariadenia č. 1408/71 a článku 42 ES, o ktorý sa tento článok opiera. Ako som už uviedol vyššie( ), článok 71 ods. 1 sa obmedzuje na priznanie možnosti cezhraničným pracovníkom, ktorí mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, zaevidovať sa ako nezamestnaní a požiadať o dávky v nezamestnanosti v štáte bydliska a nie v štáte posledného zamestnania. Tento článok nestanovuje nič o výpočte dávok. Keby sa článok 67 v prípade, keď sa žiada o dávky v nezamestnanosti podľa článku 71 ods. 1 neuplatňoval, nebol by potrebný úhrn, čo by bolo v rozpore so štruktúrou nariadenia a Zmluvy.

60. Napokon výklad, ktorý navrhujem, Súdny dvor výslovne podporil v rozsudku Warmedam-Steggerda( ), kde uviedol, že „článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii)… nemá v prípade, keď sú splnené predpoklady na jeho uplatnenie, žiadny vplyv na ustanovenia o úhrne [uvedené v článku 67 ods. 1], ktoré stanovujú prípady, v ktorých sa musia zohľadniť doby, ktoré cezhraničný pracovník dosiahol v iných členských štátoch, ako je členský štát, ktorého príslušná inštitúcia je zodpovedná za rozhodnutie o priznaní dávok“.

61. Preto som dospel k záveru, že ustanovenia o úhrne uvedené v článku 67 sú uplatniteľné, ak sa na žalobcu vzťahuje ustanovenie článku 71 ods. 1 písm. b) bod ii), pokiaľ samozrejme jeho situácia zodpovedá podmienkam stanoveným v článku 67 ods. 1, ktorý teraz preskúmam.

Článok 67 ods. 1

62. V druhej prejudiciálnej otázke pod písmenom c) a v tretej prejudiciálnej otázke pod písmenom b) sa v podstate vnútroštátny súd pýta, či sa povinná vojenská služba, ktorú vykonal žalobca, musí považovať za „dob[u]... zamestnania dosiahnut[ú] ako zamestnanec“ v zmysle článku 67 ods. 1.

63. V zmysle tohto ustanovenia musia členské štáty, ktoré uplatňujú „úhrn“ „d[ôb] poistenia alebo zamestnania dosiahnut[ých] ako zamestnanec“ podľa právnych predpisov iného členského štátu tak, akoby boli dobami poistenia dosiahnutými podľa ich právnych predpisov.

64. Účinkom článku 1 písm. r) a s) nariadenia( ) je, že odpoveď na otázku, či určitá doba predstavuje „dobu poistenia“ alebo „dobu zamestnania“ na účely nariadenia, má byť zodpovedaná z hľadiska spôsobu, za akú túto dobu považujú právne predpisy, podľa ktorých bola taká doba dosiahnutá.

65. Okrem toho na vykonanie úhrnu v súlade s článkom 67 ods. 1 je potrebné, aby sa doba poistenia alebo doba zamestnania „dosiah[li] ako zamestnanec“, a teda v postavení osoby, ktorá je poistená v rámci sociálneho zabezpečenia v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia.

66. Zdá sa, že panuje všeobecný názor, že povinná vojenská služba žalobcu sa neuznáva právnymi predpismi, podľa ktorých bola vykonaná – čiže španielskymi – ako doba poistenia alebo rovnocenná doba. Otázka vnútroštátneho súdu sa teda obmedzuje na uistenie, či doba povinnej vojenskej služby znamená „dob[u] zamestnania dosiahnut[ú] ako zamestnanec“ v zmysle článku 67 ods. 1. V takom prípade, pokiaľ žalobca splní aj náležitosti ustanovené článkom 67 ods. 3 (čo bude zohľadnené nižšie( )), pokiaľ je to uplatniteľné a pokiaľ by sa na povinnú vojenskú službu prihliadalo ako na dobu poistenia v prípade, keby sa vykonávala podľa nemeckých právnych predpisov (ako to pravdepodobne vyplýva z § 107 AGF), žalovaný ako príslušná inštitúcia by mal zohľadniť dobu povinnej vojenskej služby, aby určil, či žalobca dosiahol minimálnu prispievaciu dobu, ktorú požaduje nemecké právo pre vznik práva na dávku v nezamestnanosti.

67. Podľa portugalskej vlády musí žalovaný zohľadniť povinnú vojenskú službu žalobcu. Táto vláda sa odvoláva na rozsudok Warmedam‑Steggerda( ), aby podporila názor, že príslušná inštitúcia, na ktorú sa vzťahuje článok 67 musí overiť nie, či sa povinná vojenská služba považovala za dobu poistenia alebo zamestnania na základe zákona štátu, v ktorom sa vykonávala, ale či by sa považovala za dobu poistenia, keby sa vykonala v štáte príslušnej inštitúcie, a teda v Nemecku. Odpoveď na otázku je kladná.

68. Nesúhlasím s týmto výkladom. Podľa môjho názoru sa portugalská vláda sústreďuje iba na poslednú podmienku uvedenú v článku 67 ods. 1. Účinkom tejto podmienky je, že doby zamestnania( ) sa môžu sčítať na základe článku 67 ods. 1 iba v prípade, že sa považujú za doby poistenia, pokiaľ by sa dosiahli podľa právnych predpisov príslušnej inštitúcie. Ide však o jednoduchú dodatočnú náležitosť; podmienka, ktorá skutočne vyplýva z definície, obsiahnutej v článku 1 písm. s), a teda, že ju za dobu zamestnania budú považovať právne predpisy členského štátu, v ktorom bola dosiahnutá, musí byť taktiež splnená.

69. Podľa nemeckej vlády a Komisie neuznávajú španielske právne predpisy povinnú vojenskú službu za dobu zamestnania: nevyžaduje žiadne povinné poistenie sociálneho zabezpečenia a nezakladá právo na dávky sociálneho zabezpečenia. Hoci sa Súdny dvor samozrejme nemôže vyjadriť o účinku vnútroštátnych právnych predpisov o sociálnom zabezpečení členského štátu, vo veci samej z uznesenia o prerušení konania a návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že španielska inštitúcia sociálneho zabezpečenia vydala potvrdenie podľa článku 80 nariadenia č. 574/72( ), z ktorého vyplýva, že žalobca dosiahol dobu poistenia a zamestnania iba medzi 1. decembrom 1991 a 4. decembrom 1992. Potvrdenie bolo vydané v januári 1997. Z toho možno vyvodiť, že tvrdenie, podľa ktorého španielske právne predpisy neuznávajú povinnú vojenskú službu za dobu zamestnania, je správne.

70. Potvrdenie španielskej inštitúcie však nie je rozhodujúcim dôkazom, a to jednak preto, že status povinnej vojenskej služby, ktorú vykonal žalobca, nemusí nevyhnutne vyplývať zo skutočnosti, že nie je v potvrdení uvedená, jednak aj preto, že Súdny dvor v každom prípade rozhodol, že takéto potvrdenia, ktoré vydal príslušný orgán členského štátu v súlade s nariadením č. 574/72, nie je pre príslušnú inštitúciu iného členského štátu v oblasti nezamestnanosti ani pre súd v tomto štáte( ) nevyvrátiteľným dôkazom. Táto neskôr uvedená inštitúcia, ako aj vnútroštátny súd v rámci súdneho konania, majú úplnú voľnosť overiť si obsah tohto potvrdenia( ); naviac, ako tvrdí Komisia, pokiaľ v tomto prípade žalovaný účastník konania vyslovil výhrady o presnosti skutkových okolností, ktoré sú podkladom tohto potvrdenia a v dôsledku toho aj presnosti údajov, ktoré sú na nich uvedené, španielsky účastník konania je povinný prehodnotiť dôvodnosť vydania potvrdenia a v prípade potreby ho odvolať.( )

71. Článok 80 nariadenia č. 574/72 naviac vyžaduje, aby boli v potvrdení uvedené „doby poistenia alebo zamestnania dosiahnuté ako zamestnanec“ v zmysle článku 67 ods. 1. Keby mala španielska inštitúcia potvrdiť v súlade s článkom 80, že doba povinnej vojenskej služby, ktorú vykonal žalobca, je „doba zamestnania“, mala by tiež špecifikovať, či žalobca dosiahol túto dobu „ako zamestnanec“.

72. Z hľadiska doposiaľ uvedeného som dospel k záveru, že sa povinná vojenská služba, ktorú vykonal žalobca musí považovať za „dob[u]… zamestnania dosiahnut[ú] ako zamestnanec“ v zmysle článku 67 ods. 1 iba ak: i) ju definujú alebo pripúšťajú španielske právne predpisy, alebo pokiaľ ju tieto predpisy považujú a zároveň uznávajú za dobu rovnocennú s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s) nariadenia a ii) žalobca bol poistený v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia, keď vykonával vojenskú službu.

Článok 67 ods. 3

73. V tretej prejudiciálnej otázke pod písmenom a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, aká dlhá doba musí uplynúť, aby sme mohli považovať podmienku, že sa „doba poistenia“ „naposledy dosiahla“, za splnenú v zmysle článku 67 ods. 3.

74. Článok 67 ods. 3 stanovuje, že s výnimkou prípadov uvedených v článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) sa na uplatňovanie úhrnu podľa článku 67 ods. 1 vzťahuje podmienka, že dotknutá osoba „naposledy dosiahla“ doby poistenia v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, podľa ktorých žiada o dávky.

75. Do úvahy treba vziať skutočnosť, že článok 67 ods. 3 sa nemôže uplatňovať na prípady stanovené v článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii), pretože v týchto prípadoch už zo samotnej definície žiada žalobca o dávky v nezamestnanosti v inom členskom štáte, ako je členský štát posledného zamestnania( ), a teda nenastala skutočnosť, že „naposledy dosiah[ol]“ doby poistenia v súlade s právnymi predpismi, podľa ktorých žiada o dávky.

76. V tretej prejudiciálnej otázke pod písmenom a) sa vnútroštátny súd pýta, či osoba, ktorá dosiahla svoju dobu poistenia v Nemecku viac ako pred rokom a potom vykonala povinnú vojenskú službu v trvaní deviatich mesiacov v Španielsku, „naposledy dosiahla“ doby poistenia na základe nemeckých právnych predpisov v zmysle tohto ustanovenia. Podľa nemeckej vlády a Komisie by sa na túto otázku mala dať kladná odpoveď. Súhlasím s týmto názorom.

77. V predmetnom prípade, ako to jasne vyplýva zo znenia otázky, sa posledná doba poistenia žalobcu v Nemecku zavŕšila viac ako rok pred podaním žiadosti o dávky v nezamestnanosti. Účinkom podmienky stanovenej v článku 67 ods. 3 je preto skutočnosť, že článok 67 ods. 1 nie je možné uplatniť v prípade, ak strávený čas alebo výkon vojenskej služby v Španielsku spôsobil, že nebola splnená podmienka, že doba poistenia sa „naposledy dosiahla“ pred podaním žiadosti o dávky.

78. Súdny dvor rozhodol, že účelom podmienky uvedenej v článku 67 ods. 3 je viesť nezamestnanú osobu, aby si hľadala prácu v členskom štáte posledného zamestnania a zabezpečiť, aby náklady dávok v nezamestnanosti znášal tento štát.( ) Zároveň je účelom vyhnúť sa tomu, aby sa pri neexistencii spoločného trhu práce vyvážala nezamestnanosť, a to tak, že sa motivujú nezamestnaní, aby si hľadali prácu predovšetkým v štáte posledného zamestnania.( )

79. Skutočnosť, že členský štát posledného zamestnania naďalej vypláca dávky v nezamestnanosti osobe, ktorá dosiahla svoju poslednú dobu poistenia v tomto štáte, je v súlade s týmto účelom, nezávisle od času, ktorý uplynul medzi zavŕšením poslednej doby poistenia a žiadosťou o dávky, za predpokladu, že v danom časovom úseku nebola dosiahnutá žiadna iná doba poistenia v inom členskom štáte.

80. Je pravda, že v nemeckej jazykovej verzii článku 67 ods. 3 je pojem „naposledy“ uvedený ako „unmittelbar zuvor“, čo doslovne znamená „bezprostredne pred“. No pojmy, ktoré sú uvedené v rôznych iných jazykových verziách, sú obdobné anglickému „lastly“ alebo francúzskemu pojmu „en dernier lieu“, ktoré sa prirodzenejšie sústreďujú na skutočnosť, že doba, o ktorú ide, bola poslednou pred určitým rozhodujúcim dátumom, a nie na skutočnosť, či to bolo nevyhnutne bezprostredne pred týmto dátumom.( )

81. Podľa môjho názoru doba vojenskej služby, ktorú žalobca vykonal v Španielsku, má za následok, že jeho predchádzajúca doba poistenia v Nemecku sa nepovažuje za dosiahnutú „naposledy“ v zmysle článku 67 ods. 3, iba ak v prípade, že doba vojenskej služby ako taká je „dob[ou] poistenia“ v zmysle nariadenia, a teda ako je to definované v článku 1 písm. r). Ako som už naznačil vyššie( ), zdá sa, že všetci účastníci konania sa zhodujú na tom, že toto nie je ten prípad.

82. Domnievam sa preto, že pokiaľ osoba dosiahne dobu poistenia podľa právnych predpisov jedného členského štátu a následne požiada o dávky v nezamestnanosti v tomto štáte, doba poistenia sa považuje za „naposledy dosiah[nutú]“ v zmysle článku 67 ods. 3, aj keď bezprostredne nepredchádza žiadosti o dávky, za predpokladu, že medzitým nedošlo k žiadnej inej dobe poistenia.( )

Zhrnutie návrhov o prvých troch otázkach

83. Teraz môže byť užitočné zhrnúť návrhy, ku ktorým som dospel vo veci uplatniteľnosti článkov 13 ods. 2, 67 a 71 v prípade žalobcu.

84. Ak sú, v súlade s rozsudkom Kuusijärvi( ), uplatniteľnými nemecké právne predpisy v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f):

a) Ak sa vojenská služba považuje za „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 [čo na základe článku 1 písm. s) závisí na spôsobe, akým ho kvalifikujú španielske právne predpisy, a to sa má preukázať potvrdením, vydaným na základe článku 80 nariadenia č. 547/72] a žalobca mal počas vojenskej služby bydlisko v Nemecku v zmysle článku 71 ods. 1, ako vykladá Súdny dvor( ), bude sa na žalobcu vzťahovať článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii), ktorý mu priznáva právo žiadať o dávky v nezamestnanosti v Nemecku aj vtedy, ak naposledy pracoval v inom členskom štáte.

b) Ak sa na žalobcu vzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii), nemecká inštitúcia bude povinná zohľadniť dobu vojenskej služby na určenie jeho práva na dávky v nezamestnanosti, v prípade, ak:

i) išlo o „dob[u]… zamestnania dosiahnut[ú] ako zamestnanec“ v zmysle článku 1 písm. a) a písm. s), čím sa dopĺňa ďalšia podmienka k podmienke, ktorú už žalobca splnil, aby sa naňho mohol vzťahovať článok 71 ods. 1; táto otázka musí byť potvrdená aj na základe španielskeho práva, v zmysle článku 80; a

ii) by sa započítala ako doba poistenia, pokiaľ by sa dosiahla na základe nemeckých právnych predpisov, ako to stanovuje článok 67 ods. 1.

c) Ak sa na žalobcu nevzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii), môže v každom prípade žiadať o dávky v nezamestnanosti v Nemecku [pretože jeho právne predpisy sú uplatniteľné v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f)]; nemecká inštitúcia bude povinná zohľadniť dobu vojenskej služby na určenie jeho práva na dávky pod podmienkou, že:

i) sú splnené podmienky uvedené v bode b), a

ii) že „naposledy dosiah[ol]“ doby poistenia v súlade s nemeckými právnymi predpismi, ako to stanovuje článok 67 ods. 3.

85. Ak sú uplatniteľnými španielske právne predpisy v zmysle článku 13 ods. 2 písm. e) analogicky s judikatúrou k článku 13 ods. 2 písm. a) pred doplnením článku 13 ods. 2 písm. f): závery uvedené v bodoch a) a b) predchádzajúceho bodu ostanú nezmenené. Ak sa na žalobcu nevzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii), napriek tomu nebude môcť požiadať o dávky v nezamestnanosti v Nemecku, ale mohol by to urobiť v Španielsku (ktoré je v súlade s článkom 67 ods. 1 v zásade povinné vykonať úhrn jeho predchádzajúcich dôb poistenia a/alebo zamestnania v Nemecku za predpokladu,, že žalobca „naposledy dosiah[ol]“ doby poistenia na základe španielskych právnych predpisov.

Zásada rovnosti zaobchádzania

86. Článok 3 ods. 1 nariadenia stanovuje:

„Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu.“

87. Štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, ak dobu vojenskej služby žalobcu nemožno zohľadniť na základe ustanovení nariadenia o dávkach v nezamestnanosti (článok 67 a 71), má žalobca takéto právo na základe uvedeného článku alebo iného všeobecného ustanovenia práva Spoločenstva.

88. Žalobca a portugalská vláda tvrdia, že žiadateľ môže odvodiť toto právo z článku 3 ods. 1; nemecká vláda a Komisia nesúhlasia.

89. Názor portugalskej vlády sa opiera o rozsudok Súdneho dvora Mora Romero( ).

90. V uvedenom rozsudku Súdny dvor vyhlásil, že článok 3 ods. 1 musí byť vykladaný v tom zmysle, že „ak právne predpisy členského štátu stanovujú výnimku z práva na sirotský dôchodok po dovŕšení 25. roku veku pre osoby, ktoré poberajú dávky, ktoré museli prerušiť štúdium, aby vykonali vojenskú službu, tento štát je povinný započítať vojenskú službu vykonanú v inom členskom štáte rovnako ako vojenskú službu vykonanú v súlade s vlastnými právnymi predpismi“( ).

91. Podľa môjho názoru sa toto vyhlásenie na tento prípad nemôže uplatňovať. Vec Mora Romero sa týkala práva na sirotský dôchodok. Žalobca, španielsky štátny príslušník, poberal tieto dávky v zmysle nemeckých právnych predpisov, ktoré stanovovali ich vyplácanie do 25. roku veku, pričom sa toto obdobie predĺžilo o dobu rovnajúcu sa dobe vojenskej služby. Žalobca vykonal povinnú vojenskú službu pred dovŕšením svojich 25 rokov. Príslušná nemecká inštitúcia zastavila vyplácanie sirotského dôchodku pri dovŕšení 25. roku veku, pričom odmietla predĺženie o dobu rovnajúcu sa dobe vojenskej služby, ktorú vykonal.

92. Napriek tomu, že sa zjavne aj na žalobcu aj na dávky, ktoré boli predmetom toho sporu, vzťahovalo nariadenie, situácia v uvedenej veci bola v každom prípade podstatne odlišná od tej, ktorá je v predmetnom prípade: vo veci Mora Romero nebolo žiadne osobitné ustanovenie nariadenia, ktoré by upravovalo tento problém. Zvlášť, keď jediné ustanovenie nariadenia týkajúce sa úhrnu vo veci sirotského dôchodku (článok 79) ukladá povinnosť zohľadniť pri určení práva na tieto dávky iba doby poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti alebo doby pobytu, ktoré dosiahol zosnulý rodič v inom členskom štáte.

93. Keď neexistujú iné ustanovenia nariadenia, ktoré by upravovali situáciu žalobcu, ktorá bola v zjavnej nevýhode oproti situácii nemeckého štátneho príslušníka, ktorý sa ocitne v rovnakom postavení, bolo zjavne vhodné, aby Súdny dvor uplatnil zásadu rovnosti zaobchádzania uvedenú v článku 3 ods. 1.

94. Toto ustanovenie sa však uplatňuje „pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak“ a v predmetnom prípade na rozdiel od veci Mora Romero, nariadenie obsahuje osobitné ustanovenia, a to články 67 a 71, ktorých účelom je upraviť právo nezamestnanej osoby, ktorá dosiahla doby poistenia alebo zamestnania podľa právnych predpisov v inom členskom štáte, na dávky v nezamestnanosti. Ako tvrdila nemecká vláda aj Komisia, tieto osobitné ustanovenia nahrádzajú všeobecnú zásadu rovnosti zaobchádzania stanovenú v článku 3 ods. 1.

95. V opačnom prípade by bolo potrebné prepísať znenie článku 67 ods. 1 a osobitne zmeniť definíciu „doby zamestnania“ na tieto účely.

96. Je možné tvrdiť, že ak žalobca nemá právo na úhrn na základe článku 67 ods. 1, preukazuje to, že existuje medzera v systéme nariadenia, ktorá sa musí vyplniť odvolaním sa na článok 3 ods. 1.

97. Nesúhlasím s týmto názorom. Ak sa na žalobcu nevzťahuje článok 67 ods. 1, je tomu tak preto, že jeho vojenská služba nie je dobou poistenia alebo zamestnania dosiahnutou ako zamestnanec v zmysle tohto ustanovenia. Ak toto nastane, je to tak preto, že španielske právne predpisy neuznávajú vojenskú službu ako takú. Úplne v súlade so štruktúrou a cieľmi nariadenia je skutočnosť, že doba vojenskej služby, ktorá sa nepovažuje za dobu poistenia alebo zamestnania alebo za rovnocennú s dobou zamestnania podľa právnych predpisov, podľa ktorých bola vykonaná, sa nezapočítava na účely práva na dávky v nezamestnanosti.

98. Záver by bol podľa mňa rovnaký, keby sme sa odvolali na iné zásady o rovnosti zaobchádzania, ako je napríklad tá, ktorá je upravená v článku 39 ods. 2 ES uvedená v uznesení o prerušení konania a návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

Návrh

99. Odpoveď na otázku, či sa na osobu, ktorá pracovala v členskom štáte A, vykonala povinnú vojenskú službu v členskom štáte B predtým, ako sa vrátila do členského štátu A, kde podala žiadosť o dávky v nezamestnanosti, vzťahujú právne predpisy členského štátu A alebo členského štátu B, závisí na skutočnosti, či sa výklad článku 13 ods. 2 písm. f) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, ktorý podal Súdny dvor v rozsudku z 11. júna 1998, Kuusijärvi, C‑275/96, Zb. s. I‑3419, uplatní na tých, ktorí žiadajú o dávky v nezamestnanosti. Ak sa uplatňuje tento výklad, potom sa na citovanú osobu vzťahujú právne predpisy členského štátu A, keďže je to štát bydliska v zmysle článku 13 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1408/71. Ak sa naopak tento výklad neuplatňuje, potom sa na uvedenú osobu vzťahujú právne predpisy členského štátu B, keďže je to štát, ktorého právnym predpisom podliehala počas svojej vojenskej služby v zmysle článku 13 ods. 2 písm. e) nariadenia č. 1408/71.

100. Navrhujem, aby sa na ostatné otázky, ktoré položil Bundessozialgericht odpovedalo takto:

1) Dobu vojenskej služby je treba považovať za „zamestnanie“ v zmysle článku 71 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 1408/711 iba vtedy, ak ju takto definujú alebo uznávajú právne predpisy, na základe ktorých bola vykonaná, alebo ak ju tieto predpisy považujú a uznávajú za dobu rovnocennú s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s) nariadenia.

2) Dobu povinnej vojenskej služby je treba považovať za „dob[u]… zamestnania dosiahnut[ú] ako zamestnanec“ v zmysle článku 67 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, iba ak: i) ju definujú alebo pripúšťajú španielske právne predpisy, alebo pokiaľ ju tieto predpisy považujú a zároveň uznávajú za dobu rovnocennú s dobou zamestnania v zmysle článku 1 písm. s) nariadenia a ak ii) žalobca bol poistený v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia, keď vykonával vojenskú službu.

3) Článok 67 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 sa uplatňuje na žiadateľa, na ktorého sa vzťahuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) tohto nariadenia.

4) Pokiaľ osoba dosiahne dobu poistenia na základe právnych predpisov jedného členského štátu a následne požiada o dávky v nezamestnanosti v tomto štáte, doba poistenia sa považuje za „naposledy dosiah[nutú]“ v zmysle článku 67 ods. 3 nariadenia č. 1408/71 aj keď bezprostredne nepredchádza žiadosti o dávky, za predpokladu, že medzitým nedošlo k žiadnej inej dobe poistenia.

PRÍLOHA

Prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundessozialgericht:

„1. Vzťahujú sa na osobu, ktorá žiada o dávky v nezamestnanosti v nemeckom systéme poistenia v nezamestnanosti viac ako dva mesiace po ukončení povinnej vojenskej služby vykonanej v Španielsku:

a) španielske ustanovenia pri uplatnení článku 13 ods. 2 písm. e) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva v znení aktualizovanom nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, s. 6), v znení nariadenia Rady (EHS) č. 2195/91 z 25. júna 1991 (Ú. v. ES L 206, s. 2) (ďalej len ‚nariadenie č. 1408/71‘) –

alebo

b) nemecké ustanovenia pri uplatnení článku 13 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1408/71?

2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku písm. a):

a) je povinná vojenská služba vykonaná v Španielsku ‚posledn[ým] zamestnan[ím]... na území iného členského štátu, ako je príslušný štát‘ v zmysle článku 71 ods. 1 nariadenia č. 1408/71?

b) V prípade kladnej odpovede na druhú otázku písm. a):

stanovuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) prvá veta nariadenia č. 1408/71 aj pravidlo, podľa ktorého posledné zamestnanie, vykonávané na území iného členského štátu, treba na účely dávok v nezamestnanosti zohľadniť tak, ako keby bolo v štáte bydliska bez toho, že by bolo potrebné preveriť, či sú splnené podmienky článku 67 toho istého nariadenia?

c) V prípade zápornej odpovede na druhú otázku písm. b):

za akých podmienok doba vykonávania povinnej vojenskej služby, ktorá podľa vnútroštátneho (španielskeho) práva nie je ani dobou poistenia v systéme poistenia v nezamestnanosti, ani dobou, ktorá by sa za takúto dobu považovala, predstavuje pri uplatnení článku 67 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 dobu zamestnania ako zamestnanec dosiahnutú podľa právnych predpisov iného členského štátu?

3. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku písm. b):

a) dosiahla osoba, ktorá ukončila svoju poslednú dobu poistenia v Nemecku viac ako rok pred rozhodujúcim dátumom, a ktorá následne vykonala povinnú deväťmesačnú vojenskú službu v Španielsku, v zmysle článku 67 ods. 3 nariadenia č. 1408/41, doby poistenia ‚naposledy dosiah[nuté]‘ podľa nemeckých právnych predpisov?

b) V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku písm. a):

za akých podmienok doba vykonávania povinnej vojenskej služby, ktorá podľa vnútroštátneho (španielskeho) práva nie je ani dobou poistenia v systéme poistenia v nezamestnanosti, ani dobou, ktorá by sa za takúto dobu považovala, predstavuje pri uplatnení článku 67 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 dobu zamestnania ako zamestnanec dosiahnutú podľa právnych predpisov iného členského štátu? [Táto otázka zodpovedá druhej otázke písm. c).]

c) Pokiaľ sa článok 67 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 na žiadateľa nevzťahuje [tretia otázka, písm. a) a b)]:

aa) je povinná vojenská služba vykonaná v Španielsku ‚posledn[ým] zamestnan[ím]... na území iného členského štátu‘ v zmysle článku 71 ods. 1 nariadenia č. 1408/71? [Táto otázka zodpovedá druhej otázke písm. a).]

bb) V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku písm. c) bod aa):

stanovuje článok 71 ods. 1 písm. b) bod ii) prvá veta nariadenia č. 1408/71 aj pravidlo, podľa ktorého posledné zamestnanie, vykonávané na území iného členského štátu, treba pre účely dávok v nezamestnanosti zohľadniť tak, ako keby bolo [vykonávané] v štáte bydliska bez toho, že by bolo potrebné preveriť, či sú splnené podmienky článku 67 toho istého nariadenia? [Táto otázka zodpovedá druhej otázke písm. b).]

4. Pokiaľ by sa ani pri uplatnení článku 71, ani podľa článku 67 nariadenia č. 1408/71 nemala zohľadniť doba povinnej vojenskej služby v Španielsku na určenie práva žiadateľa na dávky z nemeckého systému poistenia v nezamestnanosti, vyplýva analogicky toto právo zo zásady rovnosti zaobchádzania uvedenej v článku 3 nariadenia č. 1408/71 alebo z iných všeobecných ustanovení práva Spoločenstva?“