Veci T‑117/07 a T‑121/07

Areva a i.

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Právo na obhajobu – Povinnosť odôvodnenia – Pripísateľnosť protiprávneho správania – Dĺžka trvania porušenia – Pokuty – Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokuty – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu – Poľahčujúce okolnosti – Spolupráca“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Podnik – Pojem – Hospodárska jednotka

(Článok 81 ods. 1 ES)

2. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Právnická osoba zodpovedná za prevádzkovanie podniku v čase porušovania – Výnimky

(Článok 81 ods. 1 ES)

3. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenie, ktorého sa dopustila dcérska spoločnosť – Pripísanie zodpovednosti materskej spoločnosti vzhľadom na právne a hospodárske väzby, ktoré ich spájajú

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Dôvod založený na neexistencii alebo nedostatku odôvodnenia – Dôvod založený na nesprávnosti odôvodnenia – Rozlišovanie

(Článok 253 ES)

5. Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Zákaz retroaktivity trestných ustanovení – Oblasť pôsobnosti – Hospodárska súťaž

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 4, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 5)

6. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o dĺžke trvania porušenia

(Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 3)

7. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Premlčacia lehota v stíhaní – Začiatok plynutia

(Článok 81 ES; Dohoda o EHP, článok 53; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 25)

8. Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah

(Článok 253 ES)

9. Hospodárska súťaž – Pokuty – Solidárna zodpovednosť za zaplatenie – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

10. Hospodárska súťaž – Pokuty – Solidárna zodpovednosť za zaplatenie – Rozsah

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

11. Hospodárska súťaž – Pokuty – Solidárna zodpovednosť za zaplatenie – Možnosť každého z dlžníkov podať žalobu o neplatnosť proti takému rozhodnutiu

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

12. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Zásada individualizácie trestov – Rozsah

(Článok 81 ods. 1 ES)

13. Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na účinnú súdnu ochranu – Zakotvenie v Európskom dohovore o ľudských právach a potvrdenie Chartou základných práv Európskej únie

(Charta základných práv Európskej únie, článok 47)

14. Hospodárska súťaž – Zásady – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Účinné súdne preskúmanie rozhodnutí Komisie – Nezávislý a nestranný súd – Neobmedzená právomoc

(Články 81 ES, 229 ES a 230 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 17, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 31)

15. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Charakter verejného poriadku

(Článok 81 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

16. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie a ukladá pokuta – Povinnosť dodržiavať zásadu zverených právomocí

(Články 5 ES a 81 ES; Dohoda o EHP, článok 53; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 7 ods. 1 a článok 23 ods. 2)

17. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Oznámenie o výhradách – Dočasná povaha – Upustenie od výhrad, ktoré sa ukázali byť nedôvodné, voči určitým spoločnostiam, vedúce k zhoršeniu postavenia spoločnosti, ktorej zostalo napadnuté rozhodnutie určené – Prípustnosť so zreteľom na výkon práva tejto spoločnosti byť vypočutý

(Nariadenie Rady č. 17, článok 19 ods. 1, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27 ods. 1)

18. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu alebo podnecovateľa porušenia – Pojem

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, body 2 a 3)

19. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu porušenia – Úloha, ktorú postupne zastávajú rôzne podniky a spoločnosti, ktoré ich riadia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 2)

20. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Voľná úvaha Komisie – Súdne preskúmanie – Neobmedzená právomoc

(Článok 229 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 17, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 31)

21. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Zohľadnenie celosvetového obratu dosiahnutého počas posledného celého roku porušovania a zodpovedajúceho výrobkom a službám, ktoré sú jeho predmetom

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A)

1. Pod pojmom „podnik“ treba v práve hospodárskej súťaže rozumieť hospodársku jednotku z hľadiska predmetu predmetného porušenia. Článok 81 ods. 1 ES tým, že podnikom zakazuje najmä uzavrieť dohody, alebo sa zúčastniť na zosúladených postupoch, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu, je určený hospodárskym jednotkám, z ktorých každá pozostáva z jednotnej organizácie osobných, hmotných a nehmotných prvkov, ktoré dlhodobo sledujú konkrétny hospodársky cieľ a môžu prispieť k spáchaniu porušenia uvedeného v týchto ustanoveniach.

(pozri bod 63)

2. V súlade so zásadou osobnej zodpovednosti, podľa ktorej môže byť akákoľvek osoba považovaná za zodpovednú len za svoje vlastné konanie, v oblasti hospodárskej súťaže v zásade prislúcha osobe, ktorá riadila podnik v okamihu, keď sa zúčastnil na porušení, zodpovednosť za toto porušenie, aj keď v čase prijatia rozhodnutia konštatujúceho porušenie za uvedený podnik zodpovedala alebo ho riadila iná osoba.

Judikatúra za určitých výnimočných okolností pripúšťa, že je možné sa odchýliť od zásady osobnej zodpovednosti na základe kritéria hospodárskej kontinuity, podľa ktorého porušenie pravidiel hospodárskej súťaže možno pripísať hospodárskemu nástupcovi právnickej osoby, ktorá sa tohto porušenia dopustila aj vtedy, ak táto právnická osoba neprestala ku dňu prijatia rozhodnutia konštatujúceho uvedené porušenie existovať, aby nebol ohrozený potrebný účinok týchto pravidiel najmä v dôsledku zmien právnej formy dotknutých spoločností.

Komisia je oprávnená neuplatniť kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“ a uznať materskú spoločnosť, ktorá priamo riadila podnik pred jeho prevedením do dcérskych spoločností vo výlučnom alebo takmer výlučnom vlastníctve, až do dňa kedy boli uvedené dcérske spoločnosti a podnik prevedené do inej skupiny, za osobne zodpovednú za účasť tohto podniku na porušení.

(pozri body 65, 66, 72, 78)

3. V oblasti hospodárskej súťaže Komisii v zásade prináleží, aby preukázala, že materská spoločnosť skutočne uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti na trhu, a to na základe súhrnu skutkových okolností, medzi ktoré patrí najmä prípadná riadiaca právomoc materskej spoločnosti vo vzťahu k jej dcérskej spoločnosti. Komisia sa však môže dôvodne domnievať, že dcérska spoločnosť, ktorej základné imanie je v 100 % vlastníctve materskej spoločnosti, v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva jej materská spoločnosť, a že táto domnienka zodpovednosti predpokladá, že Komisia nie je povinná preveriť, či materská spoločnosť naozaj vykonávala túto riadiacu právomoc nad svojou dcérskou spoločnosťou. Pokiaľ Komisia v oznámení o výhradách uvedie svoj zámer uznať materskú spoločnosť za osobne zodpovednú na porušenie pripísateľné jej dcérskej spoločnosti s odvolaním sa na domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskej spoločnosti jej materskou spoločnosťou, je na materskej spoločnosti, ktorá má v úmysle spochybniť svoju zodpovednosť, aby počas správneho konania alebo neskôr pred súdom Únie predložila dostatočné dôkazy na vyvrátenie tejto domnienky tým, že preukáže, že aj napriek tomu, že celé základné imanie dcérskej spoločnosti vlastní jej materská spoločnosť, táto dcérska spoločnosť si skutočne samostatne určovala svoje konanie na trhu.

V rozhodnutí konštatujúcom porušenie musí byť Komisia schopná zohľadniť odpovede dotknutých podnikov na oznámenie o výhradách. V tejto súvislosti musí mať možnosť nielen prijať alebo odmietnuť tvrdenia dotknutých podnikov, ale tiež pristúpiť k svojej vlastnej analýze skutočností uvedených podnikmi, buď aby upustila od výhrad, ktoré sa ukážu nedôvodné, alebo aby skutkovo, ako aj právne upravila alebo doplnila svoju argumentáciu na podporu výhrad, na ktorých trvá. Je to tak v prípade, že rozhodnutie Komisie sa opiera nielen o domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskej spoločnosti jej materskou spoločnosťou, ale aj o skutkové okolnosti predložené počas správneho konania a preukazujúce, že:

– v rámci skupiny mala prevádzková organizácia prednosť pred právnou štruktúrou a činnosti súvisiace s projektmi na najvyššej úrovni boli riadené materskou spoločnosťou a jej predchodkyňami,

– šesť členov správnej rady dcérskych spoločností bolo súbežne alebo postupne členmi správnej rady „zastrešujúcich spoločností“ skupiny pred ich prevodom na inú skupinu,

– vymenovanie nového člena správnej rady svojich dcérskych spoločností pôsobiacich v dotknutom odvetví materskou spoločnosťou podporovalo záver, podľa ktorého materská spoločnosť vykonávala rozhodujúci vplyv na dcérske spoločnosti, a

– pokiaľ ide o reštrukturalizačné operácie v rámci skupiny, zmena obchodného mena dcérskych spoločností skupiny pôsobiacich v dotknutom odvetví, ku ktorej došlo hneď po prevode v rámci skupiny, potvrdila ich začlenenie do skupiny.

Komisia je takisto oprávnená usúdiť, že poverenie funkciami obchodnej povahy nemohlo materskú spoločnosť zbaviť jej zodpovednosti, pokiaľ ona samotná pripustila, že v čase porušenia musela schvaľovať každý návrh ponuky na projekty prekračujúci určitú hranicu alebo obsahujúci určité vysoké riziko pre skupinu.

(pozri body 86, 87, 91, 97, 116, 144)

4. Pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, ktorá prislúcha Komisii, najmä ak prijíma rozhodnutie konštatujúce porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, treba rozlišovať medzi výhradou založenou na neexistencii alebo nedostatočnosti odôvodnenia a výhradou založenou na nesprávnosti dôvodov rozhodnutia, z dôvodu chýb v skutkovom stave alebo v právnom posúdení. Posledný uvedený aspekt patrí do vecného preskúmania zákonnosti rozhodnutia a nie do preskúmania porušenia podstatných formálnych náležitostí, a teda nemôže predstavovať porušenie článku 253 ES.

(pozri bod 88)

5. Zásada zákazu retroaktivity trestných ustanovení je spoločnou zásadou pre všetky právne poriadky členských štátov, ktorá je tiež zakotvená v článku 7 Európskeho dohovoru o ľudských právach, a tvorí neoddeliteľnú časť všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie súd Únie zabezpečuje. Aj keď z článku 15 ods. 4 nariadenia č. 17 a z článku 23 ods. 5 nariadenia č. 1/2003 vyplýva, že rozhodnutia Komisie ukladajúce pokuty za porušenie práva hospodárskej súťaže nemajú trestnú povahu, nič to nemení na tom, že Komisia je povinná dodržiavať všeobecné zásady práva Únie a najmä zásadu zákazu retroaktivity v každom správnom konaní, ktoré môže viesť k sankciám podľa práva hospodárskej súťaže.

Toto dodržiavanie vyžaduje, aby pravidlá o pripísaní porušení práva hospodárskej súťaže fyzickým alebo právnickým osobám zodpovedali pravidlám, ktoré platili v čase spáchania porušenia. Pokiaľ možno viacero osôb uznať za osobne zodpovedné za účasť jedného a toho istého podniku na porušení v zmysle práva hospodárskej súťaže, musia sa považovať za solidárne zodpovedné za uvedené porušenie. Navyše za osobne a solidárne zodpovednú za účasť jediného a toho istého podniku na porušení možno považovať osobu, ktorá v okamihu spáchania porušenia bola priamo zodpovedná za uvedený podnik alebo ho priamo riadila, a osobu, ktorá z dôvodu, že v okamihu spáchania porušenia účinne vykonávala právomoc kontroly nad prvou spoločnosťou a určovala jej správanie na trhu, ten istý podnik nepriamo riadila.

(pozri body 131 – 134)

6. Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, zásada právnej istoty stanovuje, že v prípade neexistencie dôkazov, na základe ktorých je ho možné priamo určiť, sa Komisia môže oprieť prinajmenšom o dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami dostatočne blízkymi z hľadiska času tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi dvoma uvedenými dátumami. Pokiaľ ide o dôkazné prostriedky, je bežné, že činnosti v rámci protisúťažných postupov a dohôd, ako aj stretnutia, sa uskutočňujú tajne, najčastejšie v treťom štáte, a súvisiaca dokumentácia je obmedzená na minimum. Aj keď Komisia objaví písomnosti jasne potvrdzujúce protiprávny kontakt medzi hospodárskymi subjektmi, tieto písomnosti obyčajne budú len zlomkovité a nesúrodé do takej miery, že je často nutné vyvodiť niektoré detaily prostredníctvom dedukcie. Vo väčšine prípadov sa preto existencia protisúťažného postupu alebo dohody musí vydedukovať z určitého množstva zhôd okolností a nepriamych dôkazov, ktoré posudzované ako celok môžu v prípade neexistencie iného koherentného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. V rámci porušenia trvajúceho niekoľko rokov skutočnosť, že k prejavom kartelu dôjde v rozličných obdobiach, ktoré môžu byť oddelené kratšími alebo dlhšími časovými medzerami, nemá vplyv na existenciu takéhoto kartelu, pokiaľ rôzne konania, ktoré sú súčasťou tohto porušenia, sledujú ten istý cieľ a patria do rámca jedného pokračujúceho porušenia.

Z toho vyplýva, že pokiaľ dohody porušujúce pravidlá hospodárskej súťaže ako celok vyvolávali účinky medzi dátumom nadobudnutia účinnosti jednej z nich a koncom platnosti druhej z nich, Komisia mohla oprávnene považovať tieto dohody za nepriamy dôkaz o tom, že porušenie nepretržite pokračovalo počas celého dotknutého obdobia. V tejto súvislosti treba dôkazy o opakovaných prejavoch kartelu, ako aj súbor indícií zhromaždených Komisiou o tom, že činnosti, na ktorých sa dotknutý podnik zúčastnil v rámci kartelu, pokračovali počas celého dotknutého obdobia, považovať za dostatočný dôkaz o tom, že kartel trval nepretržite počas obdobia uvedeného v rozhodnutí Komisie.

(pozri body 164 – 166, 176, 177)

7. Podľa článku 25 nariadenia č. 1/2003 sa právomoc Komisie uložiť sankciu z dôvodu porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore premlčí po uplynutí piatich rokov. Premlčanie začína plynúť odo dňa začiatku porušovania. V prípade pokračujúceho alebo opakovaného porušovania však začína čas plynúť odo dňa ukončenia porušovania.

(pozri bod 188)

8. Komisii nemožno vytýkať, že osobitne neodôvodnila rozhodnutie o uložení pokuty za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže dvom spoločnostiam, ktorú mali zaplatiť solidárne, a to vzhľadom na skutočnosť, že tieto spoločnosti už v deň prijatia tohto rozhodnutia netvorili hospodársku jednotku, keďže táto okolnosť podľa nej nebránila uloženiu pokuty, ktorá sa má zaplatiť solidárne. Komisia totiž nie je povinná zahrnúť do svojho rozhodnutia presné odôvodnenie určitého počtu aspektov, ktoré sa jej zdajú zjavne irelevantné, bezvýznamné alebo pre posúdenie jasne druhoradé.

(pozri bod 200)

9. Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokút uložených z dôvodu porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) je právny účinok, ktorý automaticky vyplýva z hmotnoprávnych ustanovení týchto článkov.

Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokuty uloženej viacerým osobám z dôvodu účasti dotknutého podniku na porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP vyplýva z toho, že každá z dotknutých osôb môže byť uznaná za osobne zodpovednú za účasť podniku na porušení. Jednotnosť správania podniku na trhu odôvodňuje na účely uplatnenia práva hospodárskej súťaže, aby spoločnosti, alebo všeobecnejšie právne subjekty, voči ktorým možno zaň vyvodzovať osobnú zodpovednosť, zodpovedali solidárne. Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokút uložených z dôvodu porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP v rozsahu, v akom je jej cieľom zaručiť účinné vymáhanie uvedených pokút, sa podieľa na dosiahnutí odstrašujúceho účinku, ktorý vo všeobecnosti právo hospodárskej súťaže sleduje, pričom sa rešpektuje zásada ne bis in idem, ktorá je základnou zásadou práva Únie, potvrdená tiež článkom 4 Protokolu č. 7 Európskeho dohovoru o ľudských právach, ktorá pri rovnakom porušení práva hospodárskej súťaže zakazuje sankcionovať viac než jedenkrát to isté správanie podniku na trhu prostredníctvom právnych subjektov, voči ktorým zaň možno vyvodiť osobnú zodpovednosť.

Skutočnosť, že osobná zodpovednosť viacerých spoločností na základe účasti toho istého podniku na porušení nie je rovnaká, nebráni tomu, aby im bola uložená povinnosť solidárne zaplatiť pokutu, pokiaľ solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokuty pokrýva len obdobie, počas ktorého tieto spoločnosti tvorili hospodársku jednotku, čiže tvorili jeden podnik v zmysle práva hospodárskej súťaže.

(pozri body 204 – 206)

10. Pokiaľ žalobný dôvod založený na porušení zásady právnej istoty možno vykladať ako námietku nezákonnosti smerujúcu proti pravidlám v oblasti solidárnej zodpovednosti za zaplatenie pokút za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže z dôvodu, že tieto pravidlá sú zdrojom neistoty, pokiaľ ide o zaplatenie pokuty, určenie dlžníka platobnej povinnosti a o právnu situáciu solidárnych dlžníkov, uvedený žalobný dôvod vyžaduje vyjadriť sa k samotnej zákonnosti režimu solidárnej zodpovednosti za zaplatenie pokút v práve hospodárskej súťaže a overiť, či práva a povinnosti, ktoré z toho vyplývajú, môžu sankcionované spoločnosti s dostatočnou presnosťou poznať.

V tomto ohľade je pojem „solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokút“ tak ako pojem „podnik“ v zmysle hospodárskej súťaže, ktorého je automatickým účinkom, autonómnym pojmom, ktorý je potrebné vykladať s odkazom na ciele a systém práva hospodárskej súťaže, na ktorých sa podieľa, a prípadne s odkazom na všeobecné zásady, ktoré vyplývajú zo všetkých vnútroštátnych právnych systémov. Pri neexistencii iných údajov v rozhodnutí, ktorým Komisia uložila solidárne zaplatenie pokuty viacerým spoločnostiam z dôvodu porušujúceho správania podniku, vyvodzuje voči nim za uvedené správanie rovnakú zodpovednosť. Navyše spoločnosti, ktorým je uložená pokuta, ktorú majú zaplatiť solidárne, sú povinné zaplatiť jedinú pokutu, ktorej výška sa vypočíta s ohľadom na obrat dotknutého podniku.

Z toho vyplýva, že každá spoločnosť je povinná zaplatiť Komisii celú sumu pokuty a že zaplatenie pokuty jednou z nich oslobodzuje všetky ostatné od povinnosti voči Komisii. Spoločnosti, ktorým je uložená pokuta, ktorú majú zaplatiť solidárne, pričom znášajú, pokiaľ nie je v rozhodnutí ukladajúcom pokutu uvedené inak, rovnakú zodpovednosť za spáchanie porušenia, musia v zásade prispieť rovnakým dielom k zaplateniu pokuty uloženej z dôvodu tohto porušenia. V dôsledku toho, ak spoločnosť, ktorá bola prípadne obvinená Komisiou, zaplatí celú sumu pokuty, môže na základe tohto rozhodnutia Komisie žalovať solidárnych dlžníkov o náhradu, každého vo výške svojho podielu. Ak aj teda rozhodnutie, v ktorom je viacerým spoločnostiam uložené solidárne zaplatenie pokuty, neumožňuje a priori stanoviť, ktorá z týchto spoločností bude skutočne vyzvaná na zaplatenie pokuty Komisii, nenecháva žiadne pochybnosti o podieloch sumy pokuty, ktorých zaplatenie im prislúcha, takže každá z nich môže prípadne podať proti svojim solidárnym dlžníkom žalobu na vrátenie súm, ktoré musela zaplatiť nad rámec svojho podielu na pokute.

(pozri body 213, 215)

11. Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokút v práve hospodárskej súťaže nebráni právu každej zo sankcionovaných spoločností podať žalobu o neplatnosť rozhodnutia, ktorým im Komisia uložila povinnosť zaplatiť solidárne pokutu.

(pozri bod 217)

12. Zásada individuality trestov a sankcií uplatniteľná v každom správnom konaní, ktoré môže viesť k sankciám podľa práva hospodárskej súťaže, stanovuje, že osoba môže byť sankcionovaná len za skutky, ktoré sa jej osobne vytýkajú. To je prípad dvoch spoločností, sankcionovaných z dôvodu účasti podniku na porušení, za skutky, ktoré im boli individuálne vytýkané Komisiou z dôvodu zodpovednosti, ktorá im prislúcha ako subjektu, ktorý priamo alebo nepriamo riadi dotknutý podnik.

(pozri body 219, 220)

13. Požiadavka účinného súdneho preskúmania predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá vyplýva zo spoločných ústavných tradícií členských štátov, ktorá je tiež zakotvená v článkoch 6 a 13 Európskeho dohovoru o ľudských práv. Právo na účinný prostriedok nápravy bolo navyše potvrdené v článku 47 Charty základných práve Európskej únie.

(pozri bod 224)

14. Požiadavka účinného súdneho preskúmania sa uplatňuje najmä na každé rozhodnutie Komisie konštatujúce a stíhajúce porušenie práva hospodárskej súťaže. Podľa článku 17 nariadenia č. 17 a článku 31 nariadenia č. 1/2003 má Všeobecný súd neobmedzenú právomoc preskúmať v zmysle článku 229 ES rozhodnutia, v ktorých Komisia stanovila pokutu, pričom uloženú pokutu môže zrušiť, znížiť alebo zvýšiť.

V rámci žaloby založenej na článku 230 ES sa preskúmanie zákonnosti rozhodnutia Komisie pripisujúceho fyzickým alebo právnickým osobám porušenie práva hospodárskej súťaže a z tohto dôvodu ukladajúce týmto osobám pokutu, musí považovať za účinné súdne preskúmanie tohto rozhodnutia. Intenzita preskúmania vykonávaného súdom Únie, a teda účinná povaha žalôb podaných proti rozhodnutiam, v ktorých Komisia konštatuje porušenie pravidiel hospodárskej súťaže a stanovuje pokutu, je ďalej posilnená neobmedzenou právomocou, ktorá je v tejto oblasti priznaná Všeobecnému súdu. Okrem jednoduchého preskúmania, ktoré umožňuje len zamietnutie žaloby o neplatnosť alebo zrušenie napadnutého aktu, neobmedzená právomoc, ktorú má súd Únie, ho oprávňuje k tomu, aby s prihliadnutím na všetky skutkové okolnosti zmenil napadnutý akt aj bez toho, aby ho zrušil, s cieľom zmeniť napríklad výšku uloženej pokuty.

(pozri body 225 – 227)

15. Článok 81 ES a analogicky článok 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) predstavujú ustanovenia na ochranu verejného poriadku, ktoré sú nevyhnutné na plnenie úloh zverených Európskemu spoločenstvu a EHP, takže zodpovednosť a sankciu, ktoré spoločnosti znášajú v prípade porušenia týchto ustanovení, nemožno ponechať na voľnú úvahu týmto spoločnostiam.

(pozri bod 229)

16. Podľa článku 5 ES Európske spoločenstvo koná v medziach právomocí zverených mu v Zmluve a cieľov, ktoré sú v nej zakotvené. Disponuje teda iba zverenými právomocami.

Pokiaľ Komisia začne konanie týkajúce sa prijatia rozhodnutia konštatujúceho porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore, má ako jediná právomoc podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 alebo článku 7 ods. 1 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 konštatovať toto porušenie a uložiť pokuty podnikom, ktoré sa úmyselne alebo z nedbanlivosti zúčastnili na tomto porušení. Pod hrozbou porušenia zásady zverených právomocí Komisia nemôže delegovať na tretie osoby právomoci, ktoré sú jej takto zverené už citovanými ustanoveniami.

Nemožno sa domnievať, že Komisia delegovala v konkrétnom prípade na vnútroštátny súd alebo na rozhodcu časť svojich právomocí, ktoré sú jej zverené na účely zistenia a sankcionovania takýchto porušení, pokiaľ Komisia v prijatom rozhodnutí v tom istom prípade stanovila príslušnú mieru zodpovednosti, ktorú nesú dve rozdielne spoločnosti za účasť dotknutého podniku na konštatovanom porušení, a teda ich príslušný podiel na pokute, ktorú sú povinné solidárne zaplatiť Komisii.

(pozri body 233, 234, 236)

17. Oznámenie o výhradách je prípravným dokumentom, ktorého skutkové a právne posúdenie má čisto predbežnú povahu. Z tohto dôvodu Komisia môže a dokonca musí zohľadniť skutočnosti vyplývajúce zo správneho konania, aby najmä upustila od výhrad, ktoré sa ukážu ako nedôvodné. Pokiaľ spoločnosť sankcionovaná za porušenie práva hospodárskej súťaže mohla účinne vyjadriť svoje stanovisko k upusteniu Komisie od výhrady v napadnutom rozhodnutí, ktorú Komisia pôvodne formulovala voči iným spoločnostiam, aby ich uznala za solidárne zodpovedné s prvým podnikom za účasť toho istého podniku na porušení, pred prijatím tohto rozhodnutia, práva na obranu prvej spoločnosti neboli porušené z dôvodu existencie rozporu medzi oznámením o výhradách a napadnutým rozhodnutím.

(pozri body 248, 249, 262)

18. Vedúca úloha, ktorú zohráva jeden alebo viacero podnikov v rámci kartelu, sa musí zohľadniť na účely výpočtu výšky pokuty v rozsahu, v akom podniky, ktoré takúto úlohu zastávali, musia znášať osobitnú zodpovednosť v porovnaní s ostatnými podnikmi. Na to, aby podnik bolo možné kvalifikovať ako vodcu kartelu, musí pre kartel predstavovať podstatnú hnaciu silu alebo niesť osobitnú a konkrétnu zodpovednosť za jeho fungovanie. Je to tak v prípade, ak podnik zastával úlohu vodcu porušenia tým, že plnil funkciu „európskeho sekretára“ kartelu, ktorá mu priznávala úlohu vodcu pri koordinovaní kartelu a v každom prípade pri jeho konkrétnom fungovaní, a konkrétnejšie vtedy, ak bol uvedený „európsky sekretár“ pre členov kartelu kontaktným bodom a zohrával rozhodujúcu úlohu pri jeho konkrétnom fungovaní tým, že uľahčoval výmenu informácií v rámci kartelu, zhromažďoval, triedil a vymieňal si s ostatnými členmi kartelu základné informácie o fungovaní kartelu a najmä informácie týkajúce sa niektorých obzvlášť významných projektov, organizoval a zabezpečoval služby sekretariátu pre pracovné stretnutia a príležitostne menil kódy slúžiace na utajenie týchto stretnutí alebo kontaktov.

(pozri body 280, 283, 287)

19. V oblasti hospodárskej súťaže v prípade, ak v priebehu dlhodobého porušenia úlohy vodcu porušenia v preukázaných obdobiach vykonáva striedavo niekoľko podnikov riadených rôznymi spoločnosťami, si zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality vyžadujú, aby zvýšenie základnej sumy pokút uložených spoločnostiam riadiacim jeden alebo viacero podnikov, ktoré pod ich vedením zastávali úlohu „vodcu porušenia“, bolo rozdielne, pokiaľ obdobie, počas ktorého uvedený podnik alebo uvedené podniky zastávali pod ich vedením uvedenú úlohu, sa podstatne líši. Úloha vodcu súvisí s fungovaním kartelu a na rozdiel od úlohy podnecovateľa porušenia nevyhnutne prebieha v určitom čase. Treba preto vziať do úvahy, že jednej spoločnosti, ktorá riadila jeden z podnikov zúčastňujúcich sa na karteli, možno pripísať úlohu hybnej sily, ktorú predstavovala pre fungovanie kartelu, maximálne za obdobie o niečo dlhšie ako jedna štvrtina celkovej doby trvania porušenia, zatiaľ čo inej spoločnosti, ktorá riadila iný podnik zúčastňujúci sa na karteli, možno pripísať úlohu hybnej sily, ktorú predstavovala pre fungovanie kartelu, za obdobie takmer troch štvrtín uvedenej doby.

Z toho vyplýva, že Komisia porušila zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality tým, že v totožnej miere zvýšila základnú sumu pokuty spoločnostiam, ktoré prostredníctvom podnikov, ktoré riadili, zastávali úlohu vodcu porušenia, pričom obdobia, počas ktorých predmetný podnik alebo predmetné podniky pod ich vedením vykonávali funkciu vodcu kartelu, sa podstatne líšili.

Naopak, aj za predpokladu, že by Komisia protiprávne uplatnila kritériá súvisiace s kvalifikáciou vodcu porušenia, tým, že by takto nekvalifikovala podnik aj napriek tomu, že zohrával významnú úlohu v rámci kartelu, nemožno z dôvodu tejto protiprávnosti, ku ktorej došlo v prospech inej osoby, vyhovieť výhradám založeným na porušení zásady rovnosti zaobchádzania alebo zákazu diskriminácie.

(pozri body 307, 308, 311, 312)

20. Neobmedzená právomoc priznaná súdu Únie v článku 17 nariadenia č. 17 a v článku 31 nariadenia č. 1/2003 ho oprávňuje, aby nad rámec samotného preskúmania zákonnosti sankcie nahradil posúdenie Komisie svojím posúdením a v dôsledku toho zrušil, znížil alebo zvýšil uloženú pokutu, pokiaľ je mu otázka výšky pokuty predložená na posúdenie. V rámci tohto posúdenia je potrebné zabezpečiť, aby zvýšenie súvisiace s úlohou vodcu porušenia, ktorú zohrával dotknutý podnik, bolo stanovené na úrovni, ktorá zabezpečí jeho odstrašujúci účinok.

(pozri body 318, 319)

21. Komisia sa v prípade, keď uložila pokuty viacerým spoločnostiam za účasť podnikov, ktoré boli nimi riadené, na porušovaní pravidiel hospodárskej súťaže, tým, že pri posudzovaní relatívnej veľkosti a hospodárskej sily jednotlivých podnikov v okamihu porušenia v zásade vychádzala z celosvetového obratu, ktorý jednotlivé podniky dosiahli v poslednom celom roku porušenia, neodchýlila od metódy výpočtu stanovenej v usmerneniach k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO, neprekročila právny rámec pre sankcie stanovený v článku 15 nariadenia č. 17 a v článku 23 nariadenia č. 1/2003, ani neporušila zásadu proporcionality. Je to tak konkrétnejšie vtedy, keď Komisia zastáva názor, že s ohľadom na celosvetový charakter kartelu treba vziať za základ na porovnanie relatívnej veľkosti každého podniku podiel na celosvetovom obrate zodpovedajúci dotknutým projektom, ktorý mali jednotlivé podniky v poslednom celom roku účasti podniku na zistenom porušení, tento porovnávací základ verne odráža schopnosť jednotlivých podnikov spôsobiť významnú škodu iným hospodárskym subjektom na území Európskeho hospodárskeho priestoru a poskytuje údaje o tom, do akej miery prispievali k efektívnosti kartelu ako celku alebo naopak k nestabilite kartelu, ktorú by spôsobila ich prípadná neúčasť.

(pozri body 360, 362)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)

z 3. marca 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Právo na obhajobu – Povinnosť odôvodnenia – Pripísateľnosť protiprávneho správania – Dĺžka trvania porušenia – Pokuty – Solidárna zodpovednosť za zaplatenie pokuty – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu – Poľahčujúce okolnosti – Spolupráca“

Vo veciach T‑117/07 a T‑121/07,

Areva, akciová spoločnosť, so sídlom v Paríži (Francúzsko),

Areva T & D Holding SA, so sídlom v Paríži,

Areva T & D SA, so sídlom v Paríži,

Areva T & D AG, so sídlom v Oberentfeldene (Švajčiarsko),

v zastúpení: A. Schild a J.‑M. Cot, advokáti,

Alstom, akciová spoločnosť, so sídlom v Levallois‑Perret (Francúzsko), v zastúpení: pôvodne J. Derenne, advokát, W. Broere, solicitor, A. Müller‑Rappard a C. Guirado, advokáti, neskôr J. Derenne a A. Müller‑Rappard, advokáti,

žalobcovia,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne X. Lewis a F. Arbault, neskôr X. Lewis a napokon V. Bottka a N. Von Lingen, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorých predmetom sú najmä návrhy na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 6762 v konečnom znení z 24. januára 2007 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) a subsidiárne zníženie pokuty, ktorá im bola uložená,

VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),

v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová (spravodajkyňa), sudcovia K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso,

tajomník: C. Kristensen, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. marca 2009,

vyhlásil tento

Rozsudok

Okolnosti predchádzajúce sporu

1 Okolnosti predchádzajúce sporu vyplývajú najmä zo zistení vykonaných Komisiou Európskych spoločenstiev v rozhodnutí Komisie K(2006) 6762 v konečnom znení z 24. januára 2007 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Keďže tieto skutkové okolnosti neboli účastníkmi konania spochybnené alebo prinajmenšom platne spochybnené, musia sa na účely tohto sporu považovať za preukázané.

Dotknutý výrobok

2 Rozvádzače izolované plynom (ďalej len „RIP“) sa používajú na riadenie energetických tokov v distribučných sieťach elektrickej energie. Je to silnoprúdové zariadenie, ktoré sa používa ako hlavný komponent v elektrárenských blokoch na kľúč.

3 Elektrárenské bloky sú vedľajšie elektrárenské centrály, ktoré konvertujú elektrický prúd. Okrem transformátora sú súčasťou týchto elektrárenských blokov riadiace systémy, reléový systém, batérie, ističe a rozvádzače. Úlohou rozvádzača je chrániť transformátor pred preťažením alebo izolovať obvod a nefunkčný transformátor.

4 Rozvádzače môžu byť izolované plynom, vzduchom alebo mať hybridnú izoláciu, pokiaľ sa kombinujú dve predchádzajúce techniky. RIP sa predávajú na celom svete ako neoddeliteľné súčasti elektrických blokov na kľúč alebo ako súčiastky, ktoré musia byť súčasťou týchto blokov. Predstavujú približne 30 až 60 % celkovej ceny týchto blokov.

5 Napadnuté rozhodnutie sa týka projektov RIP s napätím 72,5 kV alebo viac (ďalej len „projekty RIP“), čo zahŕňa RIP ako jednotlivé produkty, vrátane všetkých s nimi súvisiacich služieb (prenos, inštalácia, skúšky, izolácia, atď.), a elektrárenské bloky na kľúč obsahujúce RIP, ktoré zahŕňajú RIP a ďalšie komponenty elektrárenských blokov, ako sú transformátory a všetky s nimi súvisiace služby (prenos, elektroinštalácia, inštalácia, izolácia, atď.).

Dotknuté podniky

6 Alstom (predtým Alsthom), akciová spoločnosť založená podľa francúzskeho práva so správnou radou, je materskou spoločnosťou skupiny spoločností (ďalej len „skupina Alstom“). Skupina Alstom pôsobila v období od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004 v oblasti dodávky a distribúcie elektrickej energie (ďalej len „odvetvie T & D“) a najmä v oblasti RIP.

7 V rámci skupiny Alstom boli činnosti v oblasti RIP vo Francúzsku vykonávané spoločnosťou Alsthom SA (France) až do roku 1989, teda až do dňa, keď došlo k zmene obchodného mena tejto spoločnosti na GEC Alsthom SA, ktorej 100 % vlastníkom bola GEC Alsthom NV. Dňa 16. novembra 1992 došlo k založeniu spoločnosti Kléber Eylau SA, ktorej boli pridelené francúzske činnosti v oblasti RIP na základe dohody, ktorá nadobudla účinnosť 7. decembra 1992. Kléber Eylau bola z 99,76 % vlastnená spoločnosťou Alsthom SA a z 0,04 % ju vlastnil Étoile Kléber. V júni 1993 Kléber Eylau zmenila svoje obchodné meno na GEC Alsthom T & D SA, ktoré bolo v júni 1998 zmenené na Alstom T & D SA. 100 % vlastníkom Alstom T & D SA bola Alstom Holdings (France), ktorá sama osebe bola v 100 % vlastníctve spoločnosti Alstom.

8 Od januára 1986 boli činnosti skupiny Alstom v oblasti RIP vykonávané súbežne vo Švajčiarsku a vo Francúzsku, zatiaľ čo spoločnosť Sprecher Energie AG sa stala dcérskou spoločnosťou v 100 % vlastníctve spoločnosti Alsthom. V novembri 1993 Sprecher Energie zmenila svoje obchodné meno na GEC Alsthom T & D AG, ktorá v júli 1997 zmenila svoje obchodné meno na GEC Alsthom AG a v júni 1998 na Alstom AG [ďalej len „Alstom (Švajčiarsko)“]. Dňa 22. decembra 2000 Alstom Power (Schweiz) AG kúpila Alstom AG. Obchodné meno nového subjektu bolo Alstom (Schweiz) AG. V novembri 2002 bol v rámci skupiny Alstom založený nový právny subjekt, na ktorý boli prevedené činnosti v odvetví T & D vo Švajčiarsku. Tento nový subjekt mal pôvodne obchodné meno Alstom (Schweiz) Services AG, ktoré bolo následne zmenené na Alstom T & D AG.

9 Všetky činnosti skupiny Alstom v odvetví T & D boli 8. januára 2004 prevedené na skupinu, ktorej materskou spoločnosťou je Areva, akciová spoločnosť založená podľa francúzskeho práva s predstavenstvom a dozornou radou (ďalej len „skupina Areva“). V období od 9. januára do 11. mája 2004 boli činnosti skupiny Areva v oblasti RIP vykonávané spoločnosťami Areva T & D SA a Areva T & D AG, dcérskymi spoločnosťami v 100 % vlastníctve spoločnosti Areva T & D Holding SA, ktorá je sama v 100 % vlastníctve Areva (ďalej spoločne len „spoločnosti skupiny Areva“).

Správne konanie

10 Dňa 3. marca 2004 ABB Ltd oznámila Komisii, že v oblasti RIP dochádza k protisúťažným postupom a podala ústnu žiadosť o oslobodenie od pokút v súlade s oznámením Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

11 Postupy ohlásené spoločnosťou ABB spočívali v koordinácii predaja projektov RIP na celosvetovej úrovni, pričom išlo o rozdelenie trhov, udelenie kvót a zachovanie vzájomných trhových podielov, o pridelenie projektov RIP výrobcom vybratým na tieto účely a o manipuláciu verejných obstarávaní (koordinovaný postup pri predkladaní súťažných návrhov), aby zákazky získali títo výrobcovia, o stanovenie cien prostredníctvom komplexných dohôd týkajúcich sa projektov RIP, ktoré neboli zadelené, o vypovedanie licenčných zmlúv so spoločnosťami, ktoré neboli členmi kartelu, a o výmenu citlivých informácií týkajúcich sa trhu.

12 Ústna žiadosť o oslobodenie od pokút, ktorú predložila ABB, bola 7. mája 2004 doplnená najmä ústnymi pripomienkami a listinnými dôkazmi. Dňa 25. apríla 2004 Komisia podmienečne priznala spoločnosti ABB oslobodenie.

13 Na základe vyhlásení ABB Komisia začala vyšetrovanie a 11. a 12. mája 2004 uskutočnila inšpekcie v priestoroch viacerých spoločností pôsobiacich v oblasti RIP.

14 V období medzi 14. a 25. májom 2004 skupina Areva spolupracovala s Komisiu a podľa oznámenia o spolupráci jej poskytla rôzne listinné dôkazy a informácie.

15 Dňa 4. októbra 2004 ABB odpovedala na žiadosť Komisie o informácie.

16 Dňa 6. februára 2006 Komisia zaslala spoločnosti Alstom žiadosť o informácie, na ktorú Alstom odpovedala listom z 24. februára 2006.

17 Dňa 20. apríla 2006 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo okrem spoločnosti Alstom a spoločností skupiny Areva zaslané spoločnostiam ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd (ďalej spoločne len „spoločnosti skupiny Fuji“), Hitachi a Hitachi Europe Ltd (ďalej spoločne len „spoločnosti skupiny Hitachi“), Japan AE Power Systems Corp. (ďalej len „JAEPS“), Mitsubishi Electric System Corp. (ďalej len „Melco“), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (ďalej len „Schneider“), Siemens AG, Toshiba Corp., ako aj piatim spoločnostiam skupiny, ktorej materskou spoločnosťou bola VA Technologie AG (ďalej len „skupina VA Tech“), vrátane samotnej VA Technologie.

18 Dňa 5. mája 2006 boli spoločnosti Alstom sprístupnené ústne vyjadrenia ďalších zúčastnených spoločností v súlade s oznámením o spolupráci.

19 Dňa 30. júna 2006 Alstom a spoločnosti skupiny Areva zaslali Komisii v stanovenej lehote svoje pripomienky k oznámeniu o výhradách. Alstom predložila v prílohe k svojej odpovedi na oznámenie o výhradách viacero interných dokumentov skupiny Alstom, v súvislosti s ktorými sa vo vzťahu k tretím osobám, okrem Komisie, vyžadovalo dôverné zaobchádzanie. ABB, spoločnosti skupiny Fuji, Hitachi a JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens a Toshiba tiež v stanovenej lehote písomne odpovedali na oznámenie o výhradách.

20 Listom z 12. júla 2006 spoločnosti skupiny Fuji spolupracovali s Komisiou a poskytli jej na základe oznámenia o spolupráci rôzne listinné dôkazy a informácie.

21 Dňa 14. júla 2006 ABB zaslala Komisii „doplnenie odpovede na oznámenie o výhradách“.

22 Komisia pristúpila k vypočutiu spoločností, ktorým bolo 18. a 19. júla 2006 zaslané oznámenie o výhradách.

23 Dňa 25. augusta 2006 Komisia sprístupnila účastníkom konania na pripomienkovanie výňatky nedôverného znenia odpovede spoločností skupiny Fuji na oznámenie o výhradách, žiadosť na základe oznámenia o spolupráci spoločností skupiny Fuji z 12. júla 2006 (pozri bod 20 vyššie), doplnenie odpovede spoločnosti ABB na oznámenie o výhradách a ďalšie dokumenty. Alstom 15. septembra 2006 predložila svoje pripomienky k týmto dokumentom, pričom poskytla vyhlásenie jedného zo svojich zamestnancov, pána S., ktorý bezprostredne poznal skutkové okolnosti sporu.

24 Dňa 20. septembra 2006 Komisia zaslala spoločnostiam skupiny Areva žiadosť o informácie, na ktorú tieto spoločnosti odpovedali 6. októbra 2006, pričom na účely prevodu v rámci skupiny zmieneného v bode 9 vyššie predložili množstvo dokumentov o reorganizácii činností v odvetví T & D v rámci skupiny Alstom.

25 Dňa 14. novembra 2006 Komisia oznámila spoločnosti Alstom svoje stanovisko k ďalším dokumentom zmieneným v bode 23 vyššie v angličtine a na základe žiadosti, ktorú v tejto súvislosti Alstom podala 17. novembra 2006, jej Komisia 22. novembra 2006 oznámila toto stanovisko vo francúzštine. Dňa 27. novembra 2006 Alstom predložila svoje pripomienky k uvedenému stanovisku.

26 Dňa 4. decembra 2006 Alstom zaslala Komisii list týkajúci sa určenia právnických osôb dotknutých skutkovými okolnosťami sporu. Tento list obsahoval najmä množstvo schém zobrazujúcich jednotlivé operácie v súvislosti s reštrukturalizáciou činností v odvetví T & D v rámci skupiny Alstom.

Napadnuté rozhodnutie

27 Komisia prijala 24. januára 200 napadnuté rozhodnutie, ktorého zhrnutie je uverejnené v úradnom vestníku z 10. januára 2008 (Ú. v. EÚ C 5, s. 7). Toto rozhodnutie bolo oznámené spoločnosti Alstom a spoločnostiam skupiny Areva 8. februára 2007.

28 Okrem spoločnosti Alstom a spoločností skupiny Areva bolo napadnuté rozhodnutie zaslané spoločnosti ABB, spoločnostiam skupiny Fuji, spoločnostiam skupiny Hitachi, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (ďalej len „Reyrolle“), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

29 V odôvodneniach č. 113 až 123 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, sa dohodli na rozdeľovaní projektov RIP na celosvetovej úrovni, s výnimkou niektorých trhov, a to podľa dohodnutých pravidiel, najmä aby sa zachovali kvóty odzrkadľujúce v širokej miere ich odhadované historické podiely na trhu. Spresnila, že rozdeľovanie projektov RIP sa uskutočňovalo na základe spoločnej „japonskej“ kvóty a spoločnej „európskej“ kvóty, ktoré sa potom museli vzájomne rozdeliť medzi japonských a európskych výrobcov. Dohoda podpísaná vo Viedni 15. apríla 1988 (ďalej len „dohoda GQ“) upravovala pravidlá umožňujúce prideliť projekty RIP buď japonským výrobcom, alebo európskym výrobcom a zahrnúť ich hodnotu do príslušnej kvóty. Navyše v odôvodneniach č. 124 až 132 napadnutého rozhodnutia Komisia spresnila, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, uzavreli nepísanú dohodu (ďalej len „spoločná dohoda“), na základe ktorej projekty RIP jednak v Japonsku a jednak v krajinách európskych členov kartelu, označených spoločne ako „výrobné krajiny“ projektov RIP, boli jednotlivo vyhradené japonským a európskym členom kartelu. Projekty RIP vo „výrobných krajinách“ neboli predmetom výmeny informácií medzi týmito dvoma skupinami a neboli zahrnuté do príslušných kvót.

30 Dohoda GQ obsahovala tiež pravidlá týkajúce sa výmeny informácií nevyhnutných na fungovanie kartelu medzi dvoma skupinami výrobcov, ktoré boli najmä zabezpečované sekretármi uvedených skupín, pravidlá manipulácie dotknutých verejných obstarávaní a stanovenia cien za projekty RIP, ktoré nemohli byť rozdelené. Podľa znenia svojej prílohy 2 sa dohoda GQ uplatňovala na celý svet okrem Spojených štátov, Kanady, Japonska a 17 krajín západnej Európy. Navyše na základe spoločnej dohody projekty RIP v iných európskych krajinách než „výrobné krajiny“ vyhradené európskej skupine, pričom japonskí výrobcovia sa zaviazali neprekladať ponuky na projekty RIP v Európe.

31 Podľa Komisie sa rozdelenie projektov RIP medzi európskych výrobcov riadilo dohodou podpísanou rovnako vo Viedni 15. apríla 1988 a nazvanou „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement“ (Dohoda skupiny E, ktorou sa vykonáva dohoda GQ) (ďalej len „dohoda EQ“). Stanovovala, že rozdeľovanie projektov RIP v Európe sa riadi tými istými pravidlami a postupmi ako rozdeľovanie projektov RIP v ostatných krajinách. Projekty RIP v Európe museli byť najmä oznámené, zaznamenané, pridelené, zostavené a bola im určená minimálna cena.

32 V odôvodnení č. 142 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že v dohode GQ a v dohode EQ, ako aj na účely organizácie kartelu boli rôzni členovia kartelu označení kódom zloženým z čísiel v prípade európskych členov a z písmen v prípade japonských členov. Pôvodné kódy boli od júla 2002 nahradené číslami.

33 V článku 1 písm. b) napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že Alstom porušila článok 81 ES a článok 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“) tým, že sa zúčastnila na všetkých dohodách a zosúladených postupoch v oblasti projektov RIP v EHP v období od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004. V článku 1 písm. c), d), e) a f) napadnutého rozhodnutia tiež konštatovala toto dvojité porušenie, pokiaľ ide o spoločnosti Areva a Areva T & D Holding v období od 9. januára do 11. mája 2004, pokiaľ ide o spoločnosť Areva T & D AG v období od 22. decembra 2003 do 11. mája 2004, a pokiaľ ide o spoločnosť Areva T & D SA v období od 7. decembra 1992 do 11. mája 2004.

34 Za porušenia konštatované v článku 1 napadnutého rozhodnutia bola spoločnosti Alstom v článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia uložená individuálna pokuta vo výške 11 475 000 eur, ako aj pokuta vo výške 53 550 000 eur, ktorú mala zaplatiť solidárne so spoločnosťou Areva T & D SA.

35 Za porušenia konštatované v článku 1 napadnutého rozhodnutia bola spoločnosti Areva T & D SA uložená v článku 2 písm. c) napadnutého rozhodnutia pokuta vo výške 53 550 000 eur, ktorú mala zaplatiť solidárne so spoločnosťou Alstom, pričom okrem tejto sumy mala zaplatiť 25 500 000 eur solidárne so spoločnosťami Areva, Areva T & D Holding a Areva T & D AG.

Konanie a návrhy účastníkov konania

36 Návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. apríla 2005 spoločnosti skupiny Areva a Alstom podali žaloby, na základe ktorých sa začali tieto konania, zaregistrované pod číslami T‑117/07 a T‑121/07.

37 Súd prvého stupňa (druhá komora) na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol o otvorení ústnej časti konania vo veciach T‑117/07 a T‑121/07.

38 Predseda druhej komory po predchádzajúcom vypočutí účastníkov konania týkajúcom sa tejto otázky uznesením z 12. marca 2009 spojil veci T‑117/07 a T‑121/07 na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Navyše priznal dôverné zaobchádzanie týkajúce sa dokumentov pripojených k odpovedi spoločnosti Alstom na oznámenie o výhradách (pozri bod 19 vyššie), ktoré boli doložené do spisu vo veci T‑121/07.

39 Počas pojednávania 24. marca 2009 boli vypočuté prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky Súdu prvého stupňa. Žalobkyne potvrdili, že ich dôvody a výhrady založené na porušení článku 81 ES sa mali tiež vykladať tak, že sa týkajú článku 53 Dohody o EHP. Komisia zaujala stanovisko v tom zmysle, že sa predpokladá, že solidárna zodpovednosť za porušenie práva hospodárskej súťaže je zodpovednosťou s rovnakou účasťou, pokiaľ to výrok rozhodnutia konštatujúci uvedenú zodpovednosť nespresňuje inak. Žalobkyne naopak namietali proti uplatneniu takejto domnienky. Komisia nakoniec uviedla, že v rámci posúdenia úlohy vodcu porušenia práva hospodárskej súťaže bolo potrebné zvážiť všetky kritériá, vrátane trvania výkonu tejto úlohy a intenzity tohto výkonu. Tieto pripomienky boli zaznamenané do zápisnice z pojednávania. Vo svojich záverečných pripomienkach spoločnosti skupiny Areva poukázali na nesprávne vecné posúdenie, ktoré spočívalo v domnienke, že Areva T & D AG je tou istou spoločnosťou ako Alstom T & D AG, v prípade ktorej bolo zmenené len obchodné meno.

40 Listami doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. a 30. apríla 2009 Alstom a spoločnosti skupiny Areva uviedli určité pripomienky k obsahu zápisnice z pojednávania týkajúce sa odpovedí poskytnutých Komisiou na otázky Súdu prvého stupňa o režime solidárnej zodpovednosti z dôvodu porušenia práva hospodárskej súťaže.

41 Uznesením Súdu prvého stupňa z 3. júna 2009 bola opätovne otvorená ústna časť konania. V súlade s článkom 7 ods. 2 Pokynov pre tajomníka Súdu prvého stupňa predseda druhej komory Súdu prvého stupňa rozhodol doložiť do spisu listy doručené 29. a 30. apríla 2009.

42 Listom zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 18. júna 2009 Komisia uviedla svoje pripomienky k uvedeným listom. V tejto súvislosti tvrdila, že ak ukladá viacerým spoločnostiam pokutu, ktorú majú zaplatiť solidárne bez toho, aby vo výroku svojho rozhodnutia uviedla ďalšie spresnenie, nemá v úmysle riešiť otázku podielov jednotlivých dlžníkov na platbe tejto pokuty.

43 Rozhodnutím z 1. júla 2009 predseda druhej komory Súdu prvého stupňa po vykonaní zaužívaných overení týkajúcich sa presného znenia ústnych odpovedí poskytnutých Komisiou na uvedenom pojednávaní zamietol žiadosti o zmenu zápisnice z pojednávania.

44 Alstom navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil článok 1 písm. b) a článok 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia,

– subsidiárne podstatne znížil pokutu, ktorá jej bola uložená v článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

45 Spoločnosti skupiny Areva navrhujú, aby Všeobecný súd:

– zrušil článok 1 napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej jednak spoločnostiam Areva T & D SA a Alstom pripisuje solidárnu zodpovednosť za porušenie za obdobie od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 a jednak im pripisuje solidárnu zodpovednosť za obdobie od 9. januára do 11. mája 2004,

– subsidiárne zrušil alebo podstatne znížil pokutu, ktorá im bola uložená v článku 2 písm. c) napadnutého rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

46 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žaloby ako nedôvodné,

– zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.

Právny stav

47 Keďže tieto veci, pokiaľ ide o ich predmet, súvisia a účastníci konania boli v tejto súvislosti vypočutí, Všeobecný súd sa domnieva, že ich treba na účely vyhlásenia rozsudku spojiť v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku.

48 Žaloby smerujú v prvom rade k zrušeniu článku 1 písm. b), c), d), e) a f), napadnutého rozhodnutia, alebo v prvom rade či subsidiárne k zrušeniu článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia a subsidiárne k zmene článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia.

49 Najskôr je potrebné preskúmať návrhy na zrušenie článku 1 písm. b), c), d), e) a f) napadnutého rozhodnutia. Následne budú v prípade potreby preskúmané návrhy na zrušenie článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia. Nakoniec sa prípadne preskúmajú návrhy na zmenu článku 2 písm. b) a c) napadnutého rozhodnutia.

50 Na podporu svojich návrhov vo veci T‑117/07 spoločnosti skupiny Areva uvádzajú sedem žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 253 ES. Druhý žalobný dôvod je v podstate založený na porušení pravidiel o pripísaní porušení, ktoré vyplývajú z článku 81 ods. 1 ES a z článku 53 ods. 1 Dohody o EHP, ako aj na porušení všeobecných zásad právnej istoty a zákazu retroaktivity. Tretí žalobný dôvod je v podstate založený na porušení pravidiel o pripísaní porušení, ktoré vyplývajú z článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP. Štvrtý žalobný dôvod je v podstate založený na porušení pravidiel o pripísaní porušení a o solidárnom platení pokút, ktoré vyplývajú z článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP, na porušení článku 7 ES, ako aj na porušení všeobecných zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality, právnej istoty, zákazu retroaktivity a účinnej súdnej ochrany. Piaty žalobný dôvod je založený na porušení pravidiel o solidárnom platení pokút, ktoré vyplývajú z článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP. Šiesty žalobný dôvod je v podstate založený na porušení článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) a bodu 2 usmernení k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [Zmluvy o ESUO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“), na nesprávnom posúdení, ako aj na porušení všeobecných zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality. Nakoniec siedmy žalobný dôvod je v podstate založený na nesprávnom posúdení a na porušení článku 81 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP, ako aj oznámenia o spolupráci.

51 Na podporu svojich návrhov vo veci T‑121/07 Alstom uvádza osem žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení práva na účinný prostriedok nápravy. Druhý žalobný dôvod je v podstate založený na porušení pravidiel o solidárnom platení pokút, ktoré vyplývajú z článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, na porušení všeobecných zásad právnej istoty a individualizácie trestov, ako aj na porušení povinnosti odôvodnenia. Tretí žalobný dôvod je založený na porušení povinnosti odôvodnenia, ktorá vyplýva z článku 253 ES. Štvrtý žalobný dôvod je založený najmä na porušení pravidiel o pripísaní porušení, ktoré vyplývajú z článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, ako aj na nesprávnom právom posúdení a subsidiárne na porušení článku 25 nariadenia č. 1/2003. Piaty žalobný dôvod je v podstate založený na nesprávnom posúdení, porušení usmernení, porušení zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality, ako aj na porušení povinnosti odôvodnenia. Šiesty žalobný dôvod je v podstate založený na porušení pravidiel o dokazovaní kontinuity porušenia, ktoré vyplývajú z článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 a z článku 15 ods. 2 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962 Prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES], v znení zmien a doplnení (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), ako aj na porušení zásady právnej istoty. Siedmy žalobný dôvod je založený na porušení zásady dodržiavania práva na obhajobu a článku 27 ods. 1 nariadenia č. 1/2003. Ôsmy žalobný dôvod je v podstate založený na porušení usmernení a subsidiárne na porušení zásady proporcionality.

52 Keďže niektoré žalobné dôvody uvedené žalobkyňami sa prelínajú, budú v záujme riadneho výkonu súdnictva posudzované spoločne.

O návrhoch na zrušenie článku 1 písm. b), c), d), e) a f) napadnutého rozhodnutia

53 Žalobné dôvody alebo výhrady, ktorých cieľom je spochybniť konštatovanie Komisie, podľa ktorého spoločnosti skupiny Areva a Alstom porušili článok 81 ES a článok 53 Dohody o EHP z dôvodu ich účasti na sérii dohôd a zosúladených postupov v EHP v obdobiach zmienených v uvedenom článku, smerujú proti článku 1 písm. b), c), d), e) a f) napadnutého rozhodnutia (pozri bod 33 vyššie).

54 Vo veci T‑117/07 sú návrhy na zrušenie článku 1 písm. c), d), e) a f) napadnutého rozhodnutia podporené dôvodmi alebo výhradami uvedenými v žalobe, ktoré na jednej strane spochybňujú posúdenia Komisie, podľa ktorých sú Areva T & D SA za obdobie od 7. decembra 1992 do 11. mája 2004, Areva T & D AG za obdobie od 22. decembra 2003 do 11. mája 2004, a Areva, ako aj Areva T & D Holding SA za obdobie od 9. januára do 11. mája 2004 považované za osobne zodpovedné za účasť svojich odvetví činnosti v oblasti RIP alebo za účasť svojich dcérskych spoločností na sérií dohôd a zosúladených postupov v EHP (druhý, tretí, štvrtý a piaty žalobný dôvod) alebo sa na druhej strane dovolávajú porušenia podstatných formálnych náležitostí, ktoré mohlo mať vplyv na uvedené posúdenia (prvý žalobný dôvod).

55 Vo veci T‑121/07 sú návrhy na zrušenie článku 1 písm. b) napadnutého rozhodnutia podporené dôvodmi a výhradami uvedenými v žalobe, ktoré na jednej strane spochybňujú posúdenia Komisie, podľa ktorých sa Alstom považuje za osobne zodpovednú za účasť svojich odvetví v oblasti RIP alebo za účasť svojich dcérskych spoločností na sérií dohôd a zosúladených postupov v EHP za obdobie od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004 (štvrtý a šiesty žalobný dôvod), alebo sa na druhej strane dovolávajú porušenia podstatných formálnych náležitostí, ktoré mohlo mať vplyv na uvedené posúdenia (tretí a siedmy žalobný dôvod).

Úvodné pripomienky

56 Z dôvodov a výhrad uvedených v žalobe vyplýva, že spoločnosti skupiny Areva na jednej strane a Alstom na druhej strane uvádzajú diametrálne odlišné tvrdenia, pokiaľ ide o pripísateľnosť porušenia za celé obdobie od 15. apríla 1988 do 11. mája 2004 alebo za jeho časť.

57 Alstom v podstate tvrdí, že osobná zodpovednosť, ktorá jej vznikla z dôvodu účasti jej odvetvia činnosti v oblasti RIP na porušení v období od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004, bola po reštrukturalizácii činností v odvetví T & D v rámci jej skupiny prevedená na Alstom T & D SA a Alstom T & D AG. Okrem toho tvrdí, že jej nemožno pripísať nijakú osobnú zodpovednosť z dôvodu účasti uvedených dcérskych spoločností na porušení v obdobiach od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 a od 22. decembra 2003 do 8. januára 2004, keďže Alstom T & D SA a Alstom T & D AG, na ktoré boli uvedené činnosti prevedené, si samostatne určovali svoje správanie na trhu. Alstom nakoniec tvrdí, že osobná zodpovednosť, ktorá sa jej pripisuje z dôvodu účasti jej odvetvia činnosti v oblasti RIP, ako aj spoločností Alstom T & D SA a Alstom T & D AG na porušení v období od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004 bola prevedená s uvedeným odvetvím činnosti a s uvedenými dcérskymi spoločnosťami (z ktorých sa následne stali Areva T & D SA a Areva T & D AG) na spoločnosti skupiny Areva, a to pri prevode činností v odvetví T & D v rámci skupiny.

58 Spoločnosti skupiny Areva naopak tvrdia, že im nemožno pripísať nijakú osobnú zodpovednosť za účasť spoločností skupiny Alstom na porušení v obdobiach od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 a od 22. decembra 2003 do 8. januára 2004, keďže správanie spoločností Alstom T & D SA a Alstom T & D AG na trhu, na ktoré boli činnosti v oblasti RIP prevedené, určovala Alstom. Okrem toho Areva a Areva T & D Holding SA tvrdia, že im nemožno pripísať nijakú osobnú zodpovednosť za účasť ich dcérskych spoločností na porušení v období od 9. januára do 11. mája 2004, keďže Areva T & D SA a Areva T & D AG, na ktoré boli uvedené činností prevedené, určovali svoje správanie na trhu samostatne.

59 Treba uviesť, že žalobkyne vo svojich písomnostiach vychádzajú z toho, že Areva T & D SA a Areva T & D AG sú len nové obchodné mená, ktoré boli dané spoločnostiam Alstom T & D SA a Alstom T & D AG po ich prevode na skupinu Areva, ku ktorému došlo 8. januára 2004. V tejto súvislosti tvrdenia spoločností skupiny Areva, ktoré formulovali vo svojich záverečných pripomienkach na pojednávaní, podľa ktorých sa Komisia dopustila nesprávneho vecného posúdenia tým, že sa domnievala, že Areva T & D AG je tou istou spoločnosťou ako Alstom T & D AG, nemožno zohľadniť. Keďže tieto tvrdenia sú základom žalobného dôvodu založeného na tom, že napadnuté rozhodnutie je v tejto súvislosti postihnuté nesprávnym skutkovým posúdením, treba totiž pripomenúť, že podľa článku 48 ods. 2 prvého pododseku rokovacieho poriadku je uvádzanie nových dôvodov počas konania prípustné len vtedy, ak sú tieto dôvody založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania. Keďže v prejednávanej veci spoločnosti skupiny Areva neuviedli podstatné skutkové okolnosti, na ktorých by bol založený ich nový dôvod, ani a fortiori netvrdili, že by tieto skutočnosti vyšli najavo v priebehu konania, treba ich vyššie uvedené tvrdenia zamietnuť ako neprípustné. Vo veciach T‑117/07 a T‑121/07 preto treba zastávať názor, že Alstom T & D AG a Areva T & D AG označujú pod odlišnými obchodnými menami jedinú a tú istú právnickú osobu.

O prenose osobnej zodpovednosti spoločnosti Alstom za účasť jej odvetvia činností v oblasti RIP na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 na spoločnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG

– Tvrdenia účastníkov konania

60 Alstom v rámci druhej časti štvrtého žalobného dôvodu, ktorý je založený na nesprávnom právnom posúdení, Komisii vytýka, že v napadnutom rozhodnutí nepreniesla na Areva T & D SA a na Areva T & D AG osobnú zodpovednosť, ktorá jej vznikla z dôvodu, že časť jej „odvetvia T & D“ sa zúčastnila na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992.

61 Podľa spoločnosti Alstom Komisia pri uplatňovaní pravidiel o pripísaní porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP vychádzala z nesprávneho právneho posúdenia, keď na jej vzťahy s jej bývalými dcérskymi spoločnosťami pôsobiacimi v odvetví T & D neuplatnila kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“, tak ako je zakotvené v judikatúre (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 356 až 359, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Jungbunzlauer/Komisia, T‑43/02, Zb. s. II‑3435, bod 132), a keď ju uznala za osobne zodpovednú za účasť časti jej „odvetvia T & D“ na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 bez toho, aby vzala do úvahy skutočnosť, že tento podnik bol po reštrukturalizačných operáciách v rámci skupiny Alstom prevedený na jej bývalé dcérske spoločnosti pôsobiace v odvetví T & D. V podstate sa domnieva, že aj keď „odvetvie T&D“ skupiny nemalo pred 7. decembrom 1992 právnu subjektivitu, založenie dcérskej spoločnosti osobitne zodpovednej za toto odvetvie mimo Švajčiarska, čiže Kléber Eylau (predtým s obchodným menom Alstom T & D SA a následne s obchodným menom Areva T & D SA) v tento deň umožnilo Komisii identifikovať ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia právnickú osobu, na ktorú bol podnik zúčastňujúci sa na porušení prevedený a ktorej tak bolo možné pripísať uvedené porušenie. Analogické úvahy by bolo možné uplatniť, pokiaľ ide o prevod činností skupiny Alstom v odvetví T & D vo Švajčiarsku na Alstom (Schweiz) Services AG (ktorá neskôr zmenila obchodné meno na Alstom T & D AG, a potom na Areva T & D AG), k čomu došlo 22. decembra 2003.

62 Komisia odmieta tvrdenia spoločnosti Alstom a navrhuje túto výhradu zamietnuť.

– Posúdenie Všeobecným súdom

63 Pod pojmom „podnik“ treba v práve hospodárskej súťaže rozumieť hospodársku jednotku z hľadiska predmetu predmetného porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Zb. s. 2999, bod 11; rozsudky Súdu prvého stupňa z 29. júna 2000, DSG/Komisia, T‑234/95, Zb. s. II‑2603, bod 124, a z 15. septembra 2005, DaimlerChrysler/Komisia, T‑325/01, Zb. s. II‑3319, bod 85). Článok 81 ods. 1 ES tým, že podnikom zakazuje najmä uzavrieť dohody, alebo sa zúčastniť na zosúladených postupoch, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu, je určený hospodárskym jednotkám, z ktorých každá pozostáva z jednotnej organizácie osobných, hmotných a nehmotných prvkov, ktoré dlhodobo sledujú konkrétny hospodársky cieľ a môžu prispieť k spáchaniu porušenia uvedeného v týchto ustanoveniach (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Enichem Anic/Komisia, T‑6/89, Zb. s. II‑1623, bod 235, a z 10. marca 1992, Shell/Komisia, T‑11/89, Zb. s. II‑757, bod 311).

64 Na účely ich uplatnenia a výkonu však rozhodnutia prijaté podľa článku 81 ES musia byť určené subjektom, ktoré majú právnu subjektivitu (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, nazývaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 978, a z 12. decembra 2007, Akzo Nobel a i./Komisia, T‑112/05, Zb. s. II‑5049, bod 59). Ak teda Komisia prijme rozhodnutie podľa článku 81 ods. 1 ES, musí identifikovať fyzickú alebo právnickú osobu, či fyzické alebo právnické osoby, ktoré možno uznať za zodpovedné za správanie predmetného podniku a môžu byť z tohto dôvodu sankcionované a ktorým bude toto rozhodnutie určené (pozri v tomto zmysle rozsudok Hydrotherm Gerätebau, bod 63 vyššie, bod 11).

65 V súlade so zásadou osobnej zodpovednosti (rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1972, ICI/Komisia, 48/69, Zb. s. 619, body 131 až 141; z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 78, a z 11. decembra 2007, ETI a i., C‑280/06, Zb. s. I‑10893, bod 39; pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott k rozsudku ETI a i., už citovanému, Zb. s. I‑10892, bod 71 a nasl.), podľa ktorej môže byť akákoľvek osoba považovaná za zodpovednú len za svoje vlastné konanie (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas k rozsudku Komisia/Anic Partecipazioni, už citovanému, Zb. s. I‑4130, bod 74), v zásade prislúcha osobe, ktorá riadila podnik v okamihu, keď sa zúčastnil na porušení, zodpovednosť za toto porušenie, aj keď v čase prijatia rozhodnutia konštatujúceho porušenie za uvedený podnik zodpovedala alebo ho riadila iná osoba (rozsudky Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, SCA Holding/Komisia, C‑297/98 P, Zb. s. I‑10101, bod 27, a Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia, C‑286/98 P, Zb. s. I‑9925, bod 37; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, Cascades/Komisia, C‑279/98 P, Zb. s. I‑9693, bod 79).

66 Judikatúra za určitých výnimočných okolností pripúšťa, že je možné sa odchýliť od zásady osobnej zodpovednosti na základe kritéria tzv. „hospodárskej kontinuity“, podľa ktorého porušenie pravidiel hospodárskej súťaže možno pripísať hospodárskemu nástupcovi právnickej osoby, ktorá sa tohto porušenia dopustila aj vtedy, ak táto právnická osoba neprestala ku dňu prijatia rozhodnutia konštatujúceho uvedené porušenie existovať, aby nebol ohrozený potrebný účinok týchto pravidiel najmä v dôsledku zmien právnej formy dotknutých spoločností (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, body 105 a 106).

67 V rozsudku Aalborg Portland a i./Komisia, už citovanom v bode 61 vyššie (body 356 až 359), Súdny dvor rozhodol, že Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho posúdenia, keď zastával názor, že Komisia bola pri prevode podniku v rámci skupiny oprávnená uznať spoločnosť nadobúdateľa za zodpovednú za porušenie, ktoré spáchal podnik pred jeho prevodom, a to aj vtedy, ak spoločnosť prevodca naďalej právne existovala. S cieľom odkloniť sa tak od riešenia definovaného v bode 145 rozsudku Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaného v bode 65 vyššie, podľa ktorého sa kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“ môže uplatniť len v prípade, ak právnická osoba zodpovedná za riadenie podniku prestala po spáchaní porušenia z právneho hľadiska existovať, sa Súdny dvor opieral o okolnosť, že spoločnosť prevodca previedla celú svoju hospodársku činnosť na spoločnosť nadobúdateľa, pričom zachovala štrukturálne prepojenie s touto poslednou uvedenou spoločnosťou, v ktorej vlastnila 50 % akcií.

68 V rozsudku Jungbunzlauer/Komisia, už citovanom v bode 61 vyššie (body 132 a 133), Súd prvého stupňa rozhodol s odkazom na rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie, že skutočnosť, že spoločnosť naďalej existuje ako právny subjekt nevylučuje, že podľa práva hospodárskej súťaže môže dôjsť k prevodu časti jej činností tvoriacich podnik v zmysle práva hospodárskej súťaže na inú spoločnosť, ktorá sa stane zodpovednou za porušenia spáchané uvedeným podnikom. Súd prvého stupňa teda rozhodol, že Komisia sa nedopustila nesprávneho posúdenia, keď sa pri prevode podniku v rámci skupiny domnievala, že porušenie, ktoré pred prevodom spáchal tento podnik, sa malo pripísať spoločnosti nadobúdateľovi aj napriek tomu, že spoločnosť prevodca naďalej právne existovala. V prejednávanej veci si spoločnosť prevodca ponechala výrobnú činnosť súvisiacu s predmetným podnikom a na spoločnosť nadobúdateľa, ktorú bolo možné v tomto rozsahu považovať za hospodárskeho nástupcu spoločnosti prevodcu, previedla najmä správu či riadenie tohto podniku.

69 V bodoch 38 až 42 rozsudku ETI a i., už citovaného v bode 65 vyššie, Súdny dvor odôvodnil kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“ potrebou zabezpečiť odstrašujúci účinok sankcie za porušenia práva hospodárskej súťaže. S odkazom na svoj rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaného v bode 61 vyššie, Súdny dvor v bodoch 48 až 51 uvedeného rozsudku uviedol, že takéto uplatnenie sankcie je prípustné a nedostáva sa do rozporu so zásadou osobnej zodpovednosti, aj keď subjekt, ktorý spáchal porušenie, ešte existuje v okamihu, keď subjekt, na ktorý previedol svoje hospodárske činnosti, je sankcionovaný, pokiaľ tieto dva subjekty boli pod kontrolou tej istej osoby a vzhľadom na tesné väzby, ktoré ich spájajú z hospodárskeho a organizačného hľadiska, v podstate uplatňovali rovnaké obchodné praktiky. Súdny dvor teda rozhodol, že článok 81 ES a nasl. sa musia vykladať v tom zmysle, že v prípade subjektov, ktoré podliehajú tomu istému verejnému orgánu, ak sa konania predstavujúceho rovnaké porušenie predpisov hospodárskej súťaže dopúšťal jeden subjekt a následne v ňom pokračoval až do jeho ukončenia druhý subjekt, ktorý bol nástupcom prvého subjektu, ktorý neprestal existovať, tento druhý subjekt môže byť sankcionovaný za porušovanie v celom jeho rozsahu, ak je preukázané, že oba subjekty boli pod správou predmetného verejného orgánu.

70 Už citovaná judikatúra sa môže analogicky uplatniť na článok 53 ods. 1 Dohody o EHP.

71 V prejednávanej veci treba najskôr identifikovať „podnik“ v zmysle práva hospodárskej súťaže, ktorý sa zúčastnil na porušení pripísanom spoločnosti Alstom v článku 1 písm. b) napadnutého rozhodnutia. Z opisu vykonaného v odôvodneniach č. 5 až 87 napadnutého rozhodnutia týkajúcich sa „odvetvia dotknutého konaním“ a z odôvodnení č. 16 až 22 napadnutého rozhodnutia týkajúcich sa „podnikov dotknutých konaním“ vyplýva, že predmetný podnik zodpovedá jednotnej organizácii osobných, hmotných a nehmotných prvkov, ktorá najskôr v rámci skupiny Alstom a potom po prevode v rámci skupiny, ku ktorému došlo 8. januára 2004 (pozri bod 9 vyššie) v rámci skupiny Areva prevádzkovala činnosti v oblasti RIP (ďalej len „dotknutý podnik“). Alstom teda nesprávne tvrdí, že dotknutý podnik tvorilo „odvetvie T & D“ skupiny Alstom alebo v širšom zmysle všetky zložky, ktoré sa v čase skutkových okolností podieľali na činnostiach tohto odvetvia.

72 Z odôvodnení č. 357 a 358 napadnutého rozhodnutia rovnako vyplýva, že na to, aby sa spoločnosti Alstom pripísala účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992, Komisia uviedla, že činnosti v oblasti RIP v rámci skupiny Alstom do 7. decembra 1992 bezprostredne vykonávala Alsthom SA, a následne GEC Alsthom SA, a nie predchodcovia Areva T & D SA a Areva T & D AG. Rovnako uviedla, že činnosti v odvetví T & D skupiny Alstom vo Švajčiarsku do decembra 2002 vykonávala Sprecher Energie (nadobudnutá spoločnosťou Alsthom SA v januári 1986), ktorá zmenila svoje obchodné meno na Alstom AG (Suisse). Komisia sa po tom, čo konštatovala, že dotknuté právne subjekty naďalej existovali v rámci skupiny Alstom pod novými obchodnými menami, domnievala, že Alstom, ako materská spoločnosť, ktorá je 100 % vlastníkom týchto rôznych subjektov, je naďalej zodpovedná za ich činnosti pred založením predchodcov spoločností Areva T & D SA a Areva T & D AG. Komisia z toho vyvodzuje, že proti spoločnostiam Areva T & D SA a Areva T & D AG ako právnym a hospodárskym nástupkyniam nemožno vyvodzovať zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení za predmetné obdobie, aj keď činnosti skupiny Alstom v odvetví T & D boli následne prevedené na ich jednotlivých predchodcov.

73 Alstom neuvádza nijaký žalobný dôvod alebo osobitnú výhradu proti odôvodneniu napadnutého rozhodnutia, ktoré jej pripisuje zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 z dôvodu, že v čase skutkových okolností riadila uvedený podnik prostredníctvom dcérskych spoločností vo výlučnom alebo takmer výlučnom vlastníctve. Obmedzuje sa totiž na tvrdenie, že zodpovednosť, ktorá jej v tejto súvislosti vznikla, bola prenesená na spoločnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG v súlade s kritériom tzv. „hospodárskej kontinuity“ zakotveným v rozsudkoch Aalborg Portland a i./Komisia a Jungbunzlauer/Komisia, už citovaných v bode 61 vyššie.

74 Treba najskôr spresniť, že odôvodnenie č. 339 napadnutého rozhodnutia, na ktoré odkazuje odôvodnenie č. 357, nemožno považovať za odôvodnenie, ktoré podporuje rozhodnutie Komisie nepreniesť zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 na spoločnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG. Odôvodnenie č. 339 napadnutého rozhodnutia sa totiž vzhľadom na zásady zakotvené v bodoch 356 až 359 rozsudku Aalborg Portland a i./Komisia a v bode 132 rozsudku Jungbunzlauer/Komisia, už citovaných v bode 61 vyššie, týka možnosti prenosu zodpovednosti medzi spoločnosťami tej istej skupiny na základe kritéria tzv. „hospodárskej kontinuity“. Komisia v ňom uvádza, že skutočnosť, že spoločnosť si zachováva svoju právnu subjektivitu po tom, čo previedla časť svojich činností na inú spoločnosť tej istej skupiny, nebráni Komisii v tom, aby druhú spoločnosť uznala za zodpovednú za porušenia spáchané prvou spoločnosťou. Z toho vyplýva, že odkaz na odôvodnenie č. 339 napadnutého rozhodnutia, ktorý je uskutočnený v jeho odôvodnení č. 357, nemožno zohľadniť na účely posúdenia dôvodnosti neexistencie prenosu zodpovednosti za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 na spoločnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG.

75 Vo vyjadrení k žalobe vo veci T‑121/07 Komisia tvrdí, že sa v napadnutom rozsudku zamerala na uplatnenie pravidiel, ktoré vyplývajú zo zásady osobnej zodpovednosti (pozri bod 65 vyššie). Z odôvodnení č. 357 a 358 napadnutého rozhodnutia, ktorého obsah je zhrnutý v bode 72 vyššie, totiž vyplýva, že účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 sa pripisuje spoločnosti Alstom z dôvodu, že v čase skutkových okolností riadila uvedený podnik prostredníctvom dcérskych spoločností vo výlučnom alebo takmer výlučnom vlastníctve, ktoré naďalej existujú v rámci skupiny Alstom.

76 Preto je potrebné odpovedať na otázku, či sa zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 musí, ako to tvrdí Alstom, preniesť na spoločnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG z dôvodu, že dotknutý podnik bol prevedený na ich príslušných právnych predchodcov, teda na Kléber Eylau a na Alstom (Schweiz) Services spoločnosťou GEC Alsthom SA 7. decembra 1992 a spoločnosťou Alstom AG (Suisse) 22. decembra 2003.

77 V tejto súvislosti treba uviesť, že názor, ktorý zastáva Alstom, by viedol k tomu, že Areva T & D SA a Areva T & D AG by boli zodpovedné za porušenie, ktoré je osobne pripísané spoločnostiam GEC Alsthom SA a Alstom AG (Suisse), ktoré boli v rámci skupiny Alstom v čase skutkových okolností dcérskymi spoločnosťami vo výlučnom alebo takmer výlučnom vlastníctve spoločnosti Alstom alebo jej predchodcov.

78 V takejto situácii však kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“ možno uplatniť len pod podmienkou, že Alstom po reštrukturalizačných operáciách v rámci skupiny Alstom, ku ktorým došlo 7. decembra 1992 a 22. decembra 2003, už nebola zodpovedná za dotknutý podnik alebo ho už neriadila. Naopak v prípade, ak by Alstom až do prevodu v rámci skupiny, ku ktorému došlo 8. januára 2004, nepreniesla prostredníctvom svojich dcérskych spoločností vo výlučnom alebo takmer výlučnom vlastníctve riadenie dotknutého podniku, bola by naďalej osobne zodpovedná za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 6. decembra 1992 a Komisia by sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia tým, že by vo vzťahoch medzi spoločnosťou Alstom a jej dcérskymi spoločnosťami pôsobiacimi v odvetví T & D neuplatnila vzhľadom na vyššie uvedené reštrukturalizačné operácie v rámci skupiny kritérium tzv. „hospodárskej kontinuity“ (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo k rozsudku zo 16. novembra 2000, SCA Holding/Komisia, už citovanému v bode 65 vyššie, Zb. s. I‑10104, bod 26).

79 Z týchto dôvodov je zrejme vhodné pred rozhodnutím o tejto výhrade odpovedať na dôvody alebo výhrady smerujúce proti tomu, že v článku 1 písm. b) napadnutého rozhodnutia bola spoločnosti Alstom ako materskej spoločnosti so 100 % účasťou v spoločnostiach Alstom T & D SA a Alstom T & D AG pripísaná účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004.

O osobnej zodpovednosti spoločnosti Alstom ako materskej spoločnosti so 100 % účasťou v spoločnostiach Alstom T & D SA a Alstom T & D AG za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004

– Tvrdenia účastníkov konania

80 Alstom v prvej časti svojho štvrtého žalobného dôvodu založenej na porušení pravidiel o pripísaní porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP vytýka Komisii, že jej ako materskej spoločnosti so 100 % účasťou v spoločnostiach Alstom T & D SA a Alstom T & D AG pripísala v napadnutom rozhodnutí zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004.

81 Alstom vo svojom treťom žalobnom dôvode Komisii vytýka, že porušila článok 253 ES tým, že z právneho hľadiska dostatočne neodôvodnila skutočnosť, že sa jej pripisuje porušenie ako materskej spoločnosti so 100 % účasťou v spoločnostiach Alstom T & D SA a Alstom T & D AG, a to vzhľadom na informácie, ktoré poskytla počas správneho konania. Na pojednávaní v tejto súvislosti poukázala aj na porušenie zásady dodržiavania práv na obhajobu a zásady rovnosti účastníkov konania pred súdom Únie.

82 V rámci svojho siedmeho žalobného dôvodu Alstom tvrdí, že došlo k porušeniu zásady dodržiavania práv na obhajobu a článku 27 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 z dôvodu, že Komisia s cieľom pripísať spoločnosti Alstom ako materskej spoločnosti so 100 % účasťou v spoločnostiach Alstom T & D SA a Alstom T & D AG zodpovednosť za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004, v napadnutom rozhodnutí v súvislosti s ňou uviedla určité skutkové okolnosti poskytnuté spoločnosťami skupiny Areva bez toho, aby ju predtým informovala, že tieto skutkové okolnosti budú voči nej použité, a bez toho, aby jej umožnila zaujať k nim stanovisko. To isté platí aj pre skutočnosti zmienené v odôvodneniach č. 351 a 354 napadnutého rozhodnutia, týkajúce sa uloženia pokuty spoločnosti Alsthom SA, jednej z jej predchodcov, v rozhodnutí Conseil de la concurrence français z 1. marca 1988, a skutočnosti, že šiesti členovia správnej rady spoločnosti Alstom T & D SA súbežne alebo postupne zastávali riadiace funkcie v rámci spoločnosti Alsthom SA.

83 Komisia odmieta tvrdenia spoločnosti Alstom a navrhuje vyššie uvedené dôvody a výhrady zamietnuť.

– Posúdenie Všeobecným súdom

84 Na účely uplatnenia práva hospodárskej súťaže nie je rozhodujúce formálne oddelenie medzi dvoma spoločnosťami vyplývajúce z ich odlišnej právnej subjektivity, ale skôr jednotné správanie sa na trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok ICI/Komisia, už citovaný v bode 65 vyššie, bod 140). Môže byť preto nevyhnutné zistiť, či dve spoločnosti, z ktorých každá má vlastnú právnu subjektivitu, vytvárajú alebo patria k jednému a tomu istému podniku alebo hospodárskej jednotke s jednotným správaním sa na trhu (rozsudok DaimlerChrysler/Komisia, už citovaný v bode 63 vyššie, bod 85).

85 Podľa ustálenej judikatúry teda okolnosť, že dcérska spoločnosť má vlastnú právnu spôsobilosť, nepostačuje na vyvrátenie možnosti, aby jej správanie bolo prisúdené materskej spoločnosti, najmä ak dcérska spoločnosť neurčuje samostatne svoje správanie na trhu, ale v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dala materská spoločnosť (rozsudok ICI/Komisia, už citovaný v bode 65 vyššie, body 132 a 133, a rozsudok PVC II, už citovaný v bode 64 vyššie, bod 960). Pokiaľ dcérska spoločnosť nemá skutočnú samostatnosť pri určení smerovania svojich aktivít, zákazy uvedené v článku 81 ods. 1 ES sa môžu považovať za neuplatniteľné vo vzťahoch medzi ňou a jej materskou spoločnosťou, s ktorou tvorí hospodársku jednotku (rozsudok ICI/Komisia, už citovaný v bode 65 vyššie, bod 134; rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. januára 1995, Viho/Komisia, T‑102/92, Zb. s. II‑17, bod 51).

86 V tomto kontexte Komisii v zásade prináleží, aby preukázala, že materská spoločnosť skutočne uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti na trhu, a to na základe súhrnu skutkových okolností, medzi ktoré patrí najmä prípadná riadiaca právomoc materskej spoločnosti vo vzťahu k jej dcérskej spoločnosti (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Avebe/Komisia, T‑314/01, Zb. s. II‑3085, bod 136 a tam citovanú judikatúru). Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora a Všeobecného súdu však vyplýva, že Komisia sa môže dôvodne domnievať, že dcérska spoločnosť, ktorej základné imanie je v 100 % vlastníctve materskej spoločnosti, v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva jej materská spoločnosť, a že táto domnienka zodpovednosti predpokladá, že Komisia nie je povinná preveriť, či materská spoločnosť naozaj vykonávala túto riadiacu právomoc nad svojou dcérskou spoločnosťou. Pokiaľ Komisia v oznámení o výhradách uvedie svoj zámer uznať materskú spoločnosť za osobne zodpovednú na porušenie pripísateľné jej dcérskej spoločnosti s odvolaním sa na domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskej spoločnosti jej materskou spoločnosťou, je na materskej spoločnosti, ktorá má v úmysle spochybniť svoju zodpovednosť, aby počas správneho konania alebo neskôr pred súdom Únie predložila dostatočné dôkazy na vyvrátenie tejto domnienky tým, že preukáže, že aj napriek tomu, že celé základné imanie dcérskej spoločnosti vlastní jej materská spoločnosť, táto dcérska spoločnosť si skutočne samostatne určovala svoje konanie na trhu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Akzo Nobel/Komisia, T‑330/01, Zb. s. II‑3389, body 82 a 83 a tam citovanú judikatúru).

87 V rozhodnutí konštatujúcom porušenie musí byť Komisia schopná zohľadniť odpovede dotknutých podnikov na oznámenie o výhradách. V tejto súvislosti musí mať možnosť nielen prijať alebo odmietnuť tvrdenia dotknutých podnikov, ale tiež pristúpiť k svojej vlastnej analýze skutočností uvedených podnikmi, buď aby upustila od výhrad, ktoré sa ukážu nedôvodné, alebo aby skutkovo, ako aj právne upravila alebo doplnila svoju argumentáciu na podporu výhrad, na ktorých trvá (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2006, BASF/Komisia, T‑15/02, Zb. s. II‑497, bod 93; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 15. júla 1970, ACF Chemiefarma/Komisia, 41/69, Zb. s. 661, body 91 a 92; zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 437 a 438, a z 29. októbra 1980, van Landewyck a i./Komisia, 209/78 až 215/78 a 218/78, Zb. s. 3125, bod 68).

88 Pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, ktorá prislúcha Komisii, najmä ak prijíma rozhodnutie konštatujúce porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry treba rozlišovať medzi výhradou založenou na neexistencii alebo nedostatočnosti odôvodnenia a výhradou založenou na nesprávnosti dôvodov rozhodnutia (z dôvodu chýb v skutkovom stave alebo v právnom posúdení). Posledný uvedený aspekt patrí do vecného preskúmania zákonnosti rozhodnutia a nie do preskúmania porušenia podstatných formálnych náležitostí, a teda nemôže predstavovať porušenie článku 253 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, body 67 a 72; z 30. marca 2000, VBA/Florimex a i., C‑265/97 P, Zb. s. I‑2061, bod 114, a z 2. októbra 2003, International Power a i./NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P a C‑180/01 P, Zb. s. I‑11421, bod 145; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. novembra 1997, Cipeke/Komisia, T‑84/96, Zb. s. II‑2081, bod 47). Ako podstatná formálna náležitosť musí byť odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce oboznámiť dotknuté osoby s dôvodmi prijatého opatrenia, aby mohli brániť svoje práva, a príslušnému súdu preskúmať ho (rozsudok Súdneho dvora z 18. septembra 2003, Volkswagen/Komisia, C‑338/00 P, Zb. s. I‑9189, bod 124). Komisia je síce na základe článku 253 ES povinná uviesť skutkové a právne okolnosti, od ktorých závisí právne odôvodnenie rozhodnutia, ako aj právnych úvah, ktoré ju viedli k jeho prijatiu, toto ustanovenie však od nej nevyžaduje, aby sa vyjadrila ku všetkým skutkovým a právnym otázkam, ktoré sa rozoberali v správnom konaní (rozsudky Súdneho dvora zo 17. januára 1984, VBVB a VBBB/Komisia, 43/82 a 63/82, Zb. s. 19, bod 22; z 11. júla 1989, Belasco a i./Komisia, 246/86, Zb. s. 2117, bod 55, a Volkswagen/Komisia, už citovaný, bod 127). Požiadavka uvedenia dôvodov musí byť posudzovaná v závislosti od okolností prípadu, najmä v závislosti od obsahu aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka (pozri rozsudok Komisia/Sytraval a Brink’s France, už citovaný, bod 63 a tam citovanú judikatúru).

89 Predchádzajúca judikatúra sa analogicky uplatňuje na rozhodnutia Komisie konštatujúce porušenie článku 53 ods. 1 Dohody o EHP.

90 V prejednávanej veci Komisia v bodoch 331 a 337 oznámenia o výhradách uviedla svoj zámer uznať Alstom za spoločne a nerozdielne zodpovednú so spoločnosťami Areva T & D SA a Areva T & D AG za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 15. apríla 1988 do 8. januára 2004, a to opierajúc sa o domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskych spoločností ich materskou spoločnosťou (pozri bod 86 vyššie).

91 Z odôvodnení č. 335, 348 až 356 a 358 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia sa s cieľom uznať Alstom za solidárne zodpovednú so spoločnosťou Areva T & D SA za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 v konečnom dôsledku opierala nielen o domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskych spoločností ich materskou spoločnosťou, ale tiež o skutkové okolnosti predložené počas správneho konania. Komisia sa v odôvodnení č. 351 napadnutého rozhodnutia odvolávala na rozhodnutie francúzskeho Conseil de la concurrence z 1. marca 1988 ukladajúce spoločnosti Alsthom pokutu na základe francúzskeho práva hospodárskej súťaže za kartelové dohody, ktoré sa tiež týkali elektrického zariadenia (transformátory stredného napätia). V odôvodnení č. 353 napadnutého rozhodnutia sa rovnako odvolávala na vlastné dôkazy predložené spoločnosťou Alstom, ktorých cieľom bolo preukázať, že prevádzková organizácia mala v rámci skupiny Alstom prednosť pred právnou štruktúrou a že po vzore odvetvia T & D boli činnosti súvisiace s projektmi RIP na najvyššej úrovni riadené spoločnosťou Alstom a jej predchodkyňami. Nakoniec sa v odôvodneniach č. 354 a 355 napadnutého rozhodnutia odvolávala na dôkazy poskytnuté spoločnosťami skupiny Areva, ktoré umožňovali identifikovať šesť členov správnej rady spoločnosti Alstom T & D SA, ktorí boli do januára 2004 súbežne alebo postupne členmi správnej rady „zastrešujúcich spoločností“ skupiny Alstom, a ktorí dokonca zastávali aj pozíciu generálneho riaditeľa.

92 Alstom nespochybňuje skutkové posúdenia uvedené v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorých boli Alstom T & D SA a Alstom T & D AG dcérskymi spoločnosťami, ktorých 100 % vlastníkom bola v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 Alstom. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Alstom, však tieto samotné konštatovania umožnili Komisii predpokladať, že Alstom T & D SA a Alstom T & D AG si neurčovali smerovanie svojej činnosti na trhu vo vzťahu k spoločnosti Alstom samostatne a že tieto spoločnosti teda v zmysle práva hospodárskej súťaže tvoria so spoločnosťou Alstom jediný a ten istý podnik. V súlade s judikatúrou citovanou v bode 86 vyššie teda spoločnosti Alstom, ktorá sa dovolávala toho, že jej dcérske spoločnosti pôsobiace v odvetví T & D si určovali svoje správanie na trhu počas predmetného obdobia samostatne, prislúchalo vyvrátiť domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskych spoločností ich materskou spoločnosťou tým, že v tejto súvislosti predloží informácie s dostatočnou dôkaznou hodnotou.

93 Alstom v bodoch 90 až 150 svojej odpovede na oznámenie o výhradách tvrdila, že dotknutý podnik podliehal „odvetviu T & D“ skupiny Alstom a že keďže toto odvetvie určovalo svoje vlastné správanie na trhu samostatne, len prevádzkové dcérske spoločnosti poverené uvedeným odvetvím sa mohli považovať za zodpovedné za toto správanie. Podľa spoločnosti Alstom dichotómia existujúca v rámci skupiny Alstom medzi prevádzkovou organizáciou a právnou štruktúrou potvrdzuje neexistenciu súvislosti medzi kapitálovým prepojením a správaním odvetví a ich rôznych činností na trhu, ktoré fungovali a prijímali svoje rozhodnutia úplne decentralizovane a samostatne. Alstom ako materská spoločnosť skupiny Alstom nemala prostriedky, a to najmä z hľadiska personálu, organizácie a odbornosti, ovplyvňovať rozhodujúcim spôsobom obchodnú politiku svojich odvetví. Obmedzila sa teda len na rozhodovanie a kontrolu, a to prostredníctvom svojho výkonného výboru, celkovej stratégie a finančných cieľov, ktoré mali dosiahnuť tieto odvetvia, obchodných rizík vlastných ich činnostiam, ako aj rozhodnutí prevádzkových dcérskych spoločností zodpovedných za tieto riziká, pokiaľ mohli vyvolať finančné riziko pre celú skupinu Alstom. „Odvetvie T &D“ skupiny Alstom tak vytvorilo svoje vlastné pravidlá určujúce spôsob, akým jej jednotlivé obchodné činnosti mali byť štruktúrované a riadené. Pokiaľ ide osobitne o výkon činností v oblasti RIP, úloha spoločnosti Alstom bola obmedzená na schválenie, a to v rámci výkonného výboru a na základe stručnej informácie, navrhovaných ponúk, pokiaľ ide o projekt RIP prekračujúci určitú hranicu alebo zahŕňajúci určité „vysoké riziko“ pre skupinu Alstom. V tomto kontexte bolo pre Alstom úplne nemožné, a to vzhľadom na obmedzené obchodné informácie, ktoré jej boli sprístupnené, aby vedela o účasti časti „odvetvia T & D“ skupiny Alstom na porušení. Niekoľko osôb zúčastnených na činnostiach v oblasti RIP a patriacich do prevádzkových dcérskych spoločností vykonávajúcich tieto činnosti, a síce Alstom T & D SA a Alstom T & D AG, ktoré sa zúčastnili na stretnutiach kartelu, konalo bez vedomia spoločnosti Alstom a jej riadiacich pracovníkov.

94 Na podporu svojej argumentácie v odpovedi na oznámenie o výhradách Alstom predložila rôzne dokumenty, ktoré boli tiež doložené do spisu vo veci T‑121/07, v súvislosti s ktorými bolo priznané dôverné zaobchádzanie (pozri body 19 a 38 vyššie). Ide o „Information Memorandum“ (Informačné memorandum) vypracované v marci 2003 na účely predaja „odvetia T & D“ skupiny Alstom skupine Areva, kópiu vnútorných pokynov uvedeného odvetvia prístupných od roku 1999 na internetovej stránke skupiny Alstom, „e‑Book“ (Elektronická kniha) spoločnosti Alstom, dva nevyplnené formuláre na schválenie ponúk pre projekty RIP a nakoniec o kópiu zápisníc zo všetkých stretnutí výkonného výboru skupiny, ktoré sa konali od začiatku roka 1999 až do konca roka 2003.

95 V odôvodnení č. 348 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že v bodoch 90 až 150 jej odpovede na oznámenie o výhradách, tak ako sú zhrnuté v odôvodneniach č. 345 až 347 napadnutého rozhodnutia, Alstom neposkytla platné vysvetlenia, ani presvedčivé argumenty umožňujúce dospieť k záveru, že Alstom nemohla vykonávať rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku svojich dcérskych spoločností pôsobiacich v odvetví T & D.

96 Účastníci konania si v prvom rade odporujú v otázke, či Komisia z právneho hľadiska dostatočne odôvodnila zamietnutie informácií poskytnutých spoločnosťou Alstom počas správneho konania ako informácií bez dostatočnej dôkaznej sily.

97 V odôvodneniach č. 350 až 356 napadnutého rozhodnutia Komisia detailne vysvetlila dôvody, pre ktoré sa domnievala, že dôkazy poskytnuté spoločnosťou Alstom počas správneho konania nemali dostatočnú dôkaznú silu, a to najmä vzhľadom na dôkazy svedčiace o opaku poskytnuté spoločnosťami skupiny Areva. V odôvodneniach č. 350 až 353 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že poverenie funkciami obchodnej povahy na úrovni „odvetvia T & D“ alebo činnosťami skupiny Alstom v oblasti RIP nemohlo Alstom zbaviť jej zodpovednosti, keďže samotná Alstom pripustila, že v čase porušenia musela schvaľovať každý návrh ponuky na projekty RIP prekračujúci určitú hranicu alebo obsahujúci určité „vysoké riziko“ pre skupinu Alstom. Vzhľadom na vysokú pokutu uloženú spoločnosti Alsthom zo strany francúzskej Conseil de la concurrence rozhodnutím z 1. marca 1988, bolo nepravdepodobné, že by Alstom neidentifikovala porušenie práva hospodárskej súťaže ako vysoké riziko odôvodňujúce zvýšenú ostražitosť. Navyše dôkazy, ktoré poskytla Alstom s cieľom preukázať v rámci skupiny Alstom prednosť prevádzkovej organizácie nad právnou štruktúrou, tiež smerovali k preukázaniu, že Alstom prostredníctvom prevádzkových riadiacich pracovníkov „odvetvia T & D“ skupiny Alstom, ktorí do nej spadali a ktorí jej podávali správy, vykonávala rozhodujúci vplyv na činnosti v oblasti RIP svojich dcérskych spoločností pôsobiacich v odvetví T & D. V odôvodneniach č. 354 až 356 napadnutého rozhodnutia Komisia navyše považovala za málo dôveryhodné tvrdenie spoločnosti Alstom, že jej riadiaci pracovníci neboli informovaní o účasti dotknutého podniku na porušení vzhľadom na dôkazy poskytnuté spoločnosťami skupiny Areva, ktoré preukazovali, že viacero osôb zastávalo súbežne alebo postupne riadiace pozície v rámci spoločnosti Alstom alebo zastrešujúcich spoločností a v dcérskych spoločnostiach skupiny Alstom, a vzhľadom na skutočnosť, že jednotlivé dcérske spoločnosti, ktoré postupne vykonávali činnosti v oblasti RIP v rámci skupiny Alstom, boli stále priamo alebo nepriamo v 100 % vlastníctve spoločnosti Alstom alebo jej predchodkýň.

98 Alstom síce správne tvrdí, že Komisia v odôvodneniach č. 350 až 356 napadnutého rozhodnutia podrobne nerozoberá všetky právne a skutkové okolnosti, ktoré Alstom poskytla počas správneho konania, nič to nemení na tom, že napadnuté rozhodnutie obsahuje postačujúce odôvodnenie umožňujúce spoločnosti Alstom pochopiť, že Komisia sa domnievala, že tieto skutočnosti nemali dôkaznú silu, a preto ju Komisia uznala za zodpovednú za účasť dotknutého podniku na porušení v období od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004. Údajný nedostatok odôvodnenia totiž v prejednávanej veci nebránil spoločnosti Alstom predložiť Všeobecnému súdu svoju argumentáciu, podľa ktorej skutkové a právne skutočnosti, ktoré predložila počas správneho konania preukazujú, že jej dcérske spoločnosti pôsobiace v odvetví T & D určovali svoje správanie na trhu počas predmetného konania samostatne, a že teda domnienka zodpovednosti vyplývajúca z vlastníctva celého základného imania ich materskou spoločnosťou bola pred Komisiou vyvrátená. Tento údajný nedostatok odôvodnenia rovnako nebráni Všeobecnému súdu, aby vykonal preskúmanie zákonnosti napadnutého rozhodnutia, keďže s cieľom pripísať porušenie spoločnosti Alstom sa opiera o uvedenú domnienku.

99 Výhrada založená na porušení povinnosti odôvodnenia, ktorá bola formulovaná v rámci tretieho žalobného dôvodu uvedeného spoločnosťou Alstom, sa preto musí zamietnuť ako nedôvodná.

100 Keďže Alstom sa na pojednávaní snažila rozšíriť výhrady, ktoré pôvodne formulovala k tomuto aspektu napadnutého rozhodnutia, pričom sa odvolávala na porušenie zásady dodržiavania práv na obhajobu a zásady rovnosti účastníkov konania v konaní pred súdom Únie, predložila nové žalobné dôvody bez toho, aby ich oprela o skutkové a právne okolnosti, ktoré vyšli najavo počas konania. V súlade s článkom 48 ods. 2 prvým pododsekom rokovacieho poriadku sa takéto žalobné dôvody musia zamietnuť ako neprípustné.

101 Účastníci konania si ďalej odporujú v otázke, či skutočnosti uvedené spoločnosťou Alstom v bodoch 90 až 150 jej odpovede na oznámenie o výhradách, tak ako boli zhrnuté v odôvodneniach č. 345 až 347 napadnutého rozhodnutia, ako aj dokumenty predložené na podporu tejto odpovede mohli vyvrátiť domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlastníctva celého základného imania dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou a preukázať, že aj napriek tomuto vlastníctvu Alstom T & D SA a Alstom T & D AG určovali v čase porušenia svoje správanie na trhu vo vzťahu k svojej materskej spoločnosti samostatne.

102 Na úvod treba uviesť, že dokumenty, ktoré predložila Alstom na podporu svojej odpovede na oznámenie o výhradách, preukazujú existenciu prednosti prevádzkovej organizácie nad právnou štruktúrou v rámci skupiny Alstom. Samotní účastníci konania sa vzhľadom na tieto skutočnosti zhodujú v tom, že v rámci skupiny Alstom mala organizácia prevádzkových divízií alebo odvetví prednosť pred právnou štruktúrou. „e-Book“ predložený spoločnosťou Alstom, ktorý obsahuje pokyny a všeobecné politiky skupiny Alstom definované generálnym riaditeľom spoločnosti Alstom, v bode 3.1.1 treťom odseku potvrdzuje, že „[dôverné]( )“. Z bodu 1.4 „Information Memorandum“ osobitne vyplýva, že pred svojím prevodom na skupinu Areva odvetvie T & D „[dôverné]“ v rámci skupiny Alstom, takže „[dôverné]“. Účastníci konania preto platne nespochybnili, že počas predmetného obdobia, t. j. od 7. decembra 1992 do 8. januára 2004 a od 22. decembra 2003 do 8. januára 2004, Alstom T & D SA a Alstom T & D AG boli nositeľmi práv vzťahujúcich sa na vecné a personálne zložky podieľajúce sa na činnostiach v oblasti RIP, ktoré v prejednávanej veci zodpovedajú dotknutému podniku (pozri bod 71 vyššie; pozri v tomto zmysle tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott k rozsudku ETI a i., už citovanému v bode 65 vyššie, bod 31). Otázku určenia politiky sledovanej dotknutým podnikom počas spomínaných období teda nemožno posudzovať oddelene od otázky určenia politiky sledovanej spoločnosťami Alstom T & D SA a Alstom T & D AG počas tých istých období.

103 Okrem toho dokumenty, ktoré predložila Alstom, neumožňujú preukázať, že „odvetvie T & D“ skupiny Alstom a v jej rámci činnosti v oblasti RIP boli v rámci skupiny Alstom vykonávané úplne decentralizovane a samostatne. Tieto dokumenty naopak preukazujú, že vedenie skupiny Alstom, za ktoré bola zodpovedná Alstom, sa podieľalo na definovaní smerovania na trhu, pokiaľ ide o „odvetvie T & D“ skupiny Alstom a jej jednotlivé oblasti činností, a že neustále kontrolovalo monitorovanie tohto smerovania uvedeným odvetvím a jeho jednotlivými oblasťami činností.

104 „e‑Book“ opisuje v bodoch 3.1, 2.1 a 3.1, 2.2 organizáciu vedenia skupiny Alstom. [dôverné]

105 [dôverné]

106 [dôverné]

107 [dôverné]

108 [dôverné]

109 [dôverné]

110 Vzhľadom na organizačné, hospodárske a právne väzby, na ktoré poukazujú skutočnosti uvedené spoločnosťou Alstom počas správneho konania, medzi jednak vedením skupiny Alstom, ktorá je pod dohľadom spoločnosti Alstom, a jednak činnosťami uvedenej skupiny v oblasti RIP, ktoré v rozhodnom čase vykonávali T & D SA a Alstom T & D AG prostredníctvom „odvetvia T & D“, sa Komisia v napadnutom rozhodnutí mohla oprávnene domnievať, že tieto skutočnosti neumožňujú vyvrátiť domnienku zodpovednosti vyplývajúcu z vlast