ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Príloha II uvádza časti, ktoré musí pas obsahovať. Táto príloha obsahuje pod písm. f) túto informáciu: „Právo cestovať do iného členského štátu s jednou alebo viacerými strelnými zbraňami kategórie B, C alebo D uvedených v tomto pase podlieha jednému alebo niekoľkým predchádzajúcim príslušným oprávneniam navštíveného členského štátu. Toto alebo tieto oprávnenia sa môžu zaznamenať do pasu. Vyššie uvedené predchádzajúce oprávnenie nie je v zásade potrebné na cestu so strelnou zbraňou kategórie C alebo D s cieľom účasti na love, alebo so strelnou zbraňou kategórie B, C alebo D s cieľom účasti na športovej streľbe pod podmienkou, že cestujúci je držiteľom zbrojného pasu a môže preukázať dôvod svojej cesty. Keď členský štát informoval ostatné členské štáty v súlade s článkom 8 ods. 3, že držba určitých strelných zbraní kategórie B, C alebo D je zakázaná alebo podlieha oprávneniu, doplní sa jedno z týchto vyhlásení: ‚Cesta do … (príslušného štátu/ov) so strelnou zbraňou … (identifikácia) je zakázaná.‘ ‚Cesta do … (príslušného štátu/ov) so strelnou zbraňou … (identifikácia) podlieha oprávneniu.‘“
36.

Bolo by to inak iba vtedy, ak by nerešpektovanie takýchto požiadaviek bránilo predloženiu dôkazu, že boli splnené materiálne podmienky alebo ak by sa zdaniteľná osoba úmyselne zúčastnila na daňovom úniku ( 18 ).
25.

Po druhé, pokiaľ ide o zapojenie tretej osoby do samotného aktu, zastávam názor, že prehnane prísny výklad článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 by nebol odôvodnený. Je jasné, že rozmnoženina diela v rámci výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie a jej vyhotovenie v cloude, teda do ukladacieho priestoru údajov nachádzajúceho sa mimo priamy dosah užívateľa, ktorý vyhotovuje túto rozmnoženinu, vyžadujú zapojenie tretej osoby, či už je to poskytovateľ tohto ukladacieho priestoru alebo inej osoby. Vyhotovenie rozmnoženiny užívateľom totiž spúšťa určitý počet procesov, viac alebo menej automatizovaných, ktoré vedú k vytvoreniu rozmnoženiny predmetného diela. Nemyslím si, že je potrebné vylúčiť túto formu rozmnožovania z pôsobnosti výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie len z dôvodu zapojenia tretej osoby nad rámec jednoduchého poskytnutia nosičov alebo zariadení. Keďže užívateľ prevezme iniciatívu pri rozmnožovaní a pri tom definuje jej predmet a jej spôsoby, nevidím rozhodujúci rozdiel medzi takýmto aktom a rozmnoženinou vyhotovenou tým istým užívateľom pomocou zariadenia, ktorý ju vyhotoví priamo. ( 10 ) Okrem toho judikatúra citovaná v predchádzajúcom bode výslovne pripúšťa, že kompenzácia z dôvodu výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie sa týka rozmnoženín vyhotovených v rámci poskytovania rozmnožovacích služieb. ( 11 )
80.

Do úvahy prichádzajú aspoň tri možnosti podľa toho, či by sa porovnávanie toho, čo nie je zanedbateľné, uskutočnilo so zreteľom na: – celkové vlastné zdroje EÚ poskytnuté z DPH. Tento výklad má oporu v odôvodneniach smernice 2004/7/ES, ( 32 ) ktorou bolo do článku 27 ods. 1 vložené slovo „celkov[á]“ a v ktorej bolo výslovne uvedené, že posúdenie sa má „rob[iť] globálne odkazom na makroekonomické predpovede týkajúce sa pravdepodobného dopadu opatrenia na vlastné zdroje [S]poločenstva poskytnuté z DPH“ ( 33 ); – celkové zdroje členského štátu poskytnuté z DPH. Tento výklad je bližšie k prirodzenejšiemu významu slovného spojenia „príjmy z dane členského štátu vybraté na stupni konečnej spotreby“, keďže je jednoznačne stanovené, že ide o príjmy z dane členského štátu, a nie príjmy z dane Spoločenstva; – príjmy z DPH plynúce z konkrétneho dodávateľského reťazca alebo z jednotlivých výrobkov alebo transakcií. Možno povedať, že tento výklad má určitú oporu napríklad v rozsudku Súdneho dvora vo veci Vandoorne. ( 34 ) V tejto veci Súdny dvor skutočne rozhodol, že vrátenie DPH by nebolo zanedbateľné, lebo by predstavovalo 100 % DPH zaplatenej za tovar dodaný jednému zákazníkovi. ( 35 )
14.

Vo svojom prvom žalobnom dôvode tvrdí, že v článku 4 ods. 4 smernice 2006/126 sú skupiny C1 a C vozidiel výslovne odlíšené od vozidiel skupín D1 a D a že sa do českého práva neprebrala podmienka tohto znenia: „iné motorové vozidlá, ako sú vozidlá skupiny D1 alebo D“. V dôsledku neprebratia tejto podmienky je držiteľ vodičského preukazu skupiny C1 alebo C v uvedenom členskom štáte oprávnený viesť vozidlo konštruované na prepravu najviac ôsmich cestujúcich bez ohľadu na to, či bolo projektované na prepravu cestujúcich alebo tovaru, hoci táto smernica v prípade, že je vozidlo projektované a konštruované na prepravu cestujúcich, vyžaduje vodičský preukaz skupiny D1 alebo D.
65.

Komisia zastáva názor, že druhá časť štvrtého odvolacieho dôvodu je v štádiu odvolania neprípustná. Tvrdí totiž, že, po prvé, odôvodnenie 121 sporného rozhodnutia ( 46 ) nebolo žalobcami vôbec napadnuté na prvom stupni a že Všeobecný súd nebol povinný preskúmať tento aspekt sporného rozhodnutia z úradnej moci. Po druhé táto inštitúcia tvrdí, že účastník konania nemôže zmeniť predmet sporu tým, že po prvýkrát pred Súdnym dvorom uvedie dôvod, ktorý mohol uviesť pred Všeobecným súdom, pretože to by znamenalo, že by sa mu umožnilo obrátiť sa na Súdny dvor so sporom, ktorého rozsah je širší, než spor, ktorým sa musel zaoberať Všeobecný súd. V každom prípade Komisia zdôrazňuje, že pokiaľ ide o podstatu veci, druhá časť odvolacieho dôvodu odvolateľov „nie je prípustná“, keďže okrem iného z judikatúry Súdneho dvora a Všeobecného súdu vyplýva, že miera voľnej úvahy členských štátov pri organizovaní SVHZ nemôže byť uplatnená takým spôsobom, ktorý by bol v rozpore so zásadou technologickej neutrality. ( 47 )
18.

Nie je ťažké pochopiť, ako by to mohlo odradiť zamestnancov v dočasnej štátnej službe od kandidovania vo voľbách. To by zas mohlo ohroziť diverzitu a reprezentatívnosť dotknutého zákonodarného orgánu.
55.

Z toho vyplýva, že článok 3 bod 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 by sa mal vykladať práve v tomto zmysle. Odkaz na vek v tomto článku sa vzťahuje na vekovú hranicu, od ktorej sa mladistvému môže uložiť trest. Nemožno totiž súhlasiť s tým, aby určité členské štáty z dôvodu, že ich vnútroštátne právo prijalo techniku posudzovania jednotlivých prípadov trestnoprávnej zodpovednosti mladistvých na základe preskúmania in concreto, či sú súbežne splnené všetky tri kritériá stanovené v bodoch 36 a 37 týchto návrhov, mohli vykonávať takéto posúdenie ako vykonávajúci členský štát. To by v skutočnosti viedlo k obnove systému národného vyhosťovania, ktorý by vyžadoval, aby si vykonávajúci členský štát vyžiadal celý spis týkajúci sa stíhania alebo odsúdenia a preveril si, či sa vo svojej celistvosti vyznačuje zhodou so spisom jeho vnútroštátneho konania.
69.

Záujem veriteľa s pracovnoprávnymi nárokmi, aby všetky aspekty sporu rozhodoval jediný súd, je z praktických dôvodov dĺžky trvania a nákladov nepopierateľný. Tieto odôvodňujú, ako to na pojednávaní zdôraznil zástupca pána Marínu Lorenteho, aby Súdny dvor rozhodol, že povinnosť zaťažujúca zamestnanca so zmluvou na dobu určitú „v prípade, že súdny orgán zistil zneužívanie opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú, podať na účely určenia primeranej sankcie novú žalobu“ ( 36 ) sa ukazuje byť v rozpore so zásadou efektivity, keďže „[tomuto pracovníkovi] z tejto povinnosti nevyhnutne vyplývajú procesné znevýhodnenia, a to najmä pokiaľ ide o trovy konania, jeho dĺžku trvania a pravidlá zastupovania“ ( 37 ).
50.

Napokon uplatniteľnosť mechanizmu odškodnenia upraveného v článku 17 smernice 86/653 od začiatku skúšobnej doby by neviedla k tomu, že by vzťah obchodného zastúpenia nebolo nikdy možné vypovedať bez zaplatenia odškodnenia a že by teda neboli záujmy zastúpeného dostatočne zohľadnené. Článok 17 ods. 2 písm. a) smernice 86/653 totiž kogentne a bez predchádzajúcej výnimky stanovuje finančnú náhradu, ale iba „do takej miery, do akej“ činnosť obchodného zástupcu viedla k podstatnému zvýšeniu finančného objemu obchodov zastúpeného, pričom činnosť obchodného zástupcu vyvoláva účinky aj po dobe trvania zmluvy o obchodnom zastúpení. Okrem toho platba tohto odstupného musí byť spravodlivá vzhľadom na všetky okolnosti. ( 28 ) V tejto súvislosti treba pripomenúť, tak, ako to bolo uvedené v bode 26 vyššie, že režim náhrady škody má povahu odmeny na základe výkonu obchodného zástupcu. Ak teda podľa týchto kritérií bola priznaná odmena, skutočnosť, že zmluva bola vypovedaná počas skúšobnej doby nestačí na to, aby vylúčila platbu odškodnenia. Napokon zánik zmluvy v priebehu skúšobnej doby môže mať rovnaký účinok ako zánik zmluvy uzatvorenej na dobu neurčitú, teda hospodársku ujmu. Naopak, ak nie sú splnené podmienky uvedené v článku 17 ods. 2 a 3 smernice 86/653, obchodnému zástupcovi nemá byť priznané žiadne odškodnenie, bez ohľadu na to, či k vypovedaniu zmluvy došlo v priebehu skúšobnej doby alebo nie. Toto vyplýva tiež zo skutočnosti, že cieľom režimu odškodnenia nie je sankcionovať vypovedanie zmluvy, ale poskytnúť obchodnému zástupcovi náhradu za jeho minulé služby, ktoré budú mať ešte vplyv na budúce obchody obchodného zástupcu.
122.

Predovšetkým, ako som vysvetlil v bode 110 vyššie, ak by bolo posúdenie okolností, ktoré vzniknú v priebehu pobytu vo väzení, vylúčené, bolo by to v rozpore so súčasnou trestnoprávnou politikou členských štátov a oslabilo by to základnú funkciu trestu odňatia slobody.
63.

Ďalej je nevyhnutné posúdiť praktické dôsledky tak širokého výkladu. Ak by tento výklad umožnil každému, s kým sa v minulosti zle zaobchádzalo, získať oprávnenie na doplnkovú ochranu, pokiaľ krajina jeho pôvodu nezaviedla prostriedky a postupy, ktoré by umožňovali odškodňovanie a rehabilitáciu obetí aj prostredníctvom vybudovania systému zdravotníctva na dostatočnej úrovni, značne by sa tým rozšírili záväzky členských štátov v oblasti doplnkovej ochrany a spôsobilo by to tak procesné, ako aj hmotnoprávne ťažkosti. Takýto výklad by skutočne presiahol rámec toho, čo chcel dosiahnuť normotvorca Únie prijatím smernice 2004/83 a spoločného európskeho azylového systému, a mohol by viesť k nárastu počtu žiadostí o medzinárodnú ochranu, ako aj ťažkostí so skončením týchto režimov ochrany podľa článku 16 smernice 2004/83, v prípade posttraumatickej stresovej poruchy alebo rizika samovraždy. Okrem toho judikatúra Súdneho dvora sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá diskrečná právomoc členských štátov pri udeľovaní povolenia na pobyt osobám postihnutým týmito ochoreniami z humanitárnych dôvodov.
27.

Pán Roland Becker uzatvoril prepravnú zmluvu pozostávajúcu z dvoch leteckých spojení s leteckým dopravcom Hainan Airlines Co. Ltd (ďalej len „spoločnosť Hainan Airlines“). Tento letecký dopravca má sídlo mimo Európskej únie. Prvou časťou letu bol let z Berlína‑Tegel (Nemecko) do Bruselu (Belgicko) a druhou časťou letu bol prípojný let z Bruselu do Pekingu (Čína). Pán Becker bol v Berlíne odbavený na obidva lety a dostal príslušné palubné lístky. Aj jeho batožina bola odbavená na cestu až do Pekingu. Prvá časť letu prevádzkovaná spoločnosťou Brussels Airlines prebehla podľa plánu. V Bruseli bol však pánovi Beckerovi odmietnutý nástup do lietadla druhej časti letu do Pekingu, ktorý prevádzkovala spoločnosť Hainan Airlines.
62.

V dôsledku prítomnosti druhého z týchto faktorov je ťažké poskytnúť vnútroštátnemu súdu niečo iné než veľmi všeobecné usmernenie – uznávam, že možno menej usmerňujúce, než by si uvedený súd želal. Zdá sa síce, že predmetné opatrenie skutočne zohľadňuje záujmy zamestnávateľa, Súdny dvor však má o záujmoch zdravotne postihnutých pracovníkov k dispozícii málo informácií okrem tvrdenia uvedeného v bode 60 vyššie, podľa ktorého „pracovníci [by nemali byť] bezdôvodne prepúšťaní“. V tomto všeobecnom kontexte by som chcela poukázať na to, že podľa vnútroštátneho opatrenia, ktoré bolo predmetom rozsudku HK Danmark, ( 37 ) bol zamestnávateľ oprávnený prepustiť svojho zamestnanca, pokiaľ celková dĺžka jeho neprítomnosti v práci dosiahla 120 dní počas akéhokoľvek obdobia 12 po sebe idúcich mesiacov. Opatrenie, ktoré je predmetom prejednávanej veci, je zložitejšie. Zdá sa však, že prípustné obdobia neprítomnosti podľa tohto opatrenia sú v každom prípade menej veľkorysé, než to bolo v prípade dánskeho opatrenia.
102.

Táto zásada totiž podľa dlhodobo ustálenej judikatúry vyžaduje, aby výška odpočítanej dane presne zodpovedala výške dane splatnej alebo zaplatenej na vstupe. ( 34 ) V prípade, ak by nadobúdateľ bol povinný zaplatiť sumu DPH vypočítanú zo zníženého základu dane (zo skutočne zaplatenej ceny), a zároveň by mal právo odpočítať sumu DPH vypočítanú zo základu, ktorý nebol znížený (z pôvodne dohodnutej ceny), by to však nebolo tak.
6.

Odôvodnenie 13 stanovovalo: „keďže v prípadoch protiprávnej pomoci, ktorá nie je zlučiteľná so spoločným trhom, by sa mala obnoviť efektívna súťaž; keďže na tento účel je potrebné, aby sa pomoc vrátane úrokov bez meškania vrátila; keďže je náležité, aby sa vrátenie realizovalo v súlade s postupmi vnútroštátneho práva; keďže uplatnenie týchto postupov by nemalo brániť okamžitému a efektívnemu vykonaniu rozhodnutia Komisie a obnove efektívnej súťaže; keďže, aby sa dosiahol tento výsledok, členské štáty by mali podniknúť všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie účinnosti rozhodnutia Komisie“.
43.

Psychologické vyšetrenia môžu byť pre psychiku žiadateľa rovnako obťažujúce ako lekárske vyšetrenia pre jeho telo. Zároveň predstavujú jednoznačný zásah do jeho súkromného života. ( 22 ) Preto zastávam názor, že súhlas žiadateľa s takými vyšetreniami je v tejto súvislosti nevyhnutný. Samozrejme som si vedomý toho, že v takej situácii, akou je situácia žiadateľa o azyl, môže byť v praxi pomerne ťažké súhlas odoprieť. O to viac, že často môže byť ťažké predložiť dôkaz o svojej sexuálnej orientácii. ( 23 ) Podľa môjho názoru je preto ešte dôležitejšie po prvé to, aby bol rešpektovaný nesúhlas s podstúpením takých vyšetrení. Predpokladom skutočného súhlasu je samozrejme to, že žiadateľovi o azyl by malo byť umožnené dostatočne sa oboznámiť a pochopiť všetky prvky a dôsledky psychologických vyšetrení. ( 24 ) Po druhé je nanajvýš dôležité, aby boli tieto vyšetrenia vykonávané spôsobom, ktorý rešpektuje dôstojnosť a súkromný a rodinný život žiadateľa. ( 25 )
20.

Otázku dodržiavania zásady ekvivalencie teda musí v konečnom dôsledku posúdiť vnútroštátny súd. Domnievam sa však, že ak v litovskom práve chýbajú jednoznačné predpisy, ktoré by súdy oprávňovali znížiť úroky, a ak neexistuje ani ustálená súdna prax, ktorá sankcionuje takéto konanie súdov pri vracaní daní podľa vnútroštátneho práva, zníženie úrokov, ktoré prináležia z titulu vrátenia dane podľa práva Únie, najmä ak by malo povahu precedensu, by bolo v rozpore so zásadou ekvivalencie. Ak by vnútroštátny súd rozhodol, že je to tak, už to by podľa mňa postačovalo na kladnú odpoveď na prejudiciálnu otázku.
Na druhej strane by táto garančná povinnosť urobila výrobcu a predajcu zodpovednými za konanie všetkých aktérov vstupujúcich následne do distribučného reťazca, a to až po konečného užívateľa. Výrobca a predajca by tak mohli byť zodpovední za to, že konečný užívateľ používa analogické disky na okrasné účely. Acacia a Komisia v tomto smere správne uvádzajú, že by bolo neprimerané požadovať od výrobcu alebo predajcu náhradných dielov, aby zaviedli systém dohľadu nad činnosťami následných obchodníkov, ako aj konečných užívateľov.
4.

Podľa článku 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia: „Verejný obstarávateľ oznámi uchádzačom alebo účastníkom verejnej súťaže, ktorých žiadosti alebo ponuky sú zamietnuté dôvody, pre ktoré bolo toto rozhodnutie prijaté a všetkým účastníkom verejnej súťaže, ktorých ponuky sú prípustné, a ktorí o to písomne požiadajú, charakteristiky a pomerné výhody úspešnej ponuky a meno účastníka verejnej súťaže, s ktorým sa zmluva uzatvorila. Niektoré podrobnosti však nemusia byť zverejnené v prípade, že ich zverejnenie by bránilo uplatneniu práva, bolo by v protiklade s verejným záujmom alebo by poškodilo oprávnené obchodné záujmy verejných alebo súkromných podnikov, alebo by obmedzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi týmito podnikmi.“
53.

Ďalej by som chcel zdôrazniť, že z predchádzajúcich bodov nevyplýva, že by bolo vylúčené súbežné uplatnenie článku 63 ZFEÚ. Toto ustanovenie sa vzťahuje na priame investície vo forme účasti v podniku prostredníctvom vlastníctva akcií, ktorá umožňuje účinný podiel na jeho riadení a kontrole, ako aj na portfóliové investície. ( 23 ) Ak by však dotknutá rumunská právna úprava mala obmedzujúce účinky na voľný pohyb kapitálu, tieto účinky by boli nevyhnutným dôsledkom prípadného zásahu do slobody usadiť sa podľa článku 49 ZFEÚ a neodôvodňovali by samostatné preskúmanie s ohľadom na článok 63 ZFEÚ. ( 24 ) Z toho vyplýva, že vzhľadom na rozsudok vo veci Rina Services a i. ( 25 ) to isté platí aj v prípade povinností, ktoré nie sú uvedené priamo v článku 49 ZFEÚ, ale skôr v smernici 2006/123.
39.

Judikatúra Súdneho dvora sa však doposiaľ nezaoberala rozporom, ktorý som opísala. Napríklad vo veciach Webb a Tele Danmark zamestnávatelia jednoznačne vedeli, že ich zamestnankyne boli tehotné, keď ich prepustili. ( 32 ) Rozsudok vo veci Webb skúma, či článok 2 ods. 1 smernice 76/207/EHS (skoršia smernica o rovnakom zaobchádzaní s mužmi a ženami v zamestnaní) ( 33 ) v spojení s jej článkom 5 ods. 1 chránil zamestnankyňu pred prepustením v prípade, keď táto zamestnankyňa, ktorá bola do zamestnania prijatá na zastupovanie inej zamestnankyne počas jej materskej dovolenky, sama otehotnela. Rozsudok vo veci Tele Danmark sa zameriava na to, či sa ochrana pred prepustením v zmysle článku 10 smernice o materstve uplatňuje aj vtedy, keď je zamestnankyňa, prijatá do zamestnania na základe zmluvy na dobu určitú, tehotná v čase jej prijatia do zamestnania, avšak túto skutočnosť zatají. V oboch prípadoch Súdny dvor odpovedal na predmetnú otázku kladne. ( 34 ) V rozsudku vo veci Danosa Súdny dvor poznamenal, že existujú „určité pochybnosti“, pokiaľ ide o to, či žalovaná spoločnosť bola informovaná o tehotenstve pani Danosovej: následne uviedol, že posudzovať tieto skutkové okolnosti prináleží vnútroštátnemu súdu. ( 35 )
46.

Chcem však poukázať na to, že by nebolo zlučiteľné s legislatívnou schémou, keby sa článok 64 ods. 2 a článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 vykladali takým spôsobom, že oddelenia úradu by mohli zohľadniť dodatočné dôkazy vo veciach, v ktorých odvolací senát vykonal zistenia skutkového stavu a vydal konečné rozhodnutie. Bolo by nesprávne vykladať výraz „pokiaľ je skutkový stav rovnaký“ v tom zmysle, že je možné predložiť dodatočné dôkazy, a teda skutkový stav nie je „rovnaký“ v zmysle článku 64 ods. 2 Domnievam sa, že by to išlo nad rámec článku 76 ods. 2 Narušila by sa tým hlava VII nariadenia č. 207/2009 upravujúca odvolacie konanie. Vyplynula by z toho právna neistota v súvislosti s rozhodnutiami odvolacieho senátu vo všetkých prípadoch, keď vráti vec na ďalšie konanie. Taký výklad by narušil justičnú štruktúru upravenú nariadením č. 207/2009. Taký pohľad by bol navyše nezlučiteľný s praktickým účelom nariadenia č. 207/2009, ktorým je chrániť ochrannú známku EÚ. ( 29 ) Nakoniec by to bolo nezlučiteľné so zásadou právnej istoty.
11.

Dňa 26. augusta 2010 vydal US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (federálny Okresný súd Spojených štátov amerických pre južný súdny obvod štátu Florida vo Fort Lauderdale) na pána Pisciottiho zatykač, a Grand Jury (veľká porota) toho istého súdu proti nemu vzniesla obvinenie. Pán Pisciotti bol obvinený z toho, že bol členom pracovnej skupiny zloženej z obchodných zástupcov spoločností vyrábajúcich morské potrubia, ktorá od roku 1999 do konca roka 2006 skresľovala hospodársku súťaž rozdelením trhu predaja týchto potrubí na Floride (Spojené štáty) a inde.
Na tomto mieste by som chcel uviesť doplňujúce spresnenie, ktoré by prípadne mohlo byť užitočné pre vnútroštátny súd. Spoločnosť EMWG a zamestnanec, ktorý radil pánovi Mattssonovi, boli sprostredkovateľmi poistenia, ktorí mali povolenie švédskych orgánov len na vykonávanie poisťovacích činností, a nie finančného sprostredkovania. Ak by sa zmluva, ktorej podpísanie odporučili pánovi Mattssonovi, zdanlivo týkala kapitálového životného poistenia, no v skutočnosti by bol jej predmetom len štruktúrovaný finančný nástroj (teda ak by konali ako skutoční finanční sprostredkovatelia), na úkor klienta by porušili právne predpisy, ktoré obmedzujú ich činnosť na oblasť poistenia. Na základe tohto vážneho porušenia odborných povinností by poškodení klienti mohli žiadať od spoločnosti EMWG náhradu spôsobenej škody. Ak by ju EMWG nemohla uhradiť (v tomto prípade z dôvodu úpadku EMWG), mala by byť v zásade krytá povinným poistením zodpovednosti za škodu pri výkone povolania. ( 18 )
20.

Svojimi prejudiciálnymi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či žaloba týkajúca sa primeranosti protiplnenia, ktoré má hlavný akcionár spoločnosti zaplatiť za akciu menšinovým akcionárom tej istej spoločnosti v rámci procesu vytesnenia (squeeze out), patrí do výlučnej právomoci súdov sídla spoločnosti (článok 22 ods. 2 nariadenia č. 44/2001) alebo do osobitnej právomoci súdov miesta, kde došlo alebo malo dôjsť k plneniu zmluvného záväzku, ktorý je základom žaloby [článok 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001], alebo do osobitnej právomoci súdov, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti (článok 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001).
31.

Domnieva sa, že prvé uvedené tvrdenie treba odmietnuť, keďže členské štáty nemusia zaviesť mechanizmus opravy alebo môžu stanoviť, že tento mechanizmus má širší či užší rozsah. Nesúhlasí ani s druhým uvedeným tvrdením, a to z viacerých dôvodov: – lebo pokuta nie je odradzujúcim výdavkom, ktorý musia uchádzači v každom prípade vynaložiť, ale len možnosťou, ktorá závisí od ich vôle, lebo sa jej môžu ľahko vyhnúť dôsledným plnením svojich povinností; – lebo uvedený mechanizmus podporuje hospodársku súťaž tým, že posilňuje dodržiavanie pravidiel účasti na verejnom obstarávaní, keďže bráni tomu, aby sa bezplatná oprava ponúk, ktoré vykazujú nedostatky, zmenila na nástroj diskriminácie obozretných podnikov. Tento cieľ sa dosahuje primeraným prostriedkom, keďže sankcia sa uloží len uchádzačovi, ktorý sa dopustí podstatných porušení. Tým sa navyše posilňuje zodpovednosť podnikov, ktoré sú motivované, aby predkladali úplné a formálne správne ponuky. Napokon verejnému obstarávateľovi sa nahrádzajú dodatočné náklady, ktoré sú spojené so spracovávaním ponúk, ktoré vykazujú nedostatky; – lebo článok 38 ods. 2a nestanovuje pevnú sumu pokuty, a ani ho nemožno považovať za neprimeraný. Naopak, toto ustanovenie priznáva verejnému obstarávateľovi určitú mieru voľnej úvahy na účely spresnenia výšky pokuty medzi hornou a dolnou hranicou v súvislosti s hodnotou zákazky, čo mu dovoľuje odstupňovať výšku pokuty so zreteľom na okolnosti konkrétneho prípadu, a to v súlade so zásadou proporcionality; – lebo povinnosť stanoviť pokutu v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania neznamená, že jej výška musí byť vyjadrená jedinou sumou. Aj za predpokladu, že by to bolo tak, je však proporcionalita zaručená tým, že výška pokuty sa určuje nielen so zreteľom na hodnotu zákazky, ale aj prostredníctvom vylúčenia nepodstatných nedostatkov. Pokuta nie je neprimerane vysoká, pokiaľ je odstrašujúca a zároveň individualizovaná; – lebo výška pokuty sa vypočítava podľa hodnoty zákazky v rámci stanoveného rozpätia a podlieha súdnemu preskúmaniu. Talianske právo pripúšťa rozhodnutie založené na neobmedzenej súdnej právomoci, takže súd môže priamo určiť výšku pokuty a v prípade, ak ju považuje za príliš vysokú, ju môže znížiť.
30.

V rozhodnutí Hervis Sport Súdny dvor konštatoval, že vypočítanie dane v závislosti od výšky obratu podniku by za určitých okolností fakticky mohlo spôsobiť ujmu podnikom, ktoré majú svoje sídlo v iných členských štátoch. ( 10 ) Konkrétne išlo o osobitnú daň z maloobchodu, ktorej sadzba bola značne progresívna v závislosti od obratu. Ďalej v prípade podnikov, ktoré patrili do skupiny, sa za základ na účely určenia daňovej sadzby považoval konsolidovaný obrat namiesto obratu maloobchodu. Súdny dvor rozhodol, že môže ísť o nepriamu diskrimináciu, ak väčšina podnikov, ktoré z dôvodu svojho vysokého obratu podliehajú značne progresívnej dani, patrí do skupiny s prepojením v inom členskom štáte. ( 11 )