Vec T‑306/01

Ahmed Ali Yusuf a Al Barakaat International Foundation

proti

Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev

„Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia namierené proti osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom – Právomoc Spoločenstva – Zmrazenie finančných prostriedkov – Základné práva – Ius cogens – Súdne preskúmanie – Žaloba o neplatnosť“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 21. septembra 2005

Abstrakt rozsudku

1. Konanie – Nariadenie nahradzujúce počas konania napadnuté nariadenie – Nová skutočnosť – Rozšírenie pôvodných návrhov a dôvodov

2. Akty inštitúcií – Voľba právneho základu – Nariadenie, ktoré ukladá sankcie namierené proti niektorým osobám smerujúce k prerušeniu alebo obmedzeniu hospodárskych vzťahov s treťou krajinou –Články 60 ES a 301 ES – Prípustnosť

(Články 60 ES a 301 ES; nariadenie Rady č. 467/2001)

3. Akty inštitúcií – Voľba právneho základu – Nariadenie, ktoré ukladá sankcie namierené proti niektorým osobám nemajúcim žiaden vzťah s treťou krajinou – Spoločné uplatnenie článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES – Prípustnosť

(Články 60 ES, 301 ES a 308 ES; článok 3 EÚ; nariadenie Rady č. 881/2002)

4. Voľný pohyb kapitálu a sloboda platieb – Obmedzenia – Vnútroštátne opatrenia týkajúce sa boja proti medzinárodnému terorizmu a ukladajúce na tento účel hospodárske a finančné sankcie fyzickým a právnickým osobám nemajúcim žiaden vzťah s treťou krajinou – Prípustnosť – Podmienky

(Článok 58 ES)

5. Akty inštitúcií – Právna povaha – Nariadenie alebo rozhodnutie – Rozlišovanie – Kritériá – Pojem osoba, ktorej je akt určený – Predmet aktu – Nerelevantné kritérium

(Článok 230 štvrtý odsek ES a článok 249 ES; nariadenie Rady č. 881/2002)

6. Medzinárodné právo verejné – Charta Organizácie Spojených národov – Rozhodnutia Bezpečnostnej rady – Povinnosti z nich vyplývajúce pre členské štáty – Prednosť pred vnútroštátnym právom a právom Spoločenstva – Povinnosti vyplývajúce z tejto Charty – Záväzný charakter pre Spoločenstvo

7. Európske spoločenstvá – Súdne preskúmanie zákonnosti aktov inštitúcií – Akt vykonávajúci rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov – Incidenčné preskúmanie zákonnosti rozhodnutí Bezpečnostnej rady – Preskúmanie z hľadiska práva Spoločenstva – Vylúčenie – Preskúmanie z hľadiska ius cogens – Prípustnosť

(Články 5 ES, 10 ES, 230 ES, 297 ES, 307 prvý odsek ES; článok 5 EÚ; nariadenie Rady č. 881/2002)

8. Európske spoločenstvá – Súdne preskúmanie zákonnosti aktov inštitúcií – Akt vykonávajúci rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov – Nariadenie č. 881/2002 – Špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom – Základné práva dotknutých osôb – Zmrazenie finančných prostriedkov – Preskúmanie z hľadiska ius cogens – Vlastnícke právo dotknutých osôb – Zásada proporcionality – Porušenie – Neexistencia

(Nariadenie Rady č. 881/2002, zmenené a doplnené nariadením Rady č. 561/2003)

9. Európske spoločenstvá – Súdne preskúmanie zákonnosti aktov inštitúcií – Akt vykonávajúci rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov – Nariadenie č. 881/2002 – Špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom – Právo dotknutých osôb byť vypočuté – Porušenie – Neexistencia

(Nariadenie Rady č. 881/2002)

10. Žaloba o neplatnosť – Akt Spoločenstva vykonávajúci rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov – Nariadenie č. 881/2002 – Špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom – Súdne preskúmanie – Hranice – Medzera v súdnej ochrane žalobcov – Preskúmanie z hľadiska ius cogens – Právo na účinné súdne preskúmanie – Porušenie – Neexistencia

(Článok 226 ES; nariadenie Rady č. 881/2002)

1. V rámci žaloby o neplatnosť, ak sa nariadenie, ktoré sa priamo a osobne týka fyzickej alebo právnickej osoby, nahradí v priebehu súdneho konania nariadením s tým istým predmetom, toto nariadenie treba považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody. Požadovať od žalobcu, aby podal novú žalobu, by totiž bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti a s požiadavkou hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, keby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe predloženej súdu Spoločenstva proti určitému nariadeniu prispôsobiť napadnuté nariadenie alebo ho nahradiť iným a odvolávať sa v priebehu súdneho konania na túto zmenu alebo nahradenie tak, aby druhý účastník konania nemal možnosť rozšíriť svoje pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskoršie nariadenie alebo predložiť ďalšie návrhy a žalobné dôvody proti tomuto nariadeniu.

(pozri body 72, 73)

2. Rada mala právomoc prijať nariadenie č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane, na základe článkov 60 ES a 301 ES.

Nič v znení týchto článkov totiž neumožňuje vylúčiť prijatie obmedzujúcich opatrení namierených osobitne proti vodcom tretích krajín a nie krajinám ako takým, ako aj proti fyzickým a právnickým osobám spojeným s týmito vodcami alebo priamo alebo nepriamo nimi kontrolovanými a to bez ohľadu na miesto, kde sa nachádzajú, ak je skutočne cieľom týchto opatrení prerušenie alebo úplné alebo čiastočné obmedzenie hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami. Tento výklad, ktorý nie je v rozpore so znením článkov 60 ES a 301 ES, je odôvodnený tak úvahami o efektívnosti, ako aj obavami humanitárnej povahy.

Cieľom opatrení upravených nariadením č. 467/2001 je teda prerušenie alebo obmedzenie hospodárskych vzťahov s Afganistanom v rámci boja vedeného medzinárodným spoločenstvom proti medzinárodnému terorizmu a osobitne proti Usámovi bin Ládinovi a sieti Al-Káida.

Okrem toho tieto opatrenia, ktorých cieľom je práve vyvinutie účinného nátlaku na vodcov dotknutej krajiny tak, aby sa čo možno najviac obmedzil dosah týchto opatrení na obyvateľstvo tejto krajiny, najmä tým, že sa obmedzí ich osobná pôsobnosť na určitý počet presne menovaných osôb, sú v súlade so zásadou proporcionality, ktorá požaduje, aby sankcie nepresiahli rámec toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného právnou úpravou Spoločenstva, ktorá ich stanovila.

(pozri body 108, 112, 115, 116, 121, 122, 124)

3. Články 60 ES a 301 ES ako také nepredstavujú dostatočný právny základ pre prijatie nariadenia Spoločenstva týkajúceho sa boja proti medzinárodnému terorizmu a ukladania na tento účel hospodárskych a finančných sankcií, ku ktorým patrí zmrazenie finančných prostriedkov, namierených proti fyzickým a právnickým osobám, bez toho, aby existoval akýkoľvek vzťah medzi týmito osobami a treťou krajinou.

Rovnako článok 308 ES nepredstavuje sám osebe dostatočný právny základ na to, aby umožnil prijatie takéhoto nariadenia. Ak je pravda, že žiadne iné ustanovenie Zmluvy neposkytuje inštitúciám Spoločenstva právomoc potrebnú na prijatie sankcií voči fyzickým a právnickým osobám, ktoré nemajú vzťah s treťou krajinou, boj proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladanie ekonomických a finančných sankcií fyzickým a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania sa nemôže spájať so žiadnym z cieľov, ktoré články 2 ES a 3 ES výslovne stanovujú Spoločenstvu. Navyše z preambuly Zmluvy ES v žiadnom prípade nevyplýva, že táto Zmluva sleduje širší cieľ ochrany medzinárodného mieru a bezpečnosti. Tento cieľ patrí výlučne k cieľom Zmluvy EÚ. Aj keď možno tvrdiť, že tento cieľ Únie má ovplyvňovať činnosť Spoločenstva v oblasti jeho vlastných právomocí, nepostačuje na to, aby bol základom pre prijatie opatrení na základe článku 308 ES. Nezdá sa totiž možné vykladať článok 308 ES tak, že vo všeobecnosti povoľuje inštitúciám použiť toto ustanovenie v záujme dosiahnutia niektorého z cieľov Zmluvy EÚ.

Rada napriek tomu mala právomoc prijať nariadenie č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom, ktoré uskutočňuje v Spoločenstve ekonomické a finančné sankcie stanovené v spoločnej pozícii 2002/402, v prípade, že neexistuje vzťah s územím alebo vládnym režimom niektorej tretej krajiny, na kumulovanom základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES.

V tomto kontexte je totiž potrebné zohľadniť osobitne ustanovený mostík v čase revízie vyplývajúcej z Maastrichtskej zmluvy medzi činnosťami Spoločenstva týkajúcimi sa ekonomických sankcií podľa článkov 60 ES a 301 ES a cieľmi Zmluvy EÚ v oblasti vonkajších vzťahov. V tejto súvislosti sú články 60 ES a 301 ES veľmi špecifickými ustanoveniami Zmluvy ES, keďže výslovne predvídajú, že činnosť Spoločenstva môže byť potrebná na dosiahnutie nie niektorého z cieľov Spoločenstva, ako ich stanovuje Zmluva ES, ale niektorého z cieľov osobitne určených Únii článkom 2 EÚ, ktorý sa týka uskutočňovania spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Ak teda právomoc uložiť ekonomické a finančné sankcie upravené v článkoch 60 ES a 301 ES, konkrétne prerušenie alebo čiastočné alebo úplne obmedzenie hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami predovšetkým vo vzťahu k pohybu kapitálu a platieb, nie je dostatočná na to, aby umožnila inštitúciám dosiahnuť cieľ SZBP, použitie doplňujúceho právneho základu článku 308 ES je odôvodnené, v osobitnom kontexte týchto dvoch článkov, v mene koherentnosti uvedenej v článku 3 EÚ. Kumulované použitie článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES teda umožňuje dosiahnuť v oblasti ekonomických a finančných sankcií cieľ sledovaný Úniou a členskými štátmi v rámci SZBP tak, ako je vyjadrený v spoločnej pozícií alebo jednotnej akcii, bez ohľadu na to, že neexistuje výslovné pridelenie právomoci Spoločenstvu vo vzťahu k ekonomickým a finančným sankciám namiereným proti fyzickým a právnickým osobám, ktoré nemajú žiaden dostatočný vzťah s určitou treťou krajinou.

(pozri body 132, 133, 136, 152, 154 – 157, 159, 160, 163 – 166, 170)

4. Spoločenstvo nemá žiadnu výslovnú právomoc ukladať obmedzenia vo vzťahu k voľnému pohybu kapitálu a platieb. Naproti tomu, článok 58 ES pripúšťa, že členské štáty prijímajú opatrenia s takýmto účinkom, ak to je a zostane odôvodnené na dosiahnutie cieľov upravených týmto článkom a najmä z dôvodov verejného záujmu a bezpečnosti. Pojem verejná bezpečnosť zahŕňa tak vnútornú, ako aj vonkajšiu bezpečnosť štátu, takže členské štáty majú v zásade právo prijať na základe článku 58 ods. 1 písm. b) ES opatrenia týkajúce sa boja proti medzinárodnému terorizmu a na tento účel ukladania hospodárskych a finančných sankcií, akými sú zmrazenie finančných prostriedkov, namierených proti fyzickým a právnickým osobám bez toho, aby bol stanovený akýkoľvek vzťah s územím alebo s vládnym režimom niektorej tretej krajiny. Ak sú tieto opatrenia v súlade s článkom 58 ods. 3 ES a nepresahujú to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, sú zlučiteľné so systémom voľného pohybu kapitálu a platieb zriadenými Zmluvou ES.

(pozri bod 146)

5. Článok 249 ES, keď stanovuje, že nariadenie má všeobecnú platnosť, zatiaľ čo rozhodnutie je záväzné iba pre tých, ktorým je určené, sa týka iba pojmu osoba, ktorej je akt určený. Naproti tomu, predmet aktu nie je relevantným kritériom na stanovenie, či ide o normatívny, alebo individuálny právny akt.

Nariadenie č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom, má preto všeobecnú platnosť, keďže zakazuje komukoľvek poskytnúť niektorým osobám finančné prostriedky alebo ekonomické zdroje. Okolnosť, že tieto osoby sú menovite uvedené v prílohe I tohto nariadenia a že sa preto javí, že sú ním priamo a osobne dotknuté v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, sa nijako nedotýka všeobecnosti tohto zákazu.

(pozri body 186, 187)

6. Z hľadiska medzinárodného práva majú povinnosti vyplývajúce z Charty Organizácie Spojených národov (OSN) v prípade štátov, ktoré sú členmi OSN, nepopierateľne prednosť pred ich povinnosťami vyplývajúcimi z vnútroštátneho práva alebo medzinárodného zmluvného práva vrátane povinností podľa Európskeho dohovoru o ochrane základných ľudských práv a slobôd v prípade štátov, ktoré sú zároveň členmi Rady Európy, a povinností podľa Zmluvy ES v prípade štátov, ktoré sú zároveň členskými štátmi Spoločenstva. Táto prednosť sa vzťahuje aj na rozhodnutia obsiahnuté v rezolúcii Bezpečnostnej rady, keďže v súlade s článkom 25 Charty OSN členovia OSN prijmú a vykonajú rozhodnutia Bezpečnostnej rady.

Aj keď Spoločenstvo nie je členom Organizácie Spojených národov, sú pre neho podľa samotnej Zmluvy o jeho založení povinnosti vyplývajúce z Charty OSN rovnako záväzné ako pre jeho členské štáty. Na jednej strane Spoločenstvo nesmie ani porušiť povinnosti vyplývajúce jeho členským štátom z tejto Charty, ani brániť ich vykonaniu. Na druhej strane je povinné podľa samotnej Zmluvy, ktorou bolo založené, prijať v rámci svojich právomocí všetky ustanovenia potrebné na to, aby umožnilo svojim členským štátom splniť si ich povinnosti.

(pozri body 231, 234, 242, 243, 254)

7. Nariadenie č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom, prijaté so zreteľom na spoločnú pozíciu 2002/402 je uskutočnením povinnosti na úrovni Spoločenstva, ktorá je uložená jeho členským štátom ako členom Organizácie Spojených národov (OSN), vykonať, prípadne aj prostredníctvom aktu Spoločenstva, sankcie namierené proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al-Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom, ktoré boli ustanovené a neskôr posilnené niekoľkými rezolúciami Bezpečnostnej rady prijatými podľa kapitoly VII Charty OSN.

V tomto kontexte inštitúcie Spoločenstva konali na základe právomoci viazanej na obsah rezolúcie, takže nemali žiadnu možnosť samostatnej voľnej úvahy. Najmä nemohli ani priamo zmeniť obsah predmetných rezolúcií, ani zriadiť mechanizmus, ktorého výsledkom by mohla byť takáto zmena. Akákoľvek kontrola vnútornej zákonnosti nariadenia č. 881/2002 teda predpokladá, že Súd prvého stupňa preskúma incidenčne aj zákonnosť spomínaných rezolúcií.

Vzhľadom na zásadu prednosti práva OSN pred právom Spoločenstva však vyhlásenie, že Súd prvého stupňa má právomoc incidenčne preskúmať zákonnosť rozhodnutí Bezpečnostnej rady z hľadiska miery ochrany základných práv poskytovanej právnym poriadkom Spoločenstva, nemôže byť odôvodnené ani na základe medzinárodného práva, ani na základe práva Spoločenstva. Na jednej strane by totiž táto právomoc bola nezlučiteľná so záväzkami členských štátov tak podľa Charty OSN a najmä podľa jej článkov 25, 48 a 103, ako aj podľa článku 27 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve. Na druhej strane by bola v rozpore tak s ustanoveniami Zmluvy ES, osobitne s článkami 5 ES, 10 ES, 297 ES a 307 prvým odsekom ES, ako aj s ustanoveniami Zmluvy EÚ, osobitne s článkom 5 EÚ. Táto právomoc by navyše bola nezlučiteľná so zásadou, podľa ktorej právomoci Spoločenstva, a teda aj Súdu prvého stupňa sa musia vykonávať v súlade s medzinárodným právom.

Rezolúcie Bezpečnostnej rady prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN teda v zásade nepodliehajú súdnej kontrole Súdom prvého stupňa a tento Súd nemôže, ani incidenčným spôsobom, spochybniť ich zákonnosť vzhľadom na právo Spoločenstva. Naopak, Súd prvého stupňa musí v maximálnej možnej miere vykladať a uplatňovať toto právo spôsobom zlučiteľným s povinnosťami členských štátov podľa Charty OSN.

Súd prvého stupňa však má právomoc incidenčným spôsobom preskúmať zákonnosť takýchto rezolúcií vo vzťahu k ius cogens, ktoré sa chápe ako medzinárodný verejný poriadok platný pre všetky subjekty medzinárodného práva vrátane orgánov OSN a od ktorého sa nemožno odchýliť.

(pozri body 264 – 266, 272 – 274, 276, 277)

8. Zmrazenie finančných prostriedkov stanovené nariadením č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom, zmeneným a doplneným nariadením č. 561/2003, a nepriamo rezolúciami Bezpečnostnej rady, ktoré sú vykonané týmito nariadeniami, neporušuje základné práva zainteresovaných s ohľadom na všeobecnú ochranu základných ľudských práv patriacich do ius cogens.

V tejto súvislosti výslovné možnosti odchýlok a výnimiek zo zmrazenia finančných prostriedkov osôb zapísaných na zozname výboru pre sankcie jasne poukazujú na to, že nie je ani cieľom, ani dôsledkom tohto opatrenia, aby sa s týmito osobami zaobchádzalo neľudsky alebo ponižujúco.

Okrem toho, ak sa aj má vlastnícke právo k majetku považovať za imperatívnu normu všeobecného medzinárodného práva, iba svojvoľné zbavenie tohto práva možno chápať ako porušenie ius cogens. To však v prejednávanej veci neplatí.

Po prvé totiž zmrazenie finančných prostriedkov je jedným z aspektov sankcií, ktoré prijala Bezpečnostná rada proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al-Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom, vzhľadom na dôležitosť boja proti medzinárodnému terorizmu a legitimitu ochrany OSN proti činnostiam teroristických organizácií. Po druhé zmrazenie finančných prostriedkov je zabezpečovacím opatrením, ktoré na rozdiel od zhabania neporušuje samotnú podstatu vlastníckeho práva zainteresovaných k ich finančnému majetku, ale iba slobodu jeho použitia. Po tretie rezolúcie Bezpečnostnej rady stanovujú postup periodického preskúmania všeobecného systému sankcií. A na záver sporná právna úprava upravuje konanie, ktoré umožňuje zainteresovaným predložiť ich prípad prostredníctvom členského štátu, ktorého sú občanmi alebo v ktorom majú trvalé bydlisko, kedykoľvek výboru pre sankcie na opätovné preskúmanie.

Vzhľadom na tieto okolnosti zmrazenie finančných prostriedkov fyzických a právnických osôb podozrivých na základe informácií poskytnutých členskými štátmi OSN a preverených Bezpečnostnou radou zo spojenia s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom a z účasti na financovaní, plánovaní, príprave alebo uskutočnení teroristických činov nemožno považovať za svojvoľné, neprimerané alebo disproporcionálne porušenie základných práv zainteresovaných.

(pozri body 289, 291, 293 – 296, 299 – 302)

9. Právo zainteresovaných byť vypočutí nebolo porušené ani výborom pre sankcie pred ich zápisom na zoznam osôb, ktorých finančné prostriedky sa majú zmraziť v súlade s uvedenými rezolúciami Bezpečnostnej rady, ani inštitúciami Spoločenstva, pred prijatím nariadenia č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom.

Po prvé totiž právo zainteresovaných byť vypočutí výborom pre sankcie pred ich zápisom na zoznam osôb podozrivých z financovania medzinárodného terorizmu, ktorých finančné prostriedky sa majú zmraziť v súlade s uvedenými rezolúciami Bezpečnostnej rady, tieto rezolúcie neupravujú a nezdá sa, že by akákoľvek imperatívna norma týkajúca sa medzinárodného verejného poriadku vyžadovala takéto predbežné vypočutie. Najmä v prípade, keď sa namieta zabezpečovacie opatrenie obmedzujúce nakladanie s majetkom zainteresovaných, ochrana ich základných práv nevyžaduje, aby im boli oznámené skutočnosti a dôkazy pripustené proti nim, ak Bezpečnostná rada alebo výbor pre sankcie usudzujú, že tomu bránia dôvody vzťahujúce sa na bezpečnosť medzinárodného spoločenstva.

Po druhé inštitúcie Spoločenstva tiež nemuseli vypočuť zainteresovaných pred prijatím predmetného nariadenia, keďže nemali žiadnu mieru voľnej úvahy pri preberaní rezolúcie Bezpečnostnej rady a rozhodnutia výboru pre sankcie do komunitárneho právneho poriadku, takže vypočutie zainteresovaných v žiadnom prípade nemohlo viesť k tomu, aby inštitúcia zmenila svoje stanovisko.

(pozri body 306, 307, 320, 328, 329, 331)

10. V rámci konania o žalobe o neplatnosť podanej proti nariadeniu č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom, Súd prvého stupňa úplne preskúmal zákonnosť tohto nariadenia tak, že preskúmal dodržiavanie inštitúciami Spoločenstva pravidiel vzťahujúcich sa na právomoc, ako aj na vonkajšiu zákonnosť a splnenie podstatných formálnych náležitostí, ktorým podlieha ich činnosť. Súd prvého stupňa preskúmal zákonnosť tohto istého nariadenia tiež so zreteľom na rezolúcie Bezpečnostnej rady, ktoré má toto nariadenie vykonať najmä z hľadiska jeho formálnej a hmotnej primeranosti, vnútornej koherentnosti a proporcionality nariadenia voči rezolúciám. Navyše preskúmal zákonnosť tohto nariadenia a nepriamo aj zákonnosť sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady so zreteľom na normy vyššej právnej sily medzinárodného práva patriace do ius cogens, predovšetkým imperatívne normy vzťahujúce sa na všeobecnú ochranu ľudských práv.

Naproti tomu, Súdu prvého stupňa neprináleží nepriamo kontrolovať, či samotné sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady sú v súlade so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva. Súdu prvého stupňa rovnako neprináleží ani preveriť, či nedošlo k omylu v posúdení skutočností a dôkazov, ktoré Rada pripustila na podporu opatrení, ktoré prijala, a ani s výhradou obmedzeného rámca kontroly z hľadiska ius cogens nepriamo preskúmať účelnosť a proporcionalitu týchto opatrení. V tomto rozsahu žalobcovia nemajú žiadnu možnosť podať návrh na začatie súdneho konania, keďže Bezpečnostná rada nepovažovala za účelné zriadiť samostatný medzinárodný súdny orgán poverený rozhodovaním o skutkových a právnych okolnostiach konaní začatých proti individuálnym rozhodnutiam prijatým výborom pre sankcie.

Takáto medzera v súdnej ochrane žalobcov vo svojej podstate nie je v rozpore s ius cogens. Právo na účinnú súdnu ochranu totiž nie je absolútnym právom. Obmedzenie práva žalobcov na účinnú súdnu ochranu vyplývajúce zo súdnej imunity, ktorú v zásade majú rezolúcie Bezpečnostnej rady prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN, je obsiahnuté v tomto práve, ako ho zaručuje ius cogens. Záujem žalobcov spočívajúci v tom, aby ich prípad preskúmal súdny orgán, nepostačuje na to, aby prevážil nad všeobecným základným záujmom zachovať medzinárodný mier a bezpečnosť ohrozované hrozbou jasne identifikovanou Bezpečnostnou radou v súlade s ustanoveniami Charty OSN. Právo žalobcov na účinnú súdnu kontrolu preto nie je porušené.

(pozri body 334, 335, 337 – 344, 346)









ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá rozšírená komora)

z 21. septembra 2005 ( )

„Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia namierené proti osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Káida a Talibanom – Právomoc Spoločenstva – Zmrazenie finančných prostriedkov – Základné práva – Ius cogens – Súdne preskúmanie – Žaloba o neplatnosť“

Vo veci T‑306/01,

Ahmed Ali Yusuf, bydliskom v Spånga (Švédsko),

Al Barakaat International Foundation, so sídlom v Spånga,

v zastúpení: L. Silbersky a T. Olsson, advokáti,

žalobcovia,

proti

Rade Európskej únie, v zastúpení: M. Vitsentzatos, I. Rådestad, E. Karlsson a M. Bishop, splnomocnení zástupcovia,

a

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Van Solinge, J. Enegren a C. Brown, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovaným,

ktoré v konaní podporuje:

Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: pôvodne J. Collins, neskôr R. Caudwell, splnomocnení zástupcovia, posledná uvedená za právnej pomoci S. Moore, barrister, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom bol pôvodne návrh na zrušenie jednak nariadenia Rady (ES) č. 467/2001 zo 6. marca 2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane a ktoré zrušuje nariadenie (ES) č. 337/2000 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 67, s. 1), a jednak nariadenia Komisie č. 2199/2001 z 12. novembra 2001, ktorým sa štvrtýkrát mení a dopĺňa nariadenie č. 467/2001 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 295, s. 16), neskoršie návrh na zrušenie nariadenia Rady (ES) č. 881/2002 z 27. mája 2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom a ruší nariadenie č. 467/2001 (Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294),

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá rozšírená komora),

v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij a M. Vilaras,

tajomník: H. Jung,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. októbra 2003,

vyhlásil tento

Rozsudok

Právny rámec

1 Podľa článku 24 ods. 1 Charty Organizácie Spojených národov podpísanej 26. júna 1945 v San Franciscu (Spojené štáty) členovia Organizácie Spojených národov (OSN) „zverujú Bezpečnostnej rade hlavnú zodpovednosť za zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti a uznávajú, že Bezpečnostná rada, plniac svoje povinnosti vyplývajúce pre ňu z tejto zodpovednosti, koná v ich mene“.

2 Podľa článku 25 Charty OSN „členovia [OSN] súhlasia, že prijmú a vykonajú rozhodnutia Bezpečnostnej rady podľa tejto Charty“.

3 Podľa článku 48 ods. 2 Charty OSN rozhodnutia Bezpečnostnej rady pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti „vykonávajú členovia Organizácie Spojených národov priamo i vlastnými akciami v príslušných medzinárodných orgánoch, ktorých sú členmi“.

4 Podľa článku 103 Charty OSN „ak by došlo k stretu záväzkov členov Organizácie Spojených národov podľa tejto Charty s ich záväzkami podľa akejkoľvek inej medzinárodnej dohody, majú prednosť záväzky podľa tejto Charty“.

5 Podľa článku 11 ods. 1 EÚ:

„1. Únia vymedzuje a uskutočňuje spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku zahŕňajúcu všetky oblasti zahraničnej a bezpečnostnej politiky, ktorej cieľom je:

– chrániť spoločné hodnoty, základné záujmy, nezávislosť a celistvosť Únie v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov,

– posilniť bezpečnosť Únie vo všetkých smeroch,

– zachovať mier a posilniť medzinárodnú bezpečnosť v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov…“

6 Podľa článku 301 ES:

„Ak je v spoločnej pozícii alebo jednotnej akcii prijatej podľa ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcej sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky stanovený určitý postup, aby Spoločenstvo prerušilo alebo obmedzilo čiastočne alebo úplne hospodárske vzťahy s jednou alebo viacerými tretími krajinami, Rada prijme nevyhnutné naliehavé opatrenia, Rada koná [rozhoduje – neoficiálny preklad] kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie.“

7 Článok 60 ods. 1 ES stanovuje:

„Ak sa činnosť Spoločenstva, ako ju predvída článok 301, pokladá za nevyhnutnú, môže Rada prijať potrebné naliehavé opatrenia v oblasti pohybu kapitálu a platieb so zreteľom na tretie krajiny [voči tretím krajinám – neoficiálny preklad], a to postupom vymedzeným v článku 301.“

8 Podľa článku 307 prvého odseku ES:

„Ustanovenia tejto zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jednou alebo viacerými tretími krajinami na strane druhej.“

9 Na záver článok 308 ES stanovuje:

„V prípade, že na dosiahnutie niektorého z cieľov Spoločenstva v rámci fungovania spoločného trhu je potrebný akt Spoločenstva, a táto zmluva na to neposkytuje potrebné právomoci, prijme Rada jednomyseľným rozhodnutím vhodné opatrenia na návrh Komisie a po porade s Európskym parlamentom.“

Okolnosti predchádzajúce sporu

10 Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) 15. októbra 1999 prijala rezolúciu č. 1267 (1999), ktorou okrem iného odsúdila skutočnosť, že na afgánske územie sa naďalej prijímajú niektorí teroristi a sú tu školení, ako aj že sa na tomto území naďalej pripravujú teroristické útoky, opätovne potvrdila svoje presvedčenie, že potlačenie medzinárodného terorizmu je nevyhnutné na zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, a označila za poľutovaniahodné, že Taliban ešte stále poskytuje útočisko Usámovi bin Ládinovi (Oussama ben Laden vo väčšine dokumentov francúzskeho znenia prijatých inštitúciami Spoločenstva, po anglicky Usama bin Laden, po slovensky ďalej len „Usáma bin Ládin“) a takto mu umožňuje, rovnako ako jeho spoločníkom, riadiť sieť stredísk na výcvik teroristov z nimi kontrolovaného územia a používať Afganistan ako základňu pre medzinárodné teroristické činy. V odseku 2 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada požadovala, aby Taliban okamžite vydal príslušným orgánom menovaného Usámu bin Ládina. Na zabezpečenie splnenia tejto povinnosti odsek 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) určil, že všetky štáty musia najmä „zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné zdroje plynúce okrem iného buď z majetku vo vlastníctve Talibanu alebo pod jeho priamou alebo nepriamou kontrolou, alebo vo vlastníctve alebo pod kontrolou podnikov patriacich Talibanu alebo ním kontrolovaných, ako boli určené výborom zriadeným podľa článku 6 nižšie, a dbať na to, aby ani predmetné finančné prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje takto určené neboli sprístupnené alebo použité v prospech Talibanu alebo podniku v jeho vlastníctve, alebo ním priamo alebo nepriamo kontrolovaného podniku či už ich štátnymi príslušníkmi, alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území, s výnimkou konkrétnych prípadov, keď výbor z humanitárnych dôvodov vydal odchylné povolenie.“

11 V odseku 6 rezolúcie č. 1267 (1999) Bezpečnostná rada rozhodla o zriadení výboru Bezpečnostnej rady v súlade s článkom 28 jej dočasného rokovacieho poriadku, zloženého zo všetkých jej členov (ďalej len „výbor pre sankcie“) povereného najmä dohľadom nad uplatňovaním opatrení uložených v odseku 4 štátmi, určením finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov uvedených v spomínanom odseku 4 a preverovaním žiadostí o výnimku z opatrení uvedených v tomto odseku 4.

12 Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 15. novembra 1999 spoločnú pozíciu 1999/727/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 294, s. 1). Článok 2 spoločnej pozície nariaďuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov, ktoré má Taliban v držbe v zahraničí, za podmienok určených v rezolúcii Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999).

13 Rada 14. februára 2000 prijala na základe článkov 60 ES a 301 ES nariadenie (ES) č. 337/2000 o zákaze letov a zmrazení finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 43, s. 1).

14 Bezpečnostná rada prijala 19. decembra 2000 rezolúciu č. 1333 (2000), ktorá najmä požadovala, aby sa Taliban podriadil rezolúcii č. 1267 (1999) predovšetkým tým, že prestane poskytovať útočisko a výcvik medzinárodným teroristom a ich organizáciám a vydá príslušným orgánom Usámu bin Ládina, aby mohol byť súdený. Bezpečnostná rada najmä rozhodla o posilnení zákazu letov a zmrazenia finančných prostriedkov uložených v súlade s rezolúciou č. 1267 (1999). Preto odsek 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) stanovuje, že všetky štáty musia najmä „bezodkladne zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb, ako ich určil [výbor pre sankcie], vrátane organizácie Al-Káida, a prostriedky plynúce z majetku vo vlastníctve Usámu bin Ládina alebo s ním spojených fyzických a právnických osôb, alebo pod ich priamou alebo nepriamou kontrolou, a dbať na to, aby ani predmetné finančné prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje neboli sprístupnené alebo priamo alebo nepriamo použité v prospech Usámu bin Ládina, jeho spoločníkov alebo akejkoľvek inej právnickej osoby v ich vlastníctve alebo nimi priamo alebo nepriamo kontrolovanej, vrátane organizácie Al-Káida, či už ich štátnymi príslušníkmi alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území.“

15 Bezpečnostná rada v tom istom ustanovení poverila výbor pre sankcie vedením aktualizovaného zoznamu fyzických a právnických osôb, ktoré uvedený výbor určil ako spojené s Usámom bin Ládinom, vrátane organizácie Al‑Káida na základe informácií poskytnutých štátmi a oblastnými organizáciami.

16 Bezpečnostná rada v odseku 23 rezolúcie č. 1333 (2000) rozhodla, že opatrenia uložené okrem iného podľa odseku 8 sa budú uplatňovať počas dvanástich mesiacov a po uplynutí tohto obdobia Bezpečnostná rada rozhodne, či sa ich uplatňovanie predĺži za rovnakých podmienok o ďalšie obdobie.

17 Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 26. februára 2001 spoločnú pozíciu 2001/154/SZBP o ďalších obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu a o zmene a doplnení spoločnej pozície 96/746/SZBP [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 57, s. 1). Článok 4 spoločnej pozície stanovuje:

„Finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb, ako ich určil [výbor pre sankcie], sa zmrazia a žiaden z prostriedkov alebo iných finančných zdrojov nebude sprístupnený ani Usámovi bin Ládinovi, ani s ním spojeným fyzickým a právnickým osobám, ako ich určil [výbor pre sankcie] v súlade s ustanoveniami [rezolúcie č. 1333 (2000)].“ [neoficiálny preklad]

18 Rada na základe článkov 60 ES a 301 ES prijala 6. marca 2001 nariadenie (ES) č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane a ktoré zrušuje nariadenie č. 337/2000 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 67, s. 1).

19 Podľa odôvodnenia č. 3 tohto nariadenia opatrenia stanovené v rezolúcií č. 1333 (2000) „spadajú do pôsobnosti zmluvy, a preto, najmä s cieľom zabrániť narušeniu hospodárskej súťaže, je pre vykonanie príslušných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, pokiaľ ide o územie Spoločenstva, potrebné prijať právne predpisy Spoločenstva“.

20 Článok 1 nariadenia č. 467/2001 vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“.

21 Podľa článku 2 nariadenia č. 467/2001:

„1. Všetky finančné prostriedky a iné finančné zdroje vo vlastníctve fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu označených [výborom pre sankcie] a uvedených v prílohe I budú zmrazené.

2. Žiadne finančné prostriedky alebo ďalšie finančné zdroje nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu označeným výborom pre sankcie proti Talibanu a uvedeným v prílohe I alebo poskytnuté v ich prospech.

3. Odseky 1 a 2 sa nepoužijú na finančné prostriedky a zdroje, na ktoré sa vzťahuje výnimka udelená výborom pre sankcie proti Talibanu. Výnimky možno získať prostredníctvom príslušných orgánov členských štátov uvedených v prílohe II.“ [neoficiálny preklad]

22 Príloha I nariadenia č. 467/2001 obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov uložené podľa článku 2. Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 467/2001 je Komisia splnomocnená zmeniť a doplniť spomínanú prílohu I na základe rozhodnutí buď Bezpečnostnej rady, alebo výboru pre sankcie.

23 Výbor pre sankcie zverejnil 8. marca 2001 prvý konsolidovaný zoznam fyzických a právnických osôb, na ktoré sa má uplatniť zmrazenie finančných prostriedkov podľa rezolúcií Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000). Odvtedy bol predmetný zoznam niekoľkokrát zmenený a doplnený. Komisia takisto prijala na základe článku 10 nariadenia č. 467/2001 niekoľko nariadení, ktorými zmenila a doplnila prílohu I predmetného nariadenia.

24 Výbor pre sankcie zverejnil 9. novembra 2001 nové addendum k zoznamu z 8. marca 2001, ktoré okrem iného obsahovalo názov tejto právnickej osoby a mená týchto fyzických osôb:

– „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Sweden; Rinkebytorget 1, 04 Spånga, Sweden“,

– „Aden, Abdirisak; Akaftingebacken 8, 16367 Spånga, Sweden; DOB 01 June 1968“,

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Sweden; DOB 01 January 1955“,

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Sweden; DOB: 20 November 1974“.

25 Komisia nariadením č. 2199/2001 z 12. novembra 2001, ktorým sa štvrtýkrát mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 467/2001 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 295, s. 16), doplnila spolu s inými menami mená dotknutých fyzických osôb a názov právnickej osoby do prílohy I uvedeného nariadenia.

26 Bezpečnostná rada prijala 16. januára 2002 rezolúciu č. 1390 (2002) stanovujúcu opatrenia, ktoré sa majú uložiť vo vzťahu k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo právnickým osobám. Táto rezolúcia v podstate stanovuje v odsekoch 1 a 2 zachovanie opatrení, najmä zmrazenia finančných prostriedkov, uložených podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) a podľa odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000). Tieto opatrenia budú v súlade s odsekom 3 rezolúcie č. 1390 (2002) opätovne posúdené Bezpečnostnou radou po uplynutí dvanástich mesiacov od ich prijatia, pričom po uplynutí uvedeného obdobia Bezpečnostná rada môže rozhodnúť o ich zachovaní alebo o ich zdokonalení.

27 Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 27. mája 2002 spoločnú pozíciu 2002/402/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo právnickým osobám a o zrušení spoločných pozícií 96/746, 1999/727, 2001/154 a 2001/771/SZBP [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 139, s. 4). Článok 3 spoločnej pozície stanovuje najmä zotrvanie zmrazenia finančných prostriedkov a iného finančného majetku alebo ekonomických zdrojov fyzických osôb, skupín, podnikov a právnických osôb uvedených v zozname vypracovanom výborom pre sankcie v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000).

28 Rada na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES prijala 27. mája 2002 nariadenie (ES) č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom a ruší nariadenie č. 467/2001 (Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294).

29 Podľa odôvodnenia č. 4 nariadenia opatrenia stanovené okrem iného rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) „spadajú do pôsobnosti zmluvy, a preto, najmä s cieľom zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže – neoficiálny preklad], je pre vykonanie príslušných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, pokiaľ ide o územie spoločenstva, potrebné prijať právne predpisy spoločenstva“.

30 Článok 1 nariadenia č. 881/2002 vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“ v podstate rovnako ako článok 1 nariadenia č. 467/2001.

31 Podľa článku 2 nariadenia č. 881/2002:

„1. Všetky finančné prostriedky patriace, vo vlastníctve alebo v držbe fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu označených výborom pre sankcie a uvedených v prílohe I budú zmrazené.

2. Žiadne finančné prostriedky nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu, označených výborom pre sankcie a uvedených v prílohe I, alebo [poskytnuté] v ich prospech.

3. Žiadne ekonomické zdroje nebudú… sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu, označených výborom pre sankcie a uvedených v prílohe I, alebo [poskytnuté] v ich prospech tak, aby bolo tejto osobe, skupine alebo subjektu umožnené získať finančné prostriedky, tovar alebo služby.“

32 Príloha I nariadenia č. 881/2002 obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a skupín, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov uložené podľa článku 2. Tento zoznam obsahuje okrem iného názov tejto právnickej osoby a mená týchto fyzických osôb:

– „Medzinárodná nadácia Barakaat; P. O. Box 4036, Spånga, Štokholm, Švédsko; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Švédsko“,

– „Aden, Adirisak; Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 1. 6. 1968“,

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 1. 1. 1955“,

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 20. 11. 1974“.

33 Výbor pre sankcie rozhodol 26. augusta 2002 o odstránení mien „Abdi Abdulaziz Ali“ a „Abdirisak Aden“ zo zoznamu fyzických a právnických osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa má uplatniť zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších ekonomických zdrojov.

34 Komisia potom prijala 4. septembra 2002 nariadenie č. 1580/2002, ktoré druhýkrát mení a dopĺňa nariadenie č. 881/2002 (Ú. v. ES L 237, s. 3; Mim. vyd. 18/001, s. 318).

35 Podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 1580/2002, budú zo zoznamu v prílohe I nariadenia č. 881/2002 odstránené okrem iných tieto osoby:

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvägen 21, 17750 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 1. január 1955“,

– „Aden, Adirisak, Skäftingebacken 8, 16367 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 1. jún 1968“.

36 Bezpečnostná rada prijala 20. decembra 2002 rezolúciu č. 1452 (2002) smerujúcu k uľahčeniu dodržiavania povinností v oblasti boja proti terorizmu. Odsek 1 rezolúcie stanovuje určitý počet výnimiek a odchýlok zo zmrazenia finančných prostriedkov a iných ekonomických zdrojov uloženého podľa rezolúcií č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002), ktoré môžu štáty povoliť z humanitárnych dôvodov so súhlasom výboru pre sankcie.

37 Bezpečnostná rada prijala 17. januára 2003 rezolúciu č. 1455 (2003), ktorej cieľom je zdokonalenie uplatňovania opatrení uložených podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov 1 a 2 rezolúcie č. 1390 (2002). Tieto opatrenia budú podľa odseku 2 rezolúcie č. 1455 (2003) opätovne zdokonalené po uplynutí dvanástich mesiacov alebo aj skôr, ak to bude potrebné.

38 Rada usúdila, že na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002) je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 27. februára 2003 spoločnú pozíciu 2003/140/SZBP o výnimkách z obmedzujúcich opatrení uložených spoločnou pozíciou 2002/402 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 53, s. 62). Článok 1 spoločnej pozície stanovuje, že Európske spoločenstvo zohľadní pri uplatňovaní opatrení uvedených v článku 3 spoločnej pozície 2002/402 výnimky povolené rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002).

39 Rada prijala 27. marca 2003 nariadenie (ES) č. 561/2003, ktorým sa mení a dopĺňa, pokiaľ ide o výnimky zo zmrazenia finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov, nariadenie č. 881/2002 (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 18/002, s. 91). V odôvodnení č. 4 tohto nariadenia Rada uvádza, že s ohľadom na rezolúciu č. 1452 (2002) je potrebné upraviť opatrenia uložené Spoločenstvom.

40 Podľa článku 1 nariadenia č. 561/2003:

„Do nariadenia č. 881/2002 sa vkladá tento článok…:

‚Článok 2a

1. Článok 2 sa nevzťahuje na finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje, ak:

a) ktorýkoľvek z príslušných orgánov uvedených v prílohe II rozhodol na základe žiadosti podanej zainteresovanou fyzickou alebo právnickou osobou, že tieto finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje sú:

i) potrebné na krytie základných výdavkov, vrátane platieb za potraviny, nájom alebo hypotéku, lieky a lekárske ošetrenie, dane, poistné a poplatky za verejné služby;

ii) určené výlučne na platbu primeraných poplatkov odborníkom a úhradu výdavkov, ktoré vznikli v súvislosti s poskytnutím právnych služieb;

iii) určené výlučne na platbu poplatkov alebo poplatkov za služby za bežné vedenie alebo spravovanie zmrazených finančných prostriedkov alebo zmrazených hospodárskych zdrojov; alebo

iv) potrebné na mimoriadne výdavky a

b) takéto rozhodnutie bolo oznámené výboru pre sankcie a

c) i) v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bodov i), ii) alebo iii) výbor pre sankcie nenamietal voči rozhodnutiu do 48 hodín od jeho oznámenia; alebo

ii) v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bod iv) výbor pre sankcie schválil rozhodnutie.

2. Každý, kto chce využiť ustanovenia uvedené v ods. 1, sa obráti so svojou žiadosťou na relevantný príslušný orgán členského štátu uvedený v prílohe II.

Príslušný orgán uvedený v prílohe II okamžite písomne oznámi osobe, ktorá podala žiadosť, ako aj každej inej fyzickej alebo právnickej osobe alebo subjektu, o ktorom mu je známe, že je priamo dotknutý, či bolo žiadosti vyhovené.

Príslušný orgán informuje aj ostatné členské štáty, či sa vyhovelo žiadosti o takúto výnimku.

3. Finančné prostriedky, ktoré uvoľnilo a previedlo Spoločenstvo za účelom úhrady výdavkov, alebo ktoré boli uznané na základe tohto článku, nepodliehajú ďalším obmedzujúcim opatreniam podľa článku 2.

…‘“

41 Komisia prijala 19. mája 2003 nariadenie (ES) č. 866/2003, ktorým sa osemnástykrát mení a dopĺňa nariadenie č. 881/2002 (Ú. v. EÚ L 124, s. 19; Mim. vyd, 18/002, s. 114). Podľa článku 1 a odseku 1 prílohy tohto nariadenia sa príloha I nariadenia č. 881/2002 mení a dopĺňa tak, že položka „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Švédsko, dátum narodenia 20. november 1974“ pod záhlavím „Fyzické osoby“ sa nahrádza takto:

„Ali Ahmed Yusaf (alias Ali Galoul), Krälingegränd 33, S-16362 Spånga, Švédsko; dátum narodenia: 20. november 1974; miesto narodenia: Garbaharey, Somálsko; štátna príslušnosť: švédska; švédsky pas č.: 1041635; národné identifikačné č.: 741120-1093.“

Konanie a návrhy účastníkov konania

42 Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. decembra 2001, zapísaným pod číslom T‑306/01, podali Abdirisak Aden, Abdulaziz Ali a Ahmed Yusuf, ako aj Al Barakaat International Foundation (ďalej len „Al Barakaat“) žalobu podľa článku 230 ES proti Rade a Komisii, ktorou navrhujú, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil nariadenie č. 2199/2001,

– zrušil nariadenie č. 467/2001 a subsidiárne vyhlásil podľa článku 241 ES, že toto nariadenie sa neuplatní,

– rozhodol o trovách konania, pričom ich rozsah bude spresnený neskôr.

43 Žalobcovia v tom istom návrhu žiadali podľa článku 243 ES o odklad výkonu nariadenia č. 2199/2001.

44 Žalobcovia samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. decembra 2001 žiadali, aby sa o veci rozhodlo v skrátenom súdnom konaní podľa článku 76a Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Po vypočutí žalovaných Súd prvého stupňa (prvá komora) rozhodnutím z 22. januára 2002 túto žiadosť zamietol z dôvodu zložitosti a háklivosti právnych otázok, ktoré z veci vyplývajú.

45 Žalobcovia boli informovaní listom kancelárie Súdu prvého stupňa z 24. januára 2002, že nemožno rozhodnúť o návrhu na odklad výkonu nariadenia č. 2199/2001, keďže tento návrh nebol predložený samostatným podaním podľa ustanovení rokovacieho poriadku. V rovnakom liste sa zdôrazňuje, že je možné podať dodatočne v súlade s ustanoveniami tohto poriadku návrh na nariadenie predbežných opatrení.

46 Rada a Komisia vo svojich vyjadreniach k žalobe podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. februára 2002 navrhujú, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.

47 Žalobcovia podali samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. marca 2002 návrh na vydanie predbežného opatrenia spočívajúceho v odklade výkonu nariadení č. 467/2001 a č. 2199/2001 v častiach, v ktorých sa ich týkajú, a to až do vydania rozhodnutia vo veci samej.

48 Predseda Súdu prvého stupňa vypočul účastníkov konania 22. marca 2002 v prítomnosti zástupcov Švédskeho kráľovstva.

49 Predseda Súdu prvého stupňa uznesením zo 7. mája 2002 (Aden a i./Rada a Komisia, T‑306/01 R, Zb. s. II‑2387) zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia z dôvodu nesplnenia podmienky naliehavosti a uviedol, že o trovách konania sa rozhodne v rozsudku vo veci samej.

50 Kancelária Súdu prvého stupňa listom z 27. júna 2002 vyzvala účastníkov konania, aby predložili svoje pripomienky vo vzťahu k dôsledkom vyplývajúcim zo zrušenia nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradenia nariadením č. 881/2002.

51 Žalobcovia vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. júla 2002 vyhlásili, že prispôsobili svoje návrhy, dôvody a tvrdenia v tom zmysle, že smerujú k zrušeniu nariadenia č. 881/2002 (ďalej len „napadnuté nariadenie“) prijatého so zreteľom na rezolúciu Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002), ktorá zachováva sankcie namierené proti nim. Poznamenávajú, že pôvodná žaloba proti nariadeniu č. 467/2001 sa má považovať za bezpredmetnú z dôvodu zrušenia tohto nariadenia napadnutým nariadením.

52 Rada vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. júla 2002 uznala, že žalobcovia majú právo rozšíriť alebo prispôsobiť svoje pôvodné žalobné návrhy tak, aby smerovali k zrušeniu napadnutého nariadenia.

53 Komisia vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. júla 2002 vyhlásila so zreteľom na okolnosť, že právne účinky nariadenia č. 2199/2001 pretrvávajú v napadnutom nariadení, nemá výhrady voči tomu, aby žalobcovia zmenili a doplnili svoje návrhy tak, aby smerovali proti tomuto nariadeniu.

54 Komisia okrem toho žiada Súd prvého stupňa, aby vyslovil podľa článku 113 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, že žaloba proti nariadeniu č. 2199/2001 sa stala bezpredmetnou, a teda nie je dôvod o nej rozhodnúť.

55 Komisia navyše žiada podľa článku 115 ods. 1 a článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku o zmenu jej postavenia v konaní na vedľajšieho účastníka konania, ktorý v konaní podporuje návrhy Rady. Vyhlasuje, že trvá na svojom návrhu zaviazať žalobcov na náhradu jej trov konania vzniknutých v dôsledku toho, že žalobcovia spochybňovali nariadenie č. 2199/2001.

56 Predseda prvej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 12. júla 2002 povolil Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska vstup do konania ako vedľajšieho účastníka, ktorý podporuje návrhy žalovaných.

57 Kancelária Súdu prvého stupňa listom z 11. septembra 2002 vyzvala žalobcov, aby predložili svoje pripomienky vo vzťahu k prípadným dôsledkom na ďalší priebeh konania vyplývajúcim z prijatia nariadenia č. 1580/2002.

58 Keďže od začiatku nového súdneho roka, to znamená od 1. októbra 2002, sa zmenilo zloženie komôr Súdu prvého stupňa a sudca spravodajca sa stal členom druhej komory, tejto komore bola pridelená aj prejednávaná vec.

59 Žalobcovia vo svojich pripomienkach vo vzťahu k dôsledkom vyplývajúcim z prijatia nariadenia č. 1580/2002 podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 11. novembra 2002 uvádzajú jednak, že ich žaloba už nesmeruje proti Komisii, a jednak, že páni Abdirisak Aden a Abdulaziz Ali už nemajú osobitný a osobný dôvod trvať na tom, aby sa ďalej konalo o žalobe s výnimkou rozhodnutia o trovách konania.

60 Tajomník Súdu prvého stupňa rozhodnutím z 20. novembra 2002 odmietol vložiť do spisu poznámky vyjadrené žalobcami v ich pripomienkach vo vzťahu k duplikám Rady a Komisie z dôvodu, že rokovací poriadok neupravuje takéto poznámky.

61 Spojené kráľovstvo vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania podaného do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. februára 2003 navrhlo, aby Súd prvého stupňa zamietol žalobu.

62 Kancelária Súdu prvého stupňa listom z 13. júna 2003 vyzvala pána Yusufa, aby predložil svoje pripomienky vo vzťahu k dôsledkom na ďalší priebeh konania vyplývajúcim z prijatia nariadenia č. 866/2003.

63 Pán Yusuf v podstate uviedol vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. júla 2003, že zmeny a doplnenia zavedené nariadením č. 866/2003 majú čisto redakčnú povahu a nemali by mať žiaden vplyv na priebeh konania.

64 Po vypočutí účastníkov konania Súd prvého stupňa postúpil vec podľa článku 51 rokovacieho poriadku päťčlennej komore.

65 Súd prvého stupňa (druhá rozšírená komora) rozhodol na základe správy sudcu spravodajcu o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania uvedených v článku 64 rokovacieho poriadku písomne položil jednu otázku Rade a Komisii, ktoré na ňu odpovedali v stanovenej lehote.

66 Predseda druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 18. septembra 2003 spojil v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku prejednávanú vec s vecou T‑315/01, Kadi/Rada a Komisia, na spoločné konanie na účely ústnej časti konania.

67 Komisia listom z 8. októbra 2003 požiadala Súd prvého stupňa, aby vložil do spisu „smernice upravujúce činnosť [výboru pre sankcie]“ prijaté výborom 7. novembra 2002 a zmenené a doplnené 10. apríla 2003. Predseda druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tejto žiadosti rozhodnutím z 9. októbra 2003.

68 Keďže páni Aden a Ali oznámili Súdu prvého stupňa v súlade s článkom 99 rokovacieho poriadku späťvzatie svojich návrhov a zároveň, že uzatvorili dohodu o trovách konania so žalovanými, predseda druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 9. októbra 2003 nariadil výmaz mien týchto dvoch žalobcov z registra vo veci T‑306/01 a rozhodol v súlade s dohodou účastníkov konania o trovách konania.

69 Pán Yusuf a Al Barakaat podali samostatnými podaniami podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. októbra 2003 žiadosti o poskytnutie pomoci súvisiacej s trovami konania. Tieto žiadosti boli zamietnuté uznesením predsedu druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa z 3. mája 2004.

70 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Súdom prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 14. októbra 2003.

O procesných dôsledkoch vyplývajúcich z prijatia napadnutého nariadenia

71 Účastníci konania uznávajú, že žalobcovia majú právo prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody tak, aby smerovali k zrušeniu napadnutého nariadenia, ktorým sa zrušilo a nahradilo nariadenie č. 467/2001, zmenené a doplnené nariadením č. 2199/2001. Žalobcovia sa vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa z 29. júla 2002 skutočne vyjadrili, že prispôsobujú v žalobe v tomto zmysle svoje návrhy, dôvody a tvrdenia.

72 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ak je rozhodnutie v priebehu konania nahradené iným rozhodnutím, ktoré má ten istý predmet, toto rozhodnutie treba považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody. Požadovať od žalobcu, aby podal novú žalobu, by totiž bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti a s požiadavkou hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, keby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe predloženej súdu Spoločenstva proti určitému rozhodnutiu prispôsobiť napadnuté rozhodnutie alebo ho nahradiť iným a odvolávať sa v priebehu súdneho konania na túto zmenu alebo nahradenie tak, aby druhý účastník konania nemal možnosť rozšíriť svoje pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskoršie rozhodnutie alebo predložiť ďalšie návrhy a žalobné dôvody proti tomuto rozhodnutiu (rozsudky Súdneho dvora z 3. marca 1982, Alpha Steel/Komisia, 14/81, Zb. s. 749, bod 8; z 29. septembra 1987, Fabrique de fer de Charleroi a Dillinger Hüttenwerke/Komisia, 351/85 a 360/85, Zb. s. 3639, bod 11, a zo 14. júla 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter/Komisia, 103/85, Zb. s. 4131, body 11 a 12; rozsudok Súdu prvého stupňa z 3. februára 2000, CCRE/Komisia, T‑46/98 a T‑151/98, Zb. s. II‑167, bod 33).

73 Táto judikatúra je uplatniteľná aj za predpokladu, že sa nariadenie, ktoré sa priamo a osobne týka fyzickej alebo právnickej osoby, nahradí v priebehu súdneho konania nariadením s tým istým predmetom.

74 Keďže tento predpoklad vo všetkých bodoch zodpovedá prejednávanej veci, je potrebné vyhovieť žiadosti žalobcov, aby sa ich žaloba považovala za návrh na zrušenie napadnutého nariadenia v časti týkajúcej sa žalobcov, a umožniť účastníkom konania upraviť ich návrhy, dôvody a tvrdenia vo svetle tejto novej skutočnosti.

75 Okrem toho žalobcovia uvádzajú, že ich návrh na zrušenie nariadenia č. 467/2001 sa má považovať za bezpredmetný z dôvodu zrušenia tohto nariadenia napadnutým nariadením (pozri bod 51 vyššie). Za týchto okolností nie je teda potrebné rozhodnúť o tomto návrhu a ani o návrhu na zrušenie nariadenia č. 2199/2001, keďže sa tento návrh tiež stal bezpredmetným.

76 Z vyššie uvedeného vyplýva, že už nie je potrebné rozhodnúť o žalobe v časti, v ktorej smeruje proti Komisii. Za okolností prejednávanej veci však zásada riadneho výkonu spravodlivosti a požiadavka hospodárnosti konania, o ktorú sa opiera judikatúra citovaná v bode 72 vyššie, tiež odôvodňujú, aby boli zohľadnené návrhy, dôvody a tvrdenia Komisie upravené tak, ako je uvedené v bode 74 vyššie, bez toho, aby bolo potrebné povoliť tejto inštitúcii formálne nanovo vstúpiť do konania podľa článku 115 ods. 1 a článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku ako vedľajšiemu účastníkovi konania, ktorý podporuje návrhy Rady.

77 So zreteľom na vyššie uvedené je potrebné posudzovať túto žalobu tak, že smeruje iba proti Rade, ktorú v konaní podporuje Komisia a Spojené kráľovstvo, a že jej jediným predmetom je návrh na zrušenie napadnutého nariadenia v časti týkajúcej sa pána Yusufa a spoločnosti Al Barakaat.

O podstate sporu

78 Žalobcovia na podporu svojich návrhov uvádzajú v žalobe tri dôvody na zrušenie, pričom prvý dôvod je založený na nedostatku právomoci Rady prijať napadnuté nariadenia, druhý na porušení článku 249 ES a tretí na porušení ich základných práv.

1. O prvom dôvode založenom na nedostatku právomoci Rady prijať napadnuté nariadenie

79 Tento dôvod sa delí na tri časti.

O prvej časti

Tvrdenia účastníkov konania

80 Vo svojej žalobe pôvodne smerujúcej proti nariadeniu č. 467/2001 žalobcovia tvrdili, že články 60 ES a 301 ES, na základe ktorých bolo nariadenie prijaté, umožňujú Rade prijať opatrenia iba voči tretím krajinám a nie, ako to urobila v prejednávanej veci, voči štátnym príslušníkom členského štátu s trvalým bydliskom v tomto členskom štáte.

81 V tejto súvislosti žalobcovia odmietli tvrdenie, že ide o sankcie z dôvodu ich spojenia s režimom Talibanu v Afganistane. Sankcie prijaté voči nim neboli podľa nich vôbec odôvodnené existenciou vzťahu s týmto režimom, ale vôľou Bezpečnostnej rady bojovať proti medzinárodnému terorizmu považovanému za hrozbu pre medzinárodný mier a bezpečnosť. Žalobcovia tiež zdôraznili, že zoznam uvedený v odseku 8 písm. c) rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000), do ktorého boli zahrnutí rozhodnutím výboru pre sankcie z 9. novembra 2001 (pozri bod 24 vyššie), sa viac týkal Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb ako Talibanu.

82 Keďže sankcie prijaté inštitúciami Spoločenstva sa musia vo všetkých bodoch zhodovať so sankciami prijatými Bezpečnostnou radou, žalobcovia vyvodzujú, že nariadenie č. 467/2001 nie je namierené proti tretej krajine, ale proti osobám so zámerom bojovať proti medzinárodnému terorizmu. Takéto opatrenia na rozdiel od opatrení spočívajúcich v obchodnom embargu proti Iraku preskúmaných Súdom prvého stupňa v rozsudku z 28. apríla 1998, Dorsch Consult/Rada a Komisia (T‑184/95, Zb. s. II‑667), podľa nich nepatria do právomoci Spoločenstva.

83 Žalobcovia tiež tvrdia, že výklad článkov 60 ES a 301 ES, ktorý vedie k zaobchádzaniu so štátnymi príslušníkmi Spoločenstva ako s tretími krajinami, je v rozpore so zásadou zákonnosti vyjadrenou v článkoch 5 ES a 7 ES, ako aj so zásadou, podľa ktorej právna úprava Spoločenstva musí byť určitá a jej uplatnenie predvídateľné pre osoby podliehajúce súdnej právomoci (rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1987, Dánsko/Komisia, 348/85, Zb. s. 5225).

84 Žalobcovia vo svojich pripomienkach týkajúcich sa zrušenia nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradenia napadnutým nariadením prijatým na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES dopĺňajú, že článok 308 ES či už samostatne, alebo spolu s článkami 60 ES a 301 ES nezveruje Rade právomoc prijímať priame alebo nepriame sankcie voči štátnym príslušníkom Únie. Takáto právomoc sa totiž nemôže chápať ako implicitná právomoc nevyhnutná na dosiahnutie niektorého z cieľov Spoločenstva v zmysle článku 308 ES. Osobitne zmrazenie finančných prostriedkov žalobcov nemá žiaden súvis s cieľom „zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže – neoficiálny preklad]“ uvedeným v odôvodnení č. 4 napadnutého nariadenia.

85 Inštitúcie vo svojich vyjadreniach k žalobe a Spojené kráľovstvo vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania tvrdili jednak, že znenie článkov 60 ES a 301 ES nevylučuje prijatie ekonomických sankcií proti osobám alebo organizáciám usadeným v Spoločenstve, ak tieto opatrenia smerujú k prerušeniu alebo úplnému alebo čiastočnému obmedzeniu hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami. Treba skutočne uznať, že občania členských štátov môžu či už individuálne, alebo kolektívne poskytovať finančné prostriedky a zdroje tretím krajinám alebo frakciám na území týchto krajín tak, že opatrenia smerujúce ku kontrole ekonomických zdrojov týchto občanov budú viesť k prerušeniu alebo obmedzeniu hospodárskych vzťahov s týmito tretími krajinami. Súdne orgány Spoločenstva vraj implicitne uznali zákonnosť tejto praxe [uznesenie predsedu druhej komory Súdu prvého stupňa z 2. augusta 2000, „Invest“ Import und Export a Invest Commerce/Komisia, T‑189/00 R, Zb. s. II‑2993, bod 34, potvrdené v odvolacom konaní uznesením predsedu Súdneho dvora z 13. novembra 2000, „Invest“ Import und Export a Invest Commerce/Komisia, C‑317/00 P(R), Zb. s. I‑9541, body 26 a 27].

86 Okrem toho títo účastníci konania odmietli tvrdenie žalobcov, podľa ktorého neexistuje vzťah medzi opatreniami upravenými nariadením č. 467/2001 a Afganistanom zdôrazňujúc vzťahy, ktoré v tom čase existovali medzi Usámom bin Ládinom, Al‑Káidou a režimom Talibanu.

87 Rada vo svojej duplike, ako aj vo svojich pripomienkach týkajúcich sa zrušenia nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradenia napadnutým nariadením však zdôraznila, že napadnuté nariadenie sa uplatňuje vo všeobecnosti na teroristov a teroristické skupiny bez stanovenia vzťahu s krajinou alebo určitým územím. Takto odzrkadľuje rozdiel medzi rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000), ktorá sa týkala Talibanu a s ním spojených fyzických a právnických osôb, a rezolúciou č. 1390 (2002), ktorá z dôvodu zániku „Islamského emirátu v Afganistane“ už neviaže sankcie, ktoré stanovuje na krajinu alebo určité územie, ale sa vzťahuje aj na teroristické skupiny a osoby vo všeobecnosti.

88 Rada v prvom prípade usúdila, že na nariadenie č. 467/2001 sa vzťahujú články 60 ES a 301 ES, pretože existoval jasný vzťah s Afganistanom. Keďže tento vzťah už neexistoval v rámci napadnutého nariadenia, Rada usúdila, že je potrebné doplniť jeho právny základ o článok 308 ES. Rada tvrdila, že toto doplnenie právneho základu nového nariadenia spôsobilo, že prvá časť prvého dôvodu je nedôvodná.

89 Po výzve Súdu prvého stupňa na základe písomnej otázky, aby Rada vyjadrila svoj názor vo svetle stanoviska Súdneho dvora č. 2/94 z 28. marca 1996 (Zb. s. I‑1759, body 29 a 30) k tvrdeniu žalobcov uvedenému v bode 84 vyššie a najmä, aby uviedla, ktoré ciele Spoločenstva upravené v Zmluve ES chce dosiahnuť prostredníctvom ustanovení stanovených v napadnutom nariadení, Rada v podstate odpovedala, že cieľom týchto ustanovení je hospodárske a finančné donútenie, ktoré je podľa nej upravené Zmluvou ES.

90 V tejto súvislosti Rada uvádza, že ciele Spoločenstva nie sú vymedzené iba v článku 3 ES, ale môžu tiež vyplývať z osobitných ustanovení.

91 Od revízie vyplývajúcej z Maastrichtskej zmluvy články 60 ES a 301 ES vymedzujú úlohy a činnosti Spoločenstva v oblasti hospodárskych a finančných sankcií a predstavujú právny základ pre výslovný prechod právomocí na Spoločenstvo v záujme ich uskutočnenia. Tieto právomoci sú výslovne spojené, resp. podliehajú prijatiu aktu na základe ustanovení Zmluvy EÚ týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP). Jedným z cieľov SZBP je podľa článku 11 ods. 1 tretej zarážky EÚ „zachovať mier a posilniť medzinárodnú bezpečnosť v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov“.

92 Malo by sa pripustiť, že hospodárske a finančné donútenie z politických dôvodov, a fortiori pri uplatňovaní záväzného rozhodnutia Bezpečnostnej rady, predstavuje výslovný a oprávnený cieľ Zmluvy ES spojený so Zmluvou EÚ, aj keď je tento cieľ len okrajový a nepriamo súvisí s hlavnými cieľmi Zmluvy ES, predovšetkým s tými, ktoré sa týkajú voľného pohybu kapitálu [článok 3 ods. 1 písm. c) ES] a založenia systému, ktorý nenarúša hospodársku súťaž [článok 3 ods. 1 písm. g) ES].

93 V prejednávanej veci bol článok 308 ES zahrnutý ako právny základ pre prijatie napadnutého nariadenia na doplnenie základu poskytnutého článkami 60 ES a 301 ES tak, aby bolo možné prijať opatrenia nielen voči tretím krajinám, ale aj voči osobám a neštátnym subjektom, ktoré nemusia byť nevyhnutne spojené s vládou alebo režimom týchto krajín, v prípade, keď Zmluva ES neupravuje právomoci nevyhnutné na tento účel.

94 Týmto spôsobom sa Spoločenstvu umožnilo prispôsobiť sa vývoju medzinárodnej praxe, ktorá teraz pozostáva z prijímania „rozumných sankcií“ namierených proti osobám, ktoré predstavujú hrozbu pre medzinárodnú bezpečnosť, namiesto sankcií namierených proti nevinnému obyvateľstvu.

95 Rada tvrdí, že podmienky, za akých odkázala v prejednávanej veci na článok 308 ES, sa nelíšia od podmienok, za akých bolo toto ustanovenie v minulosti použité na uskutočnenie cieľov Zmluvy ES v rámci fungovania vnútorného trhu bez toho, aby uvedená Zmluva upravovala nevyhnutné právomoci na tento účel. V tejto súvislosti uvádza:

– v oblasti sociálnej politiky niekoľko smerníc, ktoré na základe článku 235 Zmluvy ES (teraz článok 308 ES), niekedy doplnenom článkom 100 Zmluvy ES (teraz článok 94 ES), rozšírili zásadu rovnosti odmeňovania pracovníkov mužského a ženského pohlavia, ako ju upravuje článok 119 Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy ES nahradili články 136 ES až 143 ES), tak, že z nej vytvorili všeobecnú zásadu rovnosti zaobchádzania vo všetkých oblastiach, kde ešte môže prípadne existovať diskriminácia, a tak, aby z nej mali prospech samostatne zárobkovo činné osoby vrátane poľnohospodárskeho odvetvia, zvlášť smernicu Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. 05/001, s. 187), smernicu Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (Ú. v. ES L 6, 1979, s. 24; Mim. vyd. 05/001, s. 215), smernicu Rady 86/378/EHS z 24. júla 1986 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami v zamestnaneckých systémoch sociálneho zabezpečenia (Ú. v. ES L 225, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 327) a smernicu Rady 86/613/EHS z 11. decembra 1986 o uplatňovaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vykonávajúcimi činnosť ako samostatne zárobkovo činné osoby vrátane činnosti v poľnohospodárstve a o ochrane samostatne zárobkovo činných žien počas tehotenstva a materstva (Ú. v. ES L 359, s. 56; Mim. vyd. 05/001, s. 330),

– v oblasti voľného pohybu osôb niekoľko aktov, ktoré na základe článku 235 Zmluvy ES a článku 51 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 42 ES) rozšírili na samostatne zárobkovo činné osoby, ich rodinných príslušníkov a študentov práva uznané zamestnaným pracovníkom, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, zvlášť nariadenie Rady (EHS) č. 1390/81 z 12. mája 1981 o rozšírení pôsobnosti nariadenia (EHS) č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, na samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodiny (Ú. v. ES L 143, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 222),

– nedávne nariadenie Rady (ES) č. 1035/97 z 2. júna 1997, ktorým sa zriaďuje Európske stredisko pre monitorovanie rasizmu a xenofóbie (Ú. v. ES L 151, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 416), prijaté na základe článku 213 Zmluvy ES (teraz článok 284 ES) a článku 235 Zmluvy ES.

96 Súdny dvor vraj uznal zákonnosť tejto praxe (rozsudok z 5. decembra 1989, Delbar, C‑114/88, Zb. s. 4067).

97 Navyše zákonodarca Spoločenstva v oblasti sankcií už v minulosti použil ako právny základ článok 235 Zmluvy ES. V tejto súvislosti Rada vysvetľuje, že pred doplnením článkov 301 ES a 60 ES do Zmluvy ES, niekoľko nariadení Rady o uložení obchodných sankcií sa zakladalo na článku 113 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 133 ES) [pozri napríklad nariadenie Rady (EHS) č. 596/82 z 15. marca 1982, ktorým sa mení a dopĺňa systém dovozu niektorých výrobkov pochádzajúcich zo Sovietskeho zväzu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 72, s. 15), nariadenie Rady (EHS) č. 877/82 zo 16. apríla 1982 o zákaze dovozu akýchkoľvek výrobkov pochádzajúcich z Argentíny [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 102, s. 1) a nariadenie Rady (EHS) č. 3302/86 z 27. októbra 1986 o zákaze dovozu zlatých mincí pochádzajúcich z Juhoafrickej republiky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 305, s. 11)]. Pokiaľ však tieto opatrenia prekračovali pôsobnosť spoločnej obchodnej politiky alebo pokiaľ sa týkali fyzických a právnických osôb usadených v Spoločenstve, boli založené na článku 235 Zmluvy ES. Uvedené platí najmä v prípade nariadenia Rady (EHS) č. 3541/92 zo 7. decembra 1992, ktorým sa zakazuje uspokojovanie nárokov Iraku, pokiaľ ide o zmluvy a transakcie, ktorých plnenie bolo dotknuté Rezolúciou Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov č. 661 (1990) a súvisiacimi rezolúciami (Ú. v. ES L 361, s. 1; Mim. vyd. 11/018, s. 222), ktorého článok 2 stanovuje, že „je zakázané uspokojiť nárok alebo vykonať akýkoľvek krok s cieľom uspokojenia nároku uplatneného… akoukoľvek fyzickou osobou alebo subjektom konajúcim priamo alebo nepriamo v mene jednej alebo viacerých fyzických osôb alebo subjektov v Iraku alebo v ich prospech“.

98 V odpovedi na rovnakú písomnú otázku Súdu prvého stupňa Komisia uvádza, že vykonanie sankcií uložených Bezpečnostnou radou môže úplne alebo čiastočne patriť do pôsobnosti Zmluvy ES, či už v zmysle spoločnej obchodnej politiky, alebo v zmysle vnútorného trhu.

99 V prejednávanej veci Komisia tvrdí, odkazujúc na odôvodnenie č. 4 napadnutého nariadenia, že predmetné opatrenia sú nevyhnutné na zabezpečenie jednotného uplatnenia a výkladu obmedzení voľného pohybu kapitálu vykonaných v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej rady na to, aby sa chránil voľný pohyb kapitálu v Spoločenstve a aby sa predišlo narušeniu hospodárskej súťaže.

100 Okrem toho Komisia usudzuje, že ochrana medzinárodnej bezpečnosti tak vnútri, ako aj mimo Únie sa musí považovať za súčasť všeobecného rámca ustanovení Zmluvy ES. V tejto súvislosti Komisia odkazuje jednak na články 3 EÚ a 11 EÚ a jednak na preambulu Zmluvy ES, v ktorej zmluvné strany potvrdili „solidaritu, ktorá spája Európu a zámorské krajiny… v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov“, a vyhlásili, že sú rozhodnuté „… zachovať a posilniť mier a slobodu“. Komisia z uvedeného vyvodzuje „všeobecný cieľ stanovený Spoločenstvu chrániť mier a slobodu“, ktorý je konkrétne základom pre články 60 ES a 301 ES, pričom tieto články sú zároveň osobitným prejavom právomoci Spoločenstva v oblasti úpravy vnútorných a vonkajších pohybov kapitálu.

101 Keďže ustanovenia hlavy III kapitoly 4 Zmluvy ES o pohybe kapitálu nestanovujú žiadnu osobitnú právomoc Spoločenstva, článok 308 ES bol uznaný v prejednávanej veci ako doplňujúci právny základ na to, aby sa zabezpečilo, že Spoločenstvo môže uložiť predmetné obmedzenia, najmä vo vzťahu k fyzickým a právnickým osobám, v súlade so spoločnou pozíciou prijatou Radou.

102 Na pojednávaní Spojené kráľovstvo opísalo cieľ Spoločenstva sledovaný prijatím napadnutého nariadenia ako jednotné uplatnenie povinností v rámci Spoločenstva vyplývajúcich z obmedzení pohybu kapitálu uložených členským štátom Bezpečnostnou radou.

103 Spojené kráľovstvo podčiarkuje, že vytvorenie vnútorného trhu v oblasti pohybu kapitálu je jedným z cieľov Spoločenstva uvedených v článku 3 ES. Považuje jednotné uplatnenie obmedzení voľného pohybu kapitálu na trhu za základný aspekt vytvorenia vnútorného trhu.

104 Podľa Spojeného kráľovstva, ak by vykonanie predmetných rezolúcií Bezpečnostnej rady nebolo predmetom opatrení prijatých na úrovni Spoločenstva, vzniklo by nebezpečenstvo rozdielneho uplatňovania v jednotlivých členských štátoch zmrazenia aktív. Ak by členské štáty individuálne vykonali tieto rezolúcie, nevyhnutne by sa objavili rozdiely vo výklade rozsahu povinností, ktoré sú im uložené, a vznikli by tak rozdiely v oblasti voľného pohybu kapitálu medzi jednotlivými členskými štátmi, z čoho by vyplynulo nebezpečenstvo narušenia hospodárskej súťaže.

105 Okrem toho Spojené kráľovstvo tvrdí, že opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov fyzických alebo právnických osôb s cieľom prerušiť ekonomické vzťahy skôr s medzinárodnými teroristickými organizáciami ako s tretími krajinami sa nemôžu chápať tak, že rozširujú „oblasť právomoci Spoločenstva nad všeobecný rámec vyplývajúci z ustanovení zmluvy“, ako je to uvedené v stanovisku č. 2/94, už citovanom v bode 89 vyššie. V súlade s rámcom Zmluvy má Spoločenstvo právomoc prijímať opatrenia upravujúce pohyb kapitálu, a to prijímaním opatrení vo vzťahu k fyzickým alebo právnickým osobám. Ak je teda pravdou, že opatrenia upravujúce pohyby kapitálu fyzických a právnických osôb s cieľom prerušiť ekonomické vzťahy s medzinárodnými teroristickými organizáciami patria do oblasti, v rámci ktorej Zmluva ES nezverila inštitúciám osobitné právomoci, a zároveň, ak je tiež pravdou, že tieto opatrenia si vyžadujú odkaz na článok 308 ES, tieto opatrenia sa nemôžu považovať za prekračujúce všeobecný rámec Zmluvy.

106 Spojené kráľovstvo tvrdí, že za okolností prejednávanej veci sa odkaz na článok 308 ES nelíši od použitia tohto ustanovenia v prípadoch, okrem iného v oblasti sociálnej politiky, keď tento článok slúžil na dosiahnutie iných cieľov Spoločenstva, ak Zmluva neposkytovala presný právny základ (pozri bod 95 vyššie).

Posúdenie Súdom prvého stupňa

107 Nariadenie č. 467/2001 a napadnuté nariadenie boli prijaté na čiastočne odlišných právnych základoch: v prvom prípade na základe článkov 60 ES a 301 ES a v druhom prípade na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES. Aj keď sa pôvodné tvrdenia žalobcov založené na nedostatočnom právnom základe nariadenia č. 467/2001 stali bezpredmetnými z dôvodu jeho zrušenia napadnutým nariadením, Súd prvého stupňa považuje za vhodné uviesť dôvody, prečo ich napriek všetkému považuje za nedôvodné, keďže tieto dôvody predstavujú jeden z predpokladov jeho úvahy uplatnenej na preskúmanie právneho základu napadnutého nariadenia.

– O právnom základe nariadenia č. 467/2001

108 Nariadenie č. 467/2001 bolo prijaté na základe článkov 60 ES a 301 ES, ktoré oprávňujú Radu prijímať nevyhnutné naliehavé opatrenia, najmä v oblasti pohybu kapitálu a platieb, ak spoločná pozícia alebo jednotná akcia prijatá podľa ustanovení Zmluvy EÚ týkajúcich sa SZBP upravuje činnosť Spoločenstva smerujúcu k prerušeniu alebo čiastočnému alebo úplnému prerušeniu hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami.

109 Ako vyplýva z preambuly nariadenia č. 467/2001, toto nariadenie upravuje činnosť Spoločenstva stanovenú v spoločnej pozícii 2001/154, ktorá bola prijatá v rámci SZBP a ktorá je prejavom vôle Únie a jej členských štátov použiť právny prostriedok Spoločenstva s cieľom uskutočniť v Spoločenstve niektoré aspekty sankcií prijatých Bezpečnostnou radou voči Talibanu v Afganistane.

110 Žalobcovia však po prvé tvrdia, že opatrenia sporné v prejednávanej veci sa týkajú jednotlivcov, ktorí sú navyše štátnymi príslušníkmi členského štátu, pričom články 60 ES a 301 ES umožňujú Rade prijať opatrenia iba voči tretím krajinám; po druhé, že sporné opatrenia nesmerovali k prerušeniu alebo obmedzeniu hospodárskych vzťahov s tretími krajinami, ale ich cieľom je boj proti medzinárodnému terorizmu a najmä proti Usámovi bin Ládinovi, a po tretie, že uvedené opatrenia sú v každom prípade neproporcionálne vo vzťahu k cieľu sledovanému článkami 60 ES a 301 ES.

111 Žiadne z týchto tvrdení nemôže byť prijaté.

112 Po prvé, pokiaľ ide o druh opatrení, ktoré je Rada oprávnená prijať podľa článkov 60 ES a 301 ES, Súd prvého stupňa usudzuje, že nič v znení týchto ustanovení neumožňuje vylúčiť prijatie obmedzujúcich opatrení namierených priamo proti osobám alebo organizáciám bez ohľadu na to, či sú, alebo nie sú usadené v Spoločenstve, ak je skutočne cieľom týchto opatrení prerušenie alebo úplné alebo čiastočné obmedzenie hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami.

113 Ako správne podčiarkla Rada, opatrenia sporné v prejednávanej veci patria k takzvaným „rozumným sankciám“ (smart sanctions), ktoré sa objavili v praxi OSN v priebehu 90. rokov. Tieto sankcie nahrádzajú klasické opatrenia všeobecného hospodárskeho embarga určitej krajiny presnejšie zameranými a selektívnejšími opatreniami, akými sú ekonomické a finančné sankcie, zákaz vycestovania, embargo na zbrane alebo iné špecifické výroby, tak, aby sa obmedzilo utrpenie civilného obyvateľstva príslušnej krajiny a zároveň, aby sa dotknutému režimu a jeho vodcom uložili skutočné sankcie.

114 Prax inštitúcií Spoločenstva sa vyvíjala rovnakým smerom, keďže Rada postupne usúdila, že články 60 ES a 301 ES jej umožňujú prijať obmedzujúce opatrenia namierené proti fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré fyzicky ovládajú časť územia tretej krajiny [pozri napríklad nariadenie Rady (ES) č. 1705/98 z 28. júla 1998 o prerušení niektorých hospodárskych vzťahov s Angolou s cieľom donútiť „União Nacional para a Independência Total de Angola“ (UNITA) k splneniu jej záväzkov v mierovom procese a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 2229/97 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 215, s. 1)], a proti fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré skutočne riadia vládny aparát tretej krajiny, ako aj proti s nimi spojeným fyzickým a právnickým osobám, ktoré ich ekonomicky podporujú [pozri napríklad nariadenie Rady (ES) č. 1294/1999 z 15. júna 1999 o zmrazení finančných prostriedkov a o zákaze investícií vo vzťahu k Federálnej republike Juhoslávii (FRJ) a o zrušení nariadení č. 1295/98 a č. 1607/98 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 153, s. 63), nariadenie Rady (ES) č. 2488/2000 z 10. novembra 2000 o zachovaní zmrazenia finančných prostriedkov v súvislosti s pánom Miloševičom a osobami s ním spojenými, a ktorým sa zrušujú nariadenia č. 1294/1999 a č. 607/2000 a článok 2 nariadenia č. 926/98 (Ú. v. ES L 287, s. 19; Mim. vyd. 10/001, s. 238)]. Tento vývoj je celkom zlučiteľný s opatreniami ustanovenými v článkoch 60 ES a 301 ES.

115 Rovnako ako ekonomické alebo finančné sankcie môžu byť zákonne uložené osobitne vodcom tretích krajín a nie krajinám ako takým, musia mať možnosť byť namierené proti fyzickým a právnickým osobám spojeným s týmito vodcami alebo priamo alebo nepriamo nimi kontrolovanými a to bez ohľadu na miesto, kde sa nachádzajú. Ako správne poznamenáva Komisia, články 60 ES a 301 ES by nepredstavovali dostatočný prostriedok nátlaku na vodcov ovplyvňujúcich politiku tretej krajiny, ak by Spoločenstvo nemohlo na ich základe prijať opatrenia proti osobám, ktoré aj keď nemajú bydlisko v tejto tretej krajine, sú dostatočne spojené s režimom, proti ktorému smerujú sankcie. Okrem toho, ako to zdôraznila Rada, skutočnosť, že niektoré z osôb, proti ktorým sú namierené sankcie, sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, nie je relevantná, pretože v záujme účinnosti finančných sankcií v kontexte voľného pohybu kapitálu sa tieto sankcie nemôžu obmedzovať iba na štátnych príslušníkov dotknutej tretej krajiny.

116 Tento výklad, ktorý nie je v rozpore so znením článkov 60 ES a 301 ES, je odôvodnený tak úvahami o efektívnosti, ako aj obavami humanitárnej povahy.

117 Po druhé, čo sa týka cieľa sledovaného nariadením č. 467/2001, Rada tvrdí, odkazujúc na rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000), na spoločnú pozíciu 2001/154 a na odôvodnenie č. 1 a 2 tohto nariadenia, ako aj na jeho samotný názov, že sporné opatrenia boli hlavne namierené proti režimu Talibanu, ktorý v tom čase skutočne kontroloval 80 % afgánskeho územia a sám sa označoval ako „Islamský emirát v Afganistane“, a len doplnkovo proti fyzickým a právnickým osobám, ktoré prostredníctvom ekonomických a finančných transakcií umožňovali uvedenému režimu poskytovať útočisko a výcvik medzinárodným teroristom a ich organizáciám a ktoré takto konali ako agenti tohto režimu alebo agenti s ním veľmi úzko spätí.

118 K časti, v ktorej žalobcovia namietali, že nariadenie č. 467/2001 je namierené proti Usámovi bin Ládinovi, a nie proti režimu Talibanu, Rada dopĺňa, že Usáma bin Ládin bol v skutočnosti šéf a „šedá eminencia“ režimu Talibanu a že v skutočnosti ovládal politickú moc v Afganistane. Jeho svetské a náboženské tituly „Sheikh“ (šéf) a „Emir“ (princ, líder, vodca) a postavenie, ktoré mal popri ostatných náboženských hodnostároch Talibanu, nenechávajú priestor pre žiadne pochybnosti v tejto súvislosti. Okrem toho aj pred 11. septembrom 2001 Usáma bin Ládin zložil sľub vernosti (Bay’a), ktorým bol vytvorený formálny náboženský vzťah medzi ním a talibanským teokratickým vedením. Mal teda podobné postavenie ako pán Miloševič a členovia juhoslovanskej vlády v čase, keď Rada prijala ekonomické a finančné sankcie proti Federálnej republike Juhoslávii (pozri bod 114 vyššie). Čo sa týka Al-Káidy, Rada zdôrazňuje, že je všeobecne známe, že mala mnoho vojenských výcvikových stredísk v Afganistane a že tisícky jej členov bojovali po boku Talibanu v období od októbra 2001 do januára 2002 počas intervencie medzinárodnej koalície.

119 Netreba spochybňovať oprávnenosť týchto úvah, ktoré boli predmetom širokého konsenzu v rámci medzinárodného spoločenstva, pričom tento konsenzus sa odzrkadľuje najmä v množstve jednohlasne prijatých rezolúcií Bezpečnostnej rady, ktoré neboli osobitne odmietnuté a ani len spochybnené žalobcami.

120 Hlavným cieľom sankcií sporných v prejednávanej veci bolo, ako to vyplýva z odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), zabrániť režimu Talibanu zadovážiť si finančnú podporu bez ohľadu na jej pôvod. Ak by rezolúcie nesmerovali aj proti osobám, o ktorých sa bolo možné domnievať, že podporujú tento režim, rezolúcie by mohli byť ľahko obídené. Čo sa týka vzťahov medzi bývalým režimom Talibanu a Usámom bin Ládinom, Bezpečnostná rada usúdila, že poslednému menovanému bola v spornom období poskytnutá tak významná pomoc týmto režimom, že možno usúdiť, že k nemu patril. Preto v desiatom odôvodnení rezolúcie č. 1333 (2000) Bezpečnostná rada odsúdila skutočnosť, že Taliban naďalej poskytuje útočisko Usámovi bin Ládinovi a umožňuje mu, rovnako ako aj jeho spoločníkom, riadiť sieť stredísk na výcvik teroristov z nimi kontrolovaného územia a používať Afganistan ako základňu pre medzinárodné teroristické činy. Okrem toho v siedmom odôvodnení rezolúcie č. 1333 (2000) Bezpečnostná rada opätovne potvrdila svoje presvedčenie, že potlačenie medzinárodného terorizmu predstavuje to najdôležitejšie pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti.

121 V rozpore s tvrdeniami žalobcov, cieľom sporných opatrení je teda naozaj prerušenie alebo obmedzenie hospodárskych vzťahov s treťou krajinou v rámci boja vedeného medzinárodným spoločenstvom proti medzinárodnému terorizmu a osobitne proti Usámovi bin Ládinovi a sieti Al-Káida.

122 Po tretie, čo sa týka proporcionality sporných opatrení, táto proporcionalita sa musí posudzovať vo svetle účelu nariadenia č. 467/2001. Ako je to uvedené vyššie, cieľom uloženia „rozumných“ sankcií je práve vyvinutie účinného nátlaku na vodcov dotknutej krajiny tak, aby sa čo možno najviac obmedzil dosah sporných opatrení na obyvateľstvo tejto krajiny, najmä tým, že sa obmedzí ich osobná pôsobnosť na určitý počet presne menovaných osôb. V prejednávanej veci nariadenie č. 467/2001 smerovalo k posilneniu nátlaku vyvíjaného na režim Talibanu, najmä tým, že zmrazilo finančné prostriedky a ďalšie finančné zdroje Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb identifikovaných výborom pre sankcie. Takéto opatrenia sú v súlade so zásadou proporcionality, ktorá požaduje, aby sankcie nepresiahli rámec toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného právnou úpravou Spoločenstva, ktorá ich stanovila.

123 Skutočnosť, že sporné opatrenia sa týkali tiež transakcií bez cezhraničného prvku, nie je relevantná. Ak je objektívnym cieľom týchto opatrení vysušenie zdrojov financovania Talibanu a medzinárodného terorizmu pôsobiaceho z Afganistanu, musia sa nevyhnutne týkať tak medzinárodných transakcií, ako aj čisto vnútroštátnych transakcií, keďže najmä vzhľadom na voľný pohyb osôb a kapitálu a netransparentnosť medzinárodných finančných prevodov sú tieto transakcie rovnako spôsobilé prispievať k takémuto financovaniu.

124 Z vyššie uvedeného vyplýva, že v rozpore s tvrdeniami žalobcov Rada mala právomoc prijať nariadenie č. 467/2001 na základe článkov 60 ES a 301 ES.

– O právnom základe napadnutého nariadenia

125 Na rozdiel od nariadenia č. 467/2001 sú právnym základom napadnutého nariadenia nielen články 60 ES a 301 ES, ale aj článok 308 ES. Týmto odráža vývoj medzinárodnej situácie, do ktorej sa postupne vpísali sankcie vyhlásené Bezpečnostnou radou a vykonané Spoločenstvom.

126 Rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000) prijatá v rámci krokov podniknutých na účely potlačenia medzinárodného terorizmu chápaného ako to najpodstatnejšie pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti (pozri jej siedme odôvodnenie), osobitne smerovala proti režimu Talibanu, ktorý v tom čase ovládal väčšiu časť afgánskeho územia a poskytoval útočisko a podporu tak Usámovi bin Ládinovi, ako aj s ním spojeným osobám.

127 Ako je uvedené vyššie, tento výslovne stanovený vzťah medzi územím a vládnym režimom tretej krajiny viedol Radu k prijatiu nariadenia č. 467/2001 na základe článkov 60 ES a 301 ES.

128 Rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) však bola prijatá 16. januára 2002 po páde tohto režimu v dôsledku vojenského zásahu medzinárodnej koalície v Afganistane prebiehajúceho od októbra 2001. Teda aj keď sa výslovne týka Talibanu, nesmeruje už proti ich zvrhnutému režimu, ale skôr priamo proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al-Káida, ako aj proti s nimi spojeným fyzickým a právnickým osobám.

129 V bodoch 4 a 5 svojej dupliky Rada výslovne uznala absenciu prinajmenšom vo vzťahu k fyzickým a právnickým osobám, ktoré sa v tom čase nenachádzali v Afganistane, akéhokoľvek vzťahu medzi sankciami, ktoré majú byť prijaté podľa tejto rezolúcie, a územím alebo vládnym režimom tretej krajiny, túto absenciu Komisia zaznamenala 6. marca 2002 v bode 2 odôvodnenia návrhu nariadenia Rady, ktorý bol základom napadnutého nariadenia [dokument KOM (2002) 117, konečné znenie].

130 Keďže tento vzťah chýbal, Rada a Komisia usúdili, že články 60 ES a 301 ES ako také nepredstavujú dostatočný právny základ pre prijatie napadnutého nariadenia. Tieto úvahy musia byť potvrdené.

131 Článok 60 ods. 1 ES totiž stanovuje, že Rada môže spôsobom upraveným v článku 301 ES prijať „voči tretej krajine“ potrebné naliehavé opatrenia v oblasti pohybu kapitálu a platieb. Článok 301 ES výslovne stanovuje možnosť postupu Spoločenstva smerujúceho k prerušeniu alebo k úplnému alebo čiastočnému obmedzeniu hospodárskych vzťahov „s jednou alebo viacerými tretími krajinami“.

132 Skutočnosť, že tieto ustanovenia umožňujú prijatie „rozumných sankcií“ voči vodcom tretej krajiny a s nimi spojeným fyzickým a právnickým osobám alebo voči fyzickým a právnickým osobám, ktoré títo vodcovia priamo alebo nepriamo ovládajú (pozri body 115 a 116 vyššie), však neumožňuje usudzovať, že tieto fyzické a právnické osoby môžu byť predmetom sankcií, ak predmetný vládny režim tretej krajiny zanikol. Za takýchto okolností už totiž neexistuje dostatočný vzťah medzi týmito fyzickými alebo právnickými osobami a treťou krajinou.

133 Z uvedeného v každom prípade vyplýva, že články 60 ES a 301 ES ako také nepredstavujú dostatočný právny základ pre prijatie napadnutého nariadenia.

134 Okrem toho v rozpore so stanoviskom Komisie uvedeným v návrhu nariadenia Rady, ktorý bol základom napadnutého nariadenia (pozri bod 129 vyššie), Rada usúdila, že článok 308 ES ako taký tiež nepredstavuje primeraný právny základ pre prijatie uvedeného nariadenia. Tieto úvahy musia byť tiež potvrdené.

135 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry (rozsudok Súdneho dvora z 26. marca 1987, Komisia/Rada, 45/86, Zb. s. 1493, bod 13), zo samotného znenia článku 308 ES vyplýva, že použitie tohto článku ako právneho základu aktu je odôvodnené iba vtedy, ak žiadne iné ustanovenie Zmluvy neposkytuje inštitúciám Spoločenstva právomoc potrebnú na prijatie tohto aktu. V takom prípade článok 308 ES umožňuje inštitúciám konať s cieľom dosiahnuť niektorý z cieľov Spoločenstva napriek neexistencii ustanovenia poskytujúceho inštitúciám právomoc takto konať.

136 Vo vzťahu k prvej podmienke uplatnenia článku 308 ES je preukázané, že žiadne z ustanovení Zmluvy ES nestanovuje prijímanie opatrení takej povahy, ako majú opatrenia stanovené v napadnutom nariadení týkajúce sa boja proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladania hospodárskych a finančných sankcií, akými sú zmrazenie finančných prostriedkov, namierených proti fyzickým a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania bez toho, aby bol stanovený akýkoľvek vzťah s územím alebo vládnym režimom niektorej tretej krajiny. Táto prvá podmienka je teda v prejednávanej veci splnená.

137 Aby bola v prejednávanej veci splnená druhá podmienka uplatnenia článku 308 ES, je v súlade s judikatúrou citovanou v bode 135 vyššie potrebné, aby sa boj proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladanie fyzickým a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania hospodárskych a finančných sankcií, ku ktorým patrí zmrazenie finančných prostriedkov, mohli spájať s niektorým z cieľov stanovených Zmluvou Spoločenstvu.

138 Najmä preambula napadnutého nariadenia je osobitne stručná vo vzťahu k tejto otázke. Nanajvýš Rada uviedla v odôvodnení č. 4 tohto nariadenia, že opatrenia potrebné podľa rezolúcie č. 1390 (2002) spoločnej pozície 2002/402 „spadajú do pôsobnosti zmluvy“ a že je potrebné prijať právnu úpravu Spoločenstva „najmä s cieľom zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže – neoficiálny preklad]“.

139 Čo sa týka deklarovanej zásady, podľa ktorej sporné opatrenia „spadajú do pôsobnosti zmluvy“, je naopak nevyhnutné hneď na úvod uviesť, že sporné opatrenia sa nejavia byť spôsobilé na dosiahnutie ktoréhokoľvek cieľa Zmluvy výslovne stanoveného článkami 2 ES a 3 ES.

140 Osobitne na rozdiel od niektorých opatrení voči určitým fyzickým a právnickým osobám usadeným v Spoločenstve prijatých nariadením č. 3541/92, ktoré uvádza Rada na podporu svojho stanoviska (pozri bod 97 vyššie), opatrenia upravené napadnutým nariadením nemôžu byť povolené na základe odkazu na cieľ spočívajúci vo vytvorení spoločnej obchodnej politiky [článok 3 ods. 1 písm. b) ES], v rámci ktorého už bolo vyslovené, že Spoločenstvo má právomoc na základe článku 133 ES prijať opatrenia v podobe obchodného embarga, ak v prejednávanej veci nie sú sporné hospodárske vzťahy medzi Spoločenstvom a treťou krajinou.

141 Čo sa týka cieľa spočívajúceho vo vytvorení systému, ktorý zabezpečí, že nebude skreslená hospodárska súťaž v rámci vnútorného trhu [článok 3 ods. 1 písm. g) ES], tvrdenie týkajúce sa nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže, ktorému podľa svojej preambuly chce napadnuté nariadenie predísť, nie je presvedčivé.

142 Pravidlá hospodárskej súťaže Zmluvy ES sa týkajú podnikov a členských štátov, keď porušujú konkurenčnú rovnosť medzi podnikmi (pozri vo vzťahu k článku 87 ES rozsudok Súdneho dvora z 2. júla 1974, Taliansko/Komisia, 173/73, Zb. s. 709, bod 26, a vo vzťahu k článku 81 ES rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984, Hydrotherm, 170/83, Zb. s. 2999, bod 11).

143 Na jednej strane v prejednávanej veci sa netvrdí, že fyzické a právnické osoby uvedené v napadnutom nariadení sú v ňom chápané ako podniky v zmysle pravidiel hospodárskej súťaže Zmluvy ES.

144 Na druhej strane nie je uvedené žiadne vysvetlenie, ktoré by umožnilo pochopiť, ako by vykonanie na úrovni Spoločenstva a jeho členských štátov osobitných obmedzujúcich opatrení prijatých rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) voči určitým fyzickým a právnickým osobám narušilo hospodársku súťaž medzi podnikmi.

145 Vyššie uvedené úvahy nie sú spochybnené vzťahom vytvoreným tak Komisiou, ako aj Spojeným kráľovstvom v ich písomných podaniach, medzi cieľom stanoveným v článku 3 ods. 1 písm. g) ES a cieľom spočívajúcim vo vytvorení vnútorného trhu, pre ktorý je predovšetkým charakteristické odstránenie prekážok voľného pohybu kapitálu medzi členskými štátmi [článok 3 ods. 1 písm. c) ES] (pozri najmä body 99 a 102 až 104 vyššie).

146 V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že Spoločenstvo nemá žiadnu výslovnú právomoc ukladať obmedzenia vo vzťahu k voľnému pohybu kapitálu a platieb. Naproti tomu, článok 58 ES pripúšťa, že členské štáty prijímajú opatrenia s takýmto účinkom, ak to je a zostane odôvodnené na dosiahnutie cieľov upravených týmto článkom a najmä z dôvodov verejného záujmu a bezpečnosti (pozri analogicky s článkom 30 ES rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 1991, Richardt, C‑367/89, Zb. s. I‑4621, bod 19 a tam citovanú judikatúru). Pojem verejná bezpečnosť zahŕňa tak vnútornú, ako aj vonkajšiu bezpečnosť štátu, takže členské štáty majú v zásade právo prijať na základe článku 58 ods. 1 písm. b) ES opatrenia takej povahy, akú majú opatrenia upravené napadnutým nariadením. Ak sú tieto opatrenia v súlade s článkom 58 ods. 3 ES a nepresahujú to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, sú zlučiteľné so systémom voľného pohybu kapitálu a platieb a so systémom hospodárskej súťaže zriadenými Zmluvou ES.

147 Treba dodať, že ak by postačovalo jednoduché konštatovanie o nebezpečenstve vzniku rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami a o abstraktnom nebezpečenstve vzniku prekážok voľného pohybu kapitálu alebo narušenia hospodárskej súťaže, ktorá by z nich vyplynula, na odôvodnenie použitia článku 308 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. c) a g) ES ako právneho základu napadnutého nariadenia, nielenže by ustanovenia kapitoly 3 hlavy VI Zmluvy ES boli pozbavené svojho potrebného účinku, ale aj súdna kontrola rešpektovania právneho základu by mohla byť pozbavená svojej efektívnosti. Súd Spoločenstva by teda nemohol vykonávať svoju úlohu, ktorá mu prináleží podľa článku 220 ES, ktorou je zaručenie dodržiavania práva pri výklade a uplatňovaní tejto Zmluvy (pozri v tomto zmysle vo vzťahu k článku 100 A Zmluvy ES, zmenený, teraz článok 95 ES, rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb. s. I‑8419, body 84, 85 a 106 až 108 a tam citovanú judikatúru).

148 V každom prípade prvky posúdenia predložené Súdu prvého stupňa neumožňujú usúdiť, že napadnuté nariadenie skutočne prispieva k tomu, aby sa predišlo nebezpečenstvu vzniku prekážok voľného pohybu kapitálu a podstatnému narušeniu hospodárskej súťaže.

149 Súd prvého stupňa osobitne usudzuje v rozpore s tvrdeniami Komisie a Spojeného kráľovstva, že vykonanie sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady skôr členskými štátmi ako Spoločenstvom nie je spôsobilé vyvolať predpokladané a skutočné nebezpečenstvo rozdielneho uplatňovania zmrazenia finančných prostriedkov jednotlivými členskými štátmi. Na jednej strane tieto rezolúcie obsahujú jasné, presné a detailné definície a pravidlá, ktoré nenechávajú takmer žiaden priestor možnému výkladu. A na druhej strane význam opatrení, ktorých prijatie vyžaduje vykonanie týchto rezolúcií, sa nejaví byť takej povahy, aby sa bolo treba obávať tohto nebezpečenstva.

150 Za týchto okolností nemôžu byť sporné opatrenia povolené v prejednávanej veci na základe cieľa stanoveného v článku 3 ods. 1 písm. c) a g) ES.

151 Okrem toho jednotlivé príklady použitia doplňujúceho právneho základu podľa článku 308 ES, ktoré uviedla Rada (pozri body 95 a 97 vyššie), tiež nie sú relevantné v prejednávanej veci. Na jednej strane totiž z týchto príkladov nevyplýva, že v predmetných prípadoch neboli splnené podmienky použitia článku 308 ES, osobitne podmienka týkajúca sa dosiahnutia niektorého cieľa Spoločenstva. Na druhej strane právne akty sporné v týchto príkladoch neboli v tejto súvislosti spochybnené pred Súdnym dvorom ani vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Delbar, už citovaným v bode 96 vyššie. V každom prípade podľa ustálenej judikatúry obyčajná prax Rady sa nemôže odchýliť od pravidiel Zmluvy a nemôže teda vytvoriť precedens, ktorý by zaväzoval inštitúcie Spoločenstva pri výbere správneho právneho základu (rozsudok Súdneho dvora z 23. februára 1988, Spojené kráľovstvo/Rada, 68/86, Zb. s. 855, bod 24, a stanovisko Súdneho dvora č. 1/94 z 15. novembra 1994, Zb. s. I‑5267, bod 52).

152 Z vyššie uvedeného ako celku vyplýva, že boj proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladanie ekonomických a finančných sankcií, ku ktorým patrí zmrazenie finančných prostriedkov, fyzickým a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania sa nemôže spájať so žiadnym z cieľov, ktoré články 2 ES a 3 ES výslovne stanovujú Spoločenstvu.

153 Okrem cieľov Zmluvy výslovne uvedených v článkoch 2 ES a 3 ES Komisia uviedla vo svojich písomných podaniach Súdu prvého stupňa aj všeobecnejší cieľ Spoločenstva, ktorý v prejednávanej veci mal odôvodniť použitie článku 308 ES ako právneho základu. Komisia takto z preambuly Zmluvy ES vyvodila „všeobecný cieľ stanovený Spoločenstvu chrániť [medzinárodný] mier a slobodu“ (pozri bod 100 vyššie). Táto téza nemôže byť prijatá.

154 V rozpore s tvrdeniami Komisie totiž z preambuly Zmluvy ES v žiadnom prípade nevyplýva, že táto Zmluva sleduje širší cieľ ochrany medzinárodného mieru a bezpečnosti. Aj keď je nepochybné, že prvoradým cieľom tejto Zmluvy je ukončenie dávnych konfliktov medzi európskymi národmi prostredníctvom vytvorenia „stále užšej únie“ medzi nimi, neodkazuje sa pritom v žiadnom prípade na uskutočnenie spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Táto patrí výlučne k cieľom Zmluvy EÚ, ktoré smerujú, ako to podčiarkuje jej preambula, k prekročeniu „novej úrovne procesu európskej integrácie, ktorá sa začala založením Európskych spoločenstiev“.

155 Aj keď možno tvrdiť, že tento cieľ Únie má ovplyvňovať činnosť Spoločenstva v oblasti jeho vlastných právomocí, ku ktorým patrí spoločná obchodná politika, nepostačuje však na to, aby bol základom pre prijatie opatrení na základe článku 308 ES, najmä v oblastiach, v ktorých sú právomoci Spoločenstva okrajové a taxatívne vypočítané Zmluvou.

156 Na záver sa nezdá možné vykladať článok 308 ES tak, že vo všeobecnosti povoľuje inštitúciám použiť toto ustanovenie v záujme dosiahnutia niektorého z cieľov Zmluvy EÚ. Súd prvého stupňa najmä usudzuje, že koexistencia Únie a Spoločenstva v podobe integrovaných, ale líšiacich sa právnych poriadkov, ako aj ústavná štruktúra pilierov, ktorú si želali autori v súčasnosti platných zmlúv, nepovoľuje ani inštitúciám, ani členským štátom použiť „flexibilné ustanovenie“ článku 308 ES na to, aby obišli absenciu právomoci Spoločenstva potrebnú na dosiahnutie niektorého cieľa Únie. Inak rozhodnúť o tejto otázke by v poslednom rade znamenalo, že toto ustanovenie sa stane uplatniteľné na všetky opatrenia patriace do pôsobnosti SZBP a policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach (SVZ) tak, aby Spoločenstvo mohlo vždy konať v záuj