ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37.

Po prvé EIH tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že konštatoval, že schválenie operácií uskutočnených spoločnosťou EIH podľa tretieho postupu zo strany Bundesbank týkajúcich sa bývalých činnosti vykonávaných so sankcionovanými bankami bolo protiprávne z dôvodu, že Bundesbank postupovala všeobecne, hoci podľa nariadení č. 423/2007 a 961/2010 možno udeľovať len individuálne povolenia. EIH vytýka Všeobecnému súdu, že na túto skutočnosť prihliadol bez návrhu, keďže otázka nevyhnutnosti individuálneho povolenia nebola predmetom diskusie medzi účastníkmi konania, pričom Rada sa najmä obmedzila na tvrdenie, že nič jej nebránilo v tom, aby sa opierala aj o povolené úkony na účely zápisu odvolateľky do zoznamu osôb a subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť. Okrem toho EIH subsidiárne tvrdí, že všeobecné schválenia operácií nie sú výslovne vylúčené relevantnými ustanoveniami nariadení č. 423/2007 a 961/2010, a opiera sa o príklady založené na praxi britského ministerstva financií, ktoré vykonáva individuálne posudzovanie a udeľuje aj všeobecné schválenia. V každom prípade právomoc rozhodnúť o tom, že povolenie nie je potrebné, prináleží vnútroštátnym orgánom. Tieto orgány pri rozhodovaní o žiadosti o povolenie podľa článkov 7 a 9 nariadenia č. 423/2007 alebo článkov 18 a 21 nariadenia č. 961/2010 musia najprv overiť, či je povolenie potrebné, potom posúdiť, či sa uvedené povolenie má udeliť, a napokon rozhodnúť, či majú byť k povoleniu pripojené podmienky. Vnútroštátnym orgánom totiž bola priznaná právomoc vopred posúdiť, či sa uplatní napríklad článok 7 nariadenia č. 423/2007, a ak jeden z týchto vnútroštátnych orgánov rozhodne, že to nie je tak, znamená to, že nie je potrebné nijaké povolenie, a treba vychádzať z toho, že daný orgán vyjadril svoj súhlas. Tento orgán o tom informuje hospodársky subjekt, ktorý potom musí požívať tú istú ochranu, ako keby dostal povolenie, teda mu už nehrozí, že za vykonanie predmetnej operácie bude zaradený do zoznamu. Rada teda nemohla uložiť reštriktívne opatrenia z dôvodu operácií zrealizovaných v súlade s postupom schváleným vnútroštátnym orgánom, ak schválenie spadalo do pôsobnosti uvedeného orgánu, a to či už podľa nariadenia č. 423/2007, alebo podľa nariadenia č. 961/2010. Okrem toho Rada ani Komisia nikdy neuviedli, že Bundesbank sa mýli, ani od nej nevyžadovali, aby vzala späť svoje povolenie. Bundesbank na základe vlastnej vôle v dôsledku napadnutého rozsudku oznámila zmenu svojej praxe a vyžadovala, aby sa pre operácie uskutočnené podľa tretieho postupu už podávali žiadosti o povolenie. V dôsledku toho je zaradenie spoločnosti EIH do zoznamov z dôvodu operácií uskutočnených podľa tretieho postupu protiprávne. Všeobecný súd sa dopustil vážneho pochybenia tým, že dospel k opačnému záveru na základe údajnej protiprávnosti všeobecných schválení a rozhodol, že také schválenia nemôžu byť pre Radu záväzné.
118.

Prístup, ktorý použil Všeobecný súd v rozsudku PVC, je podľa môjho názoru primeraný. ( 49 ) Pripomínam, že základným cieľom článku 28 je zabrániť obchádzaniu pravidiel Komisiou v záujme ochrany práv podnikov, ktoré sú predmetom vyšetrovania. Názor, že získanie dokumentu v rámci vyšetrovania môže brániť akémukoľvek budúcemu použitiu takého dokumentu v inej súvislosti – aj keby nedošlo k obídeniu žiadnej procesnej normy a právo dotknutých podnikov na obranu by bolo riadne rešpektované –, by znamenal neprimerané rozšírenie pôsobnosti článku 28. Napríklad by neexistoval dôvod zakázať použitie dokumentu v neprospech podniku, nájdeného Komisiou v priebehu inšpekcie alebo získaného na základe žiadosti o informácie súvisiacej s iným porušením, v následnom vyšetrovaní – za predpokladu, že kópia toho istého dokumentu sa následne nájde alebo získa v rámci tohto nového vyšetrovania v súlade s pravidlami stanovenými v nariadení č. 1/2003.
80.

Z tohto hľadiska je položená otázka zaujímavá. Na vznik povinností vyplývajúcich zo smernice 2008/94 sa však vyžaduje neuspokojenie peňažného nároku, ktorý spadá do pôsobnosti tejto smernice (napríklad ochrannej náhrady) z dôvodu platobnej neschopnosti zamestnávateľa. Ak by Súdny dvor rozhodol v tom zmysle, že Spojené kráľovstvo nesprávne prebralo metódu podľa bodu ii) (a odhliadnuc od možnosti výkladu vnútroštátneho práva v súlade so smernicou, čo je problematika, ktorá podľa výslovného konštatovania Court of Appeal nie je predmetom položených otázok), predpokladom nároku na ochrannú náhradu by bolo, aby mala smernica horizontálny priamy účinok voči zamestnávateľom v súkromnom sektore bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú platobne neschopní. Ak by taký horizontálny účinok neexistoval, argumentácia USDAW a pani Wilsonovej by viedla k absurdnému výsledku, že zamestnanci, ktorých hromadne prepustia platobne neschopní zamestnávatelia, by mali väčší rozsah práv než tí, ktorých hromadne prepustia zamestnávatelia, ktorí nie sú platobne neschopní, čo je názor, ktorý nemožno prijať. V každom prípade nebolo uvedené tvrdenie, že smernica 98/59 má horizontálny priamy účinok, a nie je mi jasné, ako by k tomu mohlo dôjsť. Za týchto okolností sa zdá, že argumentácia USDAW a pani Wilsonovej je neúčinná.
66.

Okrem toho článok 21 ods. 2 bránil novým dovozcom v tom, aby previedli ktorúkoľvek časť svojich práv (bez ohľadu na to, či spĺňali podmienku minimálneho využitia stanovenú v článku 8 ods. 4) na tradičných dovozcov, lebo by to mohlo podporovať neprirodzený obchod, špekulácie a narušovanie normálneho obchodu ( 23 ) a ohroziť celý účel vyhradenia časti dostupného množstva pre nových dovozcov. Článok 21 ods. 2 preto podľa všetkého potvrdzoval, že v prípade, ak noví dovozcovia sami využívali svoje práva, vždy museli konať na vlastný účet. Nemalo by zmysel zakázať prevod práv z nového dovozcu na tradičného dovozcu, ale dovoliť novým dovozcom, ktorí museli na to, aby mohli získať postavenie nového dovozcu, konať nezávisle a na vlastný účet, pokiaľ ide o minulé dovozy porovnateľných výrobkov, dovážať banány na účet tradičného dovozcu. Dôsledkom toho by bolo, že tradiční dovozcovia by mohli využívať zaregistrovaných nových dovozcov na dovoz banánov na svoj účet a podľa svojich pokynov, čo by znamenalo, že činnosť nových dovozcov by bola do veľkej miery umelá a úplne by narúšala zákaz stanovený v článku 21 ods. 2. Práve takému výsledku malo nariadenie č. 2362/98 zabrániť.
34.

Podľa môjho názoru však tieto dva druhy služieb nie sú podobné. Výrobca, ktorý poskytuje záruku na svoj výrobok, zaručuje počas určitej doby jeho dobré fungovanie. To znamená, že má naň podstatný vplyv, ak nie úplný. Poskytnutím záruky teda na seba neberie výrazné riziko, pokiaľ je schopný veľmi presne predvídať dobu, počas ktorej je veľmi pravdepodobné, že jeho výrobok nebude mať poruchu. Samozrejme záruka, že sa výrobok nepokazí, musí byť doplnená záväzkom opraviť ho alebo ho bezplatne nahradiť, ak by k tejto poruche predsa len došlo. Ak by to tak nebolo, táto záruka by z ekonomického hľadiska nemala žiaden zmysel. No dokonca aj v takom prípade výrobca nehradí náklady za opravu vykonanú v autoservise, ktorý by si ľubovoľne vybral nadobúdateľ tovaru, ale tovar opraví on sám, alebo ho zverí zmluvnému autoservisu. Ponecháva si tak kontrolu nad cenou tejto opravy. Rovnakým spôsobom sú predajcovia ojazdených vozidiel, pokiaľ poznajú technický stav každého z týchto vozidiel, schopní zaručiť, že v stanovenej lehote nedôjde na danom vozidle k určitej poruche a ak je to potrebné, môžu ponúknuť bezplatnú opravu v ich vlastnom autoservise alebo u nimi určeného subdodávateľa. To patrí do takzvaného záručného servisu, ktorý je úzko spätý s predaným tovarom a zdaňuje sa preto rovnakým spôsobom ako dodanie tohto tovaru. ( 13 )
71.

Z článku 2 písm. g) nariadenia treba teda vyvodiť pravidlo, ktoré zohľadňuje špecifickosť predmetných aktív. Podľa mňa možno z prvých dvoch zarážok tohto ustanovenia vyvodiť indíciu všeobecnej povahy, teda, že rôzne prvky konkurznej podstaty dlžníka musia byť v zásade zaradené do konkurzného konania, ktorému sú prirodzene najbližšie. Je to tak, pokiaľ ide o hmotný majetok, ktorý patrí do konania začatého na území členského štátu, kde sa nachádza, a pokiaľ ide o majetok a práva, ktoré sa musia zapísať, patriace do konkurzného konania začatého v členskom štáte, v ktorom je predmetný register vedený. To isté pravidlo, uplatnené a contrario možno nájsť v článku 12 nariadenia, podľa ktorého „sa patent, ochranná známka spoločenstva a akékoľvek iné právo zriadené právom spoločenstva môže zahrnúť len do konania uvedeného v článku 3 ods. 1“, ak nemožno preukázať ich väzbu s územím jediného členského štátu, vzhľadom na to, že ich účinky pôsobia na úrovni celého územia Únie. Do tej istej logiky patrí takisto návrh na zmenu článku 2 písm. g) nariadenia predložený Komisiou, keďže nové zarážky (týkajúce sa akcií na meno vydaných podnikmi, čo sú finančné nástroje, ktorých vlastníctvo sa preukazuje zápisom do registra a finančnými prostriedkami držanými na bankovom účte) uvádzajú takisto kritériá, ktoré uprednostňujú väzbu majetku na územie členského štátu, s ktorým má čo najbližšie spojenie.
34.

V tejto súvislosti prichádzajú do úvahy dva pohľady. Na jednej strane by sa dalo vychádzať z toho, že ku kurzovým stratám dochádza spravidla práve v prípade akcií spoločnosti, ktorá je usadená v inom členskom štáte, pričom konečné stanovisko by prináležalo v každom prípade súdu konajúcemu vo veci. ( 14 ) Je pravda, že hodnota vnútroštátnych akcií môže obsahovať riziko spojené s výmenným kurzom a to nielen vtedy, keď je vklad vyjadrený v cudzej mene, ale aj vtedy, keď sama vnútroštátna spoločnosť investovala v cudzích menách. Hodnota akcií zahraničnej spoločnosti by jednako mohla byť ovplyvnená skôr hodnotou cudzích mien, pretože do akcií, ktoré sú vyjadrené v cudzej mene, by mohla investovať častejšie ako vnútroštátna spoločnosť.
24.

V tomto kontexte je zrejmé, že článok 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 sa nevzťahuje výlučne na podniky, ktoré sa špecializujú na pridelenie (alebo umiestnenie) pracovníkov. Cieľom tejto smernice bolo, ako to vyplýva z odôvodnení 6 a 13 jej úvodnej časti, riešiť problémy, ktoré vznikajú na základe zavádzania nadnárodných pracovnoprávnych vzťahov koordináciou právnych systémov členských štátov, aby sa vytvorilo jadro kogentných pravidiel o minimálnej požadovanej ochrane, ktoré majú dodržiavať zamestnávatelia vysielajúci pracovníkov na dočasnú prácu na území hostiteľského štátu. ( 13 ) Tento cieľ by bol ohrozený, ak by sa uvedené kogentné pravidlá nevzťahovali na pracovnoprávny vzťah medzi podnikom a pracovníkmi, ktorých podnik prideľuje do hostiteľského členského štátu len preto, že sa tento podnik nešpecializuje na pridelenie (ale prideľuje pracovníkov napríklad podniku pôsobiacemu v rovnakom odvetví ako on sám, ale v inom členskom štáte). Rovnako by to do značnej miery spôsobilo neúčinnosť osobitných režimov prechodných obmedzení slobody pohybu osôb v súvislosti s vysielaním a pridelením, stanovených v niekoľkých prílohách k aktu o pristúpení z roku 2003.
40.

Pán Lafonta však tvrdí, že jeho postoj je podporený doktrínou Výboru európskych regulačných orgánov cenných papierov (ďalej len „CESR“) ( 26 ). V bode 1.8 dokumentu nazvaného „Market Abuse Directive, Level 3 – second set of CESR guidance and information on the common operation of the Directive to the market“ z júla 2007 (smernica o zneužívaní trhu, úroveň 3 - druhá séria usmernení a informácií CESR o spoločnom uplatňovaní smernice na trhu, ďalej len „príručka“) ( 27 ) totiž CESR uvádza, že informácia je dostatočne konkrétna napríklad v dvoch prípadoch. Po prvé, ak je informácia taká, že umožňuje uvážlivému investorovi prijať investičné rozhodnutie bez finančných rizík alebo len s obmedzenými rizikami, čiže ak mu umožňuje s istotou zhodnotiť, ako informácia ovplyvní cenu dotknutého finančného nástroja a zodpovedajúcich odvodených finančných nástrojov, ak bude zverejnená. Napríklad osoba, ktorá vie, že konkrétny emitent má byť predmetom verejnej ponuky na kúpu, si môže byť istá, že cena akcií tohto emitenta stúpne, keď sa ponuka zverejní. Po druhé, ak je informácia taká, že bude na trhu okamžite využitá ( 28 ).
44.

Hoci štvrtá časť po sebe nasledujúcich Zmlúv neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa voľného pohybu kapitálu, Súdny dvor z toho nevyvodil, že by tieto ustanovenia neboli uplatniteľné na ZKÚ. Táto sloboda sa totiž vzťahuje takisto na tretie krajiny, a tak by bolo prinajmenšom nevhodné, aby subjekty, ktoré využívajú osobitný asociačný režim, ktorého cieľom je zriadenie úzkych hospodárskych vzťahov s Úniou, nemohli byť súčasťou režimu slobody, ktorý bol osobitne rozšírený voči všetkým tretím krajinám. Práve preto Súdny dvor v rozsudku Prunus a Polonium, v ktorom išlo o zdaňovanie priamych investícií, ktoré boli vykonané vo Francúzsku spoločnosťou so sídlom na Britských panenských ostrovoch, rozhodol, že ZKÚ môžu využívať liberalizáciu pohybu kapitálu stanovenú v článku 63 ZFEÚ ako tretia krajina ( 25 ), aj keď by bolo podľa mňa korektnejšie konštatovať, že ZKÚ môžu mať prospech z liberalizácie pohybu kapitálu rovnocennej s tou, ktoré bola prijatá voči tretím krajinám, vzhľadom na povahu sui generis ich štatútu.
7.

Článok 4 Aarhuského dohovoru stanovuje: „1. Každá strana zabezpečí, že orgány verejnej moci, pokiaľ nasledujúce odseky neustanovujú inak, v odpovedi na žiadosť o informácie o životnom prostredí, sprístupnia verejnosti takéto informácie v rámci vnútroštátnych právnych predpisov, pričom, ak sa o to požiada, a s výhradou písmena b) poskytnú kópie najnovšej dokumentácie, ktorá obsahuje alebo je pripojená k takýmto informáciám: a) bez toho, aby musel byť uvedený záujem; b) v požadovanej forme s výnimkou, ak: i) je pre orgány verejnej moci vhodné poskytnúť ich v inej forme, pričom v tomto prípade bude uvedený dôvod, pre ktorý boli poskytnuté v takejto forme, alebo ii) informácia je už verejne dostupná v inej forme. 2. Informácia o životnom prostredí uvedená v odseku 1 bude poskytnutá ihneď, ako je to možné, a najneskôr do jedného mesiaca od podania žiadosti, ak rozsah a komplexnosť požadovanej informácie neoprávňujú predĺžiť toto obdobie do dvoch mesiacov od podania žiadosti. Žiadateľ bude informovaný o akomkoľvek predĺžení a dôvode, ktorý toto predĺženie oprávňuje. 3. Žiadosť o informáciu o životnom prostredí môže byť zamietnutá, ak: … c) žiadosť sa týka nedokončeného materiálu, alebo sa týka vnútornej korešpondencie orgánov verejnej moci, ak je takáto výnimka stanovená vnútroštátnym právom alebo obvyklým postupom, berúc do úvahy verejný záujem, ktorému zverejnenie slúži. 4. Žiadosť o informáciu o životnom prostredí môže byť zamietnutá, ak by jej zverejnenie nepriaznivo ovplyvnilo: … c) priebeh súdneho konania, právo občanov na spravodlivé súdne konanie alebo možnosť orgánu verejnej moci viesť vyšetrovanie trestnoprávnej alebo disciplinárnej povahy; … Spomenuté dôvody pre zamietnutie budú vykladané reštriktívne, berúc do úvahy záujem verejnosti, ktorému zverejnenie slúži, a berúc do úvahy, či požadované informácie súvisia s emisiami do životného prostredia. …“
56.

V záujme koherentnosti judikatúry považujem za potrebné porovnať tieto riešenia so zásadou sformulovanou Súdnym dvorom, podľa ktorej neprípustnosť žaloby o neplatnosť vyplývajúca z nedostatku aktívnej legitimácie žalobcu predstavuje dôvod verejného poriadku, na ktorý súd Únie môže a dokonca musí ex offo prihliadnuť. ( 26 ) Ako sa uvádza v jeho rozsudku Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia ( 27 ), „Súdny dvor, ktorý rozhoduje o odvolaní podľa článku 56 svojho štatútu, je povinný prípadne aj ex offo rozhodnúť o dôvode verejného poriadku založenom na nedodržaní podmienky stanovenej článkom 230 štvrtým odsekom ES, podľa ktorej sa žalobca môže domáhať zrušenia rozhodnutia, ktoré mu nie je určené, len vtedy, ak sa ho toto rozhodnutie priamo a osobne týka“ ( 28 ). V ďalších rozhodnutiach Súdny dvor navyše výslovne označil dôvod založený na neprípustnosti žaloby podanej fyzickou alebo právnickou osobou proti rozhodnutiu, ktoré jej nie je určené, za „prekážku konania z dôvodu verejného záujmu“, ktorú môžu súdne orgány Únie kedykoľvek preskúmať, dokonca aj ex offo. ( 29 ) Prekážky konania pritom nie sú dôvodmi ako iné dôvody, ktoré možno stavať na roveň vecným dôvodom. Ako vyplýva tak z článku 150 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ako aj z jeho judikatúry, prekážky konania sa naopak spravujú osobitnými procesnými predpismi, ktoré sa vyznačujú najmä tým, že ich možno preskúmať kedykoľvek počas konania, dokonca aj ex offo.
111.

V prejednávanej veci navrhujem opätovne preskúmať jednotlivé kroky výpočtu pokuty so zreteľom na pochybenie pri určení dĺžky trvania účasti odvolateľky na karteli týkajúcom sa trhu s parafínovými voskami. Keďže dĺžka trvania účasti odvolateľky by sa mala skrátiť na 11 rokov, 7 mesiacov a 15 dní, násobný koeficient (čiže koeficient, ktorý zohľadnil dĺžku trvania porušenia a súčasne vstupný poplatok) uplatnený na sumu stanovenú za porušenie na predmetnom trhu by sa mal znížiť z 13,64 na 12,62, čím by sa dospelo k predbežnej sume približne 66194974 eur. Po uplatnení koeficientu 1,7 na účely odstrašenia by výška pokuty mala podľa mojich výpočtov predstavovať približne 112531456 eur v prípade parafínových voskov. Po pripočítaní konečnej sumy stanovenej za parafínový gáč, t. j. 3833132 eur, by sa celková výška pokuty uloženej odvolateľke mala stanoviť na približne 116364588 eur.
128.

Domnievam sa totiž, že Všeobecnému súdu nemožno vytýkať, že nevzniesol otázku, ktorá mu nebola priamo predložená. Domnievam sa, že ak by sa dospelo k inému záveru, znamenalo by to nedodržanie hlavných procesných zásad tým, že by sa súdu uložila neprimeraná povinnosť vychádzajúca zo želania istým spôsobom „kompenzovať“ uplatnenie domnienky rozhodujúceho vplyvu materských spoločností na ich dcérske spoločnosti, ktoré bolo uznané Súdnym dvorom. Neskôr sa k tomu ešte vrátim.
61.

Na jednej strane by takáto de minimis hranica vzhľadom na rozmanitosti trhov s produktmi v Európe bola ťažko definovateľná pre všeobecné uplatnenie, a mohla by preto viesť k veľkej právnej neistote. Na druhej strane by existovalo vážne nebezpečenstvo, že by bol vytvorený „vnútorný trh dvoch tried“, v rámci ktorého by iba významné výrobky s veľkými objemami obchodov profitovali z jednotného právneho rámca platného v celej Únii, kým obchodovanie s menej dôležitými výrobkami by bolo v nevýhode. Práve pre niektoré nové druhy výrobkov, ktoré ešte vykazujú malé objemy obchodov a pre ich prielom na vnútornom trhu sa vyžaduje jednotný právny rámec, by uvedené mohlo predstavovať nevýhodu.
30.

Súdny dvor poukázal na to, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení treba vykladať reštriktívne a že sa vzťahuje na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, lebo také transakcie sa rovnajú vývozu. V dôsledku toho, ako sa povinné oslobodenie vývozu „vzťahuje výlučne na konečnú dodávku tovarov vyvezených predávajúcim alebo na jeho účet, podobne sa oslobodenie upravené v článku 15 ods. 4 vzťahuje len na dodávku tovaru prevádzkovateľovi plavidla, ktorý tento tovar použije na zásobovanie, a preto ho nemožno rozšíriť na dodávky tohto tovaru uskutočnené v predchádzajúcich štádiách distribučného reťazca“. Súdny dvor ďalej ako odpoveď na tvrdenie, podľa ktorého by rozšírenie oslobodenia na všetky obchodné štádiá dodávky umožnilo zjednodušenie administratívy, objasnil, že členské štáty by, naopak, museli zaviesť nákladné systémy dohľadu a kontroly, ktoré by nebolo možné zosúladiť so „správnym a jednoznačným uplatňovaním“ oslobodenia. ( 11 )
172.

Rada odmieta analógiu s nariadeniami o uložení antidumpingových ciel alebo pridelení dovozných licencií, ktorú uvádza banka. Rozsudky citované bankou sa týkali otázky „priamej a osobnej dotknutosti“, ktorá priznáva aktívnu legitimáciu na podanie žaloby proti určitému aktu. V rozsudkoch Kadi I ( 89 ) a Bank Melli Iran ( 90 ) Súdny dvor konštatoval, že zoznamy uvedené v prílohách nariadení, ktorými sa ukladajú reštriktívne opatrenia, majú všeobecnú platnosť, sú záväzné vo svojej celistvosti a sú priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch tak ako ktorékoľvek nariadenie. To isté by malo platiť v prejednávanej veci. Sporné opatrenia navyše nemajú vplyv len na označené osoby a subjekty, ale aj na mnohých iných, ktorí s nimi obchodujú. Okrem toho nariadenie č. 267/2012 vyžaduje, aby členské štáty stanovili primerané sankcie za porušenia, a je nevyhnutné zabrániť akejkoľvek právnej neistote, kým sa nerozhodne o odvolaní. Napokon, ak by sa neuplatnil článok 60 druhý odsek Štatútu a Všeobecný súd by zrušil nariadenia o zmrazení finančných prostriedkov s okamžitým účinkom, úspešní žalobcovia by sa mohli zbaviť svojich aktív s cieľom vyhnúť sa účinkom prípadného následného zmrazenia aktív. Odvolanie proti takému zrušeniu – aj keby bolo úspešné – by nemalo žiadny praktický účinok.
25.

Vnútroštátny súd sa v konečnom dôsledku pýta po prvé na dosah možnej výnimky z ochrany stanovenej smernicou o vkladoch, pričom táto výnimka by v prípade, ak by sa vykladala reštriktívne – čo je podľa jeho názoru potrebné –, nebola uplatniteľná na sporné zmluvy, po druhé a po tretie na správnosť prebratia smernice o vkladoch a smernice o investoroch do litovského práva a v prípade, ak by sa konštatovalo, že tieto smernice boli prebraté nesprávne, na možnosť jednotlivcov dovolávať sa ich priameho uplatnenia a po štvrté na možnosť neuplatnenia vnútroštátnej právnej úpravy na určitý typ investorov z dôvodu typu finančného nástroja.
52.

Vzhľadom na to, že je nemožné – a nie celkom žiaduce – vypracovať vyčerpávajúci zoznam situácií, v ktorých sa má poľnohospodárska činnosť považovať za prevažnú, je obzvlášť dôležité, aby vnútroštátny súd pri vykonávaní svojho hodnotenia bral do úvahy všetky skutkové okolnosti týkajúce sa rôzneho využitia. Pokiaľ možno pozorovať istý stupeň zásahu do výkonu poľnohospodárskej činnosti, ďalším krokom je zistiť, či tento zásah dosahuje úroveň, ktorú možno považovať za „výraznú“. Myslím si, že na to, aby sa tento prah dosiahol, by musel poľnohospodár čeliť skutočným, a nie nepodstatným ťažkostiam alebo prekážkam pri vykonávaní poľnohospodárskej činnosti.
17.

Komanditná spoločnosť tvrdí, že prejudiciálna otázka je neprípustná, lebo je hypotetická. Dôvodom je to, že ani obdobie 5 ani obdobie 10 rokov určené na výber dane, o ktorom sa zmieňuje Finanzgericht, sa nevzťahuje na hospodársky rok 2005. Podľa názoru Komisie prejudiciálna otázka je alebo by mohla byť hypotetická, pokiaľ ide o obdobie piatich rokov, keďže to sa nevzťahuje na hospodársky rok 2005. Finanzamt a nemecká vláda poukazujú tiež na to, že obdobie piatich rokov nie je pre riešenie sporu relevantné.
34.

Tieto skutočnosti ma vedú k preskúmaniu všetkých dôvodov odvolania, hoci zastávam názor, ak by Súdny dvor rozhodol v súlade s mojím návrhom, že prvý odvolací dôvod odvolateľky má byť prijatý a že rozsudok Všeobecného súdu sa má zrušiť, rozsudok by mal byť zrušený v celom rozsahu, a preto by sa logicky už nemalo rozhodovať o ostaných dôvodoch odvolania.