NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 22. apríla 2021 ( 1 )

Spojené veci C‑152/20 a C‑218/20

DG,

EH

proti

SC Gruber Logistics SRL (C‑152/20)

a

Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, TD

proti

SC Samidani Trans SRL (C‑218/20)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunalul Mureş (Súd Marušskej župy, Rumunsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Rozhodné právo pre zmluvné záväzky – Nariadenie (ES) č. 593/2008 – Voľba rozhodného práva zmluvnými stranami – Individuálne pracovné zmluvy – Zamestnanec, ktorý vykonáva prácu vo viacerých členských štátoch – Miesto obvyklého výkonu práce – Ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou – Pojem – Minimálna mzda“

1. V týchto dvoch návrhoch na začatie prejudiciálneho konania rumunský súd žiada Súdny dvor o výklad článkov 3 a 8 nariadenia (ES) č. 593/2008 ( 2 ). Domnieva sa, že tento výklad je potrebný na rozhodnutie sporov týkajúcich sa mzdových nárokov viacerých vodičov nákladných vozidiel voči spoločnosti so sídlom v Rumunsku, ktorá ich zamestnáva a vysiela, aby prepravovali tovar do iných členských štátov.

2. V opise skutkového stavu, ktorý sa nachádza v rozhodnutiach vnútroštátneho súdu, nie sú uvedené určité údaje, ktoré by mohli byť dôležité. Najvýznamnejší je údaj, ktorý by umožnil odlíšiť vyslaných pracovníkov na jednej strane od pracovníkov, ktorí nie sú vyslaní a obvykle vykonávajú prácu v inej krajine, než je krajina, v ktorej má sídlo zamestnávateľ a v ktorej bola uzavretá zmluva, na druhej strane.

3. Keďže informácie poskytnuté Súdnemu dvoru sú nepresné, nemožno jednoznačne konštatovať, že situácia zamestnancov, ktorí sú žalobcami v týchto konaniach, spadá do jednej alebo druhej z uvedených kategórií. Hypoteticky nemožno vylúčiť existenciu cezhraničného vyslania pracovníkov v zmysle smernice 96/71/ES ( 3 ), ale vnútroštátny súd si to zrejme nemyslí, lebo jeho otázky sa týkajú výlučne nariadenia Rím I.

I. Právny rámec

A. Právo Únie. Nariadenie Rím I

4. Nariadením Rím I bol nahradený Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky ( 4 ). Toto nariadenie do veľkej miery nadväzuje na uvedený dohovor, aj keď to v ňom nie je všeobecne uvedené. V rozsahu relevantnom pre prejednávané veci články 3 a 8 nariadenia Rím I zodpovedajú článkom 3 a 6 dohovoru z roku 1980, takže rozhodnutia Súdneho dvora týkajúce sa uvedených článkov dohovoru z roku 1980 platia pre uvedené články nariadenia Rím I. ( 5 )

5. V súlade s odôvodnením 11 tohto nariadenia: „Sloboda strán zvoliť si rozhodné právo by mala byť jedným zo základných prvkov systému kolíznych noriem v oblasti zmluvných záväzkov.“

6. V odôvodnení 23 sa uvádza: „Čo sa týka zmlúv, ktoré uzavreli osoby považované za slabšie strany, tieto osoby treba chrániť kolíznymi normami, ktoré chránia ich záujmy lepšie, než ich chránia všeobecné normy.“

7. Podľa odôvodnenia 35: „Zamestnanci by nemali byť zbavení ochrany poskytnutej ustanoveniami, od ktorých sa nedá odchýliť dohodou, alebo od ktorých sa dá odchýliť len v ich prospech.“

8. V súlade s odôvodnením 36: „Pokiaľ ide o individuálne pracovné zmluvy, výkon práce v inej krajine by sa mal považovať za dočasný, ak sa očakáva, že zamestnanec znovu nastúpi do práce v krajine pôvodu po skončení svojej úlohy v zahraničí. …“

9. V zmysle odôvodnenia 37: „Verejný záujem odôvodňuje, aby v mimoriadnych prípadoch súdy členských štátov mohli uplatniť výnimky založené na verejnom poriadku a imperatívnych normách. Pojem ‚imperatívne normy‘ by mal byť odlišný od výrazu ‚ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou‘, a mal by sa chápať užšie.“

10. Článok 3 („Voľba rozhodného práva“) znie: „1. Zmluva sa spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia zmluvné strany. Voľba musí byť urobená výslovne alebo jasne preukázaná ustanoveniami zmluvy alebo okolnosťami prípadu. Zmluvné strany si môžu zvoliť právny poriadok, ktorým sa bude spravovať celá zmluva alebo len jej časť. …“

11. Článok 8 („Individuálne pracovné zmluvy“) stanovuje: „1. Individuálna pracovná zmluva sa spravuje právnym poriadkom zvoleným zmluvnými stranami v súlade s článkom 3. Takáto voľba práva však nesmie zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú také ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo podľa odsekov 2, 3 a 4 tohto článku rozhodným. 2. Pokiaľ si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo pre individuálnu pracovnú zmluvu, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny, v ktorej zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, alebo ak tomu tak nie je, právnym poriadkom krajiny, z ktorej takúto prácu vykonáva. Za zmenu krajiny obvyklého miesta výkonu práce sa nepovažuje, ak zamestnanec dočasne pracuje v inej krajine. 3. Ak rozhodné právo nemožno určiť podľa odseku 2, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny miesta podnikania, prostredníctvom ktorého bol zamestnanec zamestnaný. 4. Ak z celkovej situácie vyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odseko[ch] 2 alebo 3, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny.“

B. Vnútroštátne právo. Rumunské právo

12. Ordinul ministrului muncii și protecției sociale nr. 64/2003 pentru aprobarea modelului‑cadru al contractului individual de muncă ( 6 ) v bode N prílohy 1 stanovuje, že individuálne pracovné zmluvy uzavreté v Rumunsku musia povinne obsahovať túto podmienku: „Ustanovenia tejto individuálnej pracovnej zmluvy sú doplnené ustanoveniami zákona č. 53/2003 (Zákonník práce)[ ( 7 )].“

II. Skutkový stav, konania vo veci samej a návrhy na začatie prejudiciálneho konania

A. Vec C‑152/20

13. DG a EH, vodiči nákladných vozidiel s trvalým pobytom v Rumunsku, uzavreli individuálne pracovné zmluvy so spoločnosťou SC Gruber Logistics SRL, ktorá má tiež sídlo v Rumunsku.

14. Tieto zmluvy, ktoré boli vyhotovené tak v rumunčine, ako aj v taliančine, stanovovali, že ich ustanovenia sú doplnené ustanoveniami rumunského Zákonníka práce.

15. Pokiaľ ide o miesto výkonu práce, v zmluvách bolo uvedené, že činnosť sa bude vykonávať v sídle v Oradei (Rumunsko) alebo na ktorejkoľvek inej adrese v Rumunsku alebo v zahraničí, kde budú potrebné služby týchto zamestnancov.

16. DG a EH tvrdia, že aj keď ich zmluvy boli uzavreté v Rumunsku, obvykle pracovali v Taliansku, odkiaľ uskutočňovali svoje pracovné cesty. Po ich ukončení sa tam vracali a v Taliansku dostávali pokyny a vykonávali väčšinu prepravných úloh.

17. Preto sa domnievajú, že sa na nich v súlade s článkom 8 nariadenia Rím I majú uplatniť talianske predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy.

18. Spoločnosť, ktorá je ich zamestnávateľom, nesúhlasí s týmito nárokmi, pričom tvrdí, že obaja vodiči pre ňu pracovali v nákladných vozidlách zaevidovaných v Rumunsku na základe prepravných licencií vydaných v súlade s rumunskými právnymi predpismi. Dodáva, že sama vydávala všetky pokyny a že činnosť žalobcov bola organizovaná v Rumunsku. Preto sa sporné pracovné zmluvy majú spravovať rumunským právom.

19. Za týchto okolností Tribunalul Mureș (Súd Marušskej župy, Rumunsko) kladie Súdnemu dvoru nasledujúce otázky: „1. Má sa článok 8 nariadenia [Rím I] vykladať v tom zmysle, že voľba rozhodného práva pre individuálnu pracovnú zmluvu vylučuje uplatnenie právneho poriadku krajiny, v ktorej zamestnanec obvykle vykonával činnosť, alebo v tom zmysle, že existencia voľby rozhodného práva vylučuje uplatnenie článku 8 ods. 1 druhej vety tohto nariadenia? 2. Má sa článok 8 nariadenia [Rím I] vykladať v tom zmysle, že minimálna mzda uplatňovaná v krajine, v ktorej zamestnanec obvykle vykonával činnosť, predstavuje právo, na ktoré sa vzťahujú ‚ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo… rozhodným‘ v zmysle článku 8 ods. 1 druhej vety uvedeného nariadenia? 3. Má sa článok 3 nariadenia [Rím I] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby uvedenie ustanovení rumunského Zákonníka práce v individuálnej pracovnej zmluve znamenalo voľbu rumunského právneho poriadku, ak je v Rumunsku všeobecne známe, že existuje zákonná povinnosť vložiť túto doložku o voľbe rozhodného práva do individuálnej pracovnej zmluvy? Inak povedané, má sa článok 3 nariadenia [Rím I] vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom a praxi, podľa ktorých sa do individuálnych pracovných zmlúv musí vložiť doložka o voľbe rumunského právneho poriadku?“

B. Vec Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, C‑218/20

20. Spoločnosť SC Samidani Trans SRL zamestnala pána TD, člena odborovej organizácie Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, ako vodiča nákladných vozidiel, aby vykonával činnosť na území Európskej únie.

21. V individuálnej pracovnej zmluve, ktorá bola uzavretá v Rumunsku, nebolo výslovne uvedené miesto, kde bude zamestnanec pracovať.

22. V zmysle podmienok uvedenej zmluvy „ustanovenia tejto individuálnej pracovnej zmluvy sú doplnené ustanoveniami zákona č. 53/2003 (Zákonník práce) a ustanoveniami kolektívnej zmluvy vzťahujúcej sa na úroveň útvaru/odvetvia [a] o sporoch týkajúcich sa uzatvorenia, plnenia, zmeny, pozastavenia alebo zániku tejto individuálnej pracovnej zmluvy rozhodne súd, ktorý je podľa zákona vecne a miestne príslušný“.

23. Odborová organizácia navrhuje uložiť spoločnosti, ktorá je zamestnávateľom, povinnosť zaplatiť pánovi DT rozdiel medzi mzdou, ktorú skutočne poberal, a minimálnou mzdou, na ktorú by mal nárok podľa nemeckých právnych predpisov. Navyše uvádza, že pán DT má nárok na vyplatenie trinásteho a štrnásteho platu, ktorý upravujú nemecké právne predpisy.

24. V žalobe sa uvádza, že v súlade s článkom 8 nariadenia Rím I sa na pracovnú zmluvu pána DT uplatnia nemecké predpisy týkajúce sa týchto aspektov. Hoci individuálna pracovná zmluva bola uzavretá v Rumunsku, zamestnanec obvykle pracoval a dostával pokyny v Nemecku. Okrem toho nákladné vozidlá, ktoré používal, boli odstavené v Nemecku a pracovné cesty sa uskutočňovali na území Nemecka.

25. Žalovaná spoločnosť tvrdí, že zmluvné strany výslovne stanovili, že rozhodným právom pre individuálnu pracovnú zmluvu je rumunské právo.

26. Za týchto okolností ten istý súd kladie Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Vylučuje voľba rozhodného práva pre individuálnu pracovnú zmluvu uplatnenie právneho poriadku krajiny, v ktorej zamestnanec obvykle vykonával činnosť? Vylučuje existencia voľby rozhodného práva uplatnenie článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia [Rím I]? 2. Predstavuje minimálna mzda uplatňovaná v krajine, v ktorej zamestnanec obvykle vykonával činnosť, právo, na ktoré sa vzťahujú ‚ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo… rozhodným‘ v zmysle článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia [Rím I]? 3. Znamená uvedenie ustanovení rumunského Zákonníka práce v individuálnej pracovnej zmluve voľbu rumunského právneho poriadku, ak je v Rumunsku všeobecne známe, že zamestnávateľ vopred určuje obsah individuálnej pracovnej zmluvy?“

III. Konanie na Súdnom dvore

27. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania boli doručené do kancelárie Súdneho dvora 30. marca 2020 (vec C‑152/20) a 27. mája 2020 (vec C‑218/20), pričom boli spojené na spoločné konanie.

28. Písomné pripomienky predložila fínska a rumunská vláda, ako aj Komisia. Uskutočnenie pojednávania sa nepovažovalo za potrebné.

IV. Analýza

A. Úvodné úvahy

29. Diskusia sa týka v podstate rozhodného práva pre mzdové nároky (najmä pre minimálnu mzdu) viacerých zamestnancov, ktorí pracujú ako vodiči nákladných vozidiel, za týchto okolností: – vodiči uzavreli v Rumunsku individuálne pracovné zmluvy so spoločnosťou, ktorá má sídlo v uvedenej krajine, ale počas obdobia, ktoré je rozhodujúce pre spor, vykonávali činnosť v inom členskom štáte, ( 8 ) – súčasťou týchto zmlúv, ktoré boli uzavreté podľa vzoru vopred stanoveného vyhláškou č. 64/2003, je podmienka, ktorá stanovuje, že ustanovenia zmluvy sú doplnené ustanoveniami rumunského Zákonníka práce, a – podľa uvedenej vyhlášky individuálne pracovné zmluvy uzavreté v Rumunsku musia obsahovať uvedenú podmienku. Výklad tejto vyhlášky je však sporný.

30. Skôr než sa budem zaoberať prejudiciálnymi otázkami – a ako som už uviedol –, poznamenávam, že súhlasím s fínskou a rumunskou vládou ( 9 ) v tom, že nemožno vylúčiť, že na všetkých alebo na niektorého z dotknutých zamestnancov sa uplatní smernica 96/71, ktorá upravuje cezhraničné vysielanie pracovníkov. ( 10 )

31. Táto otázka nie je nepodstatná, lebo podľa smernice 96/71 sa bez ohľadu na právne predpisy, ktorými sa spravuje individuálna pracovná zmluva, uplatnia predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy platné v krajine, do ktorej je pracovník vyslaný. ( 11 )

32. Smernica 96/71 sa neuplatní namiesto nariadenia Rím I, ale vyžaduje, aby sa oba predpisy zosúladili. ( 12 ) V situácii, v ktorej dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov, sa rozhodný právny poriadok pre pracovnú zmluvu určí v súlade s článkom 8 nariadenia Rím I. Dosah tohto právneho poriadku však bude obmedzený, keďže článok 3 ods. 1 smernice 96/71 ukladá povinnosť zaručiť určité pracovné podmienky upravené v predpisoch hostiteľského štátu bez ohľadu na to, ktorý právny poriadok sa uplatní na pracovnoprávny vzťah.

33. Vnútroštátny súd, ktorý nepovažuje sporné situácie za „vyslania“, kladie otázky týkajúce sa nariadenia Rím I, čím implicitne vyjadruje názor, že tieto situácie nepatria do pôsobnosti smernice 96/71. ( 13 )

34. Ak nie sú k dispozícii iné informácie, treba teda vychádzať z rovnakého predpokladu, o aký sa opiera vnútroštátny súd, a preto obmedzím svoj rozbor na vplyv nariadenia Rím I na prejednávané spory. ( 14 )

B. Prvá prejudiciálna otázka

35. Vnútroštátny súd svojou prvou otázkou žiada, aby Súdny dvor rozhodol o výklade článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia Rím I.

36. Jeho otázka konkrétne spočíva len v určení, či v prípade, ak „zamestnanec obvykle vykonáva prácu, ktorá je predmetom pracovnej zmluvy, v inej krajine, než je krajina, ktorej právny poriadok si zmluvné strany výslovne zvolili, vnútroštátny súd môže… neuplatniť zvolený právny poriadok, ak zo všetkých okolností vyplýva, že predmetná zmluva má užšiu väzbu s inou krajinou“ ( 15 ).

37. Vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, že zmluvné strany sa dohodli, že ich zmluvný vzťah sa bude spravovať rumunským právom. Na základe tohto predpokladu sa pýta, či možno účinky uvedenej voľby zvrátiť právnymi predpismi iných krajín, v ktorých zamestnanec pracoval.

38. Článok 8 nariadenia Rím I má chrániť zamestnanca, ktorý je „zo štrukturálneho hľadiska slabšou stranou“ zmluvného vzťahu, ( 16 ) prostredníctvom mechanizmu kolíznych noriem ( 17 ). Tieto normy sa uplatnia, ak sa na základe individuálnej zmluvy práca vykonáva v jednom alebo vo viacerých iných štátoch, než je štát, v ktorom platí zvolený právny poriadok.

39. Súdny dvor poukázal na uvedený mechanizmus v rámci článku 6 dohovoru z roku 1980, ktorý priamo predchádzal nariadeniu Rím I, pričom závery, ku ktorým dospel, sa vzťahujú aj na článok, ktorý platí v súčasnosti. ( 18 )

40. Kolízne normy uvedené v článku 8 nariadenia Rím I predstavujú lex specialis vo vzťahu k jeho článkom 3 a 4. ( 19 ) Ich cieľom je nastoliť rovnováhu medzi záujmami zamestnancov a záujmami zamestnávateľov, ( 20 ) pričom za prvoradý hraničný ukazovateľ označujú voľbu rozhodného právneho poriadku zmluvnými stranami (odsek 1). Takto zvolený právny poriadok sa uplatní dokonca aj vtedy, keď zamestnanci pracujú v inom členskom štáte, s výnimkou, ktorú hneď opíšem.

41. Dohoda o právnom poriadku, ktorý je rozhodný na základe voľby, však nesmie byť na úkor zamestnanca. Na tento účel nariadenie Rím I – aj keď neobmedzuje škálu právnych poriadkov, ktoré si možno zvoliť, ( 21 ) v článku 8 ods. 1 druhej vete zaručuje, aby zamestnanec nebol zbavený ochrany, ktorú mu poskytujú kogentné normy (presnejšie „ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“) právneho poriadku uplatniteľného pri absencii takej voľby. ( 22 )

42. V dôsledku toho je zaručeným minimom ochrany minimum stanovené právnym poriadkom, ktorým by sa zmluva spravovala v prípade, ak by si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo. Uvedený právny poriadok sa uplatní: – ako právny poriadok krajiny, v ktorej (alebo prípadne z ktorej) zamestnanec na základe zmluvy obvykle vykonáva prácu, alebo – ako právny poriadok krajiny, v ktorej sa nachádza miesto podnikania, prostredníctvom ktorého bol zamestnanec zamestnaný, ak nemožno určiť uplatniteľný právny poriadok podľa predchádzajúceho kritéria, ( 23 ) alebo – ako právny poriadok krajiny, s ktorou má zmluva vzhľadom na okolnosti užšiu väzbu, než je väzba vyplývajúca z vyššie uvedených pravidiel. ( 24 )

43. Ak kogentné normy (vo vyššie uvedenom zmysle) právneho poriadku, ktorý by bol rozhodný v prípade absencie voľby, poskytujú zamestnancovi väčšiu ochranu než normy zvoleného právneho poriadku, majú prednosť pred týmito druhými normami. Zvolený právny poriadok sa bude naďalej uplatňovať na zvyšok zmluvného vzťahu. ( 25 )

44. Na uplatnenie opísaného mechanizmu je v dôsledku toho potrebné uskutočniť tri kroky: a) určiť právny poriadok, ktorý bol rozhodný v prípade absencie voľby; b) určiť podľa neho ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou, a c) porovnať úroveň ochrany, ktorú tieto ustanovenia poskytujú zamestnancovi, s úrovňou ochrany, ktorá vyplýva z právneho poriadku, ktorý si zvolili zmluvné strany. ( 26 )

45. Vzhľadom na spôsob, akým vnútroštátny súd odôvodňuje svoju otázku, sa zdá, že podľa jeho názoru by referenčnými právnymi poriadkami v porovnaní s rumunskými právnym poriadkom, ktorý si zvolili zmluvné strany, mohli byť taliansky právny poriadok (vo veci C‑152/20) a nemecký právny poriadok (vo veci C‑218/20).

46. Tak by to bolo bez rozdielu z dôvodu, že v Taliansku a v Nemecku sa nachádza buď miesto obvyklého výkonu práce (článok 8 ods. 2 nariadenia Rím I), ( 27 ) alebo miesto, s ktorým majú individuálne pracovné zmluvy užšiu väzbu (článok 8 ods. 4 tohto nariadenia).

47. Odseky 2 a 4 článku 8 nariadenia Rím I nie sú zameniteľné. Súdny dvor sa v tomto zmysle vyjadril pri výklade článku 6 dohovoru z roku 1980 v rozsudku Schlecker, pričom poznamenal, že „tento výklad je tiež v súlade so znením nového ustanovenia o kolíznych normách týkajúcich sa pracovných zmlúv, ktoré bol[o] zavedené nariadením Rím I“. ( 28 )

48. Podľa uvedeného rozsudku: – vzhľadom na znenie a cieľ tohto ustanovenia musí súd najprv „určiť [rozhodné právo] na základe osobitných hraničných ukazovateľov, ktoré sa nachádzajú v odseku 2 písm. a) a b) tohto článku a ktoré spĺňajú všeobecnú požiadavku predvídateľnosti práva a tým aj právnej istoty v zmluvných vzťahoch“, ( 29 ) – následne, ak zo všetkých okolností vyplýva, že pracovná zmluva má užšiu väzbu s iným štátom, vnútroštátny súd musí odmietnuť uplatnenie uvedených ukazovateľov a uplatniť právny poriadok tohto iného štátu. ( 30 )

49. Na základe skutkových okolností opísaných v rozhodnutiach vnútroštátneho súdu nie je možné poskytnúť jednoznačnú odpoveď týkajúcu sa týchto otázok. Musím sa teda obmedziť na podanie výkladu článku 8 nariadenia Rím I v abstraktnej rovine za podmienok, ktoré som uviedol vyššie.

C. Druhá prejudiciálna otázka

50. Táto otázka sa tiež týka výkladu článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia Rím I. Vnútroštátny súd sa konkrétne pýta, či ustanovenia týkajúce sa minimálnej mzdy možno považovať za „ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“.

51. Na zodpovedanie uvedenej otázky je potrebné podať výklad citovaného ustanovenia a určiť jeho význam. ( 31 ) Na základe toho – ako zdôraznili niektorí účastníci prejudiciálneho konania ( 32 ) – bude musieť vnútroštátny súd objasniť, či určité ustanovenie, ktoré je súčasťou jeho právneho poriadku (alebo prípadne právneho poriadku iného členského štátu), v danom prípade spadá pod uvedený pojem.

1. Doslovné a objektívne znenie ustanovenia

52. Znenie článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia Rím I je veľmi jasné: zahŕňa normy, ktoré sú pre zmluvné strany kogentné (teda ktoré nemôžu zmeniť) a od ktorých sa zmluvné strany nemôžu odchýliť.

53. Uvedené normy sa nemusia zhodovať s normami, ktoré sa uplatnia „podporne“, ak zmluvné strany nedospejú k nijakej dohode. ( 33 ) Toto chápanie potvrdzuje cieľ uvedeného ustanovenia: jeho účelom je zaručiť zamestnancovi určitú úroveň ochrany, a nie poskytnúť súbor dispozitívnych ustanovení, ktoré sa uplatnia na aspekty, ktoré v individuálnej pracovnej zmluve nie sú upravené.

54. Možno teda konštatovať, že do kategórie noriem, od ktorých sa zmluvné strany nemôžu odchýliť, patria len normy, ktoré možno označiť za také normy v danom právnom poriadku a osobitným spôsobom chránia zamestnanca. ( 34 )

2. Vývoj ustanovenia

55. Slovnému spojeniu „ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“ bezprostredne predchádzalo slovné spojenie „právn[e] predpis[y] [tohto štátu ( 35 )], od ktorých sa nedá odchýliť dohodou strán“, uvedené v článku 3 ods. 3 dohovoru z roku 1980, v ktorom boli tiež označené ako „imperatívne [kogentné – neoficiálny preklad] normy“.

56. Uplatnenie uvedených predpisov je kompromisným riešením v prípade, ak si zmluvné strany zvolia cudzí právny poriadok pre zmluvu, ktorá v čase tejto voľby z objektívneho hľadiska nemá väzbu (alebo relevantnú väzbu) s viacerými právnymi poriadkami. V skutočnosti je to čisto vnútroštátna zmluva.

57. V tejto situácii, ktorá na prvý pohľad nie je „ve[cou] s medzinárodným prvkom“ v zmysle článku 1 ods. 1 dohovoru z roku 1980 ( 36 ), tento prvok vyplýva zo samotnej voľby cudzieho práva pre zmluvu.

58. Tak ako každá voľba, voľba, ku ktorej dochádza za uvedených okolností, by umožnila zmluvným stranám úplne obísť právny poriadok, ktorý by bol v prípade absencie voľby rozhodným. Toto obídenie vyvolalo určitú diskusiu počas rokovaní o dohovore z roku 1980: existovali jednak argumenty v prospech povolenia voľby rozhodného práva v čisto vnútroštátnych zmluvách a jednak – rovnako oprávnené – obavy zo zneužívania a podvodov. ( 37 )

59. V záverečnom znení sa účastníci rokovaní o dohovore z roku 1980 priklonili ku kompromisnému riešeniu, ktoré som už spomenul: a) na jednej strane povolili dohodu o rozhodnom práve a b) na druhej strane vyčlenili ustanovenia platné v krajine, s ktorou majú všetky prvky zmluvy v čase voľby väzbu, od ktorých sa zmluvné strany vzhľadom na ich kogentný charakter nemohli odchýliť dohodou.

60. V prípade spotrebiteľských zmlúv a individuálnych pracovných zmlúv, ktoré sú upravené v článkoch 5 a 6 dohovoru z roku 1980, účastníci rokovaní o tomto dohovore vzhľadom na prítomnosť „slabšej“ zmluvnej strany museli zmeniť voľbu rozhodného práva zakotvenú v článku 3.

61. Riešenie použité v článku 6 uvedeného dohovoru povoľovalo túto voľbu a zároveň ju obmedzovalo, pričom jeho súčasťou bol mechanizmus zavedený článkom 3 ods. 3 Toto riešenie je navyše prispôsobené okolnostiam: – pokiaľ ide o právny poriadok, ktorého kogentné normy sa musia v každom prípade dodržať, ( 38 ) – pokiaľ ide o rozsah uplatnenia tohto právneho poriadku, ktorý nezahŕňa všetky kogentné normy, ale len normy týkajúce sa ochrany slabšej zmluvnej strany.

62. Použitie slovného spojenia „[kogentné] normy“ v článku 6 ods. 1 dohovoru z roku 1980 nemalo vyvolávať pochybnosti, keďže podľa článku 3 ods. 3 toto slovné spojenie zodpovedá „právny[m] predpiso[m] tohto štátu, od ktorých sa nedá odchýliť dohodou strán“.

63. Týmto spôsobom by sa naopak neuplatnili normy, ktoré sú kogentné z hmotnoprávneho hľadiska, alebo „imperatívne normy“ upravené v článku 7 uvedeného dohovoru.

3. „Ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“ a „imperatívne normy“

64. Systematická analýza slúži na vymedzenie kategórie „ustanoven[í], od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“. Vyžaduje odlíšiť tieto ustanovenia a „imperatívne normy“, ktoré sú spomenuté v článku 9 nariadenia Rím I, v ktorom je (s určitými úpravami) prevzatý článok 7 dohovoru z roku 1980. ( 39 )

65. Imperatívne normy, ktoré nemožno obísť „bez ohľadu na právo, ktoré je inak rozhodným pre zmluvu podľa tohto nariadenia“, ( 40 ) spôsobujú (v rámci svojej pôsobnosti), že sa neuplatní možnosť, ktorú si zmluvné strany zvolili vo svojej zmluve tým, že si určili cudzie právo.

66. Závažnosť tohto dôsledku vysvetľuje obmedzenia, ktoré nariadenie Rím I ukladá v súvislosti s kategóriou imperatívnych noriem: ( 41 ) – v plnom rozsahu sa môžu uplatniť len imperatívne normy právneho poriadku štátu konajúceho súdu, ( 42 ) – môžu sa uplatniť imperatívne normy právneho poriadku štátu, v ktorom sa zmluva plní alebo má plniť, ale len pokiaľ robia plnenie zmluvy protiprávnym. ( 43 )

67. Naproti tomu normy, „od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“, v zmysle článku 3 ods. 3 a 4, článku 6 ods. 2, článku 8 ods. 1 a článku 11 ods. 5 písm. b) nariadenia Rím I sú normy, ktoré nemožno obísť vo vnútroštátnej zmluve, ale možno ich obísť v medzinárodnej zmluve prostredníctvom voľby právneho poriadku, ktorým sa má zmluva spravovať.

68. V takom prípade sa uplatnia dispozitívne a kogentné normy zvoleného právneho poriadku, ibaže (a v rozsahu, v akom) v nariadení Rím I je stanovené niečo iné, čo je výnimočné. ( 44 )

4. Určenie ustanovení, od ktorých sa zmluvné strany nemôžu odchýliť dohodou

69. Vnútroštátne orgány pri dodržaní práva Únie rozhodujú, v akých oblastiach a z akých dôvodov priznajú určitej norme kogentný charakter, ktorý nemožno zrušiť dohodou inter partes.

70. Na určenie, či vnútroštátna norma má alebo nemá taký charakter, je nevyhnutné podať jej výklad, pričom nariadenie Rím I v súvislosti s touto činnosťou neposkytuje presné usmernenia s výnimkou usmernenia, podľa ktorého sa „imperatívne normy“ majú chápať užšie než „ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou“. ( 45 )

71. Vnútroštátny súd teda musí podľa obvyklých výkladových kritérií určiť, či má norma kogentný alebo dispozitívny charakter, aj keď ju musí posúdiť z pohľadu – prípadne cudzieho – právneho poriadku, ktorého súčasťou je posudzovaná norma.

72. Bez toho, aby som sa usiloval vykonať uvedené posúdenie namiesto vnútroštátneho súdu, vzhľadom na okolnosti týchto vecí považujem za relevantné poukázať na to, že – v oblasti individuálnych pracovných zmlúv pôvod alebo zdroj normy nevyhnutne nesvedčia o tom, či má norma kogentný alebo dispozitívny charakter. Kogentné normy sa môžu nachádzať nielen v zákone v pravom zmysle slova, ale aj v iných všeobecne záväzných dokumentoch, ktorým sa priznáva rovnaká hodnota, ( 46 ) – predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy slúžia v štátoch, ktoré ich majú, na ochranu zamestnanca a vzhľadom na ich samotnú povahu nie je možné odchýliť sa od nich dohodou zmluvných strán v neprospech zamestnanca, – v prípade členských štátov, ktoré prijali predpisy týkajúce sa minimálnej mzdy, kogentný charakter týchto predpisov nepriamo vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa článku 3 smernice 96/71, ktorého účelom je zabezpečiť vyslaným pracovníkom „dodržiavanie základu kogentných pravidiel minimálnej ochrany“ ( 47 ) hostiteľského členského štátu, – medzi uvedenými kogentnými normami uplatniteľnými na určité pracovné podmienky boli spomenuté práve minimálne mzdové tarify.

73. Musím však pripomenúť, že nariadenie Rím I má podľa svojho článku 2 „všeobecné uplatnenie“, ( 48 ) a preto ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť, v zmysle článku 8 ods. 1 druhej vety môžu byť ustanoveniami právneho poriadku tretieho štátu.

74. V každom prípade v rámci Únie neexistuje jednotný pojem „minimálna mzda“ ani povinnosť zaviesť ju. ( 49 ) V rámci pôsobnosti smernice 96/71 neexistencia jednotnej definície viedla k nahradeniu pojmu „minimálne mzdové tarify“ v článku 3 ods. 1 prvom odseku písm. c) uvedenej smernice zmenenej smernicou (EÚ) 2018/957 ( 50 ) pojmom „odmeňovanie“.

75. Nemožno teda vylúčiť, že položky alebo nároky, ktoré podľa právneho poriadku jedného štátu nemožno zmeniť dohodou medzi zmluvnými stranami, keďže patria pod uvedený pojem, sa v inom štáte dajú zmeniť dohodou medzi zmluvnými stranami. ( 51 )

76. Pripomínam však, že aj keď sa potvrdí, že od predpisov týkajúcich sa minimálnej mzdy v jednom členskom štáte sa nemožno odchýliť dohodou, tieto predpisy sa neuplatnia automaticky, lebo na tento účel je potrebné porovnať úroveň ochrany, ktorú poskytujú zamestnancom, a úroveň vyplývajúcu z rovnocenných ustanovení zvoleného právneho poriadku.

D. Tretia prejudiciálna otázka

77. Tretia prejudiciálna otázka nie je v oboch návrhoch na začatie prejudiciálneho konania úplne zhodná: – vo veci C‑152/20 sa vnútroštátny súd domnieva, že odkaz na rumunský Zákonník práce v sporných zmluvách znamená voľbu rumunského práva zmluvnými stranami. Pýta sa, či článok 3 nariadenia Rím I bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa do znenia individuálnych pracovných zmlúv musí vložiť uvedená doložka o voľbe rozhodného práva, – vo veci C‑218/20 vnútroštátny súd vychádza z rovnakého predpokladu a pýta sa na voľbu rozhodného práva zmluvnými stranami, ak je všeobecne známe, že zamestnávateľ jednostranne určuje obsah individuálnych pracovných zmlúv.

78. Napriek odlišnej formulácii majú obe otázky spoločný vecný základ: či voľbu za opísaných podmienok možno považovať za slobodnú v zmysle článku 3 nariadenia Rím I (v širšom zmysle aj jeho článku 8).

79. Na posúdenie tohto aspektu preskúmam: a) prípustnosť implicitnej voľby rozhodného práva v nariadení Rím I vo všeobecnosti a b) otázku, či za okolností prejednávaných vecí možno konštatovať, že došlo k tejto forme voľby rozhodného práva.

80. Predtým musím zdôrazniť, že z listín predložených Súdnemu dvoru podľa všetkého nevyplýva, že zamestnanci, ktorí sú žalobcami, v skutočnosti napadli uplatnenie rumunského právneho poriadku ako zvoleného právneho poriadku.

81. Ako som už uviedol, samotný vnútroštátny súd (v prvej a druhej prejudiciálnej otázke) uznáva, že zmluvné strany si zvolili rumunský právny poriadok za rozhodný pre svoje zmluvy. Ak by sa uznal tento predpoklad, spor by sa týkal len obmedzení uvedenej voľby v oblasti odmeňovania zamestnancov, ktorí pracujú v Taliansku a v Nemecku.

82. Z rozhodnutí vnútroštátneho súdu možno vyvodiť, že voľbu rumunského právneho poriadku spochybňuje samotný vnútroštátny súd. Nespochybňuje ju pritom preto, lebo formulácia začlenená do zmluvy spôsobuje neistotu, ale skôr pre pochybnosti o tom, či ide o skutočnú, a nie povinnú voľbu.

1. Implicitná voľba rozhodného práva v nariadení Rím I

83. Nadväzujúc na dohovor z roku 1980, nariadenie Rím I zjednocuje pravidlá (kolízne normy), ktoré slúžia na určenie vnútroštátneho právneho poriadku rozhodného pre zmluvu na súdoch ktoréhokoľvek členského štátu ( 52 ), ak dochádza k stretu rôznych právnych poriadkov.

84. Nariadenie Rím I tak vytvára systém, ktorý poskytuje predvídateľnosť výsledku prípadného sporu a právnu istotu, pokiaľ ide o rozhodné právo. Navyše v konečnom dôsledku uľahčuje voľný pohyb súdnych rozhodnutí medzi členskými štátmi v záujme riadneho fungovania vnútorného trhu. ( 53 )

85. Nosným kameňom uvedeného systému je, že zmluvné strany, ktoré uzatvárajú zmluvu, si môžu určiť (zvoliť) rozhodné právo. ( 54 ) Článok 3 nariadenia Rím I zakotvuje „kolíznu“ autonómiu vôle ako základné pravidlo pre všetky zmluvy. Zároveň stanovuje právny režim, ktorý sa uplatní na túto voľbu, ( 55 ) či už všeobecne, alebo pre určité zmluvné vzťahy ( 56 ).

86. Právna úprava formy voľby rozhodného práva v tomto ustanovení je veľkorysá: táto voľba môže byť tak výslovná, ako aj implicitná. Implicitná voľba musí byť „jasne preukázaná ustanoveniami zmluvy alebo okolnosťami prípadu“. ( 57 )

87. Neexistuje zoznam kritérií, ktoré sa majú použiť „pri rozhodovaní, či voľba práva bola jasne preukázaná“. ( 58 ) Okrem odkazu na voľbu súdu ako okolnosti, ktorá svedčí o voľbe rozhodného práva, ( 59 ) sa v nariadení Rím I neuvádzajú iné okolnosti, ktoré by preukazovali, že zmluvné strany si chceli implicitne zvoliť právny poriadok rozhodný pre ich zmluvu.

2. Voľba rozhodného práva v týchto dvoch sporoch

88. Podmienka individuálnej pracovnej zmluvy, podľa ktorej je táto zmluva doplnená ustanoveniami vnútroštátneho predpisu, ( 60 ) by v zásade mohla svedčiť o voľbe rozhodného práva.

89. Ako však uvádza Komisia, ( 61 ) uvedená podmienka by sa tiež dala vykladať tak, že vyjadruje len vôľu zahrnúť do zmluvy niektoré hmotnoprávne ustanovenia právneho poriadku s rovnakou hodnotou, akú má ktorákoľvek iná zmluvná podmienka („zahrnutie odkazu“). ( 62 )

90. Prináleží vnútroštátnemu súdu určiť, aký bol skutočný zámer zmluvných strán v každom prípade. Zastávam názor, že v rámci uvedenej úlohy by podmienka, akou je podmienka uvedená v sporných zmluvách, nepostačovala na vyvodenie záveru, že došlo k jednoznačnej voľbe rozhodného práva. ( 63 )

91. Na to, aby sa uvedená podmienka chápala ako implicitné vyjadrenie vôle zmluvných strán zvoliť si právny poriadok, ktorým sa bude spravovať ich vzťah, by totiž táto podmienka musela mať oporu v iných okolnostiach. ( 64 ) Platí to tým skôr, ak určité dôležité prvky zmluvy, ako je miesto uskutočnenia hlavných plnení, podľa všetkého poukazujú na iný právny poriadok.

92. Individuálne pracovné zmluvy, ktoré sú predmetom sporu, zodpovedajú vopred stanovenému tlačivu, ktorého použitie predpisuje vyhláška č. 64/2003. Doložka o (predpokladanej) voľbe rozhodného práva je jednou z vopred sformulovaných podmienok v uvedenom tlačive.

93. Žiadne z ustanovení nariadenia Rím I nebráni tomu, aby sa voľba rozhodného práva stanovila v zmluve ako podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá, ale podporne vložená do spoločného vzoru pre dotknuté odvetvie. ( 65 )

94. Pochybnosti, ktoré môžu vzniknúť, pokiaľ ide o existenciu a platnosť súhlasu s takouto podmienkou, treba vyriešiť podľa právneho poriadku, ktorý by sa hypoteticky uplatnil, teda právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil, ak by bola táto voľba platná, čiže toho istého právneho poriadku, ktorý bol zrejme zvolený. ( 66 )

95. Odlišnou – a prirodzene predchádzajúcou – otázkou je, či je platná doložka o voľbe rozhodného práva, ktorá bola začlenená do zmluvy buď na základe právneho predpisu, alebo na základe jednostranného rozhodnutia jednej zo zmluvných strán.

96. Pri zodpovedaní uvedenej otázky podľa nariadenia Rím I je potrebné rozlíšiť obe situácie.

a) Podmienka uložená ex lege

97. Vnútroštátny súd uvádza, že odkaz na rumunský Zákonník práce v sporných zmluvách vyplýva z vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej „sa do individuálnych pracovných zmlúv musí vložiť doložka o voľbe rumunského právneho poriadku“ (vec C‑152/20).

98. Ak by to bolo tak, nedošlo by k slobodnej voľbe rozhodného práva zmluvnými stranami v zmysle článku 3 nariadenia Rím I. Takáto podmienka uložená zákonom je nezlučiteľná s myšlienkou slobody voľby.

99. Nezdá sa však, že to je jediný výklad vnútroštátnej právnej úpravy. Rumunská vláda vo svojich pripomienkach uvádza, že účastníci individuálnej pracovnej zmluvy nemajú povinnosť zvoliť si rumunský právny poriadok za rozhodný. Len v prípade, ak sa rozhodnú pre túto voľbu, ktorá je slobodne dohodnutá, musia dodržať vyhlášku č. 64/2003 a uzavrieť zmluvu podľa tlačiva, ktoré sa nachádza v jej prílohe.

100. Podľa tohto výkladu by začlenenie podmienky, ktorá stanovuje, že sa podporne uplatní Zákonník práce, do zmluvy (prostredníctvom tlačiva) bolo dôsledkom predchádzajúcej a slobodnej voľby zmluvných strán, ktoré sa rozhodli, že ich zmluvný vzťah sa bude spravovať rumunským právnym poriadkom. Zároveň by poskytovalo dôkaz o tejto voľbe.

101. Vykladať vnútroštátne právo nie je úlohou Súdneho dvora, ale vnútroštátneho súdu. Táto podmienka by sa mohla chápať ako uplatnenie autonómie vôle zmluvných strán v zmysle článku 3 nariadenia Rím I len v prípade, ak by sa uprednostnil druhý z vyššie uvedených výkladov.

b) Podmienka vopred sformulovaná zamestnávateľom

102. Položená otázka si vyžaduje preskúmať iné aspekty, ak sa podmienka nevloží do zmluvy na základe právneho predpisu, ale v dôsledku rozhodnutia zamestnávateľa, na ktoré výslovne poukazuje tretia prejudiciálna otázka vo veci C‑218/20.

103. Pracovné zmluvy obvykle vopred formuluje zamestnávateľ štandardným spôsobom. Vloženie doložky o voľbe právneho poriadku (a súdov) štátu, v ktorom sa uzavrú pracovné zmluvy, do týchto zmlúv uľahčuje organizovanie pracovnoprávnych vzťahov a znižuje náklady na právne poradenstvo.

104. Slobodu voľby – ktorú majú v zásade obe strany – možno uplatniť, ak ide o vopred sformulovanú podmienku v individuálnej pracovnej zmluve (ktorá zasa môže zahŕňať ustanovenia kolektívnej zmluvy), udelením súhlasu, aj keď v skutočnosti nedošlo k predchádzajúcemu rokovaniu o jej obsahu. ( 67 )

105. Túto skutočnosť treba mať na zreteli pri uplatňovaní článku 3 nariadenia Rím I na individuálne pracovné zmluvy. Odhliadnuc od výnimočných prípadov, väčšina zamestnancov nemá faktickú moc donútiť zamestnávateľa, aby si zvolil právny poriadok rozhodný pre ich individuálne zmluvy. Voľba rozhodného práva týmito zamestnancami bude mať teda podobu prijatia voľby rozhodného práva, ktorú vopred sformuloval zamestnávateľ, prostredníctvom udelenia ich súhlasu.

106. K tomu dochádza aj v – relatívne paralelnej – oblasti spotrebiteľských zmlúv, ktoré upravuje článok 6 nariadenia Rím I. Súdny dvor v súvislosti s uvedenými zmluvami nespochybnil platnosť „vopred formulovan[ej] doložk[y] o voľbe rozhodného práva určujúc[ej] právo členského štátu, v ktorom má sídlo podnikateľ“, pokiaľ nie je nekalá. ( 68 )

V. Návrh

107. So zreteľom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na otázky, ktoré položil Tribunalul Mureș (Súd Marušskej župy, Rumunsko), takto: 1. Článok 8 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) sa má vykladať v tom zmysle, že ak došlo k voľbe právneho poriadku, ktorým sa spravuje individuálna pracovná zmluva, neuplatnia sa iné právne poriadky, ktoré by v prípade absencie voľby boli rozhodné podľa odsekov 2, 3 alebo 4 tohto článku, pokiaľ prvý uvedený právny poriadok poskytuje zamestnancovi úroveň ochrany, ktorá je rovnaká alebo vyššia ako úroveň ochrany vyplývajúca z ustanovení, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil v prípade absencie voľby. 2. Predpisy krajiny, v ktorej zamestnanec obvykle vykonával činnosť, týkajúce sa minimálnej mzdy v zásade možno považovať za „ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo… rozhodným…“, v zmysle článku 8 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 593/2008. Prednosť uvedených predpisov závisí od ich postavenia v referenčnom právnom poriadku, čo musí overiť vnútroštátny súd. 3. Články 3 a 8 nariadenia č. 593/2008 sa majú vykladať v tom zmysle, že výslovná alebo implicitná voľba rozhodného práva pre individuálnu pracovnú zmluvu musí byť pre obe zmluvné strany slobodná, čo nie je tak, ak vnútroštátny predpis vyžaduje, aby sa do tejto zmluvy vložila doložka o voľbe rozhodného práva. Uvedené články však nebránia tomu, aby taká doložka bola vopred uvedená v zmluve na základe rozhodnutia zamestnávateľa, s ktorým zamestnanec vyjadrí súhlas.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6; ďalej len „nariadenie Rím I“).

( 3 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431).

( 4 ) Dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvorený na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. EÚ C 169, 2005, s. 10; ďalej len „dohovor z roku 1980“).

( 5 ) Súdny dvor v bode 38 rozsudku z 12. septembra 2013, Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551; ďalej len „rozsudok Schlecker“), uviedol, že hraničné ukazovatele stanovené v dohovore z roku 1980 sú v súlade s novým ustanovením o kolíznych normách týkajúcich sa pracovných zmlúv, ktoré sú uvedené v nariadení Rím I, hoci toto nariadenie sa ratione temporis neuplatnilo na uvedenú vec.

( 6 ) Vyhláška ministra práce a sociálneho zabezpečenia č. 64/2003, ktorou sa schvaľuje rámcový vzor individuálnej pracovnej zmluvy (ďalej len „vyhláška č. 64/2003“).

( 7 ) Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii.

( 8 ) V Taliansku (vec C‑152/20) a v Nemecku (vec C‑218/20). V prvej uvedenej veci sa v žalobe EH spomína aj minimálna mzda platná v Nemecku v období, počas ktorého tam pracoval. Otázky vnútroštátneho súdu sa však týkajú len postavenia žalobcov v Taliansku.

( 9 ) Bod 7 písomných pripomienok fínskej vlády a bod 5 písomných pripomienok rumunskej vlády.

( 10 ) Súdny dvor v rozsudku z 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976), potvrdil, že smernica 96/71 sa uplatňuje na prípady nadnárodného poskytovania služieb v odvetví cestnej dopravy, po tom, čo preskúmal okolnosti, za ktorých sú pracovníci v tomto odvetví „vysielaní“ v zmysle uvedenej smernice. Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/957 z 28. júna 2018, ktorou sa mení smernica 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. EÚ L 173, 2018, s. 16), sa podľa svojho článku 3 ods. 3 bude uplatňovať na odvetvie cestnej dopravy od 2. februára 2022.

( 11 ) Článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 96/71, pričom tým nie je dotknuté uplatnenie výhodnejších pracovných podmienok (pozri odsek 7). Toto ustanovenie pripúšťa výnimky.

( 12 ) Odkazujem na návrhy, ktoré som predniesol vo veci Maďarsko/Parlament a Rada (C‑620/18, EU:C:2020:392, bod 191 a nasl.). Pokiaľ ide o vzťah medzi nariadením Rím I a smernicou 96/71, pozri odôvodnenie 34 a článok 23 tohto nariadenia, ako aj odôvodnenia 7 až 11 tejto smernice.

( 13 ) Je pravda, že vnútroštátny súd v opise vnútroštátneho právneho rámca uvádza ustanovenia, ktorými sa preberá uvedená smernica, ako je článok 4 Legea nr. 344/2006 privind detașarea salariaților în cadrul prestării de servicii transnaționale (zákon č. 344/2006 o vysielaní pracovníkov v rámci nadnárodného poskytovania služieb). Výslovne však netvrdí, že tieto ustanovenia sa uplatnia, a je možné, že uvedená citácia je uvedená len z dôvodu citácie článku 7a tohto zákona, ktorý sa vzťahuje na prípady medzinárodnej prepravy v inom režime, než je režim vyslania.

( 14 ) Stručný opis skutkového stavu v rozhodnutiach vnútroštátneho súdu ukazuje, že poskytovanie služieb zamestnancami sa neuskutočňovalo len počas príležitostnej cesty do cudzej krajiny. Z tohto dôvodu sa domnievam, že v posudzovaných situáciách môže dôjsť k stretu rôznych právnych poriadkov v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia Rím I.

( 15 ) Bod 10 rozhodnutia vnútroštátneho súdu vo veci C‑152/20.

( 16 ) Toto slabšie postavenie sa prejavuje predovšetkým vo vyjednávacej pozícii.

( 17 ) Ochrana zamestnanca môže vyplývať aj z iných ustanovení: napríklad z „imperatívnych noriem“, ktorými sa budem zaoberať neskôr, alebo z výhrady verejného poriadku (článok 9, resp. článok 21 nariadenia Rím I).

( 18 ) Aj keď existujú rozdiely medzi znením dohovoru z roku 1980 a znením platného nariadenia, podstatne nemenia toto ustanovenie ani nemajú vplyv na otázky, ktorými sa zaoberám v týchto návrhoch.

( 19 ) Rozsudky z 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, bod 34), a z 15. decembra 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842; ďalej len „rozsudok Voogsgeerd“, bod 24), ako aj rozsudok Schlecker, bod 22.

( 20 ) Toto ustanovenie nevychádza výlučne z myšlienky zvýhodnenia zamestnanca. Zavádza sofistikovaný mechanizmus, ktorý uprednostňuje ako hraničný ukazovateľ dohodu zmluvných strán a koriguje výsledok tejto voľby, ak je to potrebné na ochranu jednej zo zmluvných strán, vzhľadom na právny poriadok, s ktorým má zmluva užšiu väzbu.

( 21 ) Neobmedzuje tieto právne poriadky ani v súvislosti so spotrebiteľskými zmluvami uvedenými v článku 6 ods. 1 Mechanizmus ochrany spotrebiteľa, ktorý je „slabšou stranou“ v zmysle nariadenia, sa zhoduje s mechanizmom stanoveným pre zamestnancov v článku 8. S praktickým uplatňovaním oboch mechanizmov sa spájajú podobné ťažkosti. Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, bod 49), pokiaľ ide o pracovné zmluvy, a návrh odlišného uplatňovania týkajúci sa spotrebiteľských zmlúv, ktorý predstavil generálny advokát Saugmandsgaard Øe v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, bod 100).

( 22 ) Rozsudok Voogsgeerd, bod 25.

( 23 ) Pokiaľ ide o vzťah subsidiarity medzi týmto pravidlom a predchádzajúcim pravidlom, ktorý vyplýva zo zámeru normotvorcu zabezpečiť primeranú ochranu zamestnanca, pozri rozsudok Voogsgeerd, body 32, 34 a 35.

( 24 ) Odsek 4 článku 8 sa neuplatní subsidiárne: môže sa uplatniť namiesto ktoréhokoľvek z dvoch predchádzajúcich hraničných ukazovateľov, pokiaľ sa preukáže, že skutočne existuje krajina, s ktorou má zmluva užšiu väzbu než s krajinou určenou prostredníctvom uvedených ukazovateľov.

( 25 ) Dochádza tak k situácii označovanej ako „dépeçage“, resp. k uplatneniu viacerých právnych poriadkov na rôzne aspekty toho istého zmluvného vzťahu. Normotvorcu Únie neodradili ťažkosti s prispôsobovaním, ktoré uvedený stav spôsobuje v praxi: naopak článok 3 ods. 1 nariadenia Rím I dovoľuje samotným zmluvným stranám zvoliť si viaceré právne poriadky pre rôzne časti zmluvy.

( 26 ) Takto to vysvetlil generálny advokát Wahl v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, bod 24).

( 27 ) Pokiaľ ide o spôsob určenia krajiny, v ktorej sa obvykle vykonáva práca, v zmysle článku 8 ods. 2, pozri rozsudok z 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, body 45, 48 a 49), a rozsudok Voogsgeerd, body 37 až 40.

( 28 ) Rozsudok Schlecker, bod 38. Súdny dvor odmieta názor, že ustanovenie o „užšej väzbe“ v nariadení má v porovnaní s dohovorom z roku 1980 iný význam, o ktorom údajne svedčí skutočnosť, že sa nachádza v osobitnom a samostatnom odseku článku 8. Na tomto chápaní bol založený návrh Komisie, v ktorom bola okrem oddelenia tohto ustanovenia povinnosť neuplatniť určité právne poriadky nahradená oprávnením prostredníctvom slovesa „nemusí“ („may“): návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I), KOM(2005) 650 v konečnom znení, článok 6 ods. 3.

( 29 ) Rozsudok Schlecker, bod 35.

( 30 ) Tamže, bod 36 a nasl.

( 31 ) Toto slovné spojenie sa nachádza aj v článku 3 ods. 3 a 4, v článku 6 ods. 2 a v článku 11 ods. 5 písm. b) nariadenia Rím I. Hoci jeho význam je vo všetkých týchto ustanoveniach rovnaký, všetky dotknuté ustanovenia nevyhnutne nie sú rovnaké, keďže článok 6 ods. 2 a článok 8 ods. 1 vyžadujú nielen to, aby išlo o ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť, ale aj to, aby slúžili na „ochranu“ spotrebiteľa, resp. zamestnanca. Článok 11 zasa odkazuje výlučne na ustanovenia týkajúce sa formy zmlúv o vecných právach alebo nájme nehnuteľnosti, ktoré platia v právnom poriadku krajiny, v ktorej sa nachádza nehnuteľnosť.

( 32 ) Body 35 až 37 písomných pripomienok Komisie a body 21 a 22 písomných pripomienok fínskej vlády.

( 33 ) Tento pojem je preto odlišný od pojmu „záväzné [kogentné – neoficiálny preklad] zákonné alebo regulačné ustanovenia“, ktorý sa používa v iných oblastiach, napríklad v článku 1 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288): pozri v tejto súvislosti rozsudok z 9. júla 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532).

( 34 ) Na strane 23 správy o dohovore o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, ktorú vypracovali M. Giuliano a P. Lagarde (Ú. v. ES C 327, 1992, s. 1; ďalej len „Giulianova a Lagardeova správa“), boli uvedené ako príklady normy týkajúce sa výpovede alebo bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci. Generálny advokát Wahl v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, bod 34), doplnil normy týkajúce sa podmienok priznania odstupného v prípade prepustenia. Generálna advokátka Trstenjak v návrhoch, ktoré predniesla vo veci Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, bod 50), uviedla, že ten istý charakter môže mať norma týkajúca sa prekluzívnej lehoty na podanie žaloby o náhradu škody spôsobenej protiprávnym vypovedaním zmluvy.

( 35 ) Štátu, s ktorým majú všetky ostatné prvky situácie v čase voľby väzbu.

( 36 ) Totožného s článkom 1 ods. 1 nariadenia Rím I [poznámka prekladateľa: slovenský preklad týchto ustanovení nie je totožný].

( 37 ) Giulianova a Lagardeova správa, s. 17.

( 38 ) Tieto normy sú uvedené v článku 6 ods. 2.

( 39 ) V rozsudku zo 17. októbra 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, bod 47), boli imperatívne normy v kontexte dohovoru z roku 1980 vymedzené ako „ustanoven[ia], ktorých dodržiavanie bolo považované za kľúčové na zachovanie politickej, sociálnej alebo hospodárskej organizácie dotknutého členského štátu, takže ich dodržiavanie je uložené všetkým osobám nachádzajúcim sa na území tohto členského štátu alebo pre každý právny vzťah lokalizovaný v tomto členskom štáte…“. Táto definícia je kodifikovaná v článku 9 nariadenia Rím I.

( 40 ) Článok 9 ods. 1 in fine.

( 41 ) Rozsudok z 18. októbra 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, bod 42 a nasl., ako aj výrok): „článok 9 ods. 3… vylučuje možnosť konajúceho súdu, aby ako právne normy uplatnil iné imperatívne normy, než sú imperatívne normy štátu konajúceho súdu alebo štátu, kde sa vykonali alebo sa musia vykonať záväzky vyplývajúce zo zmluvy, nebráni však tomu, aby uvedený súd zohľadnil tieto iné imperatívne normy ako skutkovú okolnosť, pokiaľ to stanovuje vnútroštátne právo, ktoré je podľa ustanovení tohto nariadenia rozhodné pre zmluvu“.

( 42 ) Nariadenie Rím I podľa jeho článku 9 ods. 2 neobmedzuje uplatňovanie týchto noriem právneho poriadku štátu konajúceho súdu, ale ho ani nevyžaduje.

( 43 ) Článok 9 ods. 3 nariadenia Rím I.

( 44 ) K tomu dochádza v článkoch uvedených v bode 67 vyššie.

( 45 ) Odôvodnenie 37 nariadenia Rím I.

( 46 ) Vo veci C‑152/20 zmluvné strany tvrdili, že sa uplatnia talianske predpisy obsiahnuté v kolektívnej zmluve.

( 47 ) Rozsudok z 12. februára 2015, Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, bod 29). V právnej náuke sa diskutuje, či by vnútroštátne predpisy, ktorými sa preberá tento „základ ochrany“ určený pre domácich a zahraničných vyslaných pracovníkov, mali byť sformulované nielen ako kogentné v zmysle článku 8 nariadenia Rím I, ale ako skutočné „imperatívne normy“ v zmysle článku 9 ods. 1 Pozri PIIR, R.: Safeguarding the posted worker. A private international law perspective. In: European Labour Law Journal, 2019, s. 101 až 115, najmä s. 111 a 112.

( 48 )

( 49 ) Pokiaľ ide o minimálnu mzdu v „sociálnej Európe“, pozri návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o primeraných minimálnych mzdách v Európskej únii z 28. októbra 2020, COM(2020) 682 final.

( 50 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 28. júna 2018, ktorou sa mení smernica 96/71/ES o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. EÚ L 173, 2018, s. 16). Odkazujem na návrhy, ktoré som predniesol vo veci Maďarsko/Parlament a Rada (C‑620/18, EU:C:2020:392), a na rozsudok z 8. decembra 2020vydaný v uvedenej veci (EU:C:2020:1001).

( 51 ) Vnútroštátny súd nespresňuje, ktoré zložky tvoria v rumunskom právnom poriadku „minimálnu mzdu“ ani aký by bol podľa jeho názoru referenčný pojem v talianskom a nemeckom právnom poriadku.

( 52 ) S výnimkou Dánska.

( 53 ) Odôvodnenie 6 nariadenia Rím I.

( 54 ) Rozsudok zo 17. októbra 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, bod 49).

( 55 ) Táto voľba je upravená priamo hmotnoprávnymi predpismi, ako je to v prípade jej formy, jej dosahu a okamihu jej uskutočnenia v článku 3 ods. 1 a 2, alebo nepriamo tým, že v odseku 5 toho istého článku sa je stanovené, ako sa má určiť vnútroštátny právny poriadok, podľa ktorého sa má posúdiť existencia a platnosť súhlasu s voľbou v prípade, ak sú sporné.

( 56 ) Tento režim je zmenený s cieľom zohľadniť osobitné vlastnosti zmluvného vzťahu v článku 5 ods. 2 (zmluvy o preprave cestujúcich), v článku 6 ods. 2 (niektoré zmluvy uzavreté spotrebiteľmi za určitých okolností), v článku 7 ods. 3 (určité poistné zmluvy) a v článku 8 ods. 1 (individuálne pracovné zmluvy).

( 57 ) Pozri naopak formálne požiadavky týkajúce sa doložky o voľbe rozhodného práva v iných predpisoch: napríklad článok 7 nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10), alebo článok 23 nariadenia Rady (EÚ) 2016/1103 z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových režimov manželov (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 1).

( 58 ) Odôvodnenie 12 nariadenia Rím I.

( 59 ) Tamže.

( 60 ) V týchto veciach je zmluva doplnená ustanoveniami rumunského Zákonníka práce.

( 61 ) Bod 20 a nasl. jej písomných pripomienok.

( 62 ) Mechanizmus „zahrnutia odkazu“ predstavuje uplatnenie materiálnej (a nie kolíznej) autonómie vôle. Je spomenutý v odôvodnení 13 nariadenia Rím I: zmluvné strany môžu „zahrn[úť] odka[z] na právny poriadok neštátnej povahy alebo na medzinárodný dohovor do ich zmluvy“.

( 63 ) Na mojom názore nič nemení skutočnosť, že ide o všeobecný odkaz na „zákonník“, a nie na niektoré konkrétne ustanovenia – rozhodujúce je postavenie alebo význam ustanovení, ktoré sú výslovne uvedené v zmluve, v právnom poriadku ako celku.

( 64 ) Ako som už uviedol, neexistuje taxatívny výpočet faktorov, ktoré majú vplyv na voľbu. Musia to byť, samozrejme, faktory súvisiace so zmluvou a s okolnosťami, za ktorých sa zmluva uzatvára a plní. Ako príklad možno – okrem už spomenutej voľby súdu – uviesť jazyk, v ktorom je zmluva vyhotovená (najmä použitie právnickej terminológie špecifickej pre určitý právny poriadok), miesto uzatvorenia a miesto plnenia zmluvných záväzkov, existenciu predchádzajúcich zmlúv medzi zmluvnými stranami, na ktoré sa uplatnil konkrétny právny poriadok, alebo (ako je to v týchto veciach) použitie tlačiva spojeného s konkrétnym právnym poriadkom.

( 65 ) Pozri uvedené body 103 až 106 nižšie.

( 66 ) Článok 3 ods. 5, ktorý odkazuje na článok 10 ods. 1 nariadenia Rím I.

( 67 ) Súhlasím teda so stanoviskom Komisie, ktorá zdôrazňuje (bod 19 jej písomných pripomienok), že ak zamestnávateľ vloží do vopred sformulovanej štandardnej pracovnej zmluvy doložku o voľbe rozhodného práva, je to prípustné a neodporuje to požiadavke skutočného súhlasu podľa článku 3 nariadenia Rím I.

( 68 ) Súdny dvor v bode 67 rozsudku z 28. júla 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612), odkazuje na návrhy, ktoré v tejto veci predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe (C‑191/15, EU:C:2016:388). Vopred formulovaná doložka je nekalá, „ak zahŕňa určité osobitosti, ktoré sú jej vlastné vzhľadom na jej znenie a kontext a spôsobujú značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán“.