NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

prednesené 14. júla 2011 ( )

Vec C‑27/09 P

Francúzska republika





proti





People’s Mojahedin Organization of Iran

„Odvolanie – Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu – Zmrazenie finančných prostriedkov a kapitálu“





Obsah





Úvod

Právny rámec

Právna úprava Európskej únie

Právna úprava ľudských práv

Okolnosti predchádzajúceho sporu

PMOI

Udalosti bezprostredne predchádzajúce prijatiu dotknutého rozhodnutia, vrátane prijatia predmetného rozhodnutia

Napadnutý rozsudok

Odvolanie

Prípustnosť

Podstata veci

Prvý odvolací dôvod (údajné porušenie práva na obhajobu)

Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 1) obdobie medzi 7. májom 2008 a 9. júnom 2008

Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 2) obdobie medzi 9. júnom 2008 a 15. júlom 2008

Požiadavka oznámenia PMOI

Druhý a tretí odvolací dôvod

Druhý odvolací dôvod (údajné porušenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931)

Tretí odvolací dôvod (údajné porušenie práva na účinnú súdnu ochranu)

Prvý argument: „nesprístupnené informácie neboli uplatnené“

Druhý argument: „nesprístupnené informácie boli dôverné“

– Úloha, ktorú zastávajú vnútroštátne orgány členských štátov

Konanie pred Radou

– V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „súdny orgán“

– V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „rovnocenný orgán“

Rokovací poriadok Všeobecného súdu

– Pôsobnosť

– Použitie dôverných dôkazov

– Potreba rešpektovať záruky Európskej únie v oblasti ľudských práv

– Povaha preskúmania, ktoré musí vykonať súd Európskej únie a jeho rozsah

Záverečná poznámka

O trovách

Návrh

Úvod

1. Francúzska republika vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa (teraz „Všeobecný súd“)( ) zo 4. decembra 2008 vo veci T‑284/08 vo veci People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada (ďalej len „napadnutý rozsudok“).( )

2. Týmto rozsudkom Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Rady 2008/583/ES (ďalej len „dotknuté rozhodnutie“)( ) v rozsahu, v akom sa týka People’s Mojahedin Organization of Iran (ďalej len „PMOI“). Cieľom tohto rozhodnutia bolo zachovať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktivít a ekonomických zdrojov PMOI v rámci Európskej únie.

3. Sled udalostí, ktoré predchádzali prijatiu napadnutého rozsudku je zložitý. Pre jednoduchšie pochopenie, som uviedla hlavné udalosti v základnej časti týchto návrhov a podrobnú chronológiu som zahrnula do samostatnej prílohy.

4. Okolnosti predchádzajúce sporu je potrebné chápať v zmysle výrazného nárastu medzinárodného terorizmu v posledných rokoch a v zmysle reakcií zo strany Organizácie Spojených národov a Európskej únie na hrozbu, akou bol a naďalej zostáva terorizmus.

Právny rámec

5. Dňa 28. septembra 1999 Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov prijala rezolúciu č. 1373 (2001). Článok 1 písm. c) tejto rezolúcie okrem iného stanovuje, že „... všetky štáty majú... c) bezodkladne vykonať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristických činov alebo ktoré sa zúčastňujú alebo napomáhajú páchaniu takýchto činov, subjektov patriacich týmto osobám alebo nimi kontrolovaných, a osôb a subjektov konajúcich v mene alebo na pokyn týchto osôb a subjektov…“.

Právna úprava Európskej únie

6. V rámci dohôd o vykonávaní rezolúcie 1373 (2001) v rámci Európskej únie prijala Rada dňa 27. decembra 2001 spoločnú pozíciu 2001/931( ).

7. Odôvodnenie č. 7 tejto spoločnej pozície stanovuje:

„Konanie Spoločenstva je potrebné pre vykonanie niektorých z týchto doplňujúcich opatrení; konanie členských štátov je tiež potrebné, najmä pokiaľ ide o uplatňovanie foriem policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach.“

8. Článok 1 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje:

„1. Táto spoločná pozícia sa v súlade s ustanoveniami nasledujúcich článkov uplatní na osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov, ktoré sú uvedené na zozname v prílohe.

2. „Na účely tejto spoločnej pozície‚ osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických činov‘ znamená:

– osoby, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristického činu, alebo sa zúčastňujú na páchaní teroristického činu alebo mu napomáhajú,

– skupiny a subjekty, ktoré sú priamo alebo nepriamo vo vlastníctve takýchto osôb, alebo sú nimi kontrolované; a osoby, skupiny a subjekty, ktoré konajú v mene alebo pod vedením takýchto osôb, skupín a subjektov vrátane financií odvodených alebo vytvorených z majetku, ktorý vlastnia priamo alebo nepriamo alebo kontrolujú takéto osoby a pridružené osoby, skupiny a subjekty.

3. Na účely tohto spoločného stanoviska ‚teroristický čin‘ znamená jeden z nasledovných úmyselných činov, ktorý vzhľadom na svoju povahu alebo kontext môže vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu, ako je definovaný ako trestný čin podľa vnútroštátnych právnych predpisov, ak bol spáchaný s cieľom:

i) závažného zastrašovania obyvateľstva, alebo

ii) neprimeraného nútenia vlády alebo medzinárodnej organizácie, aby vykonali alebo sa zdržali výkonu akéhokoľvek činu, alebo

iii) vážne destabilizovať alebo zničiť základné politické, ústavné, hospodárske a sociálne štruktúry krajiny alebo medzinárodnej organizácie:

a) útoky na životy osôb, ktoré môžu spôsobiť smrť;

b) útoky na fyzickú integritu osoby;

c) únosy alebo branie rukojemníka;

d) spôsobenie rozsiahleho poškodenia štátneho alebo verejného zariadenia, dopravného systému, zariadenia infraštruktúry vrátane informačného systému, pevnej rampy umiestnenej na kontinentálnej plošine, verejného miesta alebo súkromného majetku, ktoré môže ohroziť ľudský život alebo mať za následok vážnu hospodársku stratu;

e) únos/obsadenie lietadiel, lodí alebo ostatných prostriedkov verejnej alebo nákladnej dopravy;

f) výroba, vlastnenie, získanie, preprava, dodávka alebo použitie zbraní, výbušnín alebo jadrových alebo chemických zbraní, ako aj výskum a vývoj biologických a chemických zbraní;

g) uvoľnenie nebezpečných látok alebo vyvolanie požiarov, výbuchov alebo záplav, ktorých účinok má ohroziť ľudský život;

h) zasahovanie alebo prerušenie dodávky vody, energie alebo iných základných prírodných zdrojov, čo má mať za následok ohrozenie ľudského života;

i) vyhrážanie spáchaním niektorého z horeuvedených činov pod písmenami a) až h);

j) riadenie teroristickej skupiny;

k) účasť na aktivitách teroristickej skupiny, okrem iného aj poskytovaním informácií alebo materiálnych zdrojov alebo financovaním jej činností akýmkoľvek spôsobom s vedomím skutočnosti, že takáto účasť prispeje k zločineckým aktivitám tejto skupiny.

Na účely tohto odseku „teroristická skupina“ znamená štruktúrovanú skupinu viac ako dvoch osôb vytvorenú na dlhšie obdobie a ktorá na základe dohody pácha teroristické činy. „Štruktúrovaná skupina“ znamená skupinu, ktorá nie je sformovaná náhodne s cieľom bezprostredného páchania teroristického činu a ktorá nepotrebuje mať formálne určené úlohy pre svojich členov, kontinuitu členstva v nej alebo rozvinutú štruktúru.

4. Zoznam v prílohe sa vypracuje na základe presných informácií alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie, účasť alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch alebo odsúdení za takéto skutky. Do tohto zoznamu sa môžu zaradiť osoby, skupiny a subjekty, ktoré Bezpečnostná rada OSN identifikovala ako prepojené s terorizmom, a proti ktorým nariadila sankcie.

Na účely tohto odseku ‚príslušný orgán‘ znamená súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť.

5. Rada sa postará o zabezpečenie toho, aby k menám fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedeným na zozname v prílohe bol pripojený dostatok podrobných údajov, aby bola možná efektívna identifikácia konkrétnych ľudí, právnických osôb, subjektov alebo orgánov, a tým sa uľahčilo zbavenie viny tých, ktorí majú také isté alebo podobné meno.

6. Mená osôb a subjektov na zozname v prílohe sa budú v pravidelných intervaloch a najmenej raz za šesť mesiacov revidovať, aby sa zabezpečilo, že existujú dôvody pre ich zachovanie na tomto zozname.“

9. Článok 4 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje:

„Členské štáty si prostredníctvom policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach v rámci hlavy VI Zmluvy o Európskej únii navzájom poskytnú čo najširšiu možnú pomoc pri predchádzaní a boji proti teroristickým činom. Na tento účel na žiadosť plne využijú pri vyšetrovaniach a konaniach, ktoré vedú ich orgány proti ktorýmkoľvek osobám alebo subjektom [entitám – neoficiálny preklad] uvedeným na zozname v prílohe, svoje existujúce právomoci v súlade s aktmi Európskej únie a inými medzinárodnými dohodami, dojednaniami a dohovormi, ktoré sú záväzné pre členské štáty.“

10. Príloha ku spoločnej pozícii 2001/931 nezahrňovala PMOI.

11. Vzhľadom na to, že sa Rada domnievala, že nariadenie bolo nevyhnutné pre vykonanie opatrení opísaných v spoločnej pozícií 2001/931 na úrovni Európskej únie, prijala Rada nariadenie č. 2580/2001 (ďalej len „nariadenie“).( )

12. Článok 1 ods. 6 tohto nariadenia obsahuje nasledujúcu definíciu:

„Kontrola právnickej osoby, skupiny alebo subjektu“ znamená ktorékoľvek z týchto:

a) mať právo menovať alebo odvolať väčšinu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu takejto právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;

b) vymenovať iba na základe výkonu svojho hlasovacieho práva väčšinu členov správnych, riadiacich alebo dozorných orgánov právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, ktorí zastávali funkciu v súčasnom a počas predchádzajúceho finančného roka;

c) samostatne riadiť, podľa dohody s ostatnými akcionármi alebo členmi právnickej osoby, skupiny alebo subjektu, väčšinu hlasovacích práv tejto právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;

d) mať právo uplatňovať dominantný vplyv na právnickú osobu, skupinu alebo subjekt podľa dohody uzavretej s touto právnickou osobou, skupinou alebo subjektom alebo podľa ustanovenia v jej zakladacej listine alebo stanovách obchodnej spoločnosti, kde právo, ktorým sa riadi táto právnická osoba, skupina alebo subjekt, povoľuje, aby sa podriadila takejto dohode alebo ustanoveniu;

e) mať právomoc uplatňovať právo na vykonávanie dominantného vplyvu uvedeného v bode d) bez toho, aby bola daná osoba držiteľom takéhoto práva;

f) mať právo používať všetky alebo časť aktív právnickej osoby, skupiny alebo subjektu;

g) riadenie podniku právnickej osoby, skupiny alebo subjektu na zjednotenom základe pri zverejňovaní konsolidovaných účtov;

h) zdieľať spoločne a nerozdielne finančné záväzky právnickej osoby, skupiny alebo subjektu alebo ručiť za ne.“

13. Článok 2 nariadenia stanovuje:

„1. S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6:

a) všetky fondy [, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje], ktoré vlastní alebo má v držbe právnická osoba, skupina alebo subjekt zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3 [sa zmrazia];

b) žiadne fondy, finančné aktíva alebo ekonomické zdroje nebudú priamo alebo nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3.

...

3. Rada konajúc jednomyseľne ustanoví, preskúma a zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení stanovených v článku 1 ods. 4, 5 a 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP vzťahuje toto nariadenie; takýto zoznam bude pozostávať z:

i) fyzických osôb, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;

ii) právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré páchajú, pokúšajú sa o spáchanie, zúčastňujú sa alebo napomáhajú spáchaniu ktoréhokoľvek teroristického činu;

iii) právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré vlastní alebo riadi jedna alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii) alebo

iv) fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov, ktoré konajú v mene alebo riadia jednu alebo niekoľko fyzických alebo právnických osôb, skupín alebo subjektov uvedených v bodoch i) a ii).“

14. Článok 8 nariadenia stanovuje:

„Členské štáty, Rada a Komisia sa navzájom informujú o opatreniach prijatých podľa tohto nariadenia a vzájomne si poskytnú relevantné informácie, ktoré majú k dispozícii v súvislosti s týmto nariadením, konkrétne informácie obdržané podľa článkov 3 a 4, a ktoré sa týkajú problémov s porušením a výkonom rozhodnutí alebo rozhodnutí vynesených vnútroštátnymi súdmi.“

15. Rozhodnutím č. 2001/927( ) prijala Rada pôvodný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa nariadenie uplatňovalo. Názov PMOI sa na ňom nenachádzal.

16. V prílohe spoločnej pozícii 2002/340 z 2. mája 2002( ) stanovila Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovala spoločná pozícia 2001/931. Bod 2 tejto prílohy, pod názvom „Skupiny a subjekty“, zahrňoval zápis týkajúci sa PMOI, ktorý bol označený takto: „Organizácia Mujahedin-e Khalq (MEK alebo MKO) [okrem ‚Národnej rady odporu Iránu‘ (NCRI)], [tiež známa ako Národná oslobodzovacia armáda Iránu (NLA, militantné krídlo MEK), Mudžahedíni iránskeho ľudu (PMOI), Národná rada odporu, Moslimská spoločnosť iránskych študentov)]“. [neoficiálny preklad]

17. Rozhodnutím 2002/334/ES, tiež z 2. mája 2002( ) prijala Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovalo predmetné nariadenie. Názov PMOI bol uvedený v tomto zozname v rovnakom znení, aké bolo použité v prílohe spoločnej pozície 2002/340.

18. V súlade s článkom 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 a článkom 2 ods. 3 nariadenia, prijala Rada niekoľko ďalších rozhodnutí, ktoré obsahovali zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa spoločná pozícia uplatňovala. Názov PMOI bol naďalej uvedený v prílohách týchto rozhodnutí.

19. Dňa 15. júla 2008 prijala Rada dotknuté rozhodnutie. Názov PMOI bol opätovne uvedený v prílohe tohto rozhodnutia.

20. Rozhodnutím 2009/62,( ) ktoré bolo prijaté po vyhlásení napadnutého rozsudku zo 4. decembra 2008, prijala Rada aktualizovaný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňovalo nariadenie č. 2580/2001. Názov PMOI sa na zozname už nenachádzal.

Právna úprava ľudských práv

21. Článok 15 ods. 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach a základných slobodách (ďalej len „Dohovor“) stanovuje:

„v prípade vojny alebo akéhokoľvek iného verejného ohrozenia štátnej existencie môže každá Vysoká zmluvná strana prijať opatrenia na odstúpenie od záväzkov ustanovených v tomto Dohovore v rozsahu prísne vyžadovanom naliehavosťou situácie, pokiaľ tieto opatrenia nebudú nezlučiteľné s ostatnými záväzkami podľa medzinárodného práva.“

22. Článok 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“),( ) ktorý je nazvaný „Právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“, stanovuje:

„Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.

Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.

...“

Okolnosti predchádzajúceho sporu

PMOI

23. PMOI je iránska politická organizácia.( ) Bola založená v roku 1965, s počiatočným cieľom odporovať režimu iránskeho šacha. Aktívne sa podieľala na protestnom hnutí v Iráne, ktoré nakoniec viedlo k pádu šacha v roku 1979. Neskôr sa rýchlo dostala do konfliktu s fundamentalistickým režimom Ajatolláha Chomejního. Na konci roka 1981, mnoho z jeho členov a prívržencov odišlo do exilu a ich hlavným útočiskom sa stalo Francúzsko. V roku 1986, po rokovaniach medzi francúzskymi a iránskymi úradmi, však s nimi francúzska vláda zaobchádzala ako s nežiaducimi cudzincami a vedenie PMOI, s niekoľkými tisíckami prívržencov vrátila do Iraku. Mali tam veľký sklad zbraní, vrátane tankov a raketometov, a to až do obsadenia tejto krajiny koaličnými silami v roku 2003. Z Iraku poskytovali vojenskú podporu svojmu hostiteľovi vo vojne proti Iránu až do jej konca. V Iráne vykonávali násilné operácie až do roku 2001.

24. Od roku 2001, a konkrétne od obsadenia Iraku v roku 2003, PMOI vedie nepretržitú kampaň smerujúcu k zlegalizovaniu svojho postavenia, ako svetského, demokratického hnutia, ktorého cieľom je pokojné zvrhnutie súčasného iránskeho režimu. Na mimoriadnom zjazde v Iraku v júni 2001, PMOI oficiálne vyhlásila, že sa rozhodla zastaviť všetky vojenské akcie alebo operácie v Iráne.

25. Teroristická činnosť, do ktorej bola predtým PMOI zapojená, však viedla k tomu, že bola v niekoľkých krajinách označená za teroristickú organizáciu. Uznesením, ktoré nadobudlo účinnosť 8. októbra 1997, Secretary of State (minister zahraničných vecí) Spojených štátov označil PMOI za „zahraničnú teroristickú organizáciu“ v tejto krajine.( ) Dňa 28. marca 2001, Secretary of State for the Home department (minister vnútra) Spojeného kráľovstva (ďalej len „Home Secretary“) vydal na základe Terrorism Act 2000 uznesenie, ktorého cieľom bolo označiť PMOI, ako zakázanú teroristickú organizáciu v tomto členskom štáte.( )

26. Tieto kroky viedli tiež k zásahu proti údajným členom PMOI vo Francúzsku. V apríli 2001 „prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu“ pri Tribunal de grande instance v Paríži začala vyšetrovanie( ) vo veci ‚združovania na účely prípravy teroristických aktov‘ podľa francúzskeho zákona 96/647 z 22. júla 1996. Vyšetrovanie bolo zamerané aj na ‚financovanie teroristickej skupiny‘ podľa francúzskeho zákona 2001/1062 z 15. novembra 2001.

27. Dňa 17. júna 2003 francúzska polícia vykonala domovú prehliadku kancelárií PMOI v Auvers-sur-Oise vo Francúzsku.( ) Zadržala mnoho osôb a niektoré z nich zostali vo vyšetrovacej väzbe. Aj keď bola nájdená značná suma peňazí, nebolo začaté žiadne trestné stíhanie.

28. Okrem vyšetrovania uvedeného vyššie v bode 26, vzniesla prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu dňa 19. marca a 13. novembra 2007 dodatočné obvinenia proti údajným členom PMOI. Išlo najmä o obvinenia z ‚legalizácie priamych alebo nepriamych príjmov pochádzajúcich z podvodného konania proti mimoriadne zraniteľným osobám a organizovaného podvodu‘ v spojení s teroristickou činnosťou.

29. V tom čase v Spojenom kráľovstve, dňa 30. októbra 2006, PMOI napadla rozhodnutie Home Secretary o jej zakázaní na Proscribed Organisations Appeal Commission (odvolacia komisia zaoberajúca sa zakázanými organizáciami, ďalej len „POAC“). Podstatou jej odvolania bolo, že bez ohľadu na povahu svojej činnosti v čase jej zákazu, sa PMOI od tej doby vzdala terorizmu a odmietala násilie.

30. Vo svojom rozhodnutí POAC vyhovela odvolaniu PMOI. Rozhodnutie Home Secretary o zakázaní PMOI označila za „ zvrátené“.

31. Rozsudkom zo 7. mája 2008( ) Court of Appeal (England and Wales) zamietol žiadosť Home Secretary o povolenie podať odvolanie proti rozhodnutiu POAC a nariadil Home Secretary, aby PMOI legalizoval.

Udalosti bezprostredne predchádzajúce prijatiu dotknutého rozhodnutia, vrátane prijatia predmetného rozhodnutia

32. Pred prijatím dotknutého rozhodnutia došlo k niekoľkým udalostí, ktoré nasledovali rýchlo alebo relatívne rýchlo po sebe.

33. Dňa 9. júna 2008 Francúzska republika poskytla Rade ďalšie informácie týkajúce sa PMOI, ktoré podľa názoru tohto členského štátu odôvodňovali jej ponechanie na zozname osôb, skupín a subjektov, ktorých prostriedky boli zmrazené podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia.

34. Následne sa uskutočnil rad rokovaní pracovnej skupiny Rady zodpovednej za vykonávanie spoločnej pozície 2001/931 (ďalej len „pracovná skupina CP 931“).( ) Po schválení dotknutého rozhodnutia a odôvodneniach tejto pracovnej skupiny dňa 4. júla 2008, sa v ten istý deň uskutočnilo stretnutie poradcov pracovnej skupiny Rady (RELEX) pre zahraničné vzťahy, kde sa dosiahla dohoda o aktualizovanom znení textu dotknutého rozhodnutia. Táto verzia bola následne odovzdaná Výboru stálych zástupcov a týmto výborom schválená 9. júla 2008. Dotknuté rozhodnutie bolo prijaté 15. júla 2008.

35. Medzičasom, uznesením z 23. júna 2008, ktoré nadobudlo platnosť 24. júna 2008, Home Secretary, v nadväznosti na rozsudok odvolacieho súdu zo 7. mája 2008 odstránil názov PMOI zo zoznamu organizácií zakázaných podľa Terrorism Act 2000 v tomto členskom štáte.

36. Listom z 15. júla 2008, Rada oznámila dotknuté rozhodnutie PMOI. K tomuto listu bolo priložené odôvodnenie.( )

37. Je nesporné, že v žiadnej fáze pred prijatím dotknutého rozhodnutia Rada neinformovala PMOI o nových informáciách alebo nových materiáloch v spise, ktoré podľa názoru Rady, odôvodňovali jej ponechanie na zozname organizácií, ktorých finančné prostriedky boli zmrazené podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 tohto nariadenia.

Napadnutý rozsudok

38. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 21. júla 2008, PMOI podala žalobu proti Rade o zrušenie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa na ňu uplatňovalo.

39. Francúzska republika a Európska komisia mohli byť vedľajšími účastníkmi v týchto konaniach.

40. Na základe dôkazov vydal 26. septembra 2008 Všeobecný súd uznesenie (ďalej len „uznesenie z 26. septembra 2008“), ktorým nariadil Rade, aby mu predložila všetky dokumenty týkajúce sa prijatia dotknutého rozhodnutia, v rozsahu, v akom sa týkali PMOI, bez toho aby boli v tomto štádiu konania PMOI oznámené, pokiaľ by Rada tvrdila, že sú dôverné.

41. Rada vyhovela tomuto uzneseniu v dvoch štádiách. Po prvé, dňa 10. októbra 2008, predložila odpoveď („prvá odpoveď na uznesenie z 26. septembra 2008“), ku ktorej bolo pripojených osem dokumentov. Sedem z nich, ktoré neboli klasifikované ako dôverné, boli riadne zaslané PMOI. Ôsmy dokument obsahoval dôvernú verziu jedného z dokumentov obsiahnutých v ostatných prílohách. Nebol preto PMOI poskytnutý.

42. V prvej odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008 Rada uviedla, že v tomto štádiu konania nie je schopná predložiť niektoré ďalšie dokumenty, ktoré by predstavovali navrhovaný nový základ pre zaradenie PMOI na zoznam a vysvetľovali dôvody pre jej návrh, pretože boli Francúzskou republikou označené ako dôverné a nemohli byť k dispozícii v čase, keď bola predložená odpoveď. Tieto dokumenty boli rozoslané pracovnej skupine CP 931 v rámci postupu, ktorý viedol k prijatiu dotknutého rozhodnutia.

43. Tieto ďalšie dokumenty boli riadne uvedené v prílohe k druhej odpovedi Rady (ďalej len „druhá odpoveď na uznesenie z 26. septembra 2008“), predloženej 6. novembra 2008. V tejto odpovedi, Rada informovala Všeobecný súd, že Francúzska republika potom dokončení vnútroštátnych postupov potrebných na odtajnenie troch dotknutých dokumenty, súhlasila s oznámením prvých dvoch dokumentov v plnom rozsahu; a súhlasila s oznámením tretieho dokumentu za podmienky vyškrtnutia dvoch častí. Tieto časti obsahovali informácie uvedené v bode 3 písm. a) a bode 3 písm. f) prílohy 3 odpovede [prípadne „informácie v bode 3 písm. a)“ a „informácie v bode 3 písm. f)“].

44. Rozsudkom zo 4. decembra 2008, Všeobecný súd vyhovel žalobe PMOI a zaviazal Radu na náhradu trov konania.

45. PMOI predložila Všeobecnému súdu šesť žalobných dôvodov. Pokiaľ ide o tie, ktoré sú relevantné v tomto odvolaní, ide v prvom rade o porušenie práva na obhajobu, tým že Rada prijala dotknuté rozhodnutie, bez toho, aby predtým informovala PMOI o nových informáciách alebo nových materiáloch v spise, ktoré podľa názoru Rady, odôvodňovali ponechanie PMOI na zozname osôb, skupín a subjektov, ktorých prostriedky boli zmrazené podľa článku 2 ods. 3 nariadenia.

46. Všeobecný súd rieši tento žalobný dôvod v bodoch 36 až 47 napadnutého rozsudku.

47. V bode 39 uviedol: „Súd prvého stupňa zastáva názor, že argumentácia Rady vôbec neodôvodňuje jej údajnú nemožnosť prijať napadnuté rozhodnutie v takom konaní, v ktorom by sa dodržalo právo žalobkyne na obhajobu.“

48. Konkrétne, Všeobecný súd rozhodol, že údajná naliehavosť sa v nijakom prípade nepreukázala. Aj za predpokladu, že Rada nemala povinnosť odstrániť žalobkyňu zo sporného zoznamu ihneď po rozhodnutí POAC z 30. novembra 2007, vyhlásením rozsudku Court of Appeal 7. mája 2008 sa pre ňu definitívne skončila možnosť opierať sa o rozhodnutie Home Secretary, ktoré slúžilo ako základ pre pôvodné rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov žalobkyne. Medzi týmto dátumom a dátumom prijatia napadnutého rozhodnutia (15. júl 2008) pritom uplynulo viac než dva mesiace. Rada v tejto súvislosti nevysvetlila, prečo nemohla prijať potrebné kroky ihneď po 7. máji 2008 s cieľom vyčiarknuť žalobkyňu zo sporného zoznamu, alebo ju ponechať na tomto zozname na základe nových dôkazov (bod 40).

49. Navyše, aj keby sa pripustilo, že prvé informácie o trestnom stíhaní začatom v apríli 2001 v Paríži predložili francúzske orgány Rade až v júni 2008, nemožno tým vysvetliť, prečo sa tieto nové skutočnosti nemohli zaslať aj PMOI, ak mala Rada v úmysle ich proti PMOI použiť (bod 41).

50. Skutkovo aj právne je preto nesprávne tvrdenie, že po viac alebo menej simultánnom nadobudnutí účinnosti uznesenia Home Secretary 24. júna 2008 o vyčiarknutí PMOI a po oznámení( ) nových skutočností francúzskymi orgánmi nové rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov bolo treba prijať tak naliehavo, že nebolo možné dodržať právo žalobkyne na obhajobu (bod 43).

51. Všeobecný súd tiež odmietol tvrdenie Rady, že odôvodnenie oznámené PMOI po prijatí predmetného rozhodnutia jej umožnilo uplatniť svoje právo podať žalobu a súd Spoločenstva mohol vykonávať svoju kontrolu (body 45 a 46).

52. Body 49 až 79 napadnutého rozsudku sa zaoberali zostávajúcimi žalobnými dôvodmi PMOI, ktoré sú relevantné pre toto odvolanie, a to tie, ktoré sa týkajú údajného 1) porušenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia a dôkazného bremena a 2) porušenie práva PMOI na účinnú súdnu ochranu.

53. V bodoch 49 až 55 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odkázal na skoršiu ustálenú judikatúru. Poukázal najmä na to, že na základe článku 10 Zmluvy o ES (teraz v podstate nahradený článkom 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ), sa vzťahy medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva riadia vzájomnými povinnosťami lojálnej spolupráce (bod 52) a pokračoval (v bode 53) vo svojej ustálenej judikatúre,( ) kde uviedol, že pri uplatnení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 nariadenia, je Rada povinná „spoliehať sa, pokiaľ je to možné, na posúdenie príslušného vnútroštátneho orgánu, prinajmenšom ak je to súdny orgán, najmä pokiaľ ide o existenciu „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“, na ktorých je rozhodnutie tohto orgánu založené. Z toho vyplývalo (bod 54), že zatiaľ čo Rada musela preukázať, či zmrazenie finančných prostriedkov bolo zákonne odôvodnené, toto dôkazné bremeno má „relatívne obmedzený predmet“.

54. V bode 55 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pokračoval v uvádzaní svojej ustálenej judikatúry a v tom zmysle uviedol, že hoci Rada disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o podklady, ktoré sa majú zohľadniť pri rozhodovaní o tom, či sa majú prijať opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov, súd Únie zostal aj naďalej povinný preskúmať výklad relevantných skutočností Rady a musel „totiž nielen preveriť vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú súhrn podstatných údajov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili“.( )

55. V bodoch 56 až 58 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol:

„56. ... Súd prvého stupňa konštatuje, že ani informácie uvedené v napadnutom rozhodnutí, v jeho odôvodnení alebo v liste, a dokonca ani informácie uvedené v dvoch odpovediach Rady [na uznesenie z 26. septembra 2008] nespĺňajú vyššie uvedené podmienky vo vzťahu k dôkazom. V dôsledku toho sa v požadovanom právnom rozsahu nepreukázalo, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté v súlade s ustanoveniami článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 [nariadenia].

57. Konkrétne Rada neposkytla Súdu prvého stupňa žiadne presné informácie ani skutočnosti z príslušného spisu, ktoré by preukazovali, že trestné stíhanie, ktoré prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu pri Tribunal de grande instance v Paríži začala v apríli 2001, a dve dodatočné obvinenia z marca a novembra 2007 predstavujú vo vzťahu k žalobkyni rozhodnutie, ktoré spĺňa vymedzenie v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Rada teda neuvádza nijaké dôkazy na podporu svojho tvrdenia.

58. V tejto súvislosti treba doslova citovať relevantné časti prvej odpovede Rady na uznesenie Súdu prvého stupňa o opatreniach na zabezpečenie priebehu konania z 26. septembra 2008:

„3. Ako príprava na prijatie dotknutého rozhodnutia Radou, v rozsahu, v ktorom sa to týka žalobkyne, sa uskutočnili štyri zasadnutia pracovnej skupiny PC 2001/931, konkrétne 2. júna, 13. júna, 24. júna a 2. júla 2008…

...

6. Pre potreby týchto zasadnutí Francúzska republika rozposlala delegáciám tri dokumenty, v ktorých navrhuje nový základ pre zaradenie žalobkyne do zoznamu a objasňuje dôvody svojho návrhu. Tretí dokument obsahuje sčasti text, ktorý sa použil ako odôvodnenie prijaté Radou a ktorý už je súčasťou spisu v tomto konaní. V čase, keď Francúzska republika tieto dokumenty rozposielala, klasifikovala ich ako dôverné. Rada ju informovala o uznesení Súdu prvého stupňa a Francúzska republika v súčasnosti skúma možnosti zmeny klasifikácie týchto dokumentov. Rada však bola informovaná, že vzhľadom na potrebu dodržať podmienky vnútroštátneho práva rozhodnutie nemožno prijať v lehote stanovenej súdnou kanceláriou. Rada preto v tomto okamihu nemôže vyhovieť uzneseniu Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o uvedené dokumenty, pretože ich Súdu prvého stupňa nemôže poskytnúť ani na dôvernom základe. Z toho dôvodu žiada Súd prvého stupňa o pochopenie a zaväzuje sa mu poskytnúť informácie hneď po tom, čo Francúzska republika prijme rozhodnutie v súvislosti s dotknutými dokumentmi.

...

11. Rada chce predovšetkým zdôrazniť, že v súvislosti s francúzskym trestným stíhaním jej neboli poskytnuté nijaké dôkazy, s výnimkou tých, ktoré sú uvedené v odôvodnení. Chápe, že ďalšie dôkazy musia podľa francúzskeho práva zostať dôverné až do ukončenia trestného stíhania. Všetky podstatné skutočnosti, ktoré jej boli poskytnuté, zapracovala do odôvodnenia. Jeden z dokumentov uvedený v bode 6 obsahoval podrobnejší zoznam trestných činov, ktoré sú predmetom vyšetrovania, ale všetky z nich sú všeobecne opísané v odôvodnení (t. j. séria trestných činov, ktoré sú priamo alebo subsidiárne spojené s kolektívnou činnosťou, ktorej cieľom je závažným spôsobom narúšať verejný poriadok prostredníctvom zastrašovania a teroru, ako aj financovanie teroristickej skupiny, legalizácia priamych alebo nepriamych príjmov pochádzajúcich z podvodného konania proti mimoriadne zraniteľným osobám a organizovaný podvod spojený s teroristickou činnosťou).

12. Okrem informácií o povahe vyšetrovaných trestných činov a o podrobnostiach týkajúcich sa dátumu začatia trestného stíhania a vznesenia dodatočných obvinení Rada nemá k dispozícii žiadne ďalšie informácie týkajúce sa trestného stíhania. Nebola informovaná o totožnosti konkrétnych vyšetrovaných osôb; má informácie len o tom, že tieto osoby sú údajnými členmi žalobkyne, ako je to uvedené v odôvodnení. Nie je informovaná ani o ďalšom možnom vývoji trestného stíhania. Stručne povedané, pri prijatí napadnutého rozhodnutia Rade neboli poskytnuté nijaké ďalšie dôkazy ‚uvádzané proti žalobkyni‘ v rámci trestného stíhania, s výnimkou tých, ktoré sa nachádzajú v odôvodnení.“

56. Všeobecný súd ďalej pokračoval v preskúmaní argumentu PMOI, že vnútroštátne rozhodnutia sa týkalo údajných členov tejto organizácie, a nemohlo byť považované za týkajúce sa samotnej organizácie; a tvrdení Rady, že hoci sa predmetné rozhodnutie týkalo osôb, takáto situácia bola „logická a primeraná“, pretože údajné trestné činy takéhoto druhu nemohli byť spáchané samotnou organizáciou, ale len jednotlivcami, ktorí k nej patria, a navyše, keďže samotná PMOI nebola právnickou osobou, nemohla byť predmetom trestného konania. Všeobecný súd rozhodol, že takéto vysvetlenie bolo v rozpore s doslovným znením článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 (bod 64 napadnutého rozsudku). Podporne rozhodol, že aj za predpokladu, že by takýto výklad nebol správny, Rada neposkytla vysvetlenie týkajúce sa „osobitných a konkrétnych dôvodov“, prečo by sa za daných okolností konanie jednotlivcov malo pripísať samotnej PMOI. Toto vysvetlenie „v prejednávanej veci úplne chýba“ (bod 65).

57. Všeobecný súd pokračoval v bodoch 71 až 76 napadnutého rozsudku, kde uviedol:

„71. Súd prvého stupňa napokon uvádza, že na žiadosť francúzskych orgánov Rada odmietla ‚odtajniť‘ bod 3 písm. a) posledného z troch dokumentov uvedených v bode 58,( ) ktorý obsahuje ‚súhrn hlavných bodov, ktoré odôvodňujú ponechanie [OMPI] na európskom zozname‘, ktorý uvedené orgány vypracovali z dôvodu záujmu niektorých delegácií členských štátov. Podľa už citovaného listu MAEE z 3. novembra 2008 adresovaného Rade ‚dotknuté ustanovenia sa týkajú otázok bezpečnosti s dôsledkami pre národnú obranu a z tohto dôvodu podliehajú ochranným opatreniam na obmedzenie ich šírenia podľa článku 413‑9 trestného zákona‘, a preto ‚MAEE nemôže schváliť ich predloženie [Všeobecnému súdu]‘.

72. Pokiaľ ide o tvrdenie Rady, podľa ktorého je zaviazaná dodržiavať zásadu dôvernosti, na ktorú sa odvolávajú francúzske orgány, nie je z neho jasné, prečo predloženie informácií zo spisu súdu Spoločenstva by bolo porušením tejto zásady, ale v prípade oznámenia tých istých skutočností členom Rady, a teda vládam 26 členských štátov, o jej porušenie nešlo.

73. Súd prvého stupňa v každom prípade konštatuje, že Rada pri svojom rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov nie je oprávnená vychádzať z informácií alebo zo skutočností uvedených v spise, ktorý členský štát predložil, pokiaľ tento členský štát nie je ochotný predložiť tento spis súdu Spoločenstva, ktorého úlohou je preskúmanie zákonnosti uvedeného rozhodnutia.

74. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súd prvého stupňa už v rozsudku OMPI (bod 154) rozhodol, že súdne preskúmanie zákonnosti predmetného rozhodnutia sa vzťahuje na posúdenie skutočností a okolností uvádzaných na jeho odôvodnenie, rovnako ako overenie dôkazov a informácií, na ktorých sa toto posúdenie zakladá, ako to Rada výslovne uznala vo svojich písomných vyjadreniach vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. septembra 2005, Yusuf a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (T‑306/01, Zb. s. II‑3533), zrušený v odvolacom konaní rozsudkom Súdneho dvora z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351).( ) Súd prvého stupňa sa musí v tejto súvislosti rovnako ubezpečiť o dodržaní práva na obhajobu a požiadavky odôvodnenia, prípadne o dôvodnosti naliehavých dôvodov výnimočne uvádzaných Radou ako dôvod ich nedodržania.

75. V prejednávanej veci sa toto preskúmanie zdá o to viac nevyhnutné, že predstavuje jedinú procesnú záruku umožňujúcu zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi požiadavkami boja proti medzinárodnému terorizmu a ochranou základných práv. Keďže obmedzenia vykonané Radou voči právu na obhajobu zainteresovaných osôb musia byť vyvážené prísne nezávislým a nestranným súdnym preskúmaním... súd Spoločenstva musí mať právomoc preskúmavať zákonnosť a dôvodnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov bez toho, aby mu v tom bránili utajenie alebo dôvernosť dôkazov a informácií použitých Radou (rozsudok OMPI, bod 155).

76. Skutočnosť, že Rada a francúzske orgány odmietli v prejednávanej veci predložiť informácie obsiahnuté v bode 3 písm. a) posledného z troch dokumentov uvedených v bode 58 dokonca aj samotnému Súdu prvého stupňa, má ten následok, že Súd prvého stupňa nemôže preskúmať zákonnosť napadnutého rozhodnutia.“

Odvolanie

58. Vo svojom odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu predkladá Francúzska republika tri odvolacie dôvody. Podľa prvého z nich sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že nezohľadnil konkrétne okolnosti, za ktorých bolo dotknuté rozhodnutie prijaté. Druhý dôvod vychádza z toho, že sa súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia keď konštatoval, že súdne vyšetrovanie, ktoré sa začalo v Francúzskom nepredstavovalo rozhodnutie zodpovedajúce definícii uvedenej v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Podľa tretieho dôvodu sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že odmietnutie Rady sprístupniť informácie v bode 3 písm. a), neumožnilo tomuto súdu preskúmať zákonnosť predmetného rozhodnutia a porušilo právo na účinnú súdnu ochranu. Francúzska republika teda dospela k záveru, že napadnutý rozsudok musí byť zrušený.

59. PMOI spochybňuje všetky tieto odvolacie dôvody a tvrdí, že odvolanie by malo byť zamietnuté.

60. Na rozdiel od konaní, v ktorých boli vydané rozsudky OMPI a PMOI I a napadnutý rozsudok, žiadny členský štát alebo orgán nepožiadal o vstup do konania v tomto štádiu odvolania. V odpovedi na písomné otázky súdu z 2. júna 2010, v ktorých bola Rada a Európska komisia požiadané, aby predložili svoje pripomienky týkajúce sa ich skúseností pri vykonávaní niektorých aspektov rozsudku Súdneho dvora vo veci Kadi I, Rada a Komisia predložili písomné odpovede 28. júna a 24. júna 2010. Tieto odpovede neposkytli žiadnu pomoc pri nasledujúcom rozbore a nebudem na nich v mojich návrhoch ďalej odkazovať.

Prípustnosť

61. Skôr než sa začnem zaoberať podstatou odvolania, je potrebné zaoberať sa spochybnením jeho prípustnosti zo strany PMOI.

62. PMOI v podstate tvrdí, že vzhľadom na to, že Francúzsko nemalo v úmysle spochybniť rozhodnutie 2009/62 a keďže dotknuté rozhodnutie, ktoré tomuto rozhodnutiu predchádzalo, bolo zrušené a nahradené, Francúzsko nemá právny záujem na odvolaní. Okrem toho je nutné konštatovať, že odvolanie je neprípustné. Eventuálne, odvolanie je bezpredmetné a súd by mal odmietnuť o ňom rozhodovať.

63. Tieto argumenty ma nepresvedčili.

64. Po prvé, článok 56, druhý pododsek štatútu Súdneho dvora totiž stanovuje, že členské štáty a inštitúcie Únie, ktorí sa zúčastnili konania pred Všeobecným súdom môžu podať odvolanie aj v prípade, že rozhodnutie tohto súdu nemá na nich priamy vplyv. Vzhľadom na to, že Francúzska republika bola účastníkom konania na prvom stupni, toto ustanovenie sa na ňu v tomto odvolaní priamo uplatňuje. Aj keby tomu tak nebolo, Francúzska republika bude mať stále záujem na podaní odvolania v zmysle tretieho pododseku tohto článku, ktorý členskému štátu alebo inštitúcii umožňuje podať odvolanie proti rozsudku Všeobecného súdu, aj keď nebol účastníkom konania na prvom stupni.

65. Dôvody pre použitie takéhoto postupu sú jasné. Výklad a uplatňovanie právnych predpisov Európskej únie má zásadný význam pre členské štáty a inštitúcie. Môžu mať veľmi vážny záujem na spochybnení výkladu práva Európskej únie podanom Všeobecným súdom, aj keď nie sú účastníkmi konaní pred ním.

66. Je možné rozumne tvrdiť, že hoci má Francúzska republika záujem na podaní tohto odvolania, aj napriek tomu má byť vyhlásené za neprípustné, pretože je to bezpredmetné?

67. Nezastávam tento názor.

68. Po prvé, ako Francúzska republika zdôrazňuje, v dôsledku napadnutého rozsudku bolo odstránené dotknuté rozhodnutie (aspoň pokiaľ sa týka PMOI) z právneho poriadku Únie od dátumu prijatia tohto rozhodnutia, dňa 15. júla 2008. Ak by sa odvolaniu vyhovelo, jeho účinkom by bolo vrátenie rozhodnutia do právneho poriadku pre obdobie medzi 15. júlom 2008 a dňom prijatia rozhodnutia 2009/62, ktoré ho zrušilo (26. január 2009).

69. Po druhé, a čo je podstatnejšie, Francúzska republika má obavy o budúcnosť. Výsledok tohto odvolania sa jej priamo dotýka. Zrušenie napadnutého rozsudku by umožnilo Francúzskej republiky, pokiaľ by to považovala za vhodné, aby začala konanie pred Radou s cieľom opätovného zaradenia PMOI na zoznam osôb, skupín a subjektov, ktorých majetok má byť zmrazený podľa článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3 tohto nariadenia. Aj iné, menej priaznivé riešenie by bolo užitočné. V závislosti od znenia rozsudku Súdneho dvora, Francúzska republika bude napríklad vedieť, či informácie poskytnuté Rade pred dotknutým rozhodnutím boli z právneho hľadiska dostatočné, alebo či sú potrebné ďalšie alebo iné informácie. Tiež by bolo objasnené, či, ako a na akom základe je potrebné oznámiť dôverné alebo tajné informácie Všeobecnému súdu.

70. Zastávam názor, že žalobný dôvod PMOI, vychádzajúci z neprípustnosti je založený na príliš reštriktívnom prístupe ohľadne účelu, ktorý slúži pri výklade právnych predpisov.

71. Preto považujem toto odvolanie za prípustné.

Podstata veci

Prvý odvolací dôvod (údajné porušenie práva na obhajobu)

72. Vo svojom prvom odvolacom dôvode, Francúzska republika v podstate tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne v bode 47 napadnutého rozsudku rozhodol, že dotknuté rozhodnutie nedostatočne oznámilo PMOI nové informácie v spise a neumožnilo PMOI vyjadriť sa pred prijatím rozhodnutia Radou.

73. Podľa Francúzskej republiky, naliehavosť situácie vyplývajúcej z uznesenia Home Secretary o odstránení názvu PMOI zo zoznamu zakázaných organizácií vo Veľkej Británii bol tak veľká, že v prípade, ak by bol názov PMOI ponechaný na zozname, museli by byť prijaté okamžité kroky. Rada nemala čas na prijatie dotknutého rozhodnutia v rámci konania, ktoré by umožnilo oznámiť nové informácie PMOI.( ) Postup, ktorý prijala Rada pri prijímaní dotknutého rozhodnutia bolo teda za daných okolností správny.

74. Postoj Všeobecného súdu vo vzťahu k argumentom Rady, v podstate podobným tým, ktoré predložila Francúzska republika v tomto odvolaní, možno opísať ako veľmi ľahostajný. Všeobecný súd rozhodol, že argumentácia Rady „vôbec neodôvod[nila] jej údajnú nemožnosť prijať [napadnuté rozhodnutie] v takom konaní, v ktorom by sa dodržalo právo [PMOI] na obhajobu“ (bod 39 napadnutého rozsudku). Ďalej rozhodol, že „údajná naliehavosť [nebola] v nijakom prípade preukázaná“. Aj za predpokladu, že Rada nemala povinnosť vyčiarknuť PMOI zo sporného zoznamu v dôsledku rozhodnutia POAC z 30. novembra 2007, vyhlásením rozsudku Court of Appeal 7. mája 2008 sa pre Radu definitívne skončila možnosť opierať sa o rozhodnutie Home Secretary. Medzi týmto dátumom a prijatím napadnutého rozhodnutia „uplynuli viac než dva mesiace“ (bod 40). Navyše, aj keby sa pripustilo, že nové informácie boli Rade predložené až v júni 2008, nemožno tým vysvetliť, prečo ich Rada ihneď neoznámila PMOI (bod 41).

75. Je vhodné ich podrobnejšie preskúmať.

Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 1) obdobie medzi 7. májom 2008 a 9. júnom 2008

76. Pokiaľ ide o toto obdobie, situáciu je možné vysvetliť jednoducho. Minimálne, pokiaľ ide o Radu, zdá sa, že sa nič významné nestalo. Francúzska republika vo svojej replike vysvetľuje, že dôvodom pre ktorý nemohli byť nové informácie poskytnuté do 9. júna 2008 bola skutočnosť, že francúzske orgány činné v trestnom konaní museli tieto informácie zverejniť. Pred týmto dátumom, boli pod tzv. „tajným vyšetrovaním“.

77. V dôsledku toho, jeden mesiac v rámci dvojmesačného obdobia, ktoré bolo teoreticky k dispozícii pre prijatie tohto rozhodnutia, nebol použitý na účely urýchlenia rozhodovacieho procesu v rámci Rady. Dodala by som, že to isté platí pre obdobie odo dňa prijatia rozhodnutia POAC z 30. novembra 2007 – ktoré hoci bolo možné napadnúť odvolaním, prinajmenšom veľmi pravdepodobne vylúčilo možnosť uviesť PMOI na zoznam, na základe informácií poskytnutých Spojeným kráľovstvom - do 6. mája 2008. Je potrebné uviesť, že strácať čas pre nečinnosť by mohlo byť považované za nešťastie, ale stratiť dve obdobia, už vyzerá ako nedbanlivosť. Takémuto výsledku by sa malo, ak je to možné vyhnúť.

78. Podľa môjho názoru by sa tomu mohlo za daných okolností skutočne zabrániť.( )

79. Hoci zodpovednosť za prijatie rozhodnutia o uvedení na zoznam, a tým aj za konanie, ktoré viedlo k prijatiu týchto rozhodnutí, spočíva na Rade, tento orgán nemôže konať bez pomoci a účasti členských štátov.

80. Z článku 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 8 nariadenia jasne vyplýva, že členské štáty majú povinnosť podieľať sa na boji proti terorizmu. Tieto štáty majú samozrejme tiež všeobecnú povinnosť lojálnej spolupráce stanovenú v článku 4 ods. 3 Zmluvy o Európskej únii. Táto zásada je všeobecne uplatniteľná a jej dodržiavanie sa osobitne vyžaduje v rámci policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach.( )

81. Zastávam názor, že z týchto požiadaviek vyplýva, že ak je osoba, skupina alebo subjekt uvedený na zozname, členské štáty sú povinné sa navzájom (ako aj Radu) informovať o vývoji v rámci svojich systémov, čo znamená, že dôvod pre ktorý je určitá osoba, skupina alebo subjekt zapísaná, ako zakázaná organizácia, buď zanikol, alebo konkrétnejšie, hrozí že zanikne. Potom, čo boli členské štáty informované, majú povinnosť predložiť Rade každý dokument, na ktorý chcú, alebo môžu chcieť odkazovať, s cieľom, aby bol dotknutý zápis v zozname zachovaný. Vzhľadom na to, že niektoré záležitosti môžu byť naliehavé, musia to členské štáty urobiť čo najskôr, aby sa Rade uľahčila úloha a súčasne dodržali práva na obhajobu.

82. V prejednávanej veci sa zdá, že takáto včasná spolupráca žiaľ chýbala.

Konanie vedúce k prijatiu dotknutého rozhodnutia: 2) obdobie medzi 9. júnom 2008 a 15. júlom 2008

83. S využitím úplných a aktualizovaných informácii, bude môcť Rada lepšie prijať rozhodnutia s minimálnym oneskorením. Musí samozrejme postupovať podľa správnych postupov vedúcich k prijatiu rozhodnutia.

84. Skôr než sa vrátim k preskúmaniu udalostí, ktoré viedli k prijatiu dotknutého rozhodnutia, môže byť vhodné toto preskúmanie krátko prerušiť a preskúmať právne kritérium, ktoré musí takéto rozhodnutie spĺňať, ak má odolať žalobám na súdoch Európskej únie; a ako sa toto kritérium uplatňuje pokiaľ ide o postupy Rady.

85. V tejto súvislosti je vhodné uviesť stanovisko Všeobecného súdu v bode 55 napadnutého rozsudku, že pri preskúmaní rozhodnutí o zmrazení finančných prostriedkov musí súd Únie nielen „preveriť“ vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, ale aj „preskúmať“, či tieto dôkazy predstavujú súhrn podstatných údajov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili.

86. Toto (dvojité) kritérium, stanovené súdmi Európskej únie sa týka platnosti každého rozhodnutia prijatého Radou v oblasti zmrazovania finančných prostriedkov. Dotknuté rozhodnutie musí spĺňať toto kritérium. V opačnom prípade môže mať za následok zrušenie rozhodnutia o odvolaní Všeobecným súdom.

87. Pokiaľ ide o požiadavku preverenia vecnej presnosť dôkazov, ich spoľahlivosť a súladnosť, otázkami týkajúcimi sa povahy a intenzity preverovania uplatňovaného Radou sa budem zaoberať nižšie.( ) V tomto bode mojej analýzy by som jednoducho uviedla, že takýto test sa mi zdá byť správny.

88. Druhý z týchto aspektov sa týka rozsahu predmetných dôkazov. Rozhodovací orgány má povinnosť určiť, či dôkaz, ktorý mu bol predložený obsahuje všetky podstatné informácie, ktoré sa majú brať do úvahy pri posúdení situácie a či tento dôkaz môže potvrdiť tvrdenie, že dotknutá osoba, skupina alebo subjekt sa zúčastňuje alebo napomáha spáchaniu takéhoto činu alebo sa na nich iným spôsobom uplatňuje spoločná pozícia 2001/931 alebo nariadenie.

89. Z toho vyplýva, že Rada musí brať plne do úvahy všetky dokumenty, ktoré jej boli predložené, pretože je povinná zabezpečiť, aby daný materiál obsahoval všetky relevantné dokumenty a že poskytnuté informácie dostatočne odôvodňujú rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov. Navyše, pokiaľ ide o dotknuté rozhodnutie( ) a s výnimkou otázok týkajúcich dôvernosti dôkazu,( ) je Rada povinná pri prijímaní svojho rozhodnutia, osobe, skupine alebo subjektu, ktorých sa má dané rozhodnutie dotýkať, oznámiť všetky dôkazy, na ktorých chce zakladať svoje rozhodnutie a zohľadniť všetko, čo jej bolo v odpovedi oznámené.( )

90. V akom rozsahu konanie Rady v prejednávanej veci splnilo tieto požiadavky?

91. Z odpovede Rady Všeobecnému súdu v nadväznosti na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva nasledujúce:

– po prvé, zdá sa, že stretnutie pracovnej skupiny CP 931 sa uskutočnilo 13. júna 2008. Zápisnica z tohto stretnutia uvádza, že nové informácie (týkajúce sa PMOI) boli preskúmané. Oznámený bol uvedený návrh odôvodnenia,

– nasledujúce stretnutie tejto pracovnej skupiny sa uskutočnilo 24. júna 2008. Zápisnica z tohto stretnutia uvádza, že boli predložené ďalšie informácie (týkajúce sa PMOI) a že členské štáty požiadali o predĺženie lehoty na preskúmanie otázky,

– v zápisnici z nasledujúceho stretnutia uskutočneného 2. júla 2008 je uvedené, že v zmysle poskytnutých dodatočných informácií a so zreteľom na zmenené odôvodnenie, ktoré bolo oznámené, bola delegátom poskytnutá lehota do 4. júla, aby uviedli, či majú námietky proti tomu, aby PMOI bola na navrhovanom novom základe opäť zaradená na zoznam,

– následne sa zdá, že 4. júla 2008 sa uskutočnilo stretnutie poradcov pracovnej skupiny Rady (RELEX) pre zahraničné vzťahy, na ktorom sa dosiahla dohoda znenia dotknutého rozhodnutia,

– uvedené znenie bolo oznámené Výboru stálych zástupcov a týmto výborom bolo schválené 9. júla 2008,

– dotknuté rozhodnutie bolo prijaté 15. júla 2008.

92. Bez ohľadu na úlohu členských štátov v danom konaní skutočnosťou v prejednávanej veci zostáva, že do 9. júna 2008 Francúzska republika neoznámila nové informácie a nové dôkazy Rade. Na to, aby sa uplatnil článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 sa musia Rade na začiatku poskytnúť „presné informácií a dôkazy zo spisu, ktoré preukazujú, že rozhodnutie bolo prijaté príslušným orgánom“. Pred 9. júlom 2008 teda Rada nemala k dispozícii nič, na základe čoho by mohla začať konanie, ktoré viedlo k prijatiu dotknutého rozhodnutia.

93. Dodávam, že z dôkazov predložených Radou v odpovedi na uznesenie Všeobecného súdu z 26. septembra 2008 vyplýva, že záverečné informácie, na ktorých bolo dotknuté rozhodnutie založené, neboli poskytnuté Rade a neboli ani posúdené jej pracovnou skupinou pred stretnutím, ktoré sa uskutočnilo 2. júla 2008. Zastávam názor, že by nebolo vhodné, aby Rada oznámila informácie PMOI skôr, než sa preukáže, že oznámené údaje predstavujú všetky (a nie viac než) informácie, ktoré budú relevantné pre Radu v rámci jej rozhodovacieho procesu.

94. Ak keď je prinajmenšom možné, že jeden prípadne niekoľko aspektov konania Rady potom, čo Francúzska republika poskytla 9. júna 2008 nové informácie a dôkazy, mohlo byť pri pohľade naspäť urýchlených, domnievam sa, že takéto urýchlenie by pravdepodobne nemalo významný dopad na celkový časový harmonogram( ). Nezastávam názor, že by konanie Rady mohlo byť kvalifikované ako vecne chybné v tom zmysle, že sa neuskutočnilo dostatočne rýchlo.

95. Predovšetkým sa mi zdá, že závery Všeobecného súdu nezohľadňujú spôsob, na základe ktorého musí Rada v praxi postupovať. Dotknuté rozhodnutie muselo byť prijaté jednomyseľne. Daných stretnutí sa zúčastnili zástupcovia členských štátov. Je možné sa rozumne domnievať, že títo zástupcovia potrebovali pokyny od svojich vnútroštátnych orgánov alebo vlád. Konanie je svojou povahou zdĺhavé (nie ťažkopádne). Zo zápisníc z daných stretnutí vyplýva, že okamžité rozhodnutie nebolo v danej veci možné. Okrem potreby zabezpečiť, aby všetky členské štáty súhlasili s návrhom rozhodnutia, musela Rada pred prijatím konečného rozhodnutia prostredníctvom svojich služieb (predovšetkým vrátane svojich právnych služieb) prijať stanovisko, pokiaľ ide o pravdepodobnosť, že rozhodnutie obstojí pri preskúmaní Všeobecným Súdom v prípade podania žaloby proti tomuto rozhodnutiu.

96. Dospela som preto k záveru, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, keď uviedol, že Rada mala dosť času, ak malo byť dotknuté rozhodnutie prijaté podľa časového rámca stanoveného Radou v prejednávanej veci, oznámiť PMOI nové informácie a nové dôkazy, ktoré jej predložila Francúzska republika a poskytnúť PMOI príležitosť vyjadriť sa. Neskôr preskúmam, či daný časový rámec bol naozaj obmedzujúcim faktorom, tak ako to tvrdila Rada vo svojom vyjadrení pred Všeobecným súdom.( )

Požiadavka oznámenia PMOI

97. Mohla sa Rada správne domnievať, že pred prijatím dotknutého rozhodnutia nemusí PMOI oznámiť nové informácie a poskytnúť jej príležitosť vyjadriť sa k tomu?

98. Ak pripustíme, že Rada nebola schopná konať podstatne rýchlejšie počas obdobia medzi 9. júnom 2008, kedy jej Francúzska republika predložila relevantné informácie, a 15. júlom 2008, kedy prijala dotknuté rozhodnutie, otázkou zostáva, či Rada mohla prijať dotknuté rozhodnutie, bez toho, aby predtým informovala PMOI a poskytla jej príležitosť sa k tomu vyjadriť.

99. Podľa môjho názoru oprávnená nebola.

100. Ustálená judikatúra v postate stanovuje, že ak je rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté prvý krát, takéto rozhodnutie musí mať svojou povahou, možnosť využiť účinok prekvapenia a musí sa ihneď uplatniť. Takéto opatrenie teda nemôže byť predmetom predchádzajúceho oznámenia pred jeho vykonaním.( ) Inak je tomu v prípade nasledujúceho rozhodnutia o zmrazení takýchto prostriedkov. Účinok prekvapenia tu už nie je relevantný. Takémuto rozhodnutiu musí predchádzať nová možnosť vypočutia a prípadne oznámenie nových dôkazov.( )

101. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov PMOI bolo platné od 3. mája 2002( ) je zjavné, že dotknuté rozhodnutie predstavovalo nasledujúce a nie pôvodne rozhodnutie. Na základe priameho uplatnenia ustálenej judikatúry mali byť preto nové dôkazy oznámené PMOI a PMOI mala byť poskytnutá príležitosť sa k nim vyjadriť.

102. Nie je možné tvrdiť, že vzhľadom na to, že dotknuté rozhodnutie bolo založené na nových informáciách, začala plynúť nová lehota, v dôsledku čoho nebolo predchádzajúce oznámenie nutné. Relevantnou nie je otázka, či boli informácie nové, ale či sa týkali skôr predĺženia rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, než prijatia pôvodného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov. Dotknuté rozhodnutie sa týkalo predĺženia rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov. Prekvapenie teda nebolo nutné, ani relevantné.

103. Z pohľadu PMOI je podstatná ochrana, ktorú poskytuje požiadavka oznámenia a právo vyjadriť sa pred prijatím dotknutého rozhodnutia. Je preto podstatná pre jej právo na obhajobu. Podľa môjho názoru z toho vyplýva, že Všeobecný súd správne rozhodol, keď zamietol v bodoch 46 a 47 napadnutého rozsudku tvrdenie Rady, že záujmy PMOI boli dostatočne zohľadnené tým, že rozhodnutie bolo PMOI oznámené po jeho prijatí a že PMOI bola v danom okamihu poskytnutá príležitosť vyjadriť sa. Bez ohľadu na to, či to je alebo nie je naliehavé, nie je Rada oprávnená konať nerešpektujúc právo na obhajobu dotknutej strany spôsobom, akým to urobila.

104. Ako mala teda Rada postupovať?

105. Situácia, pred ktorú bola Rada postavená sa dotýkala troch kategórií záujmov. Po prvé, išlo o záujmy PMOI. Po druhé, išlo o záujmy Rady, ktorá bola podľa môjho názoru oprávnená prijať opatrenie na to, aby v čo najväčšom rozsahu zabezpečila, aby dotknuté rozhodnutie nebolo možné spochybniť na základe toho, že bolo prijaté narýchlo alebo pri nedostatočnej starostlivosti. Po tretie, išlo o záujmy ostatných osôb, skupín alebo subjektov, ktorých mená boli uvedené na zozname v prílohe rozhodnutia 2007/868( ) (rozhodnutie, ktoré bezprostredne predchádzalo dotknutému rozhodnutiu). Tieto strany boli oprávnené dovolávať sa povinnosti uloženej Rade v článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931, preveriť mená osôb, skupín alebo subjektov, ktorých finančné prostriedky boli zmrazené, „pravidelne, najmenej však každých šesť mesiacov“, s cieľom zistiť, či pretrvávajú dôvody pre ich zotrvanie na zozname.

106. Rada musela zjavne vyvážiť tieto proti sebe stojace záujmy.

107. Už som uviedla, že podľa môjho názoru v konaní, v ktorom prijala Rada dotknuté rozhodnutie, nedošlo k vecnému pochybeniu.

108. Pokiaľ ide o osoby, skupiny alebo subjekty, ktorých mená boli uvedené na zozname, s výnimkou PMOI, zdá sa mi, že Rada správne považovala preverenie zoznamu uvedeného v rozhodnutí 2007/868 za skutočnosť, ktorou je potrebné sa prednostne zaoberať. Ak by sa muselo prijatie nového rozhodnutia odložiť o čas nevyhnutný pre oznámenie PMOI a jej vyjadrenie, mohla by byť Rada právom kritizovaná za to, že nedodržala túto prioritu (a že teda nedodržala záujmy týchto ostatných strán).

109. Zostáva PMOI.

110. Tvrdenia Rady pred Všeobecným súdom, týkajúce sa naliehavosti vychádzali predovšetkým z predpokladu, že neexistovalo žiadne konanie, na základe ktorého by Rada mohla oddeliť PMOI od ostatných osôb, skupín alebo subjektov a prijať rôzne rozhodnutia vo vzťahu ku každému z nich.

111. Nevidím žiadny dôvod, prečo by to tak malo byť.

112. Zastávam názor, že Rada mohla, po prvé, prijať rozhodnutie vo vzťahu k ostatným osobám, skupinám alebo subjektom, ktoré by rešpektovalo časový rámec stanovený v článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931. Po druhé, a na účely ochrany práva na obhajobu PMOI mohla odložiť prijatie rozhodnutia vo vzťahu k PMOI do tej doby, kým by mala príležitosť uskutočniť nevyhnutné úvodné vnútorné postupy, potom oznámiť PMOI a poskytnúť jej príležitosť vyjadriť sa a nakoniec tieto vyjadrenia plne a starostlivo zohľadniť (opäť, podľa nutných vnútorných postupov) pred vydaním rozhodnutia, či je nutné názov PMOI ponechať na zozname.

113. Zdá sa mi, že nešlo len o prístup, ktorý mohla Rada zaujať, za okolností, ktoré viedli k prijatiu dotknutého rozhodnutia: išlo o prístup, ktorý Rada mala zaujať. Tým by Rada zabezpečila, že budú ochránené práva ostatných osôb, skupín alebo subjektov. Zabezpečila by tiež, že budú riadne dodržané jej vlastné postupy a že bude zohľadnené aj právo na obhajobu PMOI.( )

114. Inými slovami, zdá sa mi, že pochybenie Rady spočíva v tom, že zastávala názor, že v tom istom časovom rámci musela stanoviť, či mená všetkých osôb, skupín a subjektov uvedených v prílohe rozhodnutia 2007/868 mali zostať na zozname v prílohe dotknutého rozhodnutia. Toto pochybenie viedlo Radu k záveru, že nebol „čas“ dodržať právo na obhajobu PMOI pred prijatím dotknutého rozhodnutia. Toto obmedzenie, spočívajúce v naliehavosti vo vzťahu k PMOI, bolo zdanlivým obmedzením. Rada mala samozrejme povinnosť rýchlo preskúmať, či je potrebné ponechať PMOI na zozname. Nemala však povinnosť dokončiť tento postup súčasne s preverením ostatnej časti zoznamu.

115. Aj keď úplne nesúhlasím s odôvodnením Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku, ktoré viedlo k prijatiu dotknutého rozhodnutia, zastávam však názor, že Všeobecný súd dospel k správnemu záveru, keď rozhodol, že dotknuté rozhodnutie je potrebné zrušiť, pretože bolo prijaté v konaní, v rámci ktorého neboli dodržané práva na obhajobu PMOI.

116. Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod je potrebné zamietnuť.

Druhý a tretí odvolací dôvod

117. Skôr než preskúmam podstatu týchto dôvodov je nutné položiť si úvodnú otázku. Všeobecný súd jasne uviedol, že svoje rozhodnutie, ktorým vyhovel žalobe, zakladá výlučne na svojich zisteniach týkajúcich sa štvrtého žalobného dôvodu PMOI, ktorý je založený na porušení práv na obhajobu (pozri bod 48 napadnutého rozsudku). Z toho vyplýva, že zistenia Všeobecného súdu vo vzťahu k žalobným dôvodom, na ktoré sa vzťahuje druhý a tretí odvolací dôvod Francúzskej republiky, boli uskutočnené len na účely úplnosti.

118. Pri preskúmaní týchto odvolacích dôvodov beriem plne na vedomie ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej odvolacie dôvody, ktoré smerujú proti doplňujúcim dôvodom rozhodnutia Všeobecného súdu, nemôžu mať za následok zrušenie tohto rozhodnutia a sú teda neúčinné.( ) Zastávam však názor, že druhým a tretím odvolacím dôvodom je potrebné sa zaoberať.

119. Uviedla som to preto, lebo neposkytnutie odpovede na otázky položené prostredníctvom týchto odvolacích dôvodoch by znamenalo, že Francúzska republika by bola v rovnakej neistote, ktorá ju pôvodne viedla k podaniu odvolania.( ) Rovnaká neistota sa môže v budúcnosti dotýkať iných členských štátov.( )

120. Odmietnutie preskúmať druhý a tretí odvolací dôvod by viedlo k nedostatočnému výsledku. Budem sa teda zaoberať týmito odvolacím dôvodmi v plnom rozsahu. Vzhľadom na to, že zastávam názor, že by ich riešenie nemalo ovplyvniť výsledok odvolania, preskúmam tieto dôvody voľnejšie.

Druhý odvolací dôvod (údajné porušenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931)

121. V tomto odvolacom dôvode Francúzska republika uvádza, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol (v bode 57 napadnutého rozsudku), že vyšetrovanie začaté vo Francúzsku proti údajným členom PMOI nepredstavovalo rozhodnutie zodpovedajúce definícii článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.

122. Nasledujúce otázky, ktoré vyplývajú z analýzy Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku, sú relevantné pre druhý odvolací dôvod.

123. Po prvé, môžu byť ustanovenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 dodržané, ak sa rozhodnutie príslušného orgánu podľa tohto článku týka osoby, skupiny alebo subjektu, ktoré nie sú totožné s osobou, skupinou alebo subjektom, ktoré sú uvedené v rozhodnutí Rady, na účely tohto článku (prvá otázka)? Po druhé, ako je potrebné správne vykladať pojem „príslušný orgán“ použitý v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 (druhá otázka)? Po tretie, rozhodol Všeobecný súd správne, že vyšetrovanie nebolo založené na „závažných a dôveryhodných dôkazoch alebo indíciách“ (tretia otázka)? Po štvrté a za predpokladu, že odpoveď na prvú otázku bude kladná, v akom rozsahu mala Rada poskytnúť, tak ako to uviedol Všeobecný súd v bode 65 napadnutého rozsudku „vysvetlenie osobitných a konkrétnych dôvodov“, pre ktoré je potrebné dotknuté strany „spojiť“ (štvrtá otázka)?

124. Pokiaľ ide o prvú otázku, poznamenala by som, že nie je možné spochybniť rozhodnutie Všeobecného súdu v bode 64 napadnutého rozsudku, v ktorom uviedol, že doslovné znenie článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 – ktoré stanovuje, že rozhodnutie musí byť prijaté „vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom“ – vyžaduje, aby rozhodnutie príslušného orgánu bolo prijaté vo vzťahu ku strane alebo stranám uvedeným v rozhodnutí Rady, prijatom na základe tohto článku. Pokiaľ by bol takýto výklad správny, bolo by dotknuté rozhodnutie úplne nesprávne, pretože je nesporné, že strany, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie príslušného orgánu, a tie, na ktoré sa vzťahuje dotknuté rozhodnutie, nie sú totožné.

125. Je doslovný výklad článku 1 ods. 4 správnym výkladom?

126. Nezastávam tento názor.

127. Podľa môjho názoru je vzhľadom na dôvod, pre ktorý bola prijatá spoločná pozícia 2001/931 a nariadenie, nutné toto ustanovenie vykladať široko. Je nepravdepodobné, že teroristické organizácie budú pomáhať orgánom tým, že sa budú zakladať ľahko zistiteľným spôsobom. Je totiž treba predpokladať, že budú robiť pravý opak. Tak, ako v prípade akéhokoľvek druhu vojnového stavu vedeného v rámci partizánskych bojov je dôležitým prvkom prekvapenie a teda utajenie. Výklad článku 1 ods. 4 musí byť preto dostatočne pružný, aby zohľadňoval tento aspekt. Za predpokladu, že existujú „závažné a dôveryhodné dôkazy alebo indície“ o tom, že strany uvedené v rozhodnutí príslušného orgánu a v rozhodnutí prijatom Radou o zmrazení finančných prostriedkov sú v podstate totožné, sa domnievam, že požiadavky článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 budú splnené.

128. Francúzska republika tvrdí, že pokiaľ je jej známe, je to tak skôr v prípade, ako v prejednávanej veci, keď PMOI nemá právnu subjektivitu.( )

129. Oporu pre uplatnenie pružného výkladu je podľa môjho názoru možné nájsť predovšetkým v rozsahu definície uvedenej v článku 1 ods. 6 nariadenia a v rozsahu znenia použitého v článku 2 ods. 3 tohto nariadenia.( ) Bez problémov spojených s určením, ktoré som uviedla, by takýto široký prístup nebol nutný. Je možné ich nájsť tiež, tak ako navrhujem, v spôsobe, akým sú strany, ktorých finančné prostriedky sú zmrazené, často označené v rozhodnutiach Rady o zmrazení finančných prostriedkov. V dotknutom rozhodnutí je v úvode prílohy, ktorá sa týka PMOI uvedené: „‚Mujahedin-e Khalq Organisation‘ – ‚MEK‘ alebo ‚MKO‘, okrem ‚National Council of Resistance of Iran‘ – ‚NCRI‘ (Národná rada odporu Iránu) [tiež známa ako ‚The National Liberation Army of Iran‘ – ‚NLA‘ (Národná oslobodzovacia armáda Iránu) (militantné krídlo ‚MEK‘), tiež známa ako ‚People’s Mujahidin of Iran‘ – ‚PMOI‘ (Mudžahedíni iránskeho ľudu), tiež známa ako ‚Muslim Iranian Student’s Society‘ (Moslimská spoločnosť iránskych študentov)]. Nejde tu ani zďaleka o ojedinelý prípad. Použitie takýchto „roztrieštených“ určení osôb, skupín a subjektov na zozname je bežné.( )

130. Dospela som preto k záveru, že dotknuté rozhodnutie nebolo chybné z toho dôvodu, že sa rozhodnutie príslušného orgánu nevzťahovalo konkrétne na PMOI, ale na osoby, ktoré sú alebo boli údajne členmi tejto organizácie.

131. Pokiaľ ide o druhú a tretiu otázku, ktoré preskúmam spoločne, zo znenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 vyplýva, že určenie vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o teroristický čin, pokus o spáchanie teroristického činu, účasť na ňom alebo napomáhaní k jeho spáchaniu, je dostatočnou, ale nie nevyhnutnou podmienkou pre uplatnenie tohto článku. Z odkazu na rozhodnutie, ktoré je prijaté, pokiaľ ide o „začatie vyšetrovaní, alebo o stíhanie [za takýto čin]“, vyplýva, že zahrňuje tiež to, čo vo všeobecnosti označujem výrazom „predchodcovia“ takéhoto určenia. Okrem prípadov, kedy „súdne orgány“ nemajú právomoc v danej oblasti (otázka, ktorá nenastáva v prípade konania vo Francúzsku proti údajným jednotlivým členom PMOI), musí byť príslušným orgánom „súdny“ orgán. Navyše, v prípade neexistencie „odsúdenia za takéto činy“ musí byť „začatie vyšetrovania alebo trestného stíhania“ príslušným orgánom založené na „vážnych a dôveryhodných dôkazoch alebo indíciách“.

132. Čo presne znamená výraz „súdny orgán“?

133. Vzhľadom na rozsah článku 1 ods. 4, ktorý som naznačila, je zjavné, že uplatniť jeho prirodzený význam prinajmenšom v angličtine, ktorý by za normálnych okolností znamenal, že dané rozhodnutie musí predstavovať uznanie viny súdom, je neprimerane úzky.( ) Tomuto výrazu je nutné priznať širší význam, ktorý by zahrňoval orgány daného členského štátu, vykonávajúce vyšetrovanie a trestné stíhanie.

134. Je tiež zjavné, že samotné rozhodnutie o začatí vyšetrovania nebude samé o sebe stačiť. Takéto rozhodnutie môže byť založené len na podozrení. Dané vyšetrovanie samozrejme môže viesť k preukázaniu závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, pričom v takomto prípade je možné očakávať, že trestné stíhanie bude pravdepodobne pokračovať (hoci v rozhodnom čase tomu tak nemuselo byť). Vyšetrovanie však nemusí rovnako priniesť žiadny výsledok. Takéto rozhodnutie o začatí vyšetrovania totiž nebude na účely článku 1 ods. 4 postačujúce.

135. Právne systémy členských štátov sú jednoducho príliš odlišné, aby bolo možné stanoviť jediný a presný časový okamih v konaní, v ktorom bude splnené kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“. Uvediem preto to, čo považujem za všeobecne uplatniteľné zásady.

136. Domnievam sa, že splnenie požiadavky „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ je podmienené existenciou materiálov v spise, ktoré vo veľkej miere nasvedčujú teroristickému činu alebo pokusu spáchať, zúčastniť sa alebo napomáhať spáchaniu takéhoto činu. Materiály nemusia byť dostatočné na to, aby viedli k trestnému stíhaniu, ale musí ísť o viac, než len o podozrenie alebo hypotézu. Musia prinajmenšom dostatočne uvádzať osobu, voči ktorej môže byť vydané rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov, základné obvinenie, proti ktorým sa musí brániť; a tieto obvinenia jej musia byť oznámené takým spôsobom, ktorý jej umožní vykonať jej práva na obhajobu.( )

137. Bolo v prejednávanej veci toto kritérium splnené?

138. V bode 68 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd rozhodol, že „v spise sa nenachádza žiadna informácia, na základe ktorej by sa dalo preukázať, že trestné stíhanie, ktoré sa začalo v apríli 2001 v Paríži... vychádzalo... zo ‘závažných a vierohodných dôkazov alebo indícií’, ako uvádza článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931“.

139. Vo svojom odvolaní poukazuje Francúzska republika najmä na článok 80-1 francúzskeho Code de procédure pénale, ktorý vyžaduje existenciu silných alebo zhodných dôkazov proti osobe na to, aby vyšetrujúci sudca začal vyšetrovanie. Domnieva sa, že je tým dodržaná požiadavka stanovená v tomto zmysle článkom 1 ods. 4.

140. Vzhľadom na to, že stanovisko Všeobecného súdu v bode 68 predstavuje skutkové zistenie, vykladám tvrdenie Francúzskej republiky v tom zmysle, že ak Všeobecný súd rozhodol takýmto spôsobom, skreslil dôkazné materiály, ktoré mu boli predložené.

141. Na účely preskúmania tohto odvolacieho dôvodu je potrebné preveriť konania začaté vo Francúzsku v roku 2001 a 2007 v zmysle pravidiel francúzskeho trestného poriadku. Robím tak s nedôverou. Netvrdím, že mám osobitnú kvalifikáciu, ktorá by ma oprávňovala kategoricky rozhodnúť o týchto pravidlách. Pokiaľ mám však preskúmať druhý odvolací dôvod, je analýza nevyhnutná.

142. V rozsahu, v akom rozumiem pravidlám francúzskeho trestného poriadku, ktoré upravujú vyšetrovacie štádium konania, toto štádium musí byť, prinajmenšom vo veciach, ktoré sú tak významné, že sa vyžaduje účasť vyšetrovacieho sudcu, začaté štátnym zástupcom prostredníctvom „réquisitoire“ (žaloby) určenej vyšetrujúcemu sudcovi.( ) To predstavuje moment, kedy je vyšetrovanie oficiálne začaté.( ) Ak vyšetrujúci sudca zastáva názor, že existujú dostatočné dôkazy, ktoré vyžadujú ďalšie vyšetrovania a aby bolo možné vec rozhodnúť v súdnom konaní, začne podľa článku 80-1 Code de procédure pénale mise en examen (vyšetrovanie). Ako už bolo uvedené, vyšetrujúci sudca môže začať vyšetrovanie len vtedy, ak existujú „silné alebo zhodné dôkazy“, z ktorých vyplýva, že sa vyšetrovaná osoba pravdepodobne dopustila daného trestného činu.( ) Domnievam sa teda, že vyšetrovanie začaté vyšetrujúcim sudcom predstavuje štádium konania, ktorá spĺňa kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií“. Naopak, samotné začatie vyšetrovania a konania vedúce k žalobe, za čo zodpovedá štátny zástupca, toto kritérium nespĺňa.

143. Položila som si otázku, či sa tieto „bežné“ pravidlá francúzskeho trestného poriadku uplatnia nezmenené na vyšetrovanie osôb a organizácií, na ktoré sa uplatňuje článok 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, tak aby bolo legitímne tento záver prijať. Francúzska republika však odkazuje konkrétne na článok 80-1, ako na základ svojho druhého odvolacieho dôvodu; a PMOI neuviedla, že by ako organizáciu, ktorá sa mala zúčastniť na teroristických činnostiach, bola predmetom iných alebo prísnejších pravidiel. Budem preto vychádzať zo skutočnosti, že začatie vyšetrovania vyšetrujúcim sudcom predstavuje štádium konania, v ktorom je kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ splnené.

144. Je v prejednávanom odvolaní nepochybné, že obidve konania začaté vo Francúzsku v roku 2001 a 2007 dospeli do štádia začatia vyšetrovania vyšetrujúcim sudcom?

145. Nie.

146. Zdá sa byť nesporné, že po konaní začatom v roku 2001 došlo k začatiu vyšetrovania v roku 2003. PMOI však na pojednávaní uviedla, bez toho aby jej Francúzska republika odporovala, že v prípade konania z roku 2007 nedošlo k začatiu vyšetrovania. Na tomto základe sa nezdá, že by bolo splnené kritérium týkajúce sa druhého konania.

147. Vzhľadom na to, že odôvodnenie Francúzskej republiky vychádza z existencie závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, pokiaľ ide o obidve konania, na účely ich odvolania je potrebné, aby obidve konania spĺňali toto kritérium. Nie je tomu tak však vo vzťahu ku konaniu začatému v roku 2007. Francúzska republika tak nepreukázala, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že neexistujú dostatočné dôkazy o tom, že konanie vo Francúzskej republike spĺňa kritérium stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Druhý odvolací dôvod sa preto musí zamietnuť.

148. Nakoniec sa dostávam ku štvrtej otázke. Pripomínam, že táto otázka sa týka poznámky Všeobecného súdu (v bode 65 napadnutého rozsudku), že neexistovalo žiadne vysvetlenie, pokiaľ ide o „osobitné a konkrétne dôvody“, pre ktoré museli byť v prejednávanej veci činy pripisované jednotlivcom, údajným členom alebo sympatizantom PMOI, pripísané samotnej PMOI. Všeobecný súd rozhodol, že takéto vysvetlenie „v prejednávanej veci úplne chýba“.

149. Francúzska republika totiž tvrdí, že PMOI muselo byť zrejmé, že obvinenia vznesené proti dotknutým jednotlivcom sa dotýkali samotnej organizácie. Tvrdí, že z odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplývalo, že tomu tak bolo a že vysoký počet jednotlivcov (24), proti ktorým bolo začaté vyšetrovanie, nutne predpokladal prepojenie dotknutej organizácie.

150. Žiadne z týchto tvrdení ma nepresvedčilo.

151. Po prvé, z preskúmania dokumentov predložených v odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva, že sa tieto dokumenty skutočne vzťahujú na „osoby, u ktorých existuje podozrenie, že patria k“ a sú „údajnými členmi“ PMOI. Tiež z nich vyplýva, že „členovia tejto organizácie… sú v súčasnosti stíhaní v súvislosti s trestnou činnosťou zameranou na financovanie ich aktivít“. Všetky tieto údaje predstavujú skutočné tvrdenie, že jednotlivci boli Francúzskou republikou považovaní za prepojených s PMOI. Neposkytujú však vysvetlenie, ktoré podľa môjho názoru Všeobecný súd v skutočnosti požadoval. Všeobecné tvrdenia, že niektoré osoby sú členmi organizácie „X“ a že sú vyšetrované alebo stíhané za (neurčitú) trestnú činnosť zameranú na financovanie ich aktivít, nestačí na to, aby ich konanie bolo možné pripísať organizácii „X“.

152. Po druhé, a pokiaľ ide o skutočnú vedomosť PMOI týkajúcu sa základného kontextu, právny zástupca PMOI v odpovedi na otázku Súdneho dvora na pojednávaní súhlasil s tým, že v dôsledku domovej prehliadky jej kancelárií v Auvers-sur-Oise v roku 2003, „PMOI nemohla nevedieť (‚ne pouvait pas ne pas savoir‘), že je nepriamym cieľom“. Aj za predpokladu, že táto skutočná vedomosť zo strany PMOI stačila na účely vyšetrovania, ktoré bolo začaté v roku 2001, nebolo poskytnuté žiadne vysvetlenie týkajúce sa vyšetrovania, ktoré bolo začaté v roku 2007. PMOI bola po celý čas neústupná vo svojom tvrdením, že nevedela o akejkoľvek súvislosti medzi vyšetrovanými jednotlivcami a organizáciou.( )

153. Pokiaľ by počet dotknutých osôb predstavoval jeden z mnohých, alebo aspoň niekoľko údajov poukazujúcich na prepojenie PMOI ako organizácie, možno by ma to presvedčilo. Táto samotná skutočnosť však podľa môjho názoru nestačí na podporu daného tvrdenia.

154. Na základe vyššie uvedených dôvodov je preto potrebné druhý odvolací dôvod zamietnuť.

Tretí odvolací dôvod (údajné porušenie práva na účinnú súdnu ochranu)

155. Svojim tretím odvolacím dôvodom Francúzska republika v podstate kritizuje Všeobecný súd za to, že v bodoch 71 až 76 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada nemohla odmietnuť sprístupniť informácie z dôvodu dôvernosti, keď odpovedala na uznesenie z 26. septembra 2008. Odmietnutie sprístupnenia malo podľa Všeobecného súdu za následok, že sám nemohol preskúmať legalitu dotknutého rozhodnutia. Z toho vyplýva, že právo PMOI na účinnú súdnu ochranu bolo porušené.

156. Na podporu svojho odôvodnenia sa Francúzska republika opiera o dva hlavné argumenty.

Prvý argument: „nesprístupnené informácie neboli uplatnené“

157. Všeobecný súd v bode 73 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada nebola oprávnená založiť svoje rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov na informáciách alebo dokumentoch zo spisu, ktoré oznámil členský štát, ak si tento členský štát nepraje povoliť oznámiť ich súdu Únie.

158. Všeobecný súd pri tomto rozhodnutí implicitne konštatoval, že Rada v skutočnosti založila svoje rozhodnutie v značnom rozsahu na týchto informáciách alebo materiáloch.

159. Francúzska republika sa snaží toto skutkové zistenie spochybniť. Tvrdí, že informácie nezverejnené Radou v druhej odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008( ) v skutočnosti Rada neuplatnila, keď prijala dotknuté rozhodnutie. Tvrdí, že to zjavne vyplýva z bodov 11 a 12 prvej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 (uvedených v bode 58 napadnutého rozsudku). Navyše, odôvodnenie a dokumenty predložené Radou v odpovedi na uvedené uznesenie stačili na preukázanie, že Rada mala relevantné informácie nutné pre prijatie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týkalo PMOI, na základe vnútroštátneho rozhodnutia zodpovedajúceho definícii uvedenej v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.

160. Z preskúmania druhej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008 vyplýva, že z prílohy 3 tejto odpovede boli vymazané dve časti. Bod 4 tejto odpovede uvádza, s odkazom na prvú časť [teda informácie v bode 3 písm. a)], že „dôvod uvedený [Francúzskou republikou] pre jej vymazanie bol ten, že sa dané informácie týkajú verejnej bezpečnosti a obrany a sú preto predmetom ochranných opatrení určených na obmedzenie ich šírenia...“. Pokiaľ ide o druhú časť [teda informácie v bode 3 písm. f)], ten istý bod uvádza, že „dôvodom pre jej vymazanie bolo, že sa netýka PMOI, ale iných subjektov na zozname EÚ osôb a skupín zúčastňujúcich sa na teroristických činoch“.

161. Informácie obsiahnuté vo vymazaných častiach zostávajú dôverné. Neboli predložené Súdnemu dvoru ako súčasť odvolania Francúzskej republiky.

162. Pokiaľ som správne pochopila tvrdenie, o ktoré sa opiera Francúzska republika, aby spochybnila dotknuté skutkové zistenie, toto tvrdenie vychádza z toho, že Všeobecný súd skreslil dôkazné materiály, ktoré mu boli predložené. Keby tomu tak nebolo, táto časť odvolania by bola zjavne neprípustná.( )

163. Je možné uviesť, že tvrdenie Všeobecného súdu skresľuje týmto spôsobom dôkazné materiály?

164. Na účely zodpovedania tejto otázky je potrebné najskôr zohľadniť body 11 a 12 prvej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008.

165. V bode 11 Rada uvádza, že jej nebol predložený žiadny ďalší dôkaz týkajúci sa súdneho vyšetrovania vedeného vo Francúzsku, okrem dôkazov, ktoré sú uvedené v odôvodnení, pričom takéto ďalšie dôkazy musia zostať podľa francúzskeho práva dôverné. Ďalej pokračuje, že uviedla všetky podstatné poznatky týkajúce sa vyšetrovania, ktoré mala k dispozícii pri vyhotovení odôvodnenia. Následne má výhradu v tom zmysle, že tieto podrobnosti boli uvedené vo všeobecnom popise stanovenom v odôvodnení.

166. V bode 12 Rada v tomto zmysle uvádza, že nemá žiadne ďalšie informácie alebo materiály, ktoré by boli pre Všeobecný súd relevantné. Nebola najmä informovaná o konkrétnej totožnosti vyšetrovaných osôb.

167. Aký je teda presný zmysel dôkazov v tomto kontexte? Znenie bodov 11 a 12 prvej odpovede Rady na uznesenie z 26. septembra 2008 je prinajmenšom nejasné. To, či je táto nejasnosť výsledkom úmyselného zahmlievania zo strany Rady alebo predstavuje len nedostatočnú jazykovú úroveň, nie je otázkou, ktorú by bolo možné na tomto mieste preskúmať. Domnievam sa, že Všeobecný súd bol oprávnený rozhodnúť o skutkovom stave založenom na vyvážení pravdepodobnosti, že Rada svoje rozhodnutie založila v určitom (neuvedenom) rozsahu na materiáloch, ktoré neboli Všeobecnému súdu predložené.

168. Po druhé, ak zoberieme do úvahy odôvodnenie a dokumenty predložené Radou v odpovedi na uznesenie z 26. septembra 2008, francúzska vláda tvrdí, že toto odôvodnenie a tieto dokumenty stačili na preukázanie toho, že Rada mala informácie nutné pre prijatie dotknutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týkalo PMOI.

169. Môže to byť pravda. V tomto zmysle je však na Francúzskej republike, aby preukázala, že Rada svoje rozhodnutie založila skutočne len na týchto materiáloch. Tvrdiť, že materiály stačili na preukázanie toho, že Rada mala nutné informácie, toto kritérium nespĺňa.

170. Zdá sa mi preto, že návrhy predložené Francúzskou republikou neobsahujú nič, čo by umožňovalo tvrdiť, že keď Všeobecný súd takto rozhodol, zjavne skreslil dôkazy, ktoré mu boli predložené. Argument Francúzskej republiky musí byť preto odmietnutý.

Druhý argument: „nesprístupnené informácie boli dôverné“

171. Francúzska republika odkazuje na dôvernú povahu informácií obsiahnutých v danom bode (pozri bod 71 napadnutého rozsudku). V odpovedi na poznámku Všeobecného súdu v bode 72 napadnutého rozsudku [že Všeobecnému súdu nebolo jasné, prečo (teda) informácie zo spisu nemohli byť predložené tiež súdu, keď mohli byť predložené Rade, a teda vládam 26 členských štátov) Francúzska republika uvádza, že podľa článku 67 ods. 3 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, zohľadní tento súd len tie dokumenty, s ktorými mali právni zástupcovia a splnomocnenci možnosť sa oboznámiť a vyjadriť sa k nim. Inými slovami, pokiaľ správne chápem argument predložený Francúzskou vládou, Všeobecný súd by nepožadoval predložiť dokument, pokiaľ nemal v úmysle zohľadniť jeho obsah vo svojom rozsudku. Ak na tieto účely skutočne zohľadní tento obsah, bude najskôr povinný sprístupniť ho druhej strane.

172. Francúzska republika dodáva, že je nesporné, že francúzske orgány nemohli z dôvodu dôvernosti daný dokument oznámiť PMOI. Z toho vyplýva, že by ho v každom prípade Všeobecný súd nemohol zohľadniť.

173. Otázka položená v tejto časti odvolania Francúzskej republiky má podstatný význam. V akom rozsahu by malo byť účastníkovi konania umožnené, aby pred Všeobecným súdom trval na dôvernom zaobchádzaní s informáciami predloženými Všeobecnému súdu s tým dôsledkom, že tieto informácie nebudú oznámené druhému účastníkovi konania alebo ostatným účastníkom konania? V prípade, že sa s týmito informáciami takto zaobchádza, môže ich (prípadne mohol by ich) teda Všeobecný súd zohľadniť na účely svojho rozsudku?

174. Túto otázku je potrebné posúdiť v príslušnom kontexte.

175. Dva články rokovacieho poriadku Všeobecného súdu už obsahujú ustanovenia týkajúce sa dôvernosti.( ) Po prvé, podľa článku 67 ods. 3 môže účastník konania v rámci dôkazného opatrenia požiadať o dôverné zaobchádzanie so všetkými, alebo len s niektorými informáciami predloženými v jeho odpovedi. Všeobecný súd následne túto žiadosť overí. Počas tohto overovania nie je dokument odovzdaný ostatným účastníkom konania. Ten istý článok ďalej stanovuje, že ak bol dokument, ku ktorému bol prístup odmietnutý inštitúciou, predložený Všeobecnému súdu v konaní o zákonnosti tohto odmietnutia, ostatní účastníci konania s týmto dokumentom nebudú oboznámení.

176. Po druhé, na základe článku 116 ods. 2 môže predseda Všeobecného súdu na žiadosť niektorého z účastníkov konania odmietnuť odovzdať vedľajšiemu účastníkovi kópie dokumentov, ktoré sú tajné alebo dôverné podľa tohto článku. Odsek 6 tohto článku stanovuje, že ak je návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania predložený po uplynutí lehoty šiestich týždňov, stanovenej v článku 115 ods. 1, bude mu odovzdaná kópia zápisnice z pojednávania. Nebudú mu odovzdané dokumenty, ktoré boli predložené účastníkom konania podľa článku 116 ods. 2. Zápisnica z pojednávania nebude zo zjavných dôvodov obsahovať žiadny materiál, ktorý je dôverný.

177. Rokovací poriadok Všeobecného súdu neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by umožňovalo Všeobecnému súdu zohľadniť dôverné dôkazy, ktoré mu predložil niektorý z účastníkov konania, bez toho, aby boli tieto dôkazy oznámené druhému účastníkovi konania, alebo ostatným účastníkom konania. Článok 67 ods. 3 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu priznáva tomuto súdu v prípade, že je dokument predložený so žiadosťou o dôverné zaobchádzanie, dve možnosti. Všeobecný súd môže žiadosti vyhovieť, a v takom prípade nebude dokument oznámený druhému účastníkovi konania a nebude tiež zohľadnený na účely rozsudku Všeobecného súdu. Všeobecný súd môže tiež žiadosť zamietnuť, a v takom prípade bude dokument odovzdaný druhému účastníkovi konania alebo ostatným účastníkom konania a môže byť zohľadnený na účely rozsudku.( ) Žiadne iné riešenie nie je možné. Inými slovami, neexistuje žiadna „stredná cesta“.

178. Vo veciach týkajúcich sa rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov Všeobecný súd a aj Súdny dvor očakávali, že môže nastať potreba začať osobitné konanie upravujúce dôverné dôkazy.

179. V rozsudku OMPI Všeobecný súd uviedol, že „súd Spoločenstva musí mať právomoc kontrolovať zákonnosť a dôvodnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov bez toho, aby mu v tom bránili utajenie alebo dôvernosť dôkazov a informácií použitých Radou“.( ) Ďalej pokračoval, že „otázka či žalobkyňa a/alebo jej advokáti môžu získať oznámenie dôkazov a informácií, ktorých dôvernosť je namietaná, alebo či ich oznámenie musí byť vyhradené iba Súdu prvého stupňa podľa osobitného postupu, v rámci ktorého treba definovať spôsob ochrany predmetných verejných záujmov, udeľujúc napriek tomu zainteresovanej osobe dostatočnú mieru súdnej ochrany, je osobitnou otázkou, v prípade ktorej nie je potrebné, aby k nej zaujal Súd prvého stupňa stanovisko v rámci tejto žaloby“.( )

180. Vo veci Kadi I, Súdny dvor rozhodol, že „naliehavé zistenia týkajúce sa bezpečnosti alebo vedenia medzinárodných vzťahov Spoločenstva a jeho členských štátov môžu brániť oznámeniu niektorých skutočností dotknutým osobám, a teda aj ich vypočutiu v tejto záležitosti“. Dodal, že „napriek tomu je úlohou súdu Spoločenstva vykonať v rámci súdneho preskúmavania, ktoré uskutočňuje, techniky umožňujúce zmieriť na jednej strane legitímne bezpečnostné obavy, pokiaľ ide o povahu a informačné zdroje, ktoré sa vzali do úvahy pri prijímaní dotknutého aktu, a na druhej strane nevyhnutnosť v dostatočnom rozsahu priznať osobe podliehajúcej súdnej právomoci možnosť využiť procesné pravidlá“.( )

181. V inom kontextu, teda v kontexte verejného obstarávania, Súdny dvor v rozsudku Varec( ) uviedol, že „v niektorých prípadoch môže byť potrebné, aby sa určité informácie nesprístupnili niektorým účastníkom s cieľom chrániť základné práva tretích osôb alebo dôležitý verejný záujem.“ Ďalej pokračoval, že „zásada ochrany dôverných informácií, ako aj obchodného tajomstva, sa musí vykonávať takým spôsobom, aby bola v súlade s požiadavkami na účinnú právnu ochranu a na dodržanie práv na obranu účastníkov sporu... a aby sa v prípade podania žaloby alebo opravného prostriedku na súd v zmysle článku 234 ES zabezpečilo, že v celom konaní sa bude dodržiavať právo na spravodlivé súdne konanie.“( )

182. Článok 67 ods. 3 rokovacieho poriadku sa naďalej uplatňuje.( ) Žiadne osobitné konanie nebolo definované a neboli stanovené žiadne osobitné prostriedky pre riešenie otázky, ako v takýchto prípadoch nakladať s dôvernými dôkazmi. Nemôžem teda spochybniť rozhodnutie Všeobecného súdu, že odmietnutie Rady oznámiť dôverné informácie viedlo k tomu, že Všeobecný súd nemohol preskúmať zákonnosť dotknutého rozhodnutia. Nezastávam však názor, že by stanovisko Francúzskej republiky, keď neumožnila Rade predložiť dotknuté dôverné dôkazy, ako súčasť jej odpovede na uznesenie z 26. septembra 2008, bolo celkom nerozumné.

183. V uznesení z 26. septembra 2008 Všeobecný súd oznámil Rade, že dokumenty nebudú „v tomto štádiu konania“ PMOI odovzdané. Všeobecný súd neposkytol – a ako rozumiem procesným pravidlám, nemohol poskytnúť – Rade žiadnu záruku toho, ako bude postupovať neskôr.

184. Po prvé, zdá sa mi, že vedľajší účastník konania (akým je Francúzska republika) sa mohol za týchto okolností oprávnene domnievať, že stupeň ochrany zaručenej vo vzťahu k dotknutým informáciám nebol dostatočný na, aby mohli byť sprístupnené Všeobecnému súdu, prinajmenšom v prípade vysokej úrovne dôveryhodnosti spojenej s informáciami. V tomto zmysle je podstatné, že splnomocnenec Francúzskej republiky na pojednávaní v odpovedi na otázku uviedol, že ak by ustanovenia týkajúce sa ochrany dôverných dôkazov boli obsiahnuté v rokovacom poriadku Všeobecného súdu v rozhodnom čase, boli by podľa nej dotknuté informácie Všeobecnému súdu oznámené.

185. Po druhé, odkaz Všeobecného súdu na skutočnosť, že tie isté informácie, ktoré už boli poskytnuté členom Rady a teda vládam ostatných 26 členských štátov, s výnimkou Francúzskej republiky, sa zdá neúčinný. Bolo by možné sa domnievať, že pri sprístupnení informácií členom Rady a členským štátom nebolo nikdy v úmysle tieto informácie akýmkoľvek spôsobom zverejniť.( )

186. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že je potrebné skutočne zvážiť zmenu rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v tom zmysle, že by upravoval odovzdanie naozaj dôverných dôkazov, ktoré by Všeobecný súd preskúmal spôsobom, ktorý je zlučiteľný s ich povahou, bez toho aby boli neprimerane porušené práva niektorého ďalšieho účastníka konania.( )

187. Tento návrh nie je vhodným miestom pre zdĺhavú diskusiu o podrobných aspektoch týchto zmien. Všeobecne však rozoberiem hlavné otázky, ktoré podľa môjho názoru nastali.

188. Pred podaním žaloby súdu Európskej únie o neplatnosť nariadenia o zmrazení finančných prostriedkov osoby alebo organizácie podozrivej z napomáhania alebo účasti na terorizme musí najskôr konať normotvorca Európskej únie na základe rozhodnutia prijatého jedným alebo niekoľkými členskými štátmi, alebo na základe informácií, ktoré im boli poskytnuté. Je ľahšie pochopiť, čo sa musí stať, ak sa začne od začiatku príbehu a nie od jeho konca.

189. Svoju analýzu preto začnem najskôr preskúmaním úlohy, ktorú majú orgány členských štátov pri prijímaní rozhodnutia (alebo začatí vyšetrovania alebo trestného stíhania), ktoré bude predstavovať základ pre rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov, ktoré môže prijať Rada. Neskôr sa budem zaoberať postavením Rady pri prijímaní takéhoto rozhodnutia. Nakoniec posúdim úlohu Všeobecného súdu, ak je podaná žaloba proti takémuto rozhodnutiu.

190. Pri tejto príležitosti preskúmam faktory, ktoré ovplyvňujú zaobchádzanie s citlivými materiálmi, ktoré sú relevantné, ale v prípade kedy sa žiadalo o dôverné zaobchádzanie (Radou alebo členským štátom) vo vzťahu k žalobcovi. Nebolo by vhodné, aby som bola pri riešení, ktoré je potrebné v každom štádiu konania prijať, príliš normatívna. Mojim cieľom pri preskúmaní týchto otázok je len pomôcť tým, ktorí sa budú musieť zaoberať otázkou, ako presne naložiť s týmto problémom – či už ide o členský štát, Radu alebo Všeobecný súd. Pri prijímaní tohto prístupu som si vedomá toho, že Francúzska republika výslovne uviedla, že pri jej rozhodnutí o podaní odvolania bola rozhodujúca jej snaha o objasnenie práva v budúcnosti.( )

– Úloha, ktorú zastávajú vnútroštátne orgány členských štátov

191. Ak vnútroštátne orgány členských štátov prijímajú rozhodnutie, ktoré bude predstavovať základ pre rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté Radou, úloha, ktorú tieto orgány zastávajú sa bude líšiť v závislosti od povahy daného vnútroštátneho rozhodnutia a okolností, za ktorých bolo prijaté.

192. Dotknuté rozhodnutie mohlo byť prijaté v štádiu začatia vyšetrovania alebo trestného stíhania, alebo môže predstavovať „odsúdenie“, teda formálne zistenie súdneho alebo iného orgánu, že k daným konaniam došlo.

193. Rozhodnutie mohlo byť ďalej prijaté len na základe známych dôkazov, ktoré boli oznámené účastníkovi konania, u ktorého sa navrhuje prijať rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov. Môže byť tiež prijaté v plnom rozsahu, alebo len sčasti na základ dôkazov, z ktorých boli všetky alebo len niektoré považované za príliš citlivé alebo dôverné na to, aby boli týmto spôsobom oznámené. Na účely zjednodušenia budem takéto dôkazy ďalej označovať ako „dôverné dôkazy“.

194. Osoba, skupina alebo subjekt, voči ktorým bolo prijaté rozhodnutie, mohli mať možnosť toto rozhodnutie spochybniť. Naopak, môže nastať situácia, kedy im vnútroštátne právne predpisy žiadnu skutočnú možnosť podať žalobu neumožňujú.

195. Zo štruktúry článku 1 ods. 4 jasne vyplýva, že konanie v rámci daného členského štátu je vo svojej podstate súdnym konaním. Odkaz na pojem „rovnocenný príslušný orgán“ však poukazuje tiež na skutočnosť, že v niektorých členských štátoch spadá toto konanie pod výkonnú moc. Bolo tomu totiž v prípade pôvodného uvedenia PMOI na zoznam, keď rozhodnutie prijal Home Secretary. Naopak, konanie týkajúce sa PMOI vo Francúzsku bolo vždy súdnym konaním.

196. V prípade, že relevantné vnútroštátne konanie si vyžaduje prijať rozhodnutie orgánom výkonnej moci, môže byť toto rozhodnutie prijaté bez toho, aby sa dotknutá osoba mohla oboznámiť s povahou dôkazov a vyjadriť sa pred prijatím rozhodnutia. Vnútroštátne právne predpisy však môžu stanoviť možnosť následného podania odvolania na orgán výkonnej moci, ktorý rozhodnutie prijal a/alebo na súdy daného členského štátu.

Konanie pred Radou

197. Na účely platnosti rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov je Rada povinná overiť si, či boli dodržané všetky požiadavky stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931.

198. Musí si tak najskôr overiť, či v príslušnom spise existujú presné informácie a materiály, z ktorých vyplýva, že rozhodnutie bolo prijaté príslušným orgánom.( ) V prípade neexistencie takéhoto rozhodnutia nemôže Rada v konaní pokračovať.

199. Po takomto overení musí ďalej určiť, či dotknuté rozhodnutie bolo prijaté vo vzťahu k osobám, skupinám alebo subjektom, vo vzťahu ku ktorým sa navrhuje prijať rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov.( )

200. Ďalej si musí overiť, či a) sa rozhodnutie týka začatia vyšetrovania alebo trestného stíhania za teroristický čin, pokus o spáchanie teroristického činu, účasť na ňom alebo napomáhanie takému činu, pričom v takomto prípade muselo byť prijaté na základe závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií, alebo b) rozhodnutie predstavovalo odsúdenie za takýto čin.

201. Následne sa musí určiť, či bolo rozhodnutie prijaté na základe známych dôkazov, ktoré boli odovzdané osobe, skupine alebo subjektu, vo vzťahu ku ktorým sa navrhuje prijať rozhodnutie, alebo či bolo prijaté na základe dôkazov, ktoré boli všetky alebo len niektoré z nich dôvernými dôkazmi.

202. Hoci článok 1 ods. 4 neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie v tomto zmysle, zdá sa mi, že implicitne vyžaduje, aby dotknuté vnútroštátne rozhodnutie bolo prijaté na základe, ktorý rešpektuje ľudské práva a základe slobody osoby, skupiny alebo subjekty, u ktorých sa navrhuje zmrazenie finančných prostriedkov. Aj keď Rada nemôže z definície preskúmať rešpektovanie týchto práv na základe vnútroštátneho právneho poriadku členského štátu, ktorý rozhodnutie prijal, môže preskúmať dodržanie týchto práv na úrovni Európskej únie. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov musí rešpektovať takéto práva v prípade, že bude predmetom žaloby na súde Európskej únie,( ) zdá sa mi, že Rada musí toto preverenie vykonať pred prijatím svojho rozhodnutia.

203. Konanie, ktoré bude musieť Rada uskutočniť pri prijímaní rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, sa bude líšiť od povahy konania uskutočneného na vnútroštátnej úrovni.

204. Domnievam sa, že nasledujúce body sú základnými bodmi, ktoré by mali byť zohľadnené, podobne ako dôsledky, ktoré z nich plynú.( )

– V prípade, že príslušným vnútroštátnym orgánom bol „súdny orgán“

205. Na účely nasledujúcich príkladov budem vychádzať najskôr z predpokladu, že príslušným orgánom, ktorý prijal vnútroštátne rozhodnutie, bol súdny orgán.( )

206. Ak rozhodnutie daného orgánu predstavuje „odsúdenie“ za dané činy, musí rada určiť, či toto rozhodnutie bolo prijaté na základe známych alebo dôverných dôkazov, alebo na základe ich kombinácie.

207. Ak bolo rozhodnutie o odsúdení prijaté len na základe známych dôkazov, postavenie Rady je relatívne jednoduché.( ) Nemusí preukázať, či toto rozhodnutie bolo prijaté na základe závažných a dôveryhodných dôkazov alebo indícií. Táto úloha už bola vykonaná príslušným orgánom pri prijímaní jeho rozhodnutia.

208. Z toho vyplýva, že jedinou otázkou, ktorou sa musí Rada zaoberať, je otázka rešpektovania ľudských práv a základných slobôd dotknutej osoby, skupiny alebo subjektu.( )

209. S jedinou výnimkou, kedy je rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov pôvodné( ) bude možno dotknuté dôkazy (ktoré sú úplne známe) oznámiť dotknutej osobe, skupine alebo subjektu, ktorá sa k nim bude môcť zodpovedajúcim spôsobom vyjadriť skôr, než Rada prijme svoje rozhodnutie.

210. Situácia je zložitejšia vtedy, ak bolo vnútroštátne rozhodnutie prijaté na základe spojenia známych a dôverných dôkazov.

211. V tomto prípade som toho názoru, že prvým krokom, ktorý musí Rada urobiť, je stanoviť, či môže prijať svoje rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov len na základe známych dôkazov. V takom prípade navrhujem, aby Rada postupovala len na základe týchto dôkazov a dôverné dôkazy nezohľadnila. Ak tak Rada urobí, môže postupovať spôsobom uvedeným vyššie v bodoch 207 až 209.

212. V opačnom prípade alebo ak dôkazy, na základe ktorých bolo prijaté vnútroštátne rozhodnutie, sú úplne dôverné, je Rada povinná opýtať sa dotknutého členského štátu, či súhlasí s odovzdaním dôverných dôkazov Všeobecnému súdu v prípade podania žaloby proti rozhodnutiu Rady. Pokiaľ s tým členský štát nesúhlasí, potom nemôže Rada urobiť žiadne ďalšie kroky (ani teraz, ani na základe zmien rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ktoré v týchto návrhoch rozoberám). Jej rozhodnutie by v prípade žaloby neobstálo.

213. Ak členský štát súhlasí so sprístupnením Všeobecnému súdu (ak sa o to požiadalo), Rada prijme rozhodnutie o zaradenie do zoznamu na základe dôverných dôkazov, bez toho aby by ich mohla predložiť dotknutému účastníkovi konania. V dôsledku toho bude tento účastník nutne zbavený svojho práva podať žalobu, ktoré by mohol inak v tomto štádiu uplatniť.

214. Rada nemá, na základe definície, prostriedky pre prijatie rozhodnutia, či dôkazy poskytnuté členským štátom na základe dôveryhodnosti skutočne zodpovedajú právnej definícii „tajných a dôveryhodných dôkazov“ a teda, či môžu mať zvláštnu ochranu, ktorá je takýmto materiálom vyhradená.

215. V rámci týchto hraníc však musia byť v čo najväčšom rozsahu dodržané práva na obhajobu. V prípade, že ide o dôverné dôkazy, je potrebné uplatniť nižšie uvedené postupy.

216. Po prvé, Rada by mala odovzdať dotknutému účastníkovi konania nedôverné zhrnutie dôkazov, na základ čoho mu oznámi dôvody, na základe ktorých bolo rozhodnutie prijaté. Odovzdanie nedôverného zhrnutia považujem za minimálne neobmedzenú záruku v Únii, pri akej sú dodržané pravidlá právneho štátu. Pokiaľ by neexistovala, práva na obhajobu by nemohli byť zaručené.

217. Po druhé, Rada by mala oznámiť dotknutej osobe, skupine alebo subjektu, že vnútroštátne rozhodnutie a rozhodnutie, o ktoré sa opiera, sú založené na dôverných dôkazoch, čím by mohla spochybniť rozhodnutie Rady pred Všeobecným súdom, kde môžu byť vykonané kroky smerujúce k ochrane týchto dôkazov.

218. Dotknuté vnútroštátne rozhodnutie samozrejme nemusí predstavovať odsúdenie za dané činy. Môže len povoľovať vyšetrovanie alebo trestné stíhanie vo vzťahu k týmto činom. Domnievam sa, že v takomto prípade existujú rovnaké možnosti a nastávajú rovnaké otázky, ako otázky, ktoré boli opísané vyššie v bodoch 206 a 217, ku ktorým je však potrebné doplniť ďalší významný faktor.

219. Rada musí sama preskúmať dôkazy predložené na podporu vnútroštátneho rozhodnutia, aby sa presvedčila, že uvedené dôkazy spĺňajú kritérium „závažných a dôveryhodných dôkazov a indícií“ stanovené v článku 1 ods. 4 spoločnej poz