Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Čo predstavuje „obchodnú praktiku“ na účely smernice 2005/29/ES (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“)(2) ? Presnejšie, možno poskytnutie nepravdivej informácie len jednému spotrebiteľovi považovať za „obchodnú praktiku“ na uvedené účely? To je v podstate otázka, v súvislosti s ktorou vnútroštátny súd žiada o usmernenie v prejednávanom prípade. V nasledujúcom texte vysvetlím, prečo by mala byť na túto otázku daná záporná odpoveď.

I – Právny rámec

2. Odôvodnenie 6 smernice o nekalých obchodných praktikách stanovuje zásadu proporcionality. V súlade s touto zásadou táto smernica ochraňuje spotrebiteľov pred následkami takýchto nekalých obchodných praktík, ak sú podstatné, uznáva však, že v niektorých prípadoch môže byť dosah na spotrebiteľov zanedbateľný.

3. Odôvodnenie 7 smernice o nekalých obchodných praktikách stanovuje:

„Táto smernica sa zaoberá obchodnými praktikami, ktoré priamo súvisia s ovplyvňovaním rozhodnutí o obchodnej transakcii spotrebiteľov vo vzťahu k produktom.“

4. Podľa odôvodnenia 9 uvedenej smernice:

„Táto smernica sa nedotýka individuálnych žalôb podaných osobami, ktoré boli poškodené nekalými obchodnými praktikami. Taktiež sa nedotýka predpisov [EÚ] a vnútroštátnych právnych predpisov o zmluvnom práve…“

5. Článok 1 smernice o nekalých obchodných praktikách stanovuje:

„Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické záujmy spotrebiteľov.“

6. Článok 2 smernice o nekalých obchodných praktikách znie:

„Na účely tejto smernice:

…

d) ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom;

…“

7. Článok 3 smernice o nekalých obchodných praktikách stanovuje:

„1. Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.

2. Táto smernica sa nedotýka zmluvného práva, a najmä pravidiel o platnosti, uzavieraní alebo účinkoch zmluvy.

…“

8. Článok 5 smernice o nekalých obchodných praktikách, nazvaný „Zákaz nekalých obchodných praktík“, stanovuje:

„1. Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.

2. Obchodná praktika je nekalá, ak:

a) je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti

a

b) podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu, ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na určitú skupinu spotrebiteľov.

…

4. Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:

a) sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,

alebo

b) sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.

5. Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“

II – Skutkový stav, konanie a položené otázky

9. V apríli 2010 pán S. požiadal spoločnosť UPC Magyarország (ďalej len „UPC“), poskytovateľku služieb káblovej televízie, aby ho informovala o fakturačnom období, ktorého sa presne týkala ročná faktúra vystavená v roku 2010, pretože to z faktúry nebolo zrejmé.

10. Pánovi S. bola následne poskytnutá informácia, že posledná ročná faktúra sa týka obdobia od 11. januára 2010 do 10. februára 2011. Aby pán S. dosiahol to, že k zrušeniu zmluvy dôjde s účinnosťou k poslednému dňu poskytovania služby, za ktorú už zaplatil, požiadal o zrušenie zmluvy s účinnosťou od 10. februára 2011. K reálnemu odpojeniu služby však došlo až o štyri dni neskôr, t. j. 14. februára 2011. Dňa 12. marca 2011 mu bola doručená výzva na úhradu nedoplatku vo výške 5 243 HUF (približne 18 eur), ktorá zodpovedala nedoplatku za uvedené štyri dni, konkrétne od 11. do 14. februára 2011.

11. Pán S. podal sťažnosť na Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Inšpekcia na ochranu spotrebiteľa pri vládnom úrade hlavného mesta Budapešti, ďalej len „prvostupňový orgán“), pričom tvrdil, že mu bola poskytnutá nesprávna informácia. V dôsledku toho nebol schopný zabezpečiť, aby k zrušeniu zmluvy došlo ku koncu skutočného fakturačného obdobia, a teda objednať si služby od inej spoločnosti až od dátumu zrušenia zmluvy. Počas dotknutého prechodného obdobia bol teda nútený platiť obom spoločnostiam.

12. Prvostupňový orgán svojím rozhodnutím z 11. júla 2011 uložil UPC pokutu 25 000 HUF (približne 85 eur). Rozhodnutím z 10. októbra 2011 Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Národný úrad na ochranu spotrebiteľa) ako druhostupňový orgán považoval toto rozhodnutie za dôvodné a potvrdil rozhodnutie prvostupňového orgánu.

13. Na základe správnej žaloby, ktorú UPC podala na Fővárosi Törvényszék (Mestský súd v Budapešti), tento súd zmenil rozhodnutie Národného úradu na ochranu spotrebiteľa a návrh pána S. zamietol. Podľa uvedeného rozsudku konanie UPC nepredstavovalo sústavné konanie. Ojedinelý omyl v postupe administratívnej povahy, ktorý sa týka len jedného zákazníka, nemožno považovať za prax.

14. Vzhľadom na pochybnosti v súvislosti s výkladom, aký treba dať smernici o nekalých obchodných praktikách, Kúria, rozhodujúci o veci v rámci odvolania, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má sa článok 5 [smernice o nekalých obchodných praktikách] vykladať v tom zmysle, že pokiaľ ide o klamlivé obchodné praktiky v zmysle článku 5 ods. 4 tejto smernice, nie je prípustné samostatne posúdiť kritériá uvedené v článku 5 ods. 2 písm. a) smernice?

2. Možno poskytnutie nesprávnej informácie len jednému spotrebiteľovi považovať za obchodnú praktiku v zmysle citovanej smernice?“

15. Písomné pripomienky v tomto konaní predložili UPC, maďarská vláda a Komisia, a prednesy všetkých týchto účastníkov boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 11. septembra 2014.

III – Analýza

1. Úvodné poznámky

16. Spor vo veci samej je úzko spojený s rozsudkom Súdneho dvora vo veci CHS Tour Services.(3) V uvedenom rozsudku sa nachádza odpoveď na prvú z dvoch otázok, ktoré sa pýta vnútroštátny súd v tejto veci. Presnejšie Súdny dvor rozhodol, že smernica o nekalých obchodných praktikách sa má vykladať v tom zmysle, že ak obchodná praktika spĺňa všetky kritériá uvedené v článku 6 ods. 1 tejto smernice na to, aby bola kvalifikovaná ako klamlivá praktika voči spotrebiteľovi, netreba overiť, či taká praktika je aj v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti v zmysle článku 5 ods. 2 písm. a) tej istej smernice, aby ju bolo možné dôvodne považovať za nekalú, a teda zakázanú v zmysle článku 5 ods. 1 uvedenej smernice.(4)

17. V tejto analýze sa preto zameriam na druhú prejudiciálnu otázku (logicky predchádzajúcu tej prvej), konkrétne či možno poskytnutie nepravdivej informácie len jednému spotrebiteľovi považovať za „obchodnú praktiku“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách. Ide o novú otázku, ktorou sa Súdny dvor ešte nezaoberal. Toto konanie mu teda ponúka príležitosť vyjasniť pôsobnosť smernice.

2. Vzťahuje sa pojem „obchodné praktiky“ aj na ojedinelý prípad negatívne ovplyvňujúci jedného spotrebiteľa?

18. Maďarská vláda a Komisia tvrdia, že „obchodné praktiky“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách sa vzťahujú aj na úkon, ktorý negatívne ovplyvňuje jedného spotrebiteľa, akým je sporný úkon vo veci samej, konkrétne poskytnutie nepravdivej informácie len jednému spotrebiteľovi. Konkrétne maďarská vláda odôvodňuje svoje tvrdenie potrebou zabezpečiť mimoriadne vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov. Tento cieľ je osobitne uvedený v článku 1 smernice o nekalých obchodných praktikách a predstavuje jeden z hlavných cieľov smernice.

19. Isteže, definícia „obchodných praktík“ v článku 2 smernice o nekalých obchodných praktikách je až pozoruhodne široká. Toto slovné spojenie je definované ako „akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.

20. Takže široké spektrum konaní, ku ktorým môže dôjsť pred uzavretím zmluvy (konania ovplyvňujúce rozhodnutie spotrebiteľa o tom, či nadobudne určitý tovar), ale aj v neskorších štádiách zmluvného vzťahu (vybavovanie sťažností a servis po predaji) môžu spadať do rámca pôsobnosti tejto smernice. Dokazuje to aj zoznam nekalých obchodných praktík uvedený v prílohe I smernice o nekalých obchodných praktikách. V tomto zmysle v smernici o nekalých obchodných praktikách nie je uvedené nič, čo by zjavne z jej pôsobnosti vylučovalo poskytnutie nepravdivej informácie o takých skutočnostiach, akými sú fakturačné obdobia, podmienky riadiace skončenie spotrebiteľskej zmluvy alebo iná informácia týkajúca sa plnenia zmluvy. Isteže, čím širšie je upravená pôsobnosť smernice, tým je pravdepodobnejšie, že sa dosiahne vysoký stupeň ochrany spotrebiteľa, ktorý smernica vyžaduje.

21. Nemyslím si však, že by bolo na základe vyššie uvedeného možné dospieť k záveru, že dosah smernice o nekalých obchodných praktikách sa vzťahuje aj na konanie – akokoľvek nekalé či zavádzajúce – ktoré je orientované len na jedného spotrebiteľa. Existujú na to viaceré dôvody.

a) Rozsah toho, čo možno rozumieť pod pojmom „praktika“

22. Ako bolo vyššie uvedené, podľa znenia smernice o nekalých obchodných praktikách sa z jej pôsobnosti jednoznačne nevylučuje ojedinelý úkon orientovaný na jedného spotrebiteľa. Podľa môjho názoru však výraz „praktika“ inherentne zužuje rozsah rôznych druhov konaní, na ktoré sa táto smernica môže vzťahovať. Zjavnou podmienkou toho, aby sa smernica uplatnila na konanie obchodníka v rámci spotrebiteľského vzťahu (akými sú konania uvedené v jej prílohe I), je, že predmetné konanie predstavuje „praktiku“.

23. Podľa môjho názoru, aby išlo o taký prípad, musia byť splnené jedna, či dokonca obe tieto podmienky: konanie sa orientuje na nešpecifikovanú skupinu spotrebiteľov a konanie je opakované vo vzťahu k viacerým než jednému spotrebiteľovi. V opačnom prípade predmetné konanie veľmi nespadá pod pojem „praktika“ použitý vo všetkých jazykových verziách smernice.(5)

24. Pokiaľ ide o prvú podmienku (v takom prípade ku konaniu dôjde len raz), predmetné konanie sa musí orientovať na nešpecifikovanú skupinu spotrebiteľov. Logický dôsledok toho, že napádané správanie musí mať určitý stupeň „relevantnosti na trhu“(6), možno vyvodiť aj z článkov 5 až 8 smernice o nekalých obchodných praktikách, pretože všetky tieto ustanovenia odkazujú na obchodné praktiky ovplyvňujúce ekonomické správanie „priemerného spotrebiteľa“ alebo „priemerného člena skupiny spotrebiteľov“. Modelový príklad takéhoto druhu praktiky predstavuje samozrejme reklama v novinách či časopise, alebo nápis v obchode, ktoré všetkým (skutočným či potenciálnym) zákazníkom oznamujú možnosti vrátenia tovaru. Veľmi podobný, no odlišný príklad možno nájsť v rozsudku CHS Tour Services. V uvedenom prípade bola nesprávna informácia uvedená v reklamných katalógoch. Hoci k poskytnutiu nesprávnej informácie došlo len raz, bola orientovaná na nešpecifikovanú skupinu potenciálnych spotrebiteľov, a teba sa považovala za spadajúcu do rámca smernice o nekalých obchodných praktikách.(7)

25. Naopak, ak sa predmetné konanie neorientuje na nešpecifikovanú skupinu spotrebiteľov, ale skôr – ako v tomto prípade – na jedného spotrebiteľa, aby toto konanie spadalo pod pojem „praktika“ používaný smernicou o nekalých obchodných praktikách, musí byť zo strany obchodníka opakované. Inými slovami, predmetné konanie musí byť opakované a týkať sa viac než jedného spotrebiteľa. Skutočnosť, že konanie musí byť opakované a musí sa týkať viac než jedného spotrebiteľa, znamená, že druhá podmienka sa do určitej miery prekrýva s prvou.

26. V prejednávanej veci ide o poskytnutie nepravdivej informácie v ojedinelom prípade a jednému zákazníkovi, a nie skupine spotrebiteľov. Hoci vnútroštátnemu súdu v konečnom dôsledku prináleží, aby to vo svojom preskúmaní overil, zdá sa, že neexistuje nič, čo by nasvedčovalo tomu, že poskytnutie nepravdivej informácie zamestnancami UPC – ako tomu došlo s ohľadom na pána S. – bolo opakovaným javom. Keďže neexistuje nijaký objektívny ukazovateľ v tomto zmysle, z môjho pohľadu je veľmi ťažké si predstaviť, ako by sa dal jeden prípad nekalého – či presnejšie klamlivého – konania definovať ako „obchodná praktika“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách.

b) Smernica o nekalých obchodných praktikách a zmluvné právo

27. Okrem už spomínaného významu výrazu „praktika“ prikladám osobitný význam aj článku 3 ods. 2 smernice o nekalých obchodných praktikách. Dané ustanovenie výslovne stanovuje, že uvedená smernica sa nedotýka zmluvného práva. Týmto sa vyjadruje myšlienka uvedená v odôvodnení 9 smernice.

28. Názor zastávaný dvoma účastníkmi konania, ktorí v prejednávanej veci predložili pripomienky na podporu tvrdení pána S., by znamenal, že smernica o nekalých obchodných praktikách by sa (nad rámec vnútroštátneho zmluvného práva) uplatňovala na každý zmluvný vzťah. To by malo výrazné dôsledky vo viacerých ohľadoch. V neposlednom rade by to zmazalo rozdiely medzi súkromným a verejným právom, a najmä rozlišovanie medzi rôznymi uplatniteľnými sankciami.

29. Cieľom smernice o nekalých obchodných praktikách je stanoviť rozsiahly kontrolný mechanizmus nad konaním v spotrebiteľských vzťahoch, ktoré môže mať vplyv na ekonomické správanie spotrebiteľov. Na zabezpečenie potrebného účinku tejto kontroly smernica zaväzuje členské štáty vytvoriť na boj proti takým praktikám potrebný regulačný rámec obsahujúci možnosť ukladať povinnosti a pokuty.(8)

30. Treba však pamätať na to, že v súlade s článkom 13 smernice o nekalých obchodných praktikách sú sankcie, ktoré stanovia členské štáty za konanie v rozpore so smernicou, pevne zakotvené vo sfére verejného práva a úplne oddelené do zmluvných prostriedkov nápravy. Ak by sa pôsobnosť smernice o nekalých obchodných praktikách predsa len rozširovala v tom zmysle, že táto smernica sa bude vzťahovať aj na ojedinelé konanie, ako je to vo veci samej, by v praxi viedlo k tomu, že sankciu podľa verejného práva (vo forme pokuty) by bolo možné uložiť obchodníkovi za akékoľvek porušenie zmluvy, a to nad rámec zmluvných prostriedkov nápravy, ktoré má individuálny spotrebiteľ k dispozícii. Inými slovami, v súlade s logikou účastníkov konania, ktorí predložili svoje pripomienky v tomto zmysle, akékoľvek zmluvné „pochybenie“ by automaticky viedlo k sankciám podľa verejného práva.

31. Podľa môjho názoru, v takom prípade by išlo o zjavné prekročenie toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa.(9) Nemožno totiž zabudnúť, že sankcie podľa verejného práva majú za cieľ chrániť verejný záujem a v tejto veci by to mal byť kolektívny spotrebiteľský záujem.

32. Smernica o nekalých obchodných praktikách žiaľ výslovne neobmedzuje svoju pôsobnosť na ochranu kolektívneho spotrebiteľského záujmu. Ako však poukazujú viacerí autori, táto smernica sa týka ochrany kolektívneho spotrebiteľského záujmu, a nie poskytovania nápravy v jednotlivých prípadoch.(10) Náprava v jednotlivých prípadoch sa poskytuje podľa zmluvných opravných prostriedkov podľa (vnútroštátneho) zmluvného práva. Z uvedeného vyplýva, že je nepochybné, že smernica o nekalých obchodných praktikách môže mať „spill‑over“ (vedľajší umocnený) účinok na nároky zmluvnej povahy. Ak sa určité konanie považuje za konanie v rozpore so smernicou o nekalých obchodných praktikách, táto skutočnosť môže byť relevantná aj v konaní medzi obchodníkom a individuálnym spotrebiteľom (napríklad na posúdenie platnosti spornej zmluvy podľa príslušných ustanovení zmluvného práva).(11)

33. V tejto súvislosti treba spomenúť aj článok 11 smernice o nekalých obchodných praktikách. Podľa tohto článku členské štáty zavedú vhodné a účinné prostriedky na boj proti nekalým obchodným praktikám s cieľom vynútiť súlad s ustanoveniami tejto smernice v záujme spotrebiteľov. Okrem toho, článok 11 umožňuje osobám alebo organizáciám, ktoré majú podľa vnútroštátnych právnych predpisov oprávnený záujem na boji proti nekalým obchodným praktikám, možnosť podať na súde žalobu alebo napadnúť takú nekalú obchodnú praktiku na správnom orgáne.(12)

34. Keby normotvorca chcel upraviť dodatočnú rovinu sankcií (verejného práva) za každý prípad zmluvného „pochybenia“, zahrnutie takého ustanovenia do smernice o nekalých obchodných praktikách by bolo nelogické. Ak by sa mala existencia nekalých obchodných praktík určiť na individuálnom základe, nebolo by potrebné mať úpravu osobitných pravidiel o kolektívnom dohľade nad nekalými obchodnými praktikami v smernici. Tento názor navyše podporuje aj článok 1 ods. 1 smernice 2009/22/ES(13), ktorý odkazuje na smernicu o nekalých obchodných praktikách ako jeden z nástrojov prijatých na ochranu kolektívnych záujmov spotrebiteľov.

35. Napokon by som chcel zdôrazniť, že nemožno považovať za žiaduce, aby sa pod záštitou ochrany spotrebiteľov uplatňovala smernica o nekalých obchodných praktikách na také prípady, na ktoré zjavne nebola určená. Konanie v spotrebiteľských vzťahoch teda nemožno podľa mňa chápať tak, že oznámenie nepravdivej informácie jednému spotrebiteľovi nemožno, keďže predstavuje ojedinelý prípad, považovať za „obchodnú praktiku“ v zmysle smernice o nekalých obchodných praktikách.

IV – Návrh

36. So zreteľom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Kúria, takto:

Oznámenie nesprávnej informácie jednému spotrebiteľovi nemožno, keďže ide o ojedinelý prípad, považovať za „obchodnú praktiku“ v zmysle smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004.

(1) .

(2) – Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22).

(3) – C‑435/11, EU:C:2013:574.

(4) – Tamže, bod 48 a výrok rozsudku.

(5) – Napríklad v prípade angličtiny sa podstatné meno „practice“ (praktika) v Shorter Oxford English Dictionary , 6 th ed. Oxford: Oxford University Press, 2007, s. 2311, definuje ako „the habitual doing or carrying out of something“ (bežné robenie alebo vykonávanie niečoho).

(6) – GLÖCKNER, J.: The Scope of Application of the UCP Directive – „I know what you did last Summer“. In: International Review of Intellectual Property and Competition Law , 2010, č. 5, s. 570 až 592, pozri s. 589.

(7) – C‑435/11, E U:C:2013:574, bod 28 a nasl.

(8) – Pre analýzu pozri napr.: COLLINS, H.: The Unfair Commercial Practices Directive. In: European Review of Contract Law , 2005, roč. 4, č. 1, s. 417 až 441, pozri s. 424 a 425.

(9) – Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 6 smernice o nekalých obchodných praktikách.

(10) – WILHELMSSON: Scope of the Directive. In: HOWELLS, G., MICKLITZ, H. W., a WILHELMSSON, T.: European Fair Trading Law: The Unfair Commercial Practices Directive , s. 49 – 81, pozri s. 72; GLÖCKNER, c. d., s. 589; KEIRSBILCK, B.: The New European Law of Unfair Commercial Practices and Competition Law . Oxford: Hart Publishing, 2011, s. 247 a 248.

(11) – Pozri v súvislosti s účinkami nekalých obchodných praktík na platnosť zmluvy napr. rozsudok Pereničová a Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, bod 40). Pokiaľ ide o akademické práce, pozri bližšie WILHEMSSON, T.: c. d., s. 73; a COLLINS, H.: c. d., s. 424.

(12) – Chcel by som tiež poukázať na to, že smernica o nekalých obchodných praktikách odkazuje na viacerých miestach na „spotrebiteľov“ v množnom čísle: „ekonomické záujmy spotrebiteľov“, „rozhodnutí o obchodnej transakcii spotrebiteľov“. Hoci použitie množného čísla sa dá len ťažko považovať za rozhodujúci argument, voľbu množného čísla možno chápať tak, že len podporuje myšlienku, že ide o ochranu kolektívnych záujmov.

(13) – Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. apríla 2009 o súdnych príkazoch na ochranu spotrebiteľských záujmov (Ú. v. EÚ L 110, s. 30).