NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prednesené 14. mája 2009 ( 1 )

Vec C-192/08

TeliaSonera Finland Oyj

„Odvetvie telekomunikácií — Elektronické komunikácie — Smernica 2002/19/ES — Článok 4 ods. 1 — Siete a služby — Dohody o prepojení medzi telekomunikačnými podnikmi — Povinnosť rokovať v dobrej viere — Pojem ‚operátor verejných komunikačných sietí‘ — Články 5 a 8 — Právomoc národných regulačných orgánov — Podnik, ktorý nemá významný vplyv na trhu“

I — Úvod

1. Fínsky Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší správny súd) žiada Súdny dvor, aby rozhodol o výklade článku 4 ods. 1, 5 a článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (ďalej len „prístupová smernica“ alebo „smernica 2002/19“) ( 2 ).

2. Konkrétne sa vnútroštátny súd zaujíma o rozsah povinnosti prepojenia stanovenej v článku 4 ods. 1 smernice 2002/19, aby mohol rozhodnúť, či sú veľkorysé ustanovenia fínskeho zákona, ktorý podriaďuje tejto povinnosti všetky telekomunikačné podniky bez toho, aby rozlišoval medzi podnikmi, ktoré spravujú verejné siete, a podnikmi, ktoré poskytujú služby, alebo podľa toho, či existuje významný vplyv na trhu, v súlade so smernicou.

3. V nadväznosti na liberalizáciu tohto odvetvia Súdny dvor umožnil národným regulačným orgánom, aby dominantným operátorom ( 3 ) vopred stanovili niektoré povinnosti tým, že im dovolil podľa prechodných ustanovení smernice 2002/21/ES o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (ďalej len „rámcová smernica“ alebo„smernica 2002/21“) ( 4 ) vzájomne prepojiť siete bez vypracovania predchádzajúcej analýzy trhu. ( 5 ). Okrem toho odmietol automatické zásady zo strany zákonodarnej moci, ktoré by obmedzili potrebný manévrovací priestor týchto orgánov. ( 6 )

4. Problematika nastolená v prejednávanej veci však vedie k tomu, že kontroverznosť medzi historickými operátormi a novými operátormi ustupuje diskusii o obmedzeniach správnych orgánov, keď už bola dosiahnutá vysoká úroveň liberalizácie a z tohto dôvodu zásahy správnych orgánov na trhu sa musia zmierniť, aby sa nenarušilo vzájomné pôsobenie ponuky a dopytu.

5. Ani jeden z hlavných účastníkov vnútroštátneho sporu v skutočnosti nezískal postavenie „operátora s významným vplyvom“, čo do určitej miery preukazuje úspech boja Spoločenstva proti monopolom, ktorý umožnil, aby komunikačný podnik, ktorý chce rozšíriť svoje činnosti prostredníctvom iného podniku, ktorému nebolo priznané dominantné postavenie v segmente trhu, mohol získať jeho technickú pomoc. ( 7 )

6. Ak by Súdny dvor pripustil, že podniky sú bez ohľadu na ich význam povinné uzatvoriť dohody, musel by v súlade so schémou stanovenou vnútroštátnym súdom určiť spôsobilosť konať, ktorú právo Spoločenstva priznáva nezávislému vnútroštátnemu orgánu, aby mohol overiť, či bola povinnosť prepojenia splnená, ak je to potrebné, za použitia vhodných opatrení.

7. Oprávnenosť členských štátov rozšíriť ustanovenia smerníc v oblasti telekomunikácií stojí v pozadí prejednávanej veci. K tejto otázke treba pristupovať s opatrnosťou, akú si vyžaduje vhodné používanie definícií ( 8 ) v oblasti osobitnej technológie ( 9 ) a prísne vymedzenie povinnosti rokovať o prepojení.

II — Uplatňovaná právna úprava

A — Právo Spoločenstva

1. „Zásada lojálnej spolupráce“

8. Podľa článku 10 ES „členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich z tejto zmluvy alebo z opatrení prijatých orgánmi Spoločenstva“ a uľahčia „dosiahnutie úloh Spoločenstva“. Okrem toho „neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov“ Únie.

2. Smernica 2002/19

a) Historický exkurz

9. Vypracovaním Zelenej knihy o telekomunikáciách ( 10 ) v roku 1987 sa zaviedol európsky konkurenčný a harmonizovaný trh založený na slobode výberu prevádzkovateľov.

10. Správna deregulácia odvetvia predpokladala hlbokú transformáciu jeho právnej koncepcie, pretože počiatočná výlučnosť správy tohto odvetvia verejnými organizáciami sa v súlade s pravidlami smernice 90/388/EHS ( 11 ) posunula smerom k zrušeniu osobitných alebo výlučných práv s prihliadnutím na to, že tradičný systém štátnych monopolov nebol schopný uspokojovať požiadavky užívateľov, nielen z dôvodu revolúcie, ku ktorej došlo v tomto odvetví, ale aj z dôvodu silného politického pozadia rozhodnutí týchto monopolov. ( 12 )

11. Rámcová smernica 90/387/EHS ( 13 ) prispela ku konvergencii, podporila vstup nových účastníkov do telekomunikačného odvetvia a postarala sa o zavedenie ťažko dosiahnuteľnej rovnováhy, lebo jej krehké základy boli otrasené faktickou prevahou pôvodného verejného operátora, ktorá bola dôsledkom práv, ktoré užíval po mnohé roky a dôsledkom jeho hlbokej znalosti trhu.

12. Zhoda mala teda okrem iného umožniť prístup a lokalizáciu infraštruktúry zaručením vzájomného prepojenia medzi verejnými sieťami a ich prevádzkovateľmi. ( 14 ) Práve s týmto cieľom bola prijatá smernica 97/33 ( 15 ), ktorá udeľuje organizáciám, ktoré majú povolenie na prevádzkovanie verejných telekomunikačných sietí a/alebo „telekomunikačných služieb“ ( 16 ), právo, ako aj povinnosť rokovať o ich prepojení tak, aby sa zaručilo poskytovanie týchto sietí a služieb v rámci Spoločenstva (článok 4 ods. 1), a dodáva, že organizácie, ktoré majú vplyv na trhu, sú povinné reagovať na všetky dôvodné žiadosti o pripojenie (článok 4 ods. 2).

b) Jej obsah

13. Prístupová smernica sa zaraďuje do „nového regulačného rámca“ ( 17 ) prijatého 7. marca 2002 a uverejneného ( 18 ).

14. V súlade s rámcovou smernicou a s prihliadnutím na skúsenosti spojené so smernicou 97/33 sa prístupová smernica snaží harmonizovať prepojenie s dvojakým cieľom tak, aby prepojenie bolo zlučiteľné so zásadami vnútorného trhu a aby z neho mali prospech spotrebitelia, a zároveň zachovať udržateľnosť hospodárskej súťaže a interoperabilitu služieb.

15. V súlade s článkom 4 ods. 1 smernice 2002/19: „Operátori verejných komunikačných sietí majú právo a, ak sú požiadaní inými podnikmi, ktoré sú k tomu oprávnené, aj povinnosť dohodnúť prepojenie medzi týmito podnikmi s cieľom poskytovania verejne dostupných komunikačných služieb, aby sa zabezpečilo poskytovanie a interoperabilita služieb v Spoločenstve. Operátori ponúkajú prístup a prepojenie iným podnikom za podmienok zhodných so záväzkami uloženými národným regulačným orgánom podľa článkov 5, 6, 7 a 8.“

16. Jej článok 5 ods. 1 prvý pododsek stanovuje, že národné regulačné orgány, pri plnení cieľov stanovených v článku 8 smernice 2002/21 podporujú a prípadne zabezpečujú zodpovedajúci prístup, prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom budú uplatňovať svoje právomoci spôsobom, ktorý podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž a poskytuje maximálny prospech pre koncových užívateľov. Národné regulačné orgány majú najmä, a bez toho, aby boli dotknuté opatrenia, ktoré môžu byť prijaté vo vzťahu k podnikom s významným vplyvom na trhu podľa článku 8, možnosť uložiť niektoré objektívne, transparentné, primerané a nediskriminačné povinnosti (článok 5 ods. 3): a) v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojiteľnosti koncových subjektov [prepojiteľnosti medzi koncovými bodmi — neoficiálny preklad], povinnosti, v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené; b) v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prístupu koncových používateľov k službám digitálneho rádiového a televízneho vysielania, špecifikovaného členskými štátmi, povinnosti operátorom, zabezpečiť prístup k iným zariadeniam uvedeným v prílohe I, časti II za spravodlivých, primeraných a nediskriminačných podmienok.

17. Článok 8 upravuje presné povinnosti ( 19 ) regulačných orgánov, ale výlučne pokiaľ ide o spoločnosti, ktoré majú významný vplyv na trhu, pričom takéto postavenie sa im pripisuje po skončení analýzy trhu uskutočnenej v súlade s článkom 16 rámcovej smernice.

18. Na odstránenie akýchkoľvek pochybností je toto obmedzenie adresátov posilnené v článku 8 ods. 3, ( 20 ) ktorý uvádza, že národné regulačné orgány neuložia povinnosti podľa článkov 9 až 13 operátorom, ktorí nie sú označení v súlade s odsekom 2 a teda, inými slovami, ktorí nemajú taký vplyv na trhu.

19. Spomedzi opatrení, ktoré prístupová smernica stanovuje výlučne pre dominantné podniky, vynikajú opatrenia podľa článku 12 ods. 1 smernice, pretože v súlade s článkom 8 môžu národné regulačné orgány uložiť operátorom povinnosti týkajúce sa splnenia primeraných žiadostí o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených zariadení, medzi iným v situáciách, keď národný regulačný orgán usúdi, že odmietnutie prístupu alebo neprimerané okolnosti a podmienky s podobným vplyvom, by brzdili nástup udržateľného, konkurenčne orientovaného trhu na maloobchodnej úrovni, alebo by neboli v záujme koncových užívateľov. Operátorovi možno uložiť, aby: „… a) poskytol prístup tretím stranám k špecifikovaným prvkom siete a/alebo zariadeniam, vrátane neviazaného prístupu k účastníckej prípojke; b) jednal [rokoval — neoficiálny preklad] v dobrej viere s podnikmi žiadajúcimi o prístup; … e) udelil otvorený prístup k technickým rozhraniam, protokolom alebo iným kľúčovým technológiám, ktoré sú nepostrádateľné pre interoperabilitu služieb alebo služby virtuálnej siete; … g) poskytol špecifikované služby potrebné na zabezpečenie interoperability služieb medzi koncovými užívateľmi, vrátane zariadení pre služby inteligentných sietí alebo roamingu v mobilných sieťach; h) poskytol prístup k systémom operačnej podpory alebo podobným softvérovým systémom potrebným na zabezpečenie čestnej súťaže pri poskytovaní služieb; i) prepojil siete alebo zariadenia siete. …“

B — Vnútroštátne právo

20. Prístupová smernica a rámcová smernica boli vo Fínsku prebraté zákonom o komunikačnom trhu (Viestintämarkkinalaki) ( 21 ).

21. § 2 ods. 13 zákona o komunikačnom trhu vymedzuje prepojenie ako materiálne a funkčné spojenie rôznych komunikačných sietí a služieb s cieľom zabezpečiť užívateľom prístup ku komunikačnej sieti a ku komunikačným službám iného telekomunikačného podniku. Podľa § 2 bodu 21 tento posledný menovaný pojem zahŕňa tak podniky, ktoré prevádzkujú siete, ako aj podniky, ktoré poskytujú uvedené služby.

22. § 39 tohto zákona upravuje povinnosti týchto podnikov týkajúce sa prepojenia, pričom rokovanie o ňom je upravené odsekom 1. Podľa § 39 ods. 2 je Viestintävirasto (fínsky regulačný orgán) oprávnený nariadiť ( 22 ) podniku, ktorý má významný vplyv na trhu, aby prepojil svoju komunikačnú sieť alebo služby s komunikačnou sieťou alebo službami iného telekomunikačného podniku. § 39 ods. 3 takisto splnomocňuje Viestintävirasto ( 23 ), ak je to nevyhnutné pre prepojenie, na uloženie totožnej povinnosti podnikom, ktoré nemajú významný vplyv na trhu, pod podmienkou, že tieto podniky kontrolujú pripojenie užívateľov do komunikačnej siete.

III — Skutkový stav

23. Spoločnosť iMEZ Ab (ďalej len „iMEZ“) ponúka služby prenosu textových správ (SMS) a multimediálnych správ (MMS) prostredníctvom počítačového programu umožňujúceho jej zákazníkom komunikovať s užívateľmi mobilnej siete (koncový užívateľ), takže informácia sa zasiela z počítačového programu do telefónu, ako aj naopak, lebo systém umožňuje príjemcovi odpovedať na zaslanú správu a spracúvať svoje odpovede.

24. Tento podnik nemá vlastnú rádiovú sieť, ale vlastní centrá na zasielanie správ „Short Message Service Center (SMSC)“ a „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)“. Na to, aby iMEZ mohol poskytovať svoje služby, uzavrela dohody so všetkými mobilnými operátormi vo Švédsku a vo Fínsku s Elisa Oyj, mobilným telefónnym operátorom. Švédsky regulačný orgán (Kommunikations-myndigheten PTS) jej pridelil vlastný kód mobilnej siete (Mobile Network Code).

25. Mobilná telefónna sieť spoločnosti TeliaSonera Finland Oyj, ktorá sa zlúčila so spoločnosťou Sonera Mobile Networks Oy, umožňuje prenášať krátke a multimediálne správy, ako aj spracúvať údaje.

26. TeliaSonera Finland Oyj nie je možné výslovne považovať na účely sporu za podnik s významným vplyvom na trhu, jej mobilná telefónna sieť však pokrýva celé fínske územie, čo podnecuje iMEZ k tomu, aby sa pokúšala o získanie vzájomného prepojenia.

27. Keďže rokovania zlyhali, iMEZ 7. augusta 2006 požiadala fínsky regulačný orgán, aby donútil TeliaSonera Finland Oyj rokovať v dobrej viere o prepojení a navrhnúť primeranú dohodu, alebo v prípade neúspechu tejto dohody uložil riešenie na účely prenosu správ SMS a MMS. Subsidiárne iMEZ požiadala Viestintävirasto, aby TeliaSonera Finland Oyj označil ako podnik s významným vplyvom na trhu, aby mohol touto cestou dosiahnuť prepojenie.

28. V rozhodnutí z 11. decembra 2006 fínsky správny orgán rozhodol, že TeliaSonera Finland Oyj si nesplnila povinnosť rokovať, ktorá jej vyplýva z § 39 zákona o komunikačnom trhu, keď navrhla iMEZ prepojenie za jednostranných podmienok, pretože za správy prenesené do siete TeliaSonera Finland Oyj sa vyžadovala platba, kým prenos správ so siete iMEZ mal byť bezplatný.

29. Viestintävirasto sa domnieval, že TeliaSonera Finland Oyj by mala napraviť situáciu a rokovať v dobrej viere ( 24 ) o prepojení v oblasti služieb SMS a MMS a nariadil jej, aby sa snažila dosiahnuť interoperabilitu týchto služieb v prospech spotrebiteľov.

IV — Konanie vo veci samej, návrhy účastníkov konania a prejudiciálne otázky

30. TeliaSonera Finland Oyj podala žalobu proti rozhodnutiu z 11. decembra 2006 na vnútroštátny súd, v ktorej sa dovoláva neplatnosti rozhodnutia v časti, ktorá sa týka pokračovania v rokovaniach, pretože Viestintävirasto nemal právomoc nariadiť jej, aby nadviazala kontakt s iMEZ aj po zlyhaní pokusov o obchodné vzťahy.

31. Naproti tomu iMEZ navrhovala zamietnutie žaloby a ďalej tvrdila, že je potrebné uložiť spoločnosti TeliaSonera Finland Oyj povinnosť, aby pokračovala v rokovaniach, lebo doteraz dosiahnuté výsledky nezaručujú fungovanie jeho služieb.

32. Korkein hallinto-oikeus prerušil konanie a v súlade s článkom 234 ES predložil Súdnemu dvoru nasledujúce otázky: „1. Má sa článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení (prístupová smernica) v spojení, na jednej strane, s odôvodneniami č. 5, 6 a 8 tejto smernice a na druhej strane s článkami 8 a 5 smernice vykladať v tom zmysle, že: a) vnútroštátny právny predpis, akým je § 39 ods. 1 zákona o komunikačnom trhu, môže stanoviť, že každý telekomunikačný podnik je povinný rokovať s inými telekomunikačnými podnikmi o prepojení, a v prípade kladnej odpovede na túto otázku, b) národný regulačný orgán môže považovať za nesplnenie povinnosti rokovať, ak telekomunikačný podnik, ktorý nemá významný vplyv na trhu, ponúkol inému podniku prepojenie za podmienok, ktoré podľa názoru orgánu sú úplne jednostranné a môžu zabrániť rozvoju konkurenčne orientovaného trhu na maloobchodnej úrovni, pretože tomuto druhému podniku v skutočnosti zabraňujú umožniť svojim zákazníkom zasielať multimediálne správy koncovým užívateľom pripojeným do siete telekomunikačného podniku a v prípade kladnej odpovede aj na túto otázku, c) národný regulačný orgán môže svojím rozhodnutím uložiť uvedenému telekomunikačnému podniku, ktorý nemá významný vplyv na trhu, povinnosť rokovať v dobrej viere o prepojení služieb textových a multimediálnych správ medzi systémami podnikov takým spôsobom, aby sa pri obchodných rokovaniach zohľadnili ciele, ktoré majú byť prepojením dosiahnuté, a že základom rokovaní má byť vytvorenie operability služieb textových a multimediálnych správ medzi systémami podnikov za primeraných podmienok tak, aby užívatelia mali možnosť využívať komunikačné služby telekomunikačných podnikov? 2. Je pre odpovede na tieto otázky relevantné, aká je povaha siete spoločnosti iMEZ Ab a či iMEZ Ab má byť považovaná za operátora verejnej elektronickej komunikačnej siete?“

V — Konanie pred Súdnym dvorom

33. Podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania bolo zapísané do registra v kancelárii Súdneho dvora 8. mája 2008.

34. Písomné pripomienky v rámci lehoty stanovenej v článku 23 Štatútu Súdneho dvora predložili iMEZ, fínska, talianska, litovská, holandská, poľská a rumunská vláda, ako aj Komisia.

35. Zástupcovia spoločností TeliaSonera Finland, iMEZ, Fínskej republiky a Komisie sa dostavili na pojednávanie, ktoré sa konalo 2. apríla 2009, aby predniesli svoje ústne pripomienky, a vec bola pripravená na vypracovanie týchto návrhov.

VI — Skúmanie prejudiciálnych otázok

36. Návrh Korkein hallinto-oikeus na začatie prejudiciálneho konania sa týka dvoch problematík, ktoré aj keď navzájom súvisia, vyžadujú si nezávislé právne spracovanie.

37. Prvá otázka písm. a) a druhá otázka majú stanoviť druh podnikov, ktoré sú povinné rokovať o prepojení podľa článku 4 ods. 1 prístupovej smernice, kým prvá otázka písm. b) a c) má za cieľ definovať právomoci národných orgánov.

38. Z dôvodov systematiky je potrebné znova usporiadať a preskupiť viaceré položené otázky a začať najskôr analýzou prvej otázky písm. a) a druhej otázky, pretože odpoveď na tieto otázky podmieňuje rozsah právomocí regulačného orgánu vo veci samej.

A — Úvodné upresnenia týkajúce sa slobodnej hospodárskej súťaže a odvetvovej právnej úpravy

39. Telekomunikácie, ktoré sú tradične pod ochranou vlády, zažili hospodársky rozmach vďaka ich liberalizácii, na uskutočnenie ktorej sa pravidlá Rímskej Zmluvy ukázali ako nedostatočné.

40. Podľa môjho názoru tam, kde je štátny monopol, nie je vedenie, ale len správcovia, nie sú zákazníci, ale spravované subjekty, a v konečnom dôsledku nie je trh, ale verejná správa. Za takýchto okolností sa články 81 ES a 82 ES ukázali ako neschopné poskytnúť potenciálnym operátorom prostriedky, ako vstúpiť na trh, ktorý až do tohto okamihu podliehal rozmarom prechádzajúceho systému.

41. Katarzia tohto systému si teda vyžiadala niektoré vonkajšie impulzy a s týmto cieľom zákonodarca Spoločenstva inklinujúci k špecifickým zásahom zaručil zavedenie minimálnych podmienok, aby najprv spriechodnil úzke prístupové hrdlo a potom podporil slobodnú voľbu spotrebiteľa.

42. Práve takto sa objavila čiastočná právna úprava, v rámci ktorej sa hospodárska súťaž zdala byť ako nástroj, ktorý je najúčinnejší a ktorý je odôvodnený potrebou napraviť niektoré nedostatky trhu, ako je nerentabilnosť znásobenia infraštruktúry alebo nemožnosť, aby zisky, ktoré prinášajú spoločnosti ako celku, boli umorené tými, ktorí ich vybudovali alebo ich udržujú, keďže zákon ponuky a dopytu v tomto prípade neumožňuje spravodlivé rozdelenie zdrojov. ( 25 )

43. Boj proti týmto štrukturálnym nedostatkom prebiehal na dvoch navzájom sa dopĺňajúcich frontoch: na jednej strane, na fronte obrany hospodárskej súťaže, ktorá znižuje zásahy, usiluje sa o vytvorenie neutrálneho prostredia, v ktorom sa nikto nemieša do stratégie podnikov a dohliada nad samotným konkurenčným procesom na trhoch; na druhej strane na fronte ad hoc právnej úpravy telekomunikácií, ktorá stelesňuje prítomnosť správnych orgánov, podporuje účasť viacerých podnikov a tým chráni tých slabších, a ktorá sa v skratke snaží o bezprostredné dosiahnutie cieľov smerníc.

44. Oba typy právnej úpravy sa rozchádzajú v spôsobe, ako plniť svoje ciele.

45. „Nová právna úprava“ vopred plánuje určené trhy, ale asymetrickým spôsobom, lebo intenzita katalógu povinností, ktoré stanovuje, závisí od vplyvu podniku na trhu, a je teda koncipovaná ako prechodná práve preto, že zasahuje do slobody transakcií.

46. Tieto predpoklady pôsobia v práve hospodárskej súťaže opačným spôsobom, pretože vo všeobecnosti sa toto právo uplatňuje a posteriori na trhy, ktoré majú byť regulované, ( 26 ) nerozlišuje medzi subjektmi, ktoré porušujú jeho ustanovenia, a má sklon k trvalosti.

47. Je zrejmé, že len čo boli prekonané počiatočné ťažkosti a hospodárska súťaž úplne ovládla elektronické komunikácie, táto odvetvová „šoková terapia“ stratila svoju silu, čo vysvetľuje jasné zníženie regulačnej vôle, ( 27 ) ako to predpovedajú prebiehajúce reformy, pretože bez ohľadu na jeden alebo druhý projekt v tejto oblasti ( 28 ) možno pozorovať tendenciu k zmäkčeniu normatívneho rámca intervencie. ( 29 )

B — Operátori verejných sietí ako adresáti povinnosti rokovať o prepojení

48. Súdny dvor nemôže rozhodnúť o otázke, či je iMEZ operátor verejných elektronických komunikačných sietí, pretože táto otázka patrí do výlučnej právomoci vnútroštátneho súdu. Mal by však uľahčiť jeho prácu stanovením určitých pravidiel, ktoré mu pomôžu pri vykonaní tohto posúdenia.

49. Na tento účel je potrebné analyzovať oblasť subjektívneho uplatňovania článku 4 ods. 1 prístupovej smernice na účely stanovenia, či sa povinnosť rokovania vzťahuje na každý podnik s povolením podnikať v odvetví komunikácií, alebo či sa vzťahuje výlučne na operátorov, čo by zahŕňalo, ako to správne uvádza Korkein hallinto-oikeus, rozhodnutie o povahe sietí. Len čo bude táto neznáma otázka zodpovedaná, bude potrebné zaoberať sa diferenciáciou podľa vplyvu na trhu.

1. Pozitívne vymedzenie

50. Znenie článku 4 ods. 1 predpokladá rokovanie o vzájomnom prepojení, pokiaľ ide o „operátorov verejných komunikačných sietí“, a tak vytvára synalagmatický vzťah, ktorý prináša výhody jednému a často nevýhody druhému. ( 30 )

51. Článok 2 písm. c) smernice 2002/19 jasne koncipuje pojem operátora a obmedzuje ho na podnik „poskytujúci alebo oprávnený poskytovať verejnú komunikačnú sieť alebo príslušné zariadenia [pridružené zariadenia — neoficiálny preklad]“ a teda uznáva, že popri ňom existujú podniky, ktoré sa venujú iným činnostiam.

52. Aj keď, ako to vysvetlil Súdny dvor, zmysel slova nepredstavuje vždy vhodné výkladové východisko, v prejednávanej veci vedú rôzne jazykové znenia k jednomyseľnému riešeniu, pretože tejto povinnosti podriaďujú výlučne operátorov, ktorí spravujú uvedené verejné komunikačné siete.

53. Preto je potrebné určiť, či sú operátori pridružených zariadení ( 31 ) oslobodení od povinnosti rokovania stanovenej v článku 4 ( 32 ) prístupovej smernice.

54. Aj keď treba rozoznávať dualitu medzi operátormi „verejných komunikačných sietí“ a operátormi „pridružených zariadení“, všetci títo operátori sú dotknutí povinnosťou rokovania, pretože smernica používa pre obe skupiny jedine pojem „operátor“. Navyše netreba zabúdať na skutočnosť, že pridružené zariadenia neoceniteľne prispievajú k funkčnosti siete svojím umiestnením, vlastnosťami alebo skrátka technológiou, ktorú poskytujú.

2. Negatívne vymedzenie

55. Ostatné subjekty pôsobiace v danom odvetví zostávajú marginalizované; oslobodzujú sa systematickým výkladom prístupovej smernice, ktorej článok 2 písm. b) definuje prepojenie ako „fyzické a logické vedenie verejných komunikačných sietí používaných tým istým alebo iným podnikom…“. Ak sa toto prepojenie tak, ako je opísané v tejto definícii, vzťahuje len na tieto siete, tak logicky prislúcha výlučne operátorom, ktorí sú vlastníkmi uvedených sietí alebo operátorom, ktorí poskytujú pridružené zariadenia.

56. Keďže poskytovatelia telekomunikačných služieb nepatria do skupiny „operátorov verejných komunikačných sietí“, vymykajú sa z rámca povinnosti rokovať o dohodách o prepojení.

57. Toto zistenie je posilnené historickou exegézou, ktorá odhaľuje kontrast medzi článkom 4 ods. 1 smernice 97/33, ktorý rozšíril povinnosť rokovania o prepojení na „organizácie oprávnené prevádzkovať verejné telekomunikačné siete a/alebo služby dostupné verejnosti“ ( 33 ) [neoficiálny preklad], a rovnakým článkom smernice 2002/19, ktorý ju obmedzuje na „operátorov verejných komunikačných sietí“.

58. V rámci porovnania medzi smernicou z roku 1997 a smernicou z roku 2002 Holandské kráľovstvo v pripomienkach k návrhu na začatie prejudiciálneho konania tvrdí opak v rozsahu, v akom prístupová smernica odkazuje výslovne na svoju predchodkyňu. ( 34 )

59. Ako však uznala holandská vláda, prístupová smernica zrušila smernicu 97/33, a navyše samotné odôvodnenie č. 8 prístupovej smernice odkazuje na „dodržanie existujúcich práv a povinností k rokovaniu o vzájomnom prepojení…“, a toto vyhlásenie by malo byť spojené s účelom, ktorý stanovuje, a to „… že ostatní operátori siete musia byť schopní zabezpečiť volanie týmto zákazníkom a potrebujú byť preto vzájomne priamo alebo nepriamo prepojení“, a ktorý kladie dôraz na skutočnosť, že prepojenie sa týka operátorov sietí.

60. Vypustenie zmienky „organizácie oprávnené prevádzkovať verejné telekomunikačné služby“ v smernici 2002/19 potvrdzuje priaznivejšiu situáciu pre hospodársku súťaž v porovnaní so situáciou, ktorá bola pri prijímaní smernice 97/33, pretože na rozdiel od predchádzajúceho stavu nová koncepcia smernice 2002/19 počíta viac so schopnosťou trhu vyriešiť zistené nedostatky, čo je okrem iného logickým dôsledkom zníženia administratívneho zasahovania.

61. Nesúhlasím s názorom, podľa ktorého článok 7 smernice 2002/19 v celom rozsahu stanovuje nedotknuteľnosť všetkých povinností prepojenia podľa smernice 97/33, lebo tento článok je veľmi výstižne pomenovaný „Prehodnotenie predchádzajúcich povinností týkajúcich sa prístupu a prepojenia“, čo vylučuje akýkoľvek pokus o zachovanie povinností, predovšetkým v situácii, keď doposiaľ platné povinnosti sú zachované len dovtedy, kým sa tieto povinnosti neprehodnotia a „neprijme sa rozhodnutie v súlade s článkom 3“.

3. Odmietnutie rozširujúceho výkladu

62. Holandské kráľovstvo sa domnieva, že aj keď sa článok 4 prístupovej smernice zmieňuje len o „operátoroch verejných komunikačných sietí“, nič nebráni rozšíreniu povinnosti prepojenia na „organizácie, ktoré poskytujú telekomunikačné služby“ v súlade s článkom 6 smernice 2002/20 („smernica o povolení“) a s odsekom 3 časťou A jej prílohy, keďže tieto ustanovenia priznávajú značnú mieru voľnej úvahy členským štátom, pokiaľ ide o organizáciu telekomunikácií.

63. Je potrebné položiť si otázku, či prístupová smernica oprávňuje členské štáty, aby prekročili rámec ňou stanovených povinností, avšak opatrnosť ma nabáda k tomu, aby som sa vo svojej úvahe vyhol skresleniu striktného znenia návrhu, ktorý na Súdny dvor podal Korkein hallinto-oikeus ( 35 ) a ktorý sa sústreďuje na nevyhnutnosť rokovania o prepojení v rámci smernice 2002/19, teda text, ktorý podľa mňa len ťažko odoláva takejto flexibilite bez toho, aby sa narušil jej technicko-právny význam alebo hospodárska súťaž.

64. Po prvé podmienky stanovené smernicou 2002/20, ktoré sú súčasťou všeobecného povolenia elektronických komunikačných sietí alebo služieb, a konkrétne povinnosti, ktoré môžu byť podľa článku 5 ods. 1 a 2 a článkov 6 a 8 smernice 2002/19 uložené ich poskytovateľom, „sú právne oddelené od práv a povinností vyplývajúcich zo všeobecného povolenia“ (článok 6 ods. 2 smernice 2002/20).

65. Po druhé spomedzi požiadaviek, na ktoré bod 3 časti A prílohy smernice 2002/20 viaže toto všeobecné povolenie, možno zdôrazniť interoperabilitu služieb a prepojenie sietí. Používanie týchto pojmov svedčí o tom, že zákonodarca Spoločenstva používa presný jazyk, pretože tieto služby fungujú spoločne, kým siete sa prepájajú, ( 36 ) čo sa musí uskutočňovať „v súlade so smernicou 2002/19“, ( 37 ) na ktorú odkazuje aj článok 4 ods. 2 písm. a) smernice o povolení.

66. Po tretie tvrdenie, podľa ktorého vnútroštátny zákonodarca nie je viazaný článkami 5 až 8 smernice 2002/19 ( 38 ) z dôvodu, že tieto ustanovenia sú určené výlučne regulačným orgánom, predstavuje zaujatý pohľad na túto smernicu, pretože prehliada nielen to, že konkrétne právomoci boli vnútroštátnym regulačným orgánom priznané prostredníctvom štátu, ale aj zásadnú skutočnosť, že rokovania s cieľom uzavrieť prípadné dohody o prepojení sú zakotvené ako všeobecné opatrenie v článku 4 smernice, a nie v uvedených článkoch 5 až 8 smernice. ( 39 )

67. Po štvrté prístupová smernica nepredstavuje minimálnu právnu úpravu, ale ako naznačuje jej odôvodnenie č. 14, „tento rozsah možných záväzkov… zároveň by sa však mali určiť ako maximálne záväzky, ktoré je možné uplatniť na podniky, aby sa zabránilo nadmernej regulácii“.

68. Aj keď sa smernica 2002/19 snaží o harmonizáciu a na otvorenom a konkurenčnom trhu odmieta prekážky brániace v rokovaní, najmä ak sa tieto dohody vyznačujú cezhraničnou povahou, ( 40 ) členské štáty nemôžu svojvoľne rozšíriť skupinu subjektov, ktoré sa môžu dohodnúť o prepojení, pretože v takomto prípade by sa zvýšilo nebezpečenstvo prípadného narušenia slobodnej hospodárskej súťaže.

69. § 39 zákona o komunikačnom trhu prekračuje rámec smernice 2002/19, pokiaľ ide o povinnosti podnikov, tým, že povinnosť rokovať o prepojení rozširuje na poskytovateľov služieb, čo predstavuje jemný rozdiel, ktorý zástupca fínskej vlády na pojednávaní výslovne pripustil. ( 41 )

70. Trhové hospodárstvo nemožno bezdôvodne obmedzovať, pretože takýto zásah možno tolerovať len v súvislosti s cieľmi práva Spoločenstva a v súlade so zásadami vhodnosti a proporcionality. ( 42 )

71. Navyše, odôvodnenie č. 19 smernice 2002/19 uznáva, že „povinnosť zaručenia prístupu k infraštruktúre môže byť oprávnená ako prostriedok zvýšenia hospodárskej súťaže, ale národné regulačné orgány musia zosúladiť práva vlastníka infraštruktúry, aby sa jeho infraštruktúra využívala v jeho prospech a práva ostatných poskytovateľov služieb na prístup k prostriedkom, ktoré sú základné pre poskytovanie konkurenčných služieb“.

72. V tomto kontexte zásada minimálneho zasahovania, ktorá odzrkadľuje zásadu proporcionality, ktorej hranice boli jasne vymedzené v judikatúre Súdneho dvora, ( 43 ) založená na vhodnosti, potrebe a pomere medzi nákladmi a ziskom, nabáda k tomu, aby nedochádzalo k nesprávnemu uplatňovaniu povinnosti rokovať, ako opatrenia ex lege, ( 44 ) na iné organizácie ako operátorov verejných sietí.

73. Prístupová smernica sa nesnaží o zovšeobecnené rokovanie medzi všetkými podnikmi, ( 45 ) ale len medzi operátormi verejných sietí, čo je okrem iného logickým predpokladom, ak majú byť vytvorené podmienky pre hospodársku súťaž bez prekážok, a z tohto dôvodu je nevyhnutné pochopiť základnú myšlienku smernice 2002/19, že tieto siete sú vedľajšie k telekomunikačným službám. ( 46 )

74. Systém Spoločenstva tým, že zaručuje prepojenie sietí alebo ich pridružených zariadení, pripravuje pôdu, na ktorej možno kultivovať slobodné poskytovanie služieb, ( 47 ) ktorého právna úprava je vhodnejšia v oblasti práva hospodárskej súťaže ako v oblasti odvetvovej právnej úpravy.

C — Významný vplyv na trhu a rokovanie o prepojení

75. Prístupová smernica povinnosť rokovať o prepojení upravuje dvoma spôsobmi: ako druhovú povinnosť, a ďalej ako osobitné opatrenie. Navyše, ak je povinnosť stanovená aktom regulačného orgánu, smernica prihliada na otázku, či má podnik, ktorému je táto povinnosť určená, osobitný význam na trhu.

1. Všeobecné pravidlo

76. Článok 4 načrtáva „práva a povinnosti“ podnikov a všetkým operátorom verejných sietí bez ohľadu na ich obchodný význam ukladá povinnosť rokovať o prepojení.

77. Tieto práva a povinnosti sú uplatniteľné priamo na základe práva Spoločenstva a nevyžaduje sa pri nich žiadne sprostredkovanie verejnou správou.

2. Osobitné správne opatrenia

78. Článok 5 vymedzuje „právomoc a zodpovednosť národných regulačných orgánov vzhľadom na prístup a prepojenie“ tak, že v určitých prípadoch stanovuje povinnosť prepojiť siete.

79. Rozsah týchto ustanovení je variabilný, pretože kým článok 4, ktorý sa môže priamo uplatňovať, sa vzťahuje výlučne na pokusy o dohodu u „operátorov verejných sietí“, článok 5 národné regulačné orgány nabáda k tomu, aby dohliadali na správne fungovanie trhu prostredníctvom konkrétnych rozhodnutí, nie však in abstracto.

3. Významný vplyv na trhu

80. Článok 5 prístupovej smernice, ako možno odvodiť zo sensu contrario jeho odseku 1, sa neobmedzuje na podniky s významným vplyvom na trhu. Ako som už naznačil, toto obmedzenie vyplýva z článku 8 uvedenej smernice, ktorý v spojení s článkom 12 ods. 1 písm. b) priznáva vnútroštátnym orgánom viacero iniciatív umožňujúcich uľahčiť prístup k osobitným zariadeniam sietí.

81. Vplyv podniku na jednej strane teda ohraničuje rozsah pôsobnosti článku 5, ktorý nerozlišuje medzi svojimi adresátmi podľa ich vplyvu, a na druhej strane článkov 8 a 12, ktoré sú určené pre podniky s daným vplyvom na trhu.

82. Vplyv na trhu ( 48 ) určuje teda uplatňovanie asymetrického systému pravidiel prepojenia, ktorých správne pochopenie je viazané na definíciu a uznanie tohto vplyvu príslušným orgánom. ( 49 ) K tomu pristupuje dynamická povaha pojmu a jeho ohraničenie v závislosti od trhov, ktoré prípadne vedie k tomu, že operátor sa môže tešiť významnému vplyvu podľa jeho segmentov činnosti.

83. Podľa smernice 97/33 bol za subjekt s významným vplyvom na trhu považovaný subjekt s väčším než 25%-ným podielom na relevantnom trhu okrem prípadu, keď mal subjekt významný vplyv na trhu aj bez dosiahnutia tejto hranice z dôvodu svojej schopnosti ovplyvniť trh, svojho obratu, kontroly prostriedkov prístupu ku koncovému užívateľovi, svojich finančných zdrojov a skúseností, alebo naopak, keď tieto podmienky nespĺňal, a to aj keď uvedenú hranicu prekročil (článok 4 ods. 3).

84. Prístupová smernica odkazuje na rámcovú smernicu, ktorá za operátora s významným vplyvom na trhu považuje podnik, ktorý sám alebo spoločne s inými podnikmi má postavenie zodpovedajúce dominancii, t. j. ekonomický vplyv, ktorý mu dovoľuje správať sa v značnom rozsahu nezávisle od konkurentov, zákazníkov a v konečnom dôsledku od spotrebiteľov (článok 14 ods. 2 prvý pododsek rámcovej smernice).

D — Systematický výklad prístupovej smernice a jej vzťahu k vnútroštátnemu zákonu

a) Článok 4 smernice 2002/19

85. Pre operátorov verejných sietí, ktorým ako v prípade spoločnosti TeliaSonera Finland nebol priznaný takýto vplyv na trhu administratívnym aktom, sa povinnosť prepojenia obmedzuje na jednoduché rokovanie bez toho, aby bolo nevyhnutné dospieť k dohode.

86. Smernica 97/33 však od operátorov disponujúcich týmto vplyvom vyžadovala, aby reagovali na všetky dôvodné žiadosti o prepojenie (článok 4 ods. 2). Túto povinnosť preberá prístupová smernica (článok 4 ods. 1 a článok 5 ods. 1 a 4), ktorá tiež stanovuje presné povinnosti operátorov s významným vplyvom na trhu (článok 8 v spojení s článkom 12).

87. Mojej pozornosti neuniklo, že odôvodnenie č. 1 smernice 2002/19 sa zasadzuje v prospech širokého výkladu týchto povinností tým, že ich viaže na siete a „prístup a prepojenie medzi poskytovateľmi služieb“. V tejto súvislosti sa odôvodnenia č. 5 a 6 zmieňujú o tom, že „by mali podniky prijímajúce žiadosti o prístup alebo prepojenie také dohody uzatvárať v zásade…“ a o „pozícii pri rokovaniach medzi jednotlivými podnikmi“, bez toho, aby sa obmedzovali na operátorov verejných sietí.

88. Pozorné skúmanie však odhaľuje mylnosť tohto prvého dojmu, ktorý možno len ťažko uviesť do súladu s právnymi východiskami smernice, ktorými sa inšpiruje slobodný obchod.

89. Navyše judikatúrou bolo zdôraznené, že odôvodnenie aktu Spoločenstva nemá záväznú právnu silu a nemožno sa ho dovolávať ani na účely výnimky z ustanovení dotknutého aktu, ani s cieľom výkladu jeho ustanovení, ktorý je zjavne v rozpore s ich znením. ( 50 )

90. Aj keď v praxi mnohé telekomunikačné podniky „spravujú siete“ a zároveň „poskytujú služby“, táto dvojitosť činností sa prejavuje v odôvodnení č. 1 prístupovej smernice, ktoré pripúšťa dohody, ale medzi seberovnými, t. j. oddeľuje „operátorov sietí“ od „poskytovateľov služieb“.

91. Aj keď TeliaSonera posiela správy, a má teda rovnaké postavenie ako iMEZ (podnik služieb), prvá povinnosť podľa článku 4 smernice 2002/19 jej môže byť uložená len v prípade, že by iMEZ disponovala verejnou komunikačnou sieťou, pretože v opačnom prípade by bol len obyčajným užívateľom ( 51 ) siete TeliaSonera, ktorá nemá právo žiadať o prepojenie.

92. Ak by sa teda TeliaSonera správala ako operátor verejných telekomunikačných sietí, uloženie povinnosti rokovať v dobrej viere o prepojení so spoločnosťou iMEZ znamená, že táto posledná menovaná spoločnosť má takisto postavenie operátora verejných telekomunikačných sietí.

93. § 39 zákona o komunikačnom trhu, ktorý stanovuje povinné rokovanie s každou telekomunikačnou organizáciou, sa uberá iným smerom. Návrh týkajúci sa tohto zákona prednesený Parlamentu vládou v podrobnom odôvodnení týkajúcom sa § 39 ods. 1 vyjadruje, že povinnosť rokovania sa týka všetkých podnikov a zodpovedá povinnosti podľa článku 12 ods. 1 písm. b) prístupovej smernice.

94. Práve takto sa prejavuje v konaní vo veci samej zmätočnosť, na ktorú poukazuje iMEZ vo svojich písomných pripomienkach, keď sa odvoláva na nesprávnosť odkazu v § 39 ods. 1 vnútroštátneho zákona na článok 12 prístupovej smernice, ktorá sa, ako som už zdôraznil, obmedzuje na operátorov verejných sietí bez ohľadu na ich vplyv.

95. Je úlohou Korkein hallinto-oikeus určiť, či „siete“ ( 52 ) spoločnosti iMEZ patria do rozsahu definície „verejných komunikačných sietí“, ktorú obsahuje rámcová smernica. Na tento účel je potrebné posúdiť ich funkčnosť a konkrétne ich schopnosť poskytovať komunikačné služby verejnosti, ( 53 ) alebo, ako pridružené zariadenia, ich schopnosť podporovať alebo rozvinúť uvedené služby.

96. Inú spoľahlivú oporu predstavuje pojem prevádzkovateľ siete [článok 2 písm. m) rámcovej smernice], pretože okrem organizácií, ktoré sieť zriaďujú alebo sprístupňujú, zahŕňa aj organizácie, ktoré ich prevádzkujú alebo ich riadia.

97. Fínsky súd musí teda stanoviť povahu sietí spoločnosti iMEZ pri výlučnom použití pojmu „elektronická komunikačná služba“ ( 54 ) na účely overenia, či jej infraštruktúra podporuje jednoduchú správu týchto služieb alebo či vykazuje obdobný potenciál ako siete.

98. Nakoniec musí vnútroštátny súd zistiť, či sa „Short Message Service Center (SMSC)“ a „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)“ považujú za verejné telekomunikačné siete, ( 55 ) alebo za prvky, ktoré môžu byť do nich začlenené prostredníctvom prepojovacieho rozhrania, ( 56 ) aby mohol označiť iMEZ za operátora. ( 57 )

99. Spoločnosť iMEZ tvrdí, že švédsky regulačný úrad (Kommunikations-myndigheten PTS) jej priznal postavenie sieťového podniku, keď jej pridelil vlastný kód mobilnej siete (kód MNC). ( 58 )

100. Táto udalosť, ku ktorej došlo vo Švédsku, by však nemala mať také cezhraničné dôsledky, že rozhodujúcim spôsobom ovplyvní telekomunikačné trhy vo Fínsku, ( 59 ) lebo pridelenie kódu mobilnej siete sa riadi technickými parametrami, ktoré nespadajú do pôsobnosti práva Spoločenstva ( 60 ) a ktorého primerané posúdenie je v kompetencii každého vnútroštátneho orgánu v súlade, medzi inými s pravidlami, ( 61 ) s odporúčaniami Medzinárodnej telekomunikačnej únie. ( 62 )

101. V dôsledku toho treba na druhú otázku a prvú otázku písm. a) odpovedať, že podľa výkladu, ktorý je v súlade s článkom 4 prístupovej smernice, musí povinnosť rokovať o prepojení závisieť od povahy siete spoločnosti iMEZ, pretože uvedený článok stanovuje takúto povinnosť len podnikom označeným za operátorov „verejných elektronických komunikačných sietí“ bez ohľadu na to, či majú tieto podniky významný vplyv na trhu.

b) Článok 5 smernice 2002/19

102. Zostáva ešte určiť, či sa regulačné orgány môžu domnievať, že bola porušená povinnosť rokovať, ak podnik, ktorý nemá významný vplyv na trhu, ponúkol inému podniku prepojenie za jednostranných podmienok, ktoré môžu zabrániť rozvoju trhu na maloobchodnej úrovni, lebo bránia zákazníkom druhého podniku vo využívaní jeho služieb [druhá prejudiciálna otázka, písm. b)].

103. Zachovanie potrebného účinku článku 4 smernice 2002/19 by viedlo ku kladnej odpovedi po skúmaní, či operátor konal v dobrej viere ( 63 ), aby sa overila jeho skutočná vôľa dospieť k dohode na základe nepriamych dôkazov, ako je primeranosť a vážnosť jeho návrhov.

104. Ak však národný regulačný orgán zistí nesplnenie tejto povinnosti, nemôže pridať dodatočné podmienky na účely nápravy situácie ( 64 ) výlučne na základe článku 4 prístupovej smernice. Článok 5 ods. 4 prístupovej smernice ( 65 ) však dovoľuje uplatnenie tejto povinnosti s prihliadnutím na splnomocnenie zasiahnuť, ktoré mu priznáva článok 20 ods. 1 rámcovej smernice. ( 66 )

105. Článok 4 smernice 2002/19 nezakazuje, aby na základe článku 5 tejto istej smernice národné orgány ukladali podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým užívateľom, určité povinnosti, ktoré majú zabezpečiť prepojiteľnosť koncových bodov „… v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené“. ( 67 )

106. V tomto ustanovení sa prejavuje doktrína „essential facilities“ (teória základnej infraštruktúry), ( 68 ) pretože umožňuje pripojenie nových operátorov s rovnakými výsadami do existujúcej infraštruktúry, aj keď na účely dosiahnutia pripojenia nespomína rokovanie, otvorená povaha uvedených opatrení, spomedzi repertoára možných opatrení uznáva rokovanie o prepojení, ktoré predstavuje slabšiu povinnosť, ako je priama povinnosť prepojenia. ( 69 )

107. Súdny dvor v inom kontexte, ako sú telekomunikácie, ( 70 ) pripustil, že ak je infraštruktúra označená za „základnú“, jej majiteľ je povinný dohodnúť sa s inými podnikmi na jej používaní, pokiaľ si ich činnosť vyžaduje prístup k tomuto zariadeniu; túto myšlienku však zmiernil sériou podmienok, ktoré musia byť prísne posudzované a ktorých cieľom je zabrániť zneužitiu dominantného postavenia (článok 82 ES).

108. V prípade uvedenom v článku 5 sa rokovanie viaže na podmienku, že TeliaSonera kontroluje prístup ku koncovým užívateľom. Jedine jej siete sa považujú za „základné“, a toto ustanovenie sa teda uplatňuje vtedy, ak sa uvedené siete ukážu byť pre iMEZ nepostrádateľné, lebo tieto siete nemôžu byť rozumne znásobené, čo jej bráni v prístupe alebo jej ukladá neprijateľné obmedzenia. Korkein hallinto-oikeus nesmie zabúdať na obchodný vzťah medzi spoločnosťami iMEZ a Elisa Oyj, pretože ak by iMEZ využívala infraštruktúru Elisa Oyj vo Fínsku, mohla by vyhovieť svojim zákazníkom.

109. No smernica tým, že rozlišuje medzi „prístupom“ ( 71 ) a „prepojením“ ( 72 ), nepredpokladá prepojenie služieb, ale len sietí alebo pridružených zariadení, čím zachováva vzájomný súlad s článkom 4, ktorý je ustanovením, z ktorého vychádza vnútroštátny súd, a ktorý dopĺňa článok 5 smernice 2002/19.

110. Prepojenie ide cestou vzťahov medzi súkromnými subjektmi, približuje sa inštitútu súkromného práva ( 73 ) a predpokladá techniku prepojenia medzi odlišne zostavenými sieťami.

111. Okrem toho pojem „prístup“ má širší právny dosah než len samotné pripojenie infraštruktúr, pretože zahŕňa poskytnutie všetkých prostriedkov a služieb a v konečnom dôsledku zahŕňa „prepojenie“, ktoré predstavuje osobitný druh prístupu medzi operátormi verejných sietí [(článok 2 písm. b) smernice 2002/19].

112. Tieto upresnenia umožňujú odpovedať na prvú otázku písm. c) v tom zmysle, že národné regulačné orgány pri zistení porušenia článku 4 smernice 2002/19 nemôžu uložiť telekomunikačnému podniku povinnosť rokovať v dobrej viere o prepojení jeho systému služieb textových a multimediálnych správ so systémom iného podniku, ktorý tiež poskytuje tieto služby.

113. Naproti tomu, v súlade s článkom 5 ods. 4 smernice 2002/19 sú oprávnené vyžadovať od každého operátora verejných sietí, ktorý kontroluje prístup ku koncovým bodom, aby v dobrej viere rokoval o prepojení svojich sietí so sieťami iného operátora (vo veci samej textových a multimediálnych správ), aby sa dosiahla interoperabilita týchto služieb za primeraných podmienok a aby z nich mali prospech koncoví užívatelia za predpokladu, že ďalšie podmienky tohto článku sú splnené.

114. Netreba zabúdať, že v súlade s článkom 7 ods. 3 rámcovej smernice je národný regulačný orgán povinný oznámiť „návrh opatrenia“, ako aj dôvody na ktorých je založený, Komisii a národným regulačným orgánom iných členských štátov, aby v prípade, že to považujú za vhodné, mohli podať pripomienky.

c) Články 8 a 12 nariadenia 2002/19

115. Napriek tomu, že § 39 zákona o komunikačnom trhu odkazuje na článok 12 smernice 2002/19, vzhľadom na to, že postavenie, ktoré zastáva TeliaSonera na trhu, nie je preukázané, ( 74 ) musí byť uplatňovanie článkov 8 a 12 smernice 2002/19 vylúčené, pretože tieto články sa vzťahujú výlučne na prepojenie a prístup podnikov s významným vplyvom v odvetví, čo opakujem, nie je dané v prejednávanej veci.

VII — Návrh

116. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky Korkein hallinto-oikeus, odpovedal takto: 1. Článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a príslušných zariadení v spojení na jednej strane s odôvodneniami č. 5, 6 a 8 tejto smernice a na druhej strane s článkami 8 a 5 smernice, sa má vykladať v tom zmysle, že: a) vnútroštátna právna úprava môže každému podniku uložiť povinnosť rokovať o prepojení bez ohľadu na to, či má významný vplyv na trhu, pokiaľ ide o operátora verejných telekomunikačných sietí; b) národný regulačný orgán môže usúdiť, že povinnosť rokovať v dobrej viere o prepojení nie je splnená, ak operátor verejných telekomunikačných sietí, ktorý nemá významný vplyv na trhu, ponúkol prepojenie inému operátorovi za podmienok, ktoré sú podľa názoru tohto orgánu úplne jednostranné a môžu zabrániť rozvoju konkurenčne orientovaného trhu na maloobchodnej úrovni, ak tomuto druhému operátorovi v skutočnosti zabraňujú umožniť svojim zákazníkom zasielať multimediálne správy koncovým užívateľom pripojeným do siete operátora; c) národný regulačný orgán nie je oprávnený uložiť povinnosť rokovať o prepojení systémov služieb textových a multimediálnych správ, aj keď je oprávnený podľa článku 5 ods. 4 smernice 2002/19 vyžadovať, aby prevádzkovateľ verejných sietí, ktorý nemá významný vplyv na trhu, ale ktorý kontroluje prístup ku koncovým bodom, v dobrej viere rokoval o prepojení svojich sietí so sieťami druhého podniku, na účely zabezpečenia riadneho fungovania služieb správ za primeraných podmienok a v prospech koncových užívateľov, ak sú splnené ďalšie podmienky podľa článku 5 prístupovej smernice a podľa článku 7 ods. 3 rámcovej smernice. 2. V rámci výkladu, ktorý je v súlade s článkom 4 smernice 2002/19, musí povinnosť rokovať o prepojení závisieť od povahy siete iMEZ Ab, pretože uvedený článok ukladá túto povinnosť len „operátorom verejných elektronických komunikačných sietí“ bez ohľadu na to, či majú významný vplyv na trhu. Je úlohou vnútroštátneho súdu určiť, či „siete“ iMEZ Ab patria do pôsobnosti definície „verejných komunikačných sietí“ uvedenej v rámcovej smernici a na tento účel musí prihliadať na ich funkčnosť a konkrétne na ich schopnosť poskytovať elektronické komunikačné služby verejnosti, a schopnosť pridružených zariadení podporovať alebo rozvinúť uvedené služby.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Ú. v. ES L 108, s. 7; Mim. vyd. 13/029, s. 323.

( 3 ) V nadväznosti na podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania zo strany Tribunal Supremo (Španielsko), boli v rozsudku z 13. decembra 2001, Telefónica de España (C-79/00, Zb. s. I-10075) preskúmané právomoci týchto orgánov v rámci smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/33/ES z o prepojení v odvetví telekomunikácií na účely zaistenia univerzálnej služby a interoperability uplatňovaním zásad poskytnutia otvoreného prístupu do siete [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 199, s. 32, ďalej len „smernica o prepojení“ alebo „smernica 97/33“), ktorá predchádzala prístupovej smernici.

( 4 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349).

( 5 ) Aj keď prístupová a rámcová smernica ukladajú vypracovanie takejto analýzy, rozsudok zo 14. júna 2007, Telefónica O2 Czech Republic (C-64/06, Zb. s. I-4887), to nevyžadoval, pretože táto povinnosť sa už neobjavuje v smernici 97/33, uplatniteľnej ratione temporis.

( 6 ) V mojich návrhoch z 10. júna 2008 vo veci Komisia/Poľsko (C-227/07), po ktorých nasledovalo vydanie rozsudku z (Zb. s. I-8403), sa odvolávam na rozpor, ktorý je medzi podporovaním otvorenosti a vyžadovaním rokovania o prístupe do sietí ex lege bez toho aby sa vopred určilo, či to stav hospodárskej súťaže vyžaduje, pretože brzdí spontánny vznik dohôd.

( 7 ) Mojej pozornosti neuniklo, že predmetná technológia (mobilná telefónna sieť, ktorá umožňuje cirkuláciu odkazov) je veľmi mladá a na rozdiel od pevnej telefónnej siete otvára táto sieť novú éru, v ktorej ju môže prevádzkovať každý operátor.

( 8 ) BIONDI, B.: Arte y Ciencia del Derecho. vyd. Ariel, Barcelona, 1953, s. 88 a 112, zdôrazňuje, že v porovnaní so starším právom, ktoré bolo čitateľné pre všetkých vďaka svojej vytríbenej terminológii s veľkým množstvom definícií, pretechnizovanosť prevracia pôvodný význam a vedie k zložitosti.

( 9 ) ARMSTRONG, M., VICKERS, J.: Competition and Regulation in Telecommunications. In: BISHOP, M., KAY, J., MAYER, C.: The regulatory Challenge. Oxford University Press, 1995, s. 284, upozorňujú na ťažkosti, ktoré niekedy vznikajú pri „…to distinguish between (i) the public network and its operation; (ii) customers’ apparatus attached to the network; and (iii) services provided over the network“ [rozlišovaní medzi i) verejnou sieťou a jej fungovaním, ii) zariadením spotrebiteľa pripojeným do siete a iii) službami poskytovanými prostredníctvom siete].

( 10 ) Zelená kniha o rozvoji spoločného trhu telekomunikačných služieb a zariadení Brusel, 16. decembra 1987 [KOM(87) 290 v konečnom znení, s. 6, 16 a nasl.], doplnená niektorými návrhmi, ktoré mali zaručiť jednotnosť povoľovacích mechanizmov upravených v takých vnútroštátnych právnych úpravách, aké sú uvedené v Zelenej knihe o liberalizácii telekomunikačnej infraštruktúry a káblových televíznych sietí, časť II, Brusel, , [KOM(94) 682 v konečnom znení, s. 61 a nasl.].

( 11 ) Smernica Komisie z 28. júna 1990 o hospodárskej súťaži na trhoch telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 192, s. 10).

( 12 ) Situácia, ktorú naznačujú odôvodnenia č. 2 a 7 smernice 90/388.

( 13 ) Smernica Rady z 28. júna 1990 o založení vnútorného trhu s telekomunikačnými službami uplatňovaním zásady otvoreného prístupu do telekomunikačnej siete [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 192, s. 1).

( 14 ) Na túto požiadavku odkazujem vo svojich návrhoch z 1. apríla 2008, ktoré predchádzali rozsudku zo Arcor a i. (C-152/07 a C-154/07, Zb. s. I-5959).

( 15 ) Už citovaná v poznámke pod čiarou 3.

( 16 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 17 ) V mojich návrhoch z 28. júna 2007 vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z Deutche Telekom (C-262/06, Zb. s. I-10057), ako aj v mojich návrhoch vo veci Komisia/Poľsko, už citovanej, týmto výrazom odkazujem na štyri smernice vydané Európskym parlamentom a Radou: smernicu 2002/19, ktorá je predmetom analýzy, smernicu 2002/20/ES o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby; smernicu 2002/21 a smernicu 2002/22/ES o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb.

( 18 ) Ú. v. ES L 108, v poradí s. 7, 21, 33, a 51; Mim. vyd. 13/029, v poradí s. 323, 337, 349 a 367.

( 19 ) Podrobne upravené v článkoch 9 až 13 smernice 2002/19, na ktorú odkazuje jej článkom 8 ods. 1.

( 20 ) Bez toho, aby bola dotknutá flexibilita, ktorú toto ustanovenie zavádza v prípadoch, ktoré uvádza.

( 21 ) Zákon č. 393/2003.

( 22 ) Prostredníctvom rozhodnutia prijatého na základe § 18.

( 23 ) V tomto prípade podľa § 19.

( 24 ) Na účely posúdenia dôvodnosti stanovísk účastníkov konania Viestintävirasto zisťuje, či by tieto stanoviská mohli v praxi predstavovať prekážku interoperability služieb, a či by v dôsledku toho narúšali rozvoj udržateľného konkurenčného trhu v neprospech konečných užívateľov.

( 25 ) CALVINO SANTAMARÍA N.: Regulación y competencia en telecomunicaciones; los retos derivados del nuevo marco normativo. In: Telecomunicaciones y audiovisual: regulación, competencia y tecnología. september — október 2006, č. 832, s. 60 až 63.

( 26 ) SARACCI, F.: L’interconnexion, objet du droit communautaire des télécommunications: exemple de régulation (application comparée France-Italie). Atelier national de reproduction des thèses, 2004, s. 101.

( 27 ) Oznámenie Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 19. marca 2008 [KOM(2008) 153 v konečnom znení] „Správa o pokroku za rok 2007 týkajúca sa jednotného európskeho trhu elektronických komunikácií 2007 (13. správa)“ uvádza, že konečným cieľom je postupné zrušenie hospodárskej právnej úpravy ex ante za predpokladu, že hospodárska súťaž bude dostatočne rozvinutá.

( 28 ) Ako návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa zriaďuje Európsky úrad pre trh elektronických komunikácií [SEC(2007) 1472 a SEC(2007) 1473].

( 29 ) Alebo aspoň tendenciu k presunutiu jej ochranného jadra od operátorov smerom k normalizácii univerzálnej služby, a teda v prospech občana, ako vyplýva z návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2002/22/ES, smernica 2002/58/ES Európskeho parlamentu a Rady týkajúca sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií (Ú. v. EÚ L 201, s. 37) a nariadenie (ES) č. 2006/2004 z 27. októbra 2004 o spolupráci v oblasti ochrany spotrebiteľa (Ú. v. EÚ L 364, s. 1) [SEK(2007) 1472 a SEK(2007) 1473]. V tomto duchu väčšej flexibility návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2002/21, 2002/19 a 2002/20 [SEK(2007) 1472 a SEK(2007) 1473] odkazuje na zníženie administratívnych zdrojov potrebných na uplatňovanie hospodárskej právnej úpravy, ako sú konanie o analýze trhu, uľahčením a zjednodušením prístupu k rádiovým frekvenciám.

( 30 ) Historik talianskeho hospodárstva CIPOLLA, C. M.: in Allegro ma non troppo. vyd. Crítica, Biblioteca de bolsillo, Barcelona, 2001, s jemným výsmechom opisuje „základné zákony ľudskej hlúposti“ a na základe jednoduchej rovnice medzi stratami a ziskom zaraďuje ľudí do štyroch skupín: „naivný“ vykoná skutok, ktorý mu prinesie škodu a jeho blízkemu výhodu; „inteligentný“ získa výhodu a prevedie ju na iného; „zlomyseľný“ získa prospech tým, že škodí inému; a nakoniec „hlúpy“ je absurdné indivíduum, ktoré škodí iným bez toho, aby mal z toho prospech, k tomu Cipolla pridáva podskupinu „superhlúpy,“ ktorý svojím nepredvídateľným konaním škodí iným aj sebe samému.

( 31 ) Toto označenie definuje pridružené zariadenia ako „zariadenia pridružené k elektronickej komunikačnej sieti a/alebo elektronickej komunikačnej službe, ktoré umožňujú a/alebo podporujú poskytovanie služieb prostredníctvom tejto siete a/alebo služby. Zahŕňajú systémy podmieneného prístupu a elektronických programových sprievodcov“ [článok 2 písm. e) rámcovej smernice].

( 32 ) FARR, S., OAKLEY, V.: EU Communications Law. 2. vydanie, Sweet & Maxwell, London, 2006, s. 234, oslobodzujú od tejto povinnosti nielen poskytovateľov služieb, ale aj operátorov pridružených zariadení.

( 33 ) Čo sa prakticky rovnalo tomu, že nikto nie je od tejto povinnosti oslobodený.

( 34 ) Bod 46 písomných pripomienok.

( 35 ) Ktorý jasne vyjadruje svoje pochybnosti o niektorých článkoch a odôvodneniach prístupovej smernice.

( 36 ) Z toho je možné vyvodiť, že z technického hľadiska neexistuje prepojenie služieb, ale len sietí.

( 37 ) Príloha časť A ods. 3 na konci.

( 38 ) Ako opäť nalieha Holandské kráľovstvo v tejto otázke, ktoré zastáva smer rozširujúceho výkladu.

( 39 ) Ďalej sa odvolávam na dvojznačnú povahu povinnosti rokovať o prepojení, lebo na jednej strane ide o všeobecné opatrenie podľa prístupovej smernice, ktoré vyplýva z jej článku 4, a na druhej strane regulačné orgány ho môžu uložiť ako nápravné opatrenie podľa článkov 8 a 12 uvedenej smernice, v medziach stanovených vnútroštátnymi zákonmi alebo vykonávacími predpismi.

( 40 ) Odôvodnenie č. 5 smernice 2002/19.

( 41 ) V odpovedi na moju otázku zástupca fínskej vlády potvrdil väčšiu veľkorysosť fínskeho zákona o komunikačnom trhu, pretože prístupová smernica obmedzuje povinnosť rokovať na operátorov verejných sietí bez toho, aby jej podriadila poskytovateľov služieb.

( 42 ) Toto tvrdenie uvádzam vo svojich návrhoch vo veci Komisia/Poľsko, už citovanej.

( 43 ) Rozsudky zo 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Zb. s. 1125; z , Balkan-Import-Export, 5/73, Zb. s. 1091; z , Rutili, 36/75, Zb. s. 1219; zo , Watson a Belmann, 118/75, Zb. s. 1185; z , Bela-Mühle, 114/76, Zb. s. 1211; z , Buitoni, 122/78, Zb. s. 677; z , Atalanta Amsterdam, 240/78, Zb. s. 2137, a z , Hauer, 44/79, Zb. s. 3727.

( 44 ) Ktoré podľa mňa vyplýva priamo z článku 4 smernice 2002/19.

( 45 ) To vyplýva z jej odôvodnenia č.14.

( 46 ) Toto ustanovenie uznáva povinnosť prepojenia (sietí) „na účely“ poskytovania komunikačných služieb.

( 47 ) Prostredníctvom týchto sietí, hneď ako budú prepojené.

( 48 ) Tento výraz vyplýva z anglickej terminológie „significant market power“.

( 49 ) Prostredníctvom komplexnej metódy vymedzenej v článkoch 15 a 16 rámcovej smernice, ku ktorým sa zdržím akéhokoľvek komentára, lebo sa o nej nediskutuje, pokiaľ ide o TeliaSonera Finland.

( 50 ) Rozsudky z 19. novembra 1998, Nilsson a i., C-162/97, Zb. s. I-7477, bod 54, a z , Manfredi, C-308/97, Zb. s. I-7685, bod 30.

( 51 ) Vymedzený v článku 2 písm. h) smernice 2002/21 ako „právnická alebo fyzická osoba, ktorá používa alebo požaduje verejne dostupnú elektronickú komunikačnú službu“ naproti koncovému užívateľovi, pre ktorého jeho príznačné, že neposkytuje „verejné… siete alebo verejne dostupné elektronické komunikačné služby“ [článok 2 písm. n) smernice 2002/21].

( 52 ) Návrh na začatie prejudiciálneho konania za sieť označuje systém (predpokladám, že ide o centrá na prenos SMS a MMS správ), ktorý iMEZ používa na vykonávanie svojich činností, aj keď sa tieto pochybnosti oprávnene týkajú jej povahy, pretože Korkein hallinto-oikeus na rozdiel od ďalších účastníkov prejudiciálneho konania, ako sú fínska a nemecká vláda, vychádza zo zásady, ktorá je v týchto návrhoch zachovaná, podľa ktorej môžu mať povinnosť rokovať jedine operátori verejných komunikačných sietí, a nie iné podniky.

( 53 ) Článok 2 písm. d) smernice 2002/21.

( 54 ) Článok 2 písm. c) smernice 2002/21.

( 55 ) Túto možnosť nie je možné vylúčiť. Prudký rozvoj technológií nás vzďaľuje od výkladu založenom na „tradičných sieťach“, lebo okrem verejných alebo súkromných sietí, ako zdôrazňujú ARINO, G., AGUILERA, L., DE LA CUÉTARA, J. M.: Las telecomunicaciones por cable. Su regulación presente y futura. vyd. Marcial Pons, Madrid, 1996, s. 31, existuje veľká rozmanitosť sietí, v závislosti od ich úrovne špecializácie alebo podpory, ktorá je pre ne charakteristická, pričom pestrosť a pokrok nič nemenia na tom, že zostávajú základným kameňom celého systému telekomunikácií.

( 56 ) Tvrdenie, ktoré vo svojich pripomienkach uvádza iMEZ Ab.

( 57 ) Ako správca pridružených zariadení, ako navrhuje litovská vláda.

( 58 ) Digitálne kódy MCC a MNC, anglické skratky „Mobile Country Code“ a „Mobile Network Code“, sa spoločne používajú na identifikovanie krajiny a operátorov mobilnej telefónnej siete, ktorí používajú komunikačné siete.

( 59 ) Systémy využívané spoločnosťou iMEZ Ab vo Fínsku a Švédsku sa však vyznačujú podobnými technickými a právnymi vlastnosťami, pretože právne úpravy týchto dvoch krajín majú rovnaký zdroj v Spoločenstve („nový regulačný rámec“).

( 60 ) Zástupca Komisie na pojednávaní tvrdil, že tieto parametre nie sú predmetom harmonizácie Spoločenstva a že kritériá na pridelenie uvedeného kódu patria výlučne do pôsobnosti štátov.

( 61 ) Švédska internetovská stránka (www.pts.se) umožňuje nahliadnuť v angličtine do jej správy z 23. decembra 2008„Plan of Mobile Networks Codes (MNC) according to ITU-T Recommendation E.212“.

( 62 ) Konkrétne odporúčanie E.212 ITU s názvom „The international identification plan for mobile terminals and mobile user“.

( 63 ) V rámci rokovaní Ju odôvodnenie č. 5 smernice 2002/19 výslovne vyžaduje.

( 64 ) Rumunská vláda odkazuje na tento problém s veľmi jasnou argumentáciou v bodoch 71 až 73 svojich pripomienok.

( 65 ) „Vzhľadom na prístup a prepojenie členské štáty zabezpečia právomoc národných regulačných orgánov na zásah zo svojho vlastného podnetu v prípadoch, kde je to oprávnené alebo v prípade, ak chýbajú dohody medzi podnikmi na požiadanie ktorejkoľvek zo zainteresovaných strán, aby sa zabezpečili politické ciele článku 8 smernice 2002/21/ES (Rámcová smernica) v súlade s ustanoveniami tejto smernice a postupmi uvedenými v článku 6, 7, 20 a 21 smernice 2002/21/ES (Rámcová smernica)“.

( 66 ) „Príslušné národné regulačné orgány na požiadanie ktorejkoľvek zo strán a bez vplyvu na ustanovenia odseku 2 vydajú záväzné rozhodnutie o riešení sporov vznikajúcich v súvislosti s povinnosťami vyplývajúcimi z tejto smernice alebo špecifických smerníc, medzi podnikmi poskytujúcimi elektronické komunikačné siete alebo služby v členskom štáte, v čo najkratšom možnom termíne a v každom prípade do štyroch mesiacov okrem výnimočných prípadov. Príslušný členský štát vyžaduje od všetkých strán plnú spoluprácu s národným regulačným orgánom“.

( 67 ) Vládny návrh zákona o komunikačnom trhu uvádza, že § 39 ods. 3 preberá článok 5 ods. 1 písm. a) prístupovej smernice a vyžaduje prepojenie za podobných podmienok.

( 68 ) Na ktorú odkazuje litovská vláda v bode 38 svojich pripomienok.

( 69 ) A maiori ad minus.

( 70 ) V mojich návrhoch v už citovanej veci Komisia/Poľsko, odkazujem na rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C-7/97, Zb. s. I-7791), ktorý analyzuje predchádzajúcu judikatúru (rozsudky zo , Commercial Solvents/Komisia, 6/73 a 7/73, Zb. s. 223; z , CBEM, 311/84, Zb. s. 3261, a zo , RTE a ITP/Komisia, C-241/91P a C-242/91P, Zb. s. I-743) a stanovuje, že majiteľ jediného systému distribúcie novín do domácností na celom vnútroštátnom území nezneužíva svoje dominantné postavenie, keď odmietne vykonávať distribúciu inému vydavateľovi, keďže existujú alternatívne spôsoby distribúcie, ako sú pošta alebo predaj v obchodoch alebo novinových stánkoch, pričom navyše neexistujú technické, normatívne alebo ekonomické prekážky, ktoré by konkurentom znemožňovali alebo sťažovali vytvorenie ich vlastného systému distribúcie.

( 71 ) Vymedzený v článku 2 písm. a) smernice 2002/19.

( 72 ) Článok 2 písm. b) smernice 2002/19 formuje jeho obsah.

( 73 ) SARACCI, F.: c. d., s. 106, a STRUBEL, X.: Brèves observations sur la nature juridique du contrat d’interconnexion de réseaux de télécommunications. In: Lex Electronica, č. 4, 1998, na www.lex-electronica.org.

( 74 ) Podľa údajov fínskeho rozhodnutia z 11. decembra 2006, ktoré predložil Korkein hallinto-oikeus.