Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GIOVANNI PITRUZZELLA

prednesené 20. októbra 2022( )

Vec C‑329/21

DIGI Communications NV

proti

Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság Hivatala,

ďalší účastník konania:

Magyar Telekom Nyrt.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Elektronické komunikačné siete a služby – Smernice 2002/20/ES a 2002/21/ES – Ponukové konanie vo veci udelenia práv na používanie frekvencií – Vylúčenie holdingovej spoločnosti nezapísanej v dotknutom členskom štáte ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb z konania – Právo odvolať sa proti rozhodnutiu o udelení práv“





1. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý je predmetom týchto návrhov, kladie Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko) Súdnemu dvoru rad otázok týkajúcich sa výkladu článku 4 ods. 1 smernice 2002/21/ES( ) (ďalej len „rámcová smernica“), článku 7 smernice 2002/20/ES( ) (ďalej len „smernica o povolení“) a tiež článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

2. Predmetné otázky vznikli v rámci konania o žalobe, ktorú podala spoločnosť DIGI Communications N. V. (ďalej len „DIGI“) proti rozhodnutiu, ktorým Nemzeti Média‑és Hírközlési Hatóság (Národný úrad pre médiá a komunikáciu, Maďarsko, ďalej len „NMHH“), maďarský regulačný orgán v oblasti telekomunikácií, udelil práva na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G a doplnkových služieb bezdrôtového širokopásmového pripojenia (ďalej len „rozhodnutie o udelení práv“).

I. Právny rámec

A. Rámcová smernica

3. Na skutkový stav v konaní vo veci samej sa vzťahuje znenie rámcovej smernice, ktoré sa naposledy zmenilo a doplnilo smernicou 2009/140/ES( ). S účinnosťou od 20. decembra 2020 sa rámcová smernica zrušila a nahradila smernicou (EÚ) 2018/1972( ).

4. V článku 4 ods. 1 prvom pododseku rámcovej smernice sa v znení uplatniteľnom na skutkový stav v prejednávanej veci stanovuje:

„1. Členské štáty zabezpečia, aby na vnútroštátnej úrovni existovali účinné mechanizmy, v rámci ktorých má každý užívateľ alebo podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete a/alebo služby, ktorý je dotknutý rozhodnutím národného regulačného orgánu, právo podať odvolanie proti tomuto rozhodnutiu odvolaciemu orgánu, ktorý je nezávislý od zúčastnených strán. Takýto orgán, ktorým môže byť súd, musí mať zodpovedajúce odborné znalosti na účinné vykonávanie svojich funkcií. Členské štáty zabezpečia, aby sa skutková podstata prípadov riadne zohľadnila a aby existoval účinný odvolací mechanizmus.“

5. V článku 8 rámcovej smernice v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej, ktorý má názov „Ciele politiky a princípy regulácie“, v ods. 2 písm. a), b) a d) a odseku 5 písm. c) sa uvádza:

„2. Národné regulačné orgány podporujú súťaž pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb a pridružených prostriedkov a služieb okrem iného tým, že:

a) zabezpečia, aby užívatelia vrátane užívateľov so zdravotným postihnutím, starších užívateľov a užívateľov s osobitnými sociálnymi potrebami mali maximálne výhody z hľadiska výberu, ceny a kvality;

b) zabezpečia, aby nedošlo k narušeniu alebo obmedzeniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií, ako aj pri prenose obsahu;

…

d) podporia efektívne využívanie a správu zdrojov rádiových frekvencií a čísiel.

…

5. Národné regulačné orgány pri plnení cieľov politiky uvedených v odsekoch 2, 3 a 4 uplatňujú objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané regulačné zásady tým, že okrem iného:

…

c) chránia hospodársku súťaž v prospech spotrebiteľov a prípadne podporujú hospodársku súťaž v oblasti infraštruktúry.“

B. Smernica o povolení

6. Na skutkový stav v konaní vo veci samej sa vzťahuje znenie rámcovej smernice, ktoré sa zmenilo a doplnilo smernicou 2009/140/ES. Aj smernica o povolení sa s účinnosťou od 20. decembra 2020 zrušila a nahradila smernicou 2018/1972.

7. Podľa článku 1 smernice o povolení je cieľom tejto smernice „podporiť vnútorný trh s elektronickými komunikačnými sieťami a službami prostredníctvom harmonizácie a zjednodušenia pravidiel týkajúcich sa povolenia a podmienok s cieľom uľahčiť ich poskytnutie v rámci spoločenstva“.

8. V článku 2 ods. 2 smernice o povolení v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej sa vymedzuje pojem „všeobecné povolenie“ ako „právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou“.

9. V článku 3 smernice o povolení s názvom „Všeobecné povolenie elektronických komunikačných sietí a služieb“ sa stanovuje:

„1. Členské štáty zabezpečia právo poskytnúť elektronické komunikačné siete a služby, podliehajúce podmienkam vysvetleným v tejto smernici. Na dosiahnutie tohto účelu, členské štáty nebudú brániť podniku, aby poskytoval elektronické komunikačné siete alebo služby, s výnimkou prípadov, kde je to potrebné z dôvodov vysvetlených v článku 46 ods. 1 zmluvy.

2. Poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo poskytovanie elektronických komunikačných služieb môže, bez toho, aby boli dotknuté špecifické záväzky, na ktoré sa odvoláva článok 6 ods. 2 alebo práva na používanie, na ktoré sa odvoláva článok 5, podliehať len všeobecnému povoleniu. Od spomenutého podniku sa môže požadovať predkladanie oznámenia, ale nemôže sa požadovať získanie výslovného rozhodnutia alebo akéhokoľvek iného správneho opatrenia od národného regulačného orgánu pred vykonávaním práv pochádzajúcich z povolenia. Na základe oznámenia, v prípadoch keď sa to vyžaduje, podnik môže začať činnosť, v prípadoch kde je to potrebné, vzhľadom na ustanovenia o právach používania v článkoch 5, 6 a 7.

…

3. Oznámenie, na ktoré sa odvoláva odsek 2, neznamená viac ako prehlásenie právnickej osoby alebo fyzickej osoby národnému regulačnému orgánu o úmysle začať s poskytovaním elektronických komunikačných sietí alebo služieb a predkladanie minimálnych informácií, ktoré sa vyžadujú na to, aby sa umožnilo národnému regulačnému orgánu uchovávať register alebo zoznam poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb. Tieto informácie musia byť obmedzené na také, ktoré sú potrebné na identifikáciu poskytovateľa, ako napríklad registračné čísla spoločnosti, a kontaktné osoby poskytovateľov, adresy poskytovateľov, krátky opis siete alebo služby a odhadovaný dátum začatia činnosti.“

10. V článku 7 ods. 1 písm. a), ods. 3 a ods. 5 smernice o povolení v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej sa stanovuje:

„1. Ak členský štát zvažuje, či má obmedziť počet práv na používanie rádiových frekvencií, ktoré sa majú udeliť, alebo či má predĺžiť trvanie existujúcich práv inak ako v súlade s podmienkami ustanovenými v takýchto právach, musí okrem iného:

a) prisudzovať náležitú váhu potrebe maximalizovať výhody pre používateľov a uľahčiť rozvoj súťaže;

…

3. Ak je potrebné obmedziť udeľovanie práv na používanie rádiových frekvencií, členské štáty udelia takéto práva na základe výberových kritérií, ktoré musia byť objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané. Všetky takéto výberové kritériá musia prikladať náležitý význam dosiahnutiu cieľov článku 8 [rámcovej smernice] a splneniu požiadaviek článku 9 uvedenej smernice….

…

5. Tento článok sa uplatňuje bez toho, aby bol dotknutý prevod práv na používanie rádiových frekvencií v súlade s článkom 9b smernice 2002/21/ES (rámcová smernica).“

II. Konanie vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore

11. Dňa 18. júla 2019 NMHH vyhlásil ponukové konanie týkajúce sa udelenia práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G, ktoré súvisia s doplnkovými službami bezdrôtového širokopásmového pripojenia (ďalej len „ponukové konanie“), a zverejnil podklady, ktoré obsahovali podrobné pravidlá tohto konania (ďalej len „podklady“).

12. DIGI, obchodná spoločnosť registrovaná v Holandsku, ktorá nie je zapísaná v Maďarsku ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb, podala prihlášku s cieľom zúčastniť sa ponukového konania, NMHH však jej prihlášku formálne vyhlásil za neplatnú. Úrad dospel k záveru, že DIGI zneužila svoje právo zúčastniť sa na ponukovom konaní, dopustila sa správania, ktorého cieľom bolo obísť konanie, a pokúsila sa uviesť úrad do omylu. NMHH totiž usúdil, že DIGI sa do ponukového konania prihlásila namiesto svojej maďarskej dcérskej spoločnosti DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság (ďalej len „DIGI Kft.“) – obchodnej spoločnosti registrovanej v Maďarsku poskytujúcej v tejto krajine elektronické komunikačné služby – na ktorú by sa v prípade podania vlastnej prihlášky vzťahovalo pravidlo vylúčenia podľa článku 61 písm. n) podkladov( ). NMHH preto konečným rozhodnutím odmietol prihlášku spoločnosti DIGI do ponukového konania a konštatoval, že táto spoločnosť stratila svoje postavenie účastníka predmetného ponukového konania.

13. Žalobkyňa napadla uvedené rozhodnutie na súde, jej žalobu však v konaní na prvom stupni zamietol vnútroštátny súd a v konaní na druhom stupni s konečnou platnosťou Kúria (Najvyšší súd, Maďarsko).

14. Počas súdneho konania vo veci žaloby spoločnosti DIGI prijal NMHH rozhodnutie o udelení práv na používanie frekvencií, ktoré boli predmetom ponukového konania, trom hlavným poskytovateľom elektronických komunikačných služieb na maďarskom trhu, s výnimkou DIGI Kft.

15. Žalobou o neplatnosť rozhodnutia o udelení práv podanou žalobkyňou sa začalo správne súdne konanie na vnútroštátnom súde.

16. Keďže DIGI v dôsledku svojho vylúčenia z ponukového konania nepatrí medzi adresátov rozhodnutia o udelení práv, podľa názoru vnútroštátneho súdu je potrebné predbežne preskúmať otázku aktívnej legitimácie tejto spoločnosti, najmä to, či ju možno považovať za „dotknutý podnik“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, ktorému treba podľa tohto ustanovenia priznať právo podať odvolanie.

17. Vzhľadom na neexistenciu vymedzenia uvedeného pojmu v rámcovej smernici dospel Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) na základe rozsudkov z 21. februára 2008, Tele2 Telecommunication( )(ďalej len „rozsudok Tele 2“), z 24. apríla 2008( ), Arcor (ďalej len „rozsudok Arcor“) a z 22. januára 2015, T‑Mobile Austria( ) (ďalej len „rozsudok T‑Mobile“) k záveru, že Súdny dvor skúmal tri podmienky s cieľom určiť, či konkrétny podnik má právo podať odvolanie podľa uvedeného článku 4 ods. 1, t. j. podmienky (i) aby dotknutý podnik bol podnikom poskytujúcim elektronické komunikačné siete alebo služby, ktorý je konkurentom podniku alebo podnikov, ktoré sú adresátmi rozhodnutia NRO; (ii) aby NRO prijal sporné rozhodnutie v rámci konania, ktorého účelom je ochrana hospodárskej súťaže, a (iii) aby takéto rozhodnutie malo vplyv alebo mohlo mať vplyv na postavenie prvého podniku na trhu.

18. Cieľom každej z položených prejudiciálnych otázok je v podstate získať vysvetlenie Súdneho dvora, pokiaľ ide o uplatnenie uvedených podmienok na okolnosti konania vo veci samej.

19. Za týchto okolností Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. 1.1 Možno podnik registrovaný a pôsobiaci v inom členskom štáte, ktorý sám neposkytuje elektronické komunikačné služby na trhu, ktorého sa rozhodnutie týka, považovať za konkurenta podnikov, ktorým je určené rozhodnutie [NRO] v zmysle článku 4 ods. 1 [rámcovej smernice], ak podnik, ktorý podlieha jeho priamej kontrole, pôsobí na relevantnom trhu ako poskytovateľ služieb a súťaží na ňom s podnikmi, ktorým je rozhodnutie určené?

1.2 Je pre odpoveď na otázku 1.1 potrebné preskúmať, či materská spoločnosť, ktorá chce podať odvolanie, tvorí hospodársku jednotku s podnikom, ktorý podlieha jej kontrole a pôsobí na relevantnom trhu ako konkurent?

2. 2.1 Predstavuje ponukové konanie uskutočnené [NRO] v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice a článku 7 [smernice o povolení], ktoré sa týka práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G, ktoré súvisia s doplnkovými službami bezdrôtového širokopásmového pripojenia, konanie zamerané na ochranu hospodárskej súťaže? Má sa rozhodnutie [NRO], ktorým sa vyhlasuje výsledok uvedeného ponukového konania, tiež vykladať v tom zmysle, že jeho cieľom je v tomto smere ochrana hospodárskej súťaže?

2.2 V prípade kladnej odpovede Súdneho dvora na otázku 2.1, ovplyvňuje cieľ rozhodnutia, ktorým je ochrana hospodárskej súťaže, skutočnosť, že [NRO] konečným rozhodnutím, ktorý je súčasťou samostatného rozhodnutia, odmietol registráciu ponuky podniku, ktorý podáva žalobu, čo malo za následok, že tento podnik sa nemohol zúčastniť ponukového konania, a preto nebol adresátom rozhodnutia, ktorým sa určil výsledok konania?

3. 3.1 Má sa článok 4 ods. 1 rámcovej smernice v spojení s článkom 47 Charty základných práv vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na odvolanie proti rozhodnutiu [NRO] iba podniku:

a) ktorého postavenie na trhu je rozhodnutím priamo a skutočne dotknuté, alebo

b) v súvislosti s ktorého postavením na trhu sa preukáže, že je veľmi pravdepodobné, že môže byť rozhodnutím dotknuté, alebo

c) ktorého postavenie na trhu môže byť rozhodnutím priamo alebo nepriamo dotknuté?

3.2 Je samotné ovplyvnenie uvedené v otázke 3.1 preukázané skutočnosťou, že podnik predložil ponuku do ponukového konania, to znamená, že sa ho chcel zúčastniť, ale nemohol tak urobiť z dôvodu nesplnenia požiadaviek, alebo môže súd od podniku oprávnene vyžadovať, aby toto ovplyvnenie preukázal aj prostredníctvom dôkazov?

4. S prihliadnutím na odpovede na prvú až tretiu prejudiciálnu otázku, má sa článok 4 ods. 1 rámcovej smernice v spojení s článkom 47 Charty základných práv vykladať v tom zmysle, že podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby, ktorý je dotknutý rozhodnutím [NRO], ktorým sa vyhlasuje výsledok ponukového konania týkajúci sa práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G, ktoré súvisia s doplnkovými službami bezdrôtového širokopásmového pripojenia, a ktorý preto má právo na odvolanie, predstavuje podnik:

– ktorý nevykonáva hospodársku činnosť poskytovania služieb na relevantnom trhu, ale podnik, ktorý podlieha jeho priamej kontrole, poskytuje elektronické komunikačné služby na tom istom trhu a

– ktorému bol zamietnutý zápis do ponukového konania právoplatným a konečným rozhodnutím [NRO] predtým, ako bolo vydané rozhodnutie, ktorým sa vyhlasuje výsledok napadnutého ponukového konania, čo ho vylúčilo z následnej účasti na ponukovom konaní?“

20. Písomné pripomienky podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora predložili účastníci konania vo veci samej a Komisia. Tieto zúčastnené subjekty vypočul Súdny dvor v rámci prednesu ich ústnych pripomienok na pojednávaní, ktoré sa konalo 1. júna 2022.

III. Analýza

A. Úvodné poznámky

21. Vnútroštátny súd vychádza pri formulovaní prejudiciálnych otázok z predpokladu, že na to, aby bolo možné konkrétny podnik považovať za „dotknutý“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice a aby mal takýto podnik z tohto dôvodu právo podať odvolanie proti rozhodnutiu NRO, je nevyhnutné, aby išlo o priameho a skutočného konkurenta podniku alebo podnikov, ktorým je napadnuté rozhodnutie určené.

22. Z tohto dôvodu je cieľom prvej prejudiciálnej otázky získať vysvetlenie, pokiaľ ide o postavenie určitého podniku ako „konkurenta“ podnikov, ktorým sa na základe výberového konania udelili práva na používanie frekvencií, a to v konkrétnej súvislosti so spoločnosťou, ako je DIGI, ktorá poskytuje elektronické komunikačné služby iba nepriamo, prostredníctvom spoločností v rámci skupiny, v ktorej predstavuje holdingovú spoločnosť.

23. Rovnako ako Komisia sa domnievam, že predpoklad, z ktorého Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) vychádza, sa zakladá na nesprávnom výklade rozsudkov Tele 2, Arcor a T‑Mobile.

24. Je určite pravda, že v konaniach, ktoré viedli k vyhláseniu uvedených rozsudkov, boli podniky, ktorých právo na odvolanie sa spochybňovalo, konkurentmi podniku alebo podnikov, ktorým bolo príslušné rozhodnutie NRO určené, a to na trhu členského štátu, ktorého sa dané rozhodnutie týkalo.( ) Nijaká časť týchto rozsudkov však podľa môjho názoru neumožňuje vyvodiť zámer Súdneho dvora obmedziť osobnú pôsobnosť predmetného ustanovenia len na okruh skutočných alebo aj potenciálnych konkurentov subjektov, ktorým bolo dotknuté rozhodnutie NRO určené.

25. Súdny dvor v uvedených rozsudkoch totiž rozhodol, že povinnosť členských štátov zabezpečiť účinnú súdnu ochranu zakotvená v článku 47 Charty, ktorej prejavom je článok 4 rámcovej smernice, „sa musí rovnako uplatniť na užívateľov a podniky, ktorým môžu z právneho poriadku Únie, najmä zo smerníc o elektronických komunikáciách, vyplývať práva a ktorí sú na týchto právach dotknutí rozhodnutím NRO“( ).

26. Z vyššie uvedených rozsudkov vyplývajú dve podmienky na to, aby konkrétny podnik bolo možné v zmysle článku 4 rámcovej smernice považovať za „dotknutý“ rozhodnutím NRO, ktoré mu nie je určené.

27. Pokiaľ ide o prvú podmienku týkajúcu sa disponovania právami vyplývajúcimi z právneho poriadku Únie, Súdny dvor ju v konkrétnom prípade uznal za splnenú v prípade podnikov konkurujúcich podniku, ktorý má významný vplyv na relevantnom trhu, a to ako možným príjemcom práv zodpovedajúcich špecifickým regulačným povinnostiam uloženým príslušnému podniku NRO podľa článku 16 rámcovej smernice( ) alebo v prípade užívateľa podľa článku 2 písm. b) nariadenia (ES) č. 2887/2000( ), ktorý uzatvoril zmluvu o prístupe k účastníckej prípojke s notifikovaným operátorom v zmysle písmena a) uvedeného článku,( ) alebo napokon v prípade podniku v rámci konania o povolení zmeny akcionárskej štruktúry konkurujúcich podnikov zahŕňajúcej úpravu rozdelenia rádiových frekvencií medzi podnikmi pôsobiacimi na trhu.

28. Pokiaľ ide o druhú podmienku, práva, ktoré má určitý podnik v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice na základe právneho poriadku Únie, možno prípadne poškodiť rozhodnutím NRO z dôvodu na jednej strane obsahu tohto rozhodnutia a na druhej strane činnosti vykonávanej alebo zamýšľanej týmto podnikom.( ) V prípade podnikov konkurujúcich adresátovi alebo adresátom rozhodnutia NRO Súdny dvor v rozsudku T‑Mobile uviedol, že uvedené ustanovenie sa týka dotknutých podnikov, „pokiaľ sporné rozhodnutie môže ovplyvniť ich postavenie na trhu“( ).

29. Iste, v bode 39 tohto rozsudku, na ktorý sa konkrétne odvoláva vnútroštátny súd pri formulovaní svojich prejudiciálnych otázok, Súdny dvor tiež všeobecnejšie konštatoval, že podnik „možno považovať za subjekt, ktorý je v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice dotknutý rozhodnutím NRO, ktoré bolo prijaté v konaní upravenom v smerniciach o elektronickej komunikácii, ak tento podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete alebo služby je konkurentom podniku alebo podnikov, ktoré sú adresátmi rozhodnutia NRO, ktoré NRO vydá v konaní zameranom na ochranu hospodárskej súťaže, a ak sporné rozhodnutie môže mať vplyv na postavenie tohto prvého podniku na trhu“.

30. V každom prípade z výslovného odkazu, uvedeného v tomto bode a v nasledujúcom bode 40 rovnakého rozsudku, na konkrétnu situáciu žalobkyne vo veci samej, ktorá v danom konaní viedla k vyhláseniu rozsudku Súdneho dvora, podľa môjho názoru vyplýva, že zámerom Súdneho dvora nebolo ohraničiť pôsobnosť článku 4 ods. 1 rámcovej smernice len na konkurenčné spoločnosti, a v každom prípade nielen na „skutočných konkurentov“ adresáta alebo adresátov rozhodnutia NRO na vnútroštátnom trhu, ktorého sa toto rozhodnutie týka.

31. Treba však ďalej poukázať na to, že znenie článku 4 ods. 1 rámcovej smernice vymedzuje rozsah povinnosti zaviesť účinné mechanizmy odvolania proti rozhodnutiam NRO, ktorú ukladá členským štátom, nielen na užívateľov, ale aj na každý podnik „poskytujúci elektronické komunikačné siete a/alebo služby“. Z uvedeného vyplýva, že v prípade podniku, ktorý nemožno považovať za „užívateľa“ podľa článku 2 písm. h) rámcovej smernice( ), alebo ktorý neposkytuje siete v zmysle písmena h) rovnakého článku, je na to, aby mohol využiť právo podať odvolanie priznané v článku 4 ods. 1 uvedenej smernice, potrebné preukázať, že poskytuje elektronické komunikačné služby.

32. Hoci je pravda, že ani rámcová smernica, ani smernica o povolení neobsahujú vymedzenie pojmu „poskytovateľ elektronických komunikačných služieb“( ), na účely vymedzenia okruhu podnikov, ktoré možno považovať za súčasť uvedenej definície, je potrebné odkázať na systém smernice o povolení.

33. Uvedenou smernicou sa stanovil právny rámec na zabezpečenie voľného poskytovania elektronických komunikačných sietí a služieb, ktorého cieľom je umožniť všetkým dodávateľom, aby mali prospech jednak z objektívnych, jasných, nediskriminačných a primeraných podmienok a postupov,( ) jednak z povoľovacieho systému, ktorý je „najmenej zaťažujúci“ a ktorý sa zameriava na to, aby „podnieti[l] rozvoj nových elektronických komunikačných služieb a pan‑európskych komunikačných sieťových systémov a služieb a aby umožňoval poskytovateľom služieb a spotrebiteľom mať prospech z hospodárenia jednotlivých ekonomík v rozsahu jednotného trhu“( ). Týmto právnym rámcom sa zaviedol režim „všeobecného povolenia“( ), ktorý sa vzťahuje na všetky elektronické komunikačné siete a služby, pričom nevyžaduje výslovné rozhodnutie alebo správny akt národného regulačného orgánu.

34. V súlade s článkom 3 ods. 2 prvou vetou smernice o povolení v znení vzťahujúcom sa na skutkový stav v konaní vo veci samej preto „poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo poskytovanie elektronických komunikačných služieb môže… podliehať len všeobecnému povoleniu“. Podľa článku 6 ods. 1 uvedenej smernice všeobecné povolenie na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb môže podliehať len podmienkam uvedeným v prílohe k tejto smernici. Takéto podmienky musia byť nediskriminačné, primerané a transparentné.

35. Okrem toho podľa článku 3 ods. 2 druhej vety od dotknutého podniku „sa môže požadovať predkladanie oznámenia, ale nemôže sa požadovať získanie výslovného rozhodnutia alebo akéhokoľvek iného správneho opatrenia od národného regulačného orgánu pred vykonávaním práv pochádzajúcich z povolenia“.

36. Podnik spĺňajúci podmienky, ktorým v dotknutom členskom štáte podlieha všeobecné povolenie uvedené v článku 3 ods. 2 prvej vete smernice o povolení, možno podľa môjho názoru považovať za „podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, pričom sa nevyžaduje, aby správne orgány tohto členského štátu takéto postavenie podniku nejakým spôsobom formálne uznali, a najmä nie je potrebné, ak to príslušný členský štát vyžaduje, aby uvedený podnik predložil oznámenie podľa článku 3 ods. 2 druhej vety smernice o povolení. Takéto oznámenie je totiž potrebné len na účely začatia vykonávania činnosti spočívajúcej v poskytovaní elektronických komunikačných sietí alebo služieb v dotknutom členskom štáte, pričom ho nemožno vyžadovať na konkrétne účely účasti vo výberovom konaní týkajúcom sa prideľovania frekvencií, ako je ponukové konanie, ktoré je predmetom konania vo veci samej.( )

37. Z uvedeného vyplýva, že právo podať odvolanie stanovené v článku 4 ods. 1 rámcovej smernice môže využiť aj podnik, ktorý ešte priamo ani nepriamo nepôsobí na trhu členského štátu, ktorého sa rozhodnutie NRO týka, a/alebo zapísaný ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb v danom členskom štáte, najmä podnik pôsobiaci v danom odvetví, ale v inom členskom štáte.

38. Keďže znenie článku 4 ods. 1 rámcovej smernice však odkazuje na výkon činnosti spočívajúcej v poskytovaní elektronických komunikačných služieb, domnievam sa, že hoci sa z pôsobnosti tohto ustanovenia nevylučujú podniky, ktoré ešte konkrétne nepôsobia v daných odvetviach, takáto formulácia vyžaduje v súvislosti s možnosťou využiť postavenie „dotknutej“ strany v zmysle uvedeného ustanovenia povinnosť predmetného podniku preukázať reálny zámer a nielen teoretickú, ale skutočnú možnosť, pokiaľ ide o infraštruktúru a technológie, vstúpiť na trh dodávateľov elektronických komunikačných sietí a/alebo služieb.

39. Prejudiciálne otázky, ktoré položil Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) preskúmam na základe vyššie uvedených úvah.

40. Na rozdiel od NMHH sa domnievam, že uvedené otázky sú prípustné. Tvrdenia, ktoré na podporu neprípustnosti uviedol NMHH, v skutočnosti zahŕňajú aj vecné preskúmanie predmetných otázok.

B. O prvej prejudiciálnej otázke

41. Prostredníctvom prvej časti prvej prejudiciálnej otázky vnútroštátny súd v podstate žiada, aby Súdny dvor rozhodol, či právnická osoba registrovaná v inom členskom štáte, ako je štát dotknutý rozhodnutím, ktorým NRO na základe výsledkov ponukového konania pridelil rádiové frekvencie, možno považovať za „konkurenta“ podnikov, ktorým bolo predmetné rozhodnutie určené, a preto môže využiť právo podať proti takémuto rozhodnutiu odvolanie v súlade s článkom 4 ods. 1 rámcovej smernice v prípade, že takáto právnická osoba síce nie je v dotknutom členskom štáte zapísaná ako poskytovateľ elektronických komunikačných služieb, keďže takúto činnosť nevykonáva a vo svojom mene nevlastní infraštruktúru na tieto účely, ide však o holdingovú spoločnosť skupiny, ktorá predmetné služby poskytuje na území Európskej únie a ktorá v členskom štáte dotknutom príslušným rozhodnutím NRO pôsobí prostredníctvom dcérskej spoločnosti zapísanej v danom členskom štáte ako poskytovateľ uvedených služieb. V druhej časti prvej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd v podstate o rozhodnutie, či je na zodpovedanie prvej časti tejto otázky potrebné preskúmať, či predmetná právnická osoba tvorí s dcérskou spoločnosťou pôsobiacou na vnútroštátnom trhu, ktorého sa rozhodnutie NRO týka, „hospodársku jednotku“ podľa protimonopolného práva Únie.

42. Z úvah uvedených v bodoch 23 až 30 vyššie vyplýva, že prvá prejudiciálna otázka vychádza tým, že obmedzuje pôsobnosť článku 4 ods. 1 rámcovej smernice len na skutočných konkurentov adresáta alebo adresátov rozhodnutia NRO, z chybného predpokladu, a preto ju treba preformulovať.

43. Túto otázku je podľa môjho názoru potrebné chápať ako celok v tom zmysle, že vnútroštátny súd žiada o rozhodnutie, či právnickú osobu nachádzajúcu sa v situácii, aká sa opisuje v bode 41 vyššie, možno považovať za podnik „poskytujúci elektronické komunikačné… služby“ podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, a či je na účely poskytnutia odpovede významná skutočnosť, že takáto právnická osoba a dcérska spoločnosť pôsobiaca na dotknutom vnútroštátnom trhu tvoria „hospodársku jednotku“ v zmysle protimonopolného práva Únie.

44. DIGI a Komisia navrhujú, aby sa na túto otázku odpovedalo kladne, kým NMHH odporúča zápornú odpoveď.

45. V prvom rade je potrebné odmietnuť tvrdenie NMHH uvedené v jeho písomných pripomienkach, podľa ktorého môžu konkrétne rozhodnutie napadnúť opravným prostriedkom len podniky, ktorým je takéto rozhodnutie určené. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že v rozsudku Tele 2 Súdny dvor, hoci v inom kontexte, uviedol, že „doslovný výklad článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, podľa ktorého by toto ustanovenie nepriznávalo právo podať opravný prostriedok iným osobám ako tým, ktorým sú rozhodnutia [NRO] určené, by len ťažko bol zlučiteľný so všeobecnými cieľmi a regulačnými zásadami, ktoré týmto orgánom vyplývajú z článku 8 uvedenej smernice, najmä s cieľom podpory hospodárskej súťaže“( ). Neexistujú dôvody konkrétne súvisiace s povahou sporného rozhodnutia v konaní vo veci samej alebo so skutkovými okolnosťami, ktorými sa toto konanie vyznačuje, ktoré by oprávňovali dištancovať sa od uvedeného výkladu článku 4 ods. 1 rámcovej smernice. Vzhľadom na formuláciu použitú Súdnym dvorom má tento výklad navyše jednoznačne všeobecnú hodnotu.

46. Z bodu 36 vyššie v nadväznosti na uvedené vyplýva, že postavenie „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice možno priznať spoločnosti spĺňajúcej podmienky, ktorým v dotknutom členskom štáte podlieha všeobecné povolenie podľa článku 3 ods. 2 prvej vety smernice o povolení, aj keď takáto spoločnosť ešte nepôsobí na trhu daného členského štátu a nie je tam ešte zapísaná v zmysle uvedeného článku 3 ods. 2 druhej vety. Okrem toho z bodu 38 vyššie vyplýva, že nie je ani potrebné, aby takáto spoločnosť v súčasnosti poskytovala elektronické komunikačné služby, v každom prípade za predpokladu, že preukáže reálny zámer a nielen teoretickú, ale skutočnú možnosť, pokiaľ ide o infraštruktúru a technológie, vstúpiť na trh dodávateľov elektronických komunikačných sietí a/alebo služieb, či už v dotknutom členskom štáte, alebo v inom členskom štáte.

47. Osobitná situácia nastáva podľa môjho názoru v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, keď právnická osoba, ktorá sa dovoláva práva odvolať sa podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, síce priamo nepôsobí na trhu poskytovateľov elektronických komunikačných služieb, ale stojí na čele skupiny spoločností, ktoré tieto služby poskytujú. Nevylučujem totiž, že postavenie „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle uvedeného ustanovenia treba priznať aj takejto právnickej osobe. Pritom platí, že táto spoločnosť musí v každom prípade preukázať, že je „dotknutá“ sporným rozhodnutím v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, to jest, ako vysvetľuje judikatúra, že toto rozhodnutie porušilo jej práva, ktoré má na základe právneho poriadku Únie, najmä smerníc v oblasti elektronických komunikačných služieb.

48. Pokiaľ ide o situáciu načrtnutú v predchádzajúcom bode, sú potrebné dve vysvetlenia.

49. Po prvé priznanie postavenia „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice spoločnosti, ktorá ovláda skupinu pôsobiacu v oblasti poskytovania predmetných služieb, je opodstatnené jedine z dôvodu jej nepriamej prítomnosti na trhu a nezávisí ani od existencie prípadného konkurenčného vzťahu s adresátmi sporného rozhodnutia NRO, ani od skutočnosti, či táto spoločnosť tvorí so svojou dcérskou spoločnosťou pôsobiacou na trhu, ktorého sa dotknuté rozhodnutie týka, hospodársku jednotku v zmysle protimonopolného práva Únie.

50. V tomto ohľade sa domnievam, že takáto skutočnosť nie je v každom prípade relevantná, bez ohľadu na to, k akému výkladu článku 4 ods. 1 rámcovej smernice dospeje Súdny dvor.

51. Pojem „hospodárska jednotka“ úzko súvisiaci s funkčným pojmom „podnik“ v zmysle protimonopolných pravidiel Únie vznikol najmä na účely identifikácie subjektu, voči ktorému sa má vyvodiť zodpovednosť za porušenie týchto pravidiel, pričom v uvedenom kontexte sa v podstate používa na to, aby sa za určitých podmienok umožnilo pripísať zodpovednosť materskej spoločnosti za protisúťažné správanie dcérskej spoločnosti, a to pri prekonaní prekážky, ktorú predstavuje odlišná právna subjektivita týchto subjektov.

52. Uvedené pojmy sú špecifické pre protimonopolné právo, v rámci ktorého plnia vo vzťahu k protisúťažnému konaniu represívnu a zároveň odrádzajúcu funkciu. Ich „export“ do iných oblastí práva Únie, hoci aj do oblastí, v rámci ktorých zastávajú popredné miesto ciele spočívajúce v ochrane hospodárskej súťaže, sa mi preto nezdá byť vhodný.

53. Po druhé pripustiť, že postavenie „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice možno priznať aj spoločnostiam, ktoré priamo nepôsobia na trhu takýchto služieb, konkrétne holdingovej spoločnosti skupiny poskytujúcej predmetné služby, nevedie za okolností, aké nastali vo veci samej, na rozdiel od toho, čo podľa všetkého tvrdí vnútroštátny súd, k tomu, že sa umožní „obchádzanie pravidiel súťažného konania“. Prípadné priznanie práva podať odvolanie proti rozhodnutiu, ktorým NRO udelil na základe výsledkov súťaže právo na používanie frekvencií, uvedenému subjektu v skutočnosti nevylučuje možnosť namietať voči takémuto podniku, pokiaľ by podal prihlášku vo vlastnom mene, dôvody vylúčenia vzťahujúce sa na spoločnosť patriacu do danej skupiny, ktorá pôsobí na trhu dotknutom súťažným konaním v prípade, že by sa preukázalo, že jediným zámerom predloženia tejto prihlášky bolo obísť podmienky na prijatie do konania.

54. Inými slovami, ak právo odvolať sa proti rozhodnutiu NRO uvedené v článku 4 ods. 1 rámcovej smernice nevyplýva nutne z postavenia účastníka správneho konania, ktoré viedlo k vydaniu tohto rozhodnutia, automaticky nezahŕňa ani právo zúčastniť sa predmetného konania.

55. Na základe všetkých predchádzajúcich úvah sa domnievam, že na prvú prejudiciálnu otázku v preformulovanom znení treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 rámcovej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že priznaniu postavenia „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle uvedeného ustanovenia spoločnosti spĺňajúcej podmienky, ktorým v členskom štáte pôvodu NRO, ktorý sporné rozhodnutie vydal, podlieha všeobecné povolenie uvedené v článku 3 ods. 2 prvej vete smernice o povolení, nebráni ani skutočnosť, že takýto podnik ešte nepôsobí na trhu daného členského štátu a nie je v ňom zapísaný podľa článku 3 ods. 2 druhej vety, ani skutočnosť, že tento podnik v danom čase neposkytuje elektronické komunikačné služby, v každom prípade za predpokladu, že preukáže reálny zámer a nielen teoretickú, ale skutočnú možnosť, pokiaľ ide o infraštruktúru a technológie, vstúpiť v dotknutom členskom štáte na trh predmetných služieb. Postavenie „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice možno priznať aj právnickej osobe, ktorá sa síce priamo nezaoberá poskytovaním elektronických komunikačných služieb, ide však o holdingovú spoločnosť skupiny poskytujúcej predmetné služby.

C. O druhej prejudiciálnej otázke

56. V prvej časti druhej prejudiciálnej otázky vnútroštátny súd v podstate žiada o rozhodnutie, či ponukové konanie týkajúce sa práv na používanie frekvencií na podporu zavedenia 5G a súvisiacich doplnkových služieb, uskutočnené NRO podľa článku 7 smernice o povolení, ako aj rozhodnutie, ktorým sa vyhlasuje výsledok takéhoto konania, majú za cieľ chrániť hospodársku súťaž. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania je zrejmé, že Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) vychádzal pri formulovaní tejto otázky najmä z bodu 39 rozsudku T‑Mobile, na ktorý sa odkazuje v bode 29 vyššie, a to na základe predpokladu, že na to, aby bolo podnik, ktorý je konkurentom adresáta alebo adresátov sporného rozhodnutia NRO, možné považovať za dotknutý v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, je potrebné, aby bolo prijatie tohto rozhodnutia súčasťou konania zameraného na ochranu hospodárskej súťaže.

57. Je nepochybné, ako napokon konštatovali samotný vnútroštátny súd, že jedným z hlavných účelov ponukového konania, o aké ide v prejednávanej veci, vyhláseného na základe článku 7 smernice o povolení v súvislosti s potrebou obmedziť počet práv na používanie rádiových frekvencií, ktoré sa majú udeliť, je ochrana hospodárskej súťaže.

58. Tento záver vyplýva nielen z ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. a) smernice o povolení, ktorý výslovne vyžaduje, aby dotknutý členský štát prisudzoval náležitú váhu potrebe uľahčiť rozvoj súťaže, ale aj z ustanovenia odseku 3 rovnakého článku.

59. V súlade s týmto ustanovením objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané výberové kritériá, na základe ktorých sa udeľujú práva na používanie rádiových frekvencií, „musia prikladať náležitý význam dosiahnutiu cieľov článku 8 [rámcovej] smernice“. Medzi takéto ciele sa v odseku 2 uvedeného článku zaraďuje podpora súťaže pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb a pridružených prostriedkov a služieb. V písmene b) tohto odseku sa spresňuje, že uvedený cieľ sa okrem iného sleduje tým, že NRO „zabezpečia, aby nedošlo k narušeniu alebo obmedzeniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií“.

60. V súvislosti s článkom 8 rámcovej smernice tiež pripomínam, že podľa spresnenia Súdneho dvora toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby NRO prijali všetky zodpovedajúce opatrenia zamerané na podporu hospodárskej súťaže pri poskytovaní elektronických komunikačných služieb tým, že zaistia, aby nedošlo k narúšaniu alebo obmedzovaniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií a odstránia zostávajúce prekážky vo vzťahu k poskytovaniu uvedených služieb na úrovni Únie.( )

61. Všeobecnejšie Súdny dvor uviedol, že nový spoločný právny rámec upravujúci elektronické komunikačné služby, elektronické komunikačné siete, ako aj pridružené zariadenia a pridružené služby (NSPR), ktorého súčasťou boli rámcová smernica a smernica o povolení, „je založený predovšetkým na cieli účinnej a neskreslenej hospodárskej súťaže a je zameraný na jej rozvoj pri dodržiavaní najmä zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality“( ).

62. Z uvedeného vyplýva, že cieľ chrániť hospodársku súťaž uvedený v článku 8 rámcovej smernice je nielen kľúčovým pri stanovení kritérií na účely prijatia do konania vyhláseného na základe článku 7 smernice o povolení, ale odráža sa aj v rozhodnutí o pridelení elektronických komunikačných sietí a služieb, ktoré sú k dispozícii v obmedzenej miere.

63. V druhej časti druhej prejudiciálnej otázky, ktorú vnútroštátny súd kladie pre prípad kladnej odpovede na prvú časť tejto otázky, žiada uvedený súd o rozhodnutie, či má na cieľ chrániť hospodársku súťaž priznaný rozhodnutiu, ktorým sa končí konanie o udelení práv podľa článku 7 smernice o povolení, vplyv skutočnosť, že NRO samostatným právoplatným rozhodnutím odmietol registráciu prihlášky podniku, ktorý podáva žalobu proti uvedenému rozhodnutiu vo veci pridelenia frekvencií.

64. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že zámerom Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) je položiť Súdnemu dvoru v podstate otázku týkajúcu sa dôsledkov definitívneho vylúčenia určitého podniku z výberového konania vo veci udeľovania práv na používanie rádiových frekvencií na aktívnu legitimáciu takéhoto podniku napadnúť rozhodnutie prijaté na záver takéhoto konania. Vnútroštátny súd si kladie najmä otázku, či skutočnosť, že takéto vylúčenie pripravilo predmetný podnik o možnosť stať sa súčasťou skupiny adresátov predmetného rozhodnutia, vedie „z pohľadu uvedenej spoločnosti“ k zániku cieľa chrániť hospodársku súťaž sledovaného daným rozhodnutím, keďže týmto rozhodnutím by nebolo možné priamo zmeniť postavenie dotknutého podniku na trhu, pokiaľ ide o práva na používanie predmetných frekvencií.

65. Podľa mňa je jednoznačné, že skutočnosť, na ktorú poukazuje Súdny dvor, nemôže viesť sama osebe k zániku cieľa chrániť hospodársku súťaž, na ktorý sa má udeľovanie práv na používanie rádiových frekvencií zameriavať.

66. Vylúčenie podniku z výberového konania, ktoré viedlo k vydaniu rozhodnutia o udelení práv, môže mať samozrejme v konkrétnom prípade vplyv na skutočné dosiahnutie uvedeného cieľa, najmä ak k nemu dôjde pri uplatnení kritérií nespĺňajúcich podmienky stanovené v článku 7 smernice o povolení.

67. V takom prípade je možné, že dotknuté rozhodnutie nie je v úplnom súlade, alebo je dokonca v rozpore s vyššie uvedeným cieľom chrániť účinnú a nenarušenú hospodársku súťaž. Nič to však nemení na skutočnosti, že uvedený cieľ zostáva jedným z hlavných cieľov, ktoré rámcová smernica a smernica o povolení takémuto rozhodnutiu pripisujú.

68. Prostredníctvom druhej časti druhej prejudiciálnej otázky má vnútroštátny súd v skutočnosti v úmysle položiť Súdnemu dvoru otázku, či definitívne vylúčenie určitého podniku, ktorý sa prihlásil do výberového konania, môže mať vplyv na aktívnu legitimáciu a/alebo záujem daného podniku na konaní v súvislosti s napadnutím konečného rozhodnutia o udelení práv a do akej miery závisí tento vplyv od skutočnosti, že sporným rozhodnutím a jeho prípadným zrušením nemožno zmeniť postavenie dotknutého podniku na trhu, tak, ako bolo určené v čase jeho vylúčenia.

69. Takáto otázka sa kladie z iného uhla pohľadu v druhej časti štvrtej prejudiciálnej otázky, a preto bude predmetom analýzy pri preskúmaní tejto otázky.

70. Na základe všetkých predchádzajúcich úvah sa domnievam, že na druhú prejudiciálnu otázku treba odpovedať v tom zmysle, že ponukové konanie uskutočnené NRO v zmysle článku 7 smernice o povolení, ako aj rozhodnutie tohto orgánu, ktorým sa vyhlasuje výsledok predmetného konania, sledujú cieľ chrániť účinnú a nenarušenú hospodársku súťaž.

D. O tretej prejudiciálnej otázke

71. Prostredníctvom prvej časti tretej prejudiciálnej otázky vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor o vysvetlenie podmienky týkajúcej sa vplyvu, ktorý musí mať rozhodnutie NRO na postavenie podniku, ktorý je dodávateľom elektronických komunikačných sietí alebo služieb, na to, aby takýto podnik bolo možné označiť za „dotknutý“ uvedeným rozhodnutím v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice. Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) žiada konkrétne o rozhodnutie, či je takýto podnik povinný preukázať, že jeho postavenie na trhu je rozhodnutím NRO „priamo dotknuté“, alebo či na tieto účely postačuje, že takýto vplyv je „veľmi pravdepodobný“, či dokonca len nepriamy.

72. V tejto súvislosti je pravda, ako uviedol vnútroštátny súd, že Súdny dvor v rozsudku Tele 2 poskytol výklad článku 4 ods. 1 rámcovej smernice v tom zmysle, že konkurenti podniku, ktorý mal (predtým) významný vplyv na relevantnom trhu, majú právo podať odvolanie proti rozhodnutiu NRO prijatému v rámci postupu analýzy trhu upraveného v článku 16 tejto smernice, pokiaľ ich „práva sú ním nepriaznivo dotknuté“( ), čo naznačuje, že je nevyhnutný priamy vplyv na postavenie týchto spoločností na trhu.

73. V bode 39 rovnakého rozsudku však Súdny dvor konštatoval, že za „dotknutých“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice treba považovať „užívateľov a konkurenčné podniky podniku, ktorý (mal predtým) významný vplyv na relevantnom trhu, ak ich práva môžu byť takým rozhodnutím dotknuté“.

74. Okrem toho v rozsudku T‑Mobile Súdny dvor spresnil, že uvedené ustanovenie sa vzťahuje jednak na adresáta sporného rozhodnutia NRO, jednak na iné podniky poskytujúce elektronické komunikačné siete alebo služby, ktoré môžu tomuto adresátovi konkurovať, pokiaľ sporné rozhodnutie môže ovplyvniť ich postavenie na trhu,( ) čo je výraz, ktorý by mohol zahŕňať aj čisto nepriamy vplyv.

75. Ako som už mal príležitosť pripomenúť, Súdny dvor prostredníctvom odkazu na bod 39 rozsudku Tele2 uvedeným v rozsudku Arcor konštatoval, že užívateľ, ktorý nie je adresátom rozhodnutia NRO, nadobúda postavenie „dotknutej strany“ v zmysle článku 5a ods. 3 smernice 90/387, ktorý sa nahradil článkom 4 ods. 1 rámcovej smernice, ak jeho práva „môžu byť takým rozhodnutím dotknuté“ z dôvodu na jednej strane obsahu tohto rozhodnutia a na druhej strane činnosti vykonávanej alebo zamýšľanej týmto účastníkom.( )

76. S ohľadom na vyššie uvedenú judikatúru je podľa môjho názoru potrebné jednak vylúčiť povinnosť podniku preukázať na účely využitia práva odvolať sa podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice skutočnosť, že rozhodnutie NRO, ktoré má v úmysle napadnúť, má určitý, priamy a skutočný vplyv na jeho postavenie na trhu. Domnievam sa, že treba najmä odmietnuť tvrdenie NMHH, podľa ktorého právo podať odvolanie v rámci ponukového konania, o aké ide v konaní vo veci samej, proti rozhodnutiu NRO prijatému na základe výsledkov takéhoto konania patrí jedine podniku alebo podnikom, ktoré podali platnú prihlášku s cieľom zúčastniť sa daného konania, pretože iba takéto podniky môžu podľa jeho názoru preukázať priamu a skutočnú ujmu vyplývajúcu z predmetného rozhodnutia. Okrem toho vzhľadom na to, že tieto podniky by boli v každom prípade adresátmi rozhodnutia NRO, ktorým sa vyhlasuje výsledok výberového konania, uvedené tvrdenie sa mi zdá byť v rozpore s konštatovaním Súdneho dvora, podľa ktorého by bol výklad článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, na základe ktorého by toto ustanovenie nepriznávalo právo podať opravný prostriedok iným osobám ako tým, ktorým sú rozhodnutia NRO určené, nezlučiteľný so všeobecnými cieľmi a regulačnými zásadami, ktoré týmto orgánom vyplývajú z článku 8 uvedenej smernice, najmä s cieľom podpory hospodárskej súťaže.( )

77. Na druhej strane z odkazu na obsah sporného rozhodnutia NRO a na činnosť vykonávanú alebo zamýšľanú dotknutým podnikom predovšetkým vyplýva, že nestačí, aby sa tento podnik dovolával akéhokoľvek nepriameho vplyvu daného rozhodnutia na jeho postavenie na trhu. Len porušenie práv, z ktorých má dotknutý podnik prospech na základe právneho poriadku Únie, najmä na základe smerníc týkajúcich sa elektronických komunikačných služieb, vyplývajúce priamo z obsahu takéhoto rozhodnutia a ku ktorému, hoci nie je isté a skutočné, môže v každom prípade dôjsť s primeranou mierou pravdepodobnosti, môže podľa môjho názoru zakladať právo dotknutého podniku odvolať sa podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice.

78. V druhej časti tretej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd v podstate o rozhodnutie, či je vplyv, na ktorý odkazuje prvá časť tejto otázky, preukázaný sám osebe v dôsledku skutočnosti, že dotknutý podnik predložil ponuku do ponukového konania, napriek tomu, že ho z tohto konania vylúčili, pretože nespĺňal príslušné požiadavky.

79. V tejto súvislosti sa domnievam, že spoločnosť zodpovedajúca pojmu „podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, ktorá predložila ponuku s cieľom zúčastniť sa výberového konania vo veci udeľovania práv na používanie frekvencií, treba v zmysle uvedeného ustanovenia považovať za „dotknutú“ rozhodnutím, ktorým sa vyhlasuje výsledok daného výberového konania, aj v prípade, ak bola z tohto konania vylúčená z dôvodu, že nespĺňala podmienku prijatia spočívajúcu v skutočnosti, že počas určitého obdobia pred vyhlásením ponukového konania nebola odsúdená za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže.

80. Otázka, či a akým spôsobom má fakt, že k takémuto vylúčeniu došlo rozhodnutím NRO, ktoré nadobudlo právoplatnosť v dôsledku zamietnutia žaloby podanej vylúčeným podnikom, vplyv na právo takéhoto podniku odvolať sa proti rozhodnutiu o vyhlásení výsledku výberového konania, bude predmetom analýzy v rámci skúmania štvrtej prejudiciálnej otázky.

81. Na základe všetkých predchádzajúcich úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu prejudiciálnu otázku tak, že článok 4 ods. 1 rámcovej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby mohol podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete alebo služby využiť právo odvolať sa v zmysle tohto ustanovenia proti rozhodnutiu NRO, musí preukázať, že obsah daného rozhodnutia môže priamo poškodiť práva, z ktorých má prospech na základe právneho poriadku Únie, najmä na základe smerníc týkajúcich sa elektronických komunikačných služieb. Takéto poškodenie síce nemusí byť nevyhnutne isté a skutočné, je však potrebné, aby k nemu mohlo dôjsť s primeranou mierou pravdepodobnosti. Podnik zodpovedajúci pojmu „podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, ktorý predložil ponuku s cieľom zúčastniť sa výberového konania vo veci udelenia práv na používanie frekvencií, treba v zmysle uvedeného ustanovenia považovať za „dotknutý“ rozhodnutím, ktorým sa vyhlasuje výsledok daného výberového konania. Takáto spoločnosť nestráca svoje postavenie „dotknutého podniku“ len preto, že bola vylúčená z výberového konania z dôvodu, že nespĺňala podmienku prijatia spočívajúcu v skutočnosti, že počas určitého obdobia pred vyhlásením ponukového konania nebola odsúdená za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže.

E. O štvrtej prejudiciálnej otázke

82. Štvrtou prejudiciálnou otázkou, ktorá sa tiež delí na dve podotázky, žiada vnútroštátny súd, aby Súdny dvor v podstate rozhodol, či má postavenie „dotknutého podniku“ podľa článku 4 ods. 1 rámcovej smernice a má tak právo odvolať sa proti rozhodnutiu NRO, ktorým sa vyhlasuje výsledok výberového konania vo veci udelenia práv na používanie rádiových frekvencií, aj spoločnosť, ktorá jednak v dotknutom členskom štáte nevykonáva činnosť poskytovania elektronických komunikačných služieb inak ako prostredníctvom dcérskej spoločnosti (prvá podotázka), jednak bola pred vydaním sporného rozhodnutia z výberového konania vylúčená právoplatným opatrením NRO (druhá podotázka).

83. Pokiaľ ide o prvú podotázku, len odkážem na úvahy uvedené v bodoch 23 až 30 a 45 až 55 vyššie.

84. Pokiaľ ide o druhú podotázku, v súlade so závermi skúmania tretej prejudiciálnej otázky sa domnievam, že článok 4 ods.1 rámcovej smernice sa má s ohľadom na článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že osoba zúčastňujúca sa ponukového konania podľa článku 7 smernice o povolení, ktoré organizuje NRO na účely udelenia práv na používanie frekvencií, má právo odvolať sa proti rozhodnutiam NRO prijatým v rámci daného konania, a to jednak v prípade rozhodnutí, ktoré sú takejto osobe určené, ako je rozhodnutie o vylúčení z výberového konania, jednak v prípade rozhodnutí, ktoré jej nie sú priamo určené, pokiaľ sú splnené podmienky podľa vyššie uvedeného článku 4 ods. 1.

85. Okrem toho dodávam, že ak ide o žalobu podniku vylúčeného z predmetného konania podanú proti konečnému rozhodnutiu o udelení práv, tak, ako v prejedávanej veci, aktívna legitimácia tohto podniku v prípade, že spĺňa podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 rámcovej smernice, podľa môjho názoru nezávisí od toho, či je rozhodnutie o vylúčení právoplatné, alebo nie.( )

86. V prípade, ktorý je predmetom skúmania Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť) treba podľa môjho názoru objasniť, či DIGI žaluje rozhodnutie o udelení práv s cieľom spochybniť jej vylúčenie z ponukového konania, pričom napáda skutočnosť, že sa voči nej uplatnilo nezákonné kritérium vylúčenia, alebo či spochybňuje zákonnosť pridelenia frekvencií uskutočneného na základe podkladov obsahujúcich neobjektívne, netransparentné, neprimerané a diskriminačné kritériá, ktoré v skutočnosti zabránili účasti jej dcérskej spoločnosti na výberovom konaní. V takomto prípade by uvedená spoločnosť mala aktívnu legitimáciu ako materská spoločnosť a nie ako vylúčený účastník.

87. Pokiaľ ide o záujem DIGI na konaní proti rozhodnutiu o udelení práv, jednak konštatujem, že podľa všetkého nie je vylúčené, s výhradou potvrdenia vnútroštátnym súdom, že po rozhodnutí o mimoriadnych opravných prostriedkov, ktoré podala DIGI na Alkotmánybíróság (Ústavný súd, Maďarsko), sa spochybní zákonnosť správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia o vylúčení tejto spoločnosti z ponukového konania, resp. spravodlivý charakter súdneho konania, ktoré po ňom nasledovalo. Poznamenáva ďalej, že nie je vylúčené, tiež s výhradou potvrdenia vnútroštátnym súdom, že vecné preskúmanie žaloby spoločnosti DIGI by mohlo viesť k vyhláseniu neplatnosti rozhodnutia o udelení práv a ponukového konania ako celku, čo by malo za následok nutnosť opätovného uskutočnenia predmetného konania, tentokrát s možnosťou účasti spoločnosti DIGI Kft., a to vzhľadom na uplynutie lehoty platnosti dôvodu vylúčenia stanoveného v bode 61 písm. n) súťažných podkladov.

88. NMHH zastáva názor, že dovolávanie sa práva spoločnosťou DIGI odvolať sa na základe článku 4 rámcovej smernice proti rozhodnutiu, ktorým sa vyhlasuje výsledok ponukového konania, predstavuje zneužitie práva, pretože obchádza limity stanovené právoplatným súdnym rozhodnutím vo veci opravného prostriedku, ktorý DIGI podala proti rozhodnutiu o jej vylúčení z ponukového konania.

89. V tejto súvislosti poznamenávam, že hoci nie je a priori vylúčené, že účasť na konaní vyhlásenom NRO na základe ustanovení práva Únie a následné dovolávanie sa práva odvolať sa proti rozhodnutiam, ktoré v tejto súvislosti prijal príslušný NRO, by mohli v prípade splnenia podmienok stanovených judikatúrou Súdneho dvora viesť k zneužitiu práva,( ) v prejedávanej veci nejde podľa môjho názoru o takýto prípad.

90. Na jednej strane totiž nemožno usudzovať, že DIGI konala protizákonne len z dôvodu skutočnosti, že sa do ponukového konania prihlásila vo vlastnom mene a nie prostredníctvom spoločnosti DIGI Kft. Uvedené platí aj vtedy, ak by jej skutočným zámerom bolo preniesť na DIGI Kft práva, ktoré by prípadne získala v dôsledku predmetného konania, a to prinajmenšom v rozsahu, v akom DIGI vychádzala z predpokladu, že ustanovenie súťažných podkladov, ktorým sa jej dcérska spoločnosť fakticky vylučovala z ponukového konania, bolo nezákonné. Na druhej strane v rozpore s tvrdením NMHH, tým, že sa DIGI s cieľom odôvodniť svoje právo na opravný prostriedok dovoláva článku 4 rámcovej smernice, zameriava sa na to, aby dosiahla uznanie svojho práva zúčastniť sa ponukového konania – práva, o ktoré podľa jej názoru prišla v rozpore s pravidlami práva Únie – a nie na to, aby tieto pravidlá podvodne a protizákonne využila na účely získania neoprávnenej výhody.( ) Ak by sa ukázalo, že ustanovenia maďarského práva týkajúce sa právnej sily rozhodnutej veci bránia preskúmaniu dôvodov, ktoré DIGI uviedla v rámci takéhoto opravného prostriedku, možno ho v dôsledku uvedeného vyhlásiť za úplne alebo čiastočne neprípustný, jeho podanie však nemožno považovať za nezákonný postup len z dôvodu prípadnej existencie takejto prekážky.

91. Je v každom prípade úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či a do akej miery sa výnimka res iudicata vzťahuje na žalobu, o ktorej rozhoduje.

92. DIGI uvádza, že Kúria (Najvyšší súd) sa vydaním rozhodnutia v konaní o odvolaní proti rozsudku Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť), ktorým sa potvrdilo rozhodnutie NMHH o jej vylúčení z ponukového konania, dopustila v rozpore s článkom 267 ZFEÚ, tak, ako ho vykladá Súdny dvor,( ) porušenia povinnosti, ktorú má ako súd poslednej inštancie, obrátiť sa na základe žiadosti spoločnosti DIGI na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania. Uvedená spoločnosť zastáva názor, že za uvedených okolností a v súlade s riešením prijatým Súdnym dvorom v rozsudku z 18. júla 2007, Lucchini( ), sa v takomto prípade nemajú uplatniť vnútroštátne pravidlá týkajúce sa právnej sily rozhodnutej veci, a to s cieľom zabezpečiť plnú účinnosť pravidiel práva Únie.

93. V tomto ohľade stačí pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej právo Únie neukladá vnútroštátnemu súdu vzhľadom na dôležitosť zásady právnej sily rozhodnutej veci jednak v právnom poriadku Únie a jednak vo vnútroštátnych právnych poriadkoch povinnosť neuplatniť vnútroštátne procesné normy, na základe ktorých nadobúda súdne rozhodnutie právnu silu res iudicata, napriek tomu, že by sa tým umožnila náprava vnútroštátnej situácie nezlučiteľnej s právom Únie.( ) Dôsledkom uvedeného je, že hoci z rozsudku Lucchini vyplýva nemožnosť dovolávať sa právoplatného rozhodnutia vnútroštátneho súdu s cieľom brániť výkonu výlučnej právomoci inštitúcie Únie, mimo uvedeného prípadu takáto povinnosť upustiť od uplatnenia práva neexistuje.

94. Z ustálenej judikatúry však rovnako vyplýva, že ak uplatniteľné vnútroštátne procesné normy upravujú možnosť vnútroštátneho súdu za určitých podmienok prehodnotiť svoje rozhodnutie, ktoré má právnu silu rozhodnutej veci, aby sa dosiahol súlad situácie vyplývajúcej z tohto rozhodnutia s vnútroštátnym právom, táto možnosť sa v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity musí uplatniť, ak sú splnené tieto podmienky, na obnovenie súladu predmetnej situácie s právom Únie.( ) Aj v tomto prípade prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či takáto možnosť existuje vo veci, ktorú prejednáva, a či sú splnené podmienky, ktorým táto možnosť podlieha.( )

95. Na základe predchádzajúcich úvah sa domnievam, že na štvrtú prejudiciálnu otázku treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 rámcovej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že subjekt zúčastňujúci sa ponukového konania podľa článku 7 smernice o povolení, ktoré organizuje NRO na účely udelenia práv na používanie frekvencií, má právo odvolať sa proti rozhodnutiam NRO prijatým v rámci daného konania, a to jednak v prípade rozhodnutí, ktoré sú takémuto subjektu určené, jednak v prípade rozhodnutí, ktoré mu nie sú priamo určené, pokiaľ spĺňa podmienky podľa vyššie uvedeného článku 4 ods. 1. Aktívna legitimácia podniku vylúčeného z takéhoto výberového konania napadnúť konečné rozhodnutie vo veci pridelenia frekvencií nezávisí od toho, či je rozhodnutie o jeho vylúčení právoplatné, alebo nie, pokiaľ tento podnik spĺňa podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 rámcovej smernice.

IV. Návrh

96. S ohľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Fővárosi Törvényszék (Súd hlavného mesta Budapešť, Maďarsko), takto:

1. Článok 4 ods. 1 smernice 2002/21/ES o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby sa má vykladať v tom zmysle, že:

– Priznaniu postavenia „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle uvedeného ustanovenia spoločnosti spĺňajúcej podmienky, ktorým v členskom štáte pôvodu NRO, ktorý sporné rozhodnutie vydal, podlieha všeobecné povolenie podľa článku 3 ods. 2 prvej vety smernice o povolení na elektronické komunikačné siete a služby, nebráni ani skutočnosť, že takýto podnik ešte nepôsobí na trhu daného členského štátu a nie je v ňom zapísaný podľa článku 3 ods. 2 druhej vety, ani skutočnosť, že tento podnik v danom čase neposkytuje elektronické komunikačné služby, v každom prípade za predpokladu, že preukáže reálny zámer a nielen teoretickú, ale skutočnú možnosť, pokiaľ ide o infraštruktúru a technológie, vstúpiť v dotknutom členskom štáte na trh predmetných služieb. Uvedené postavenie „podnik[u] poskytujúc[eho] elektronické komunikačné siete a/alebo služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 rámcovej smernice možno priznať aj právnickej osobe, ktorá sa síce priamo nezaoberá poskytovaním elektronických komunikačných služieb, ide však o holdingovú spoločnosť skupiny poskytujúcej predmetné služby.

– Na to, aby mohol podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete alebo služby využiť právo odvolať sa v zmysle vyššie uvedeného ustanovenia proti rozhodnutiu NRO, musí preukázať, že obsah daného rozhodnutia môže priamo poškodiť práva, z ktorých má prospech na základe právneho poriadku Únie, najmä na základe smerníc týkajúcich sa elektronických komunikačných služieb. Takéto poškodenie síce nemusí byť nevyhnutne isté a skutočné, je však potrebné, aby k nemu mohlo dôjsť s primeranou mierou pravdepodobnosti. Podnik zodpovedajúci pojmu „podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2002/21, ktorý predložil ponuku s cieľom zúčastniť sa výberového konania vo veci udelenia práv na používanie frekvencií, treba v zmysle uvedeného ustanovenia považovať za „dotknutý“ rozhodnutím, ktorým sa vyhlasuje výsledok daného výberového konania. Takáto spoločnosť nestráca svoje postavenie „dotknutého podniku“ len preto, že bola vylúčená z výberového konania z dôvodu, že nespĺňala podmienku prijatia spočívajúcu v skutočnosti, že počas určitého obdobia pred vyhlásením ponukového konania nebola odsúdená za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže.

– Subjekt zúčastňujúci sa ponukového konania podľa článku 7 smernice 2002/20, ktoré organizuje NRO na účely udelenia práv na používanie frekvencií, má právo odvolať sa proti rozhodnutiam NRO prijatým v rámci daného konania, a to jednak v prípade rozhodnutí, ktoré sú takémuto subjektu určené, jednak v prípade rozhodnutí, ktoré mu nie sú priamo určené, pokiaľ spĺňa podmienky podľa článku 4 ods. 1 smernice 2002/21. Aktívna legitimácia podniku vylúčeného z takéhoto výberového konania napadnúť konečné rozhodnutie vo veci pridelenia frekvencií nezávisí od toho, či je rozhodnutie o jeho vylúčení právoplatné, alebo nie, pokiaľ tento podnik spĺňa podmienky stanovené vo vyššie uvedenom článku 4 ods. 1.

2. Ponukové konanie uskutočnené NRO v zmysle článku 7 smernice 2002/20, ako aj rozhodnutie tohto orgánu, ktorým sa vyhlasuje výsledok predmetného konania, sledujú cieľ chrániť účinnú a nenarušenú hospodársku súťaž.