ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 30 ods. 2 smernice 2004/18/ES o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby neumožňuje verejnému obstarávateľovi rokovať s uchádzačmi o ponukách, ktoré nespĺňajú záväzné požiadavky stanovené v technických špecifikáciách zákazky.

Aj keď je totiž verejný obstarávateľ oprávnený v rámci rokovacieho konania rokovať, je vždy povinný dbať o to, aby boli dodržané požiadavky zákazky, ktorým bola priznaná záväzná povaha. Ak by to tak nebolo, bola by porušená zásada, podľa ktorej verejní obstarávatelia konajú transparentne, a nemohol by sa dosiahnuť cieľ zaručiť absenciu rizika uprednostňovania a svojvôle zo strany verejného obstarávateľa.

Ak by sa okrem toho pripustilo, že ponuka, ktorá nie je v súlade so záväznými podmienkami, je prípustná na účely rokovania, stanovenie záväzných podmienok v zadávacom konaní by bolo zbavené všetkej užitočnosti a verejný obstarávateľ by nemohol rokovať s uchádzačmi na základe, ktorý je pre týchto posledných uvedených uchádzačov spoločný a ktorý tvoria uvedené podmienky, čiže by s nimi nemohol zaobchádzať rovnako.

(pozri body 36 – 39 a výrok)
Za týchto podmienok platba spoločnosti akcionárovi z dôvodu nezrovnalostí, ktorých sa dopustila táto spoločnosť v okamihu nadobudnutia jej akcií alebo pred ním, nepredstavuje rozdelenie základného imania v zmysle článku 15 druhej smernice. Skutková okolnosť, na základe ktorej spoločnosť odkúpila späť akcie investora, ktorý ich nadobudol na základe nesprávnych informácií, ktorých rozšírenie možno pripísať tejto spoločnosti, však nemôže patriť do pôsobnosti článku 18 druhej smernice.

Články 12 a 13 smernice 2009/101 o koordinácii záruk, ktoré sa od obchodných spoločností v zmysle článku 48 druhého odseku ES vyžadujú v členských štátoch na ochranu záujmov spoločníkov a tretích osôb s cieľom zabezpečiť rovnocennosť týchto záruk, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje zrušenie kúpnej zmluvy na akcie so spätnou účinnosťou.

Predmetná vnútroštátna právna úprava, ktorá zavádza zásadu zodpovednosti emitujúcej spoločnosti z dôvodu šírenia nepresných informácií v rozpore s právom kapitálového trhu, stanovuje, že na základe tejto zodpovednosti musí táto spoločnosť nadobúdateľovi vrátiť sumu zodpovedajúcu obstarávacej cene akcií a prevziať ich, a jej cieľom je predovšetkým zabezpečiť, aby bola poškodená osoba uvedená do situácie, v ktorej bola pred zásahom aktu, ktorý jej spôsobil ujmu, pričom táto právna úprava vyžaduje jednak vrátiť nadobúdateľovi sumu zodpovedajúcu cene, ktorú zaplatil za nadobudnutie akcií, zvýšenej o úroky a jednak to, aby tieto akcie ostali súčasťou základného imania dotknutej spoločnosti na rovnakom základe ako ostatné akcie. V dôsledku toho zrušenie kúpnej zmluvy na akcie so spätnou účinnosťou dotknuté vo veci samej nemôže spôsobiť neplatnosť spoločnosti v zmysle článkov 12 a 13 smernice 2009/101.

(pozri body 52, 53, 55, 63, bod 2 výroku)
Ako to potvrdzuje odôvodnenie 5 smernice 2003/4, normotvorca Únie chcel prijatím tejto smernice zaistiť súlad práva Únie s týmto dohovorom na účely jeho uzavretia Spoločenstvom, a to stanovením všeobecného režimu, ktorého cieľom je zabezpečiť, aby každá fyzická alebo právnická osoba z členského štátu Únie mala právo na prístup k informáciám o životnom prostredí, ktorými disponujú orgány verejnej moci alebo ktoré sú pre ne uchovávané, bez toho, aby musela preukázať oprávnený záujem.

Také podniky ako vodárenské podniky, ktoré poskytujú verejné služby súvisiace so životným prostredím, sú pod kontrolou orgánu alebo osoby uvedenej v článku 2 bode 2 písm. a) alebo b) smernice 2003/4 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica 90/313, v dôsledku čoho by sa mali kvalifikovať ako orgány verejnej moci v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) tejto smernice, pokiaľ tieto podniky skutočne autonómne neurčujú spôsob, ktorým uvedené služby poskytujú, a to v prípade, že orgán verejnej moci patriaci do pôsobnosti článku 2 bodu 2 písm. a) alebo b) uvedenej smernice je spôsobilý rozhodujúcim spôsobom ovplyvniť činnosť uvedených podnikov v oblasti životného prostredia.

Samotná skutočnosť, že podnik je obchodnou spoločnosťou podliehajúcou osobitnému regulačnému režimu pre dotknutý sektor, nemôže vylúčiť existenciu kontroly v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2003/4, keďže z dotknutého režimu môže vyplývať, že subjekt nedisponuje skutočnou autonómiou vo vzťahu k štátu, hoci štát už v nadväznosti na privatizáciu dotknutého odvetvia nemôže určovať ich každodenné riadenie.

(pozri body 68, 70, 71, 73, bod 2 výroku)
Daňové ustanovenia – Vnútroštátne zdanenie – Daň z prihlásenia do evidencie za ojazdené vozidlá vzhľadom na ich uvedenie do prevádzky na vnútroštátnom území – Uplatnenie na ojazdené vozidlá dovezené z iných členských štátov – Suma dane prevyšujúca sumu zahrnutú v zostatkovej hodnote ojazdených vozidiel, ktoré sú už prihlásené do evidencie na vnútroštátnom území – Neprípustnosť

(Článok 110 ZFEÚ)
Ak je žaloba vyhlásená za prípustnú zamietnutím námietky neprípustnosti alebo keď je konanie o námietke spojené s konaním vo veci samej, žaloba musí byť následne meritórne prejednaná. Z článku 40 v spojení s článkom 91 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v znení uplatniteľnom ku dňu podania prejednávanej žaloby vyplýva, že následné meritórne prejednanie sa môže týkať len časti žaloby, ktorej sa týka námietka neprípustnosti, pokiaľ žalovaný nepodal v lehote jedného mesiaca upravenej v uvedenom článku 40 doplňujúce vyjadrenie k žalobe.

Ak by totiž aj bola námietka neprípustnosti týkajúca sa len časti žaloby dôvodná, nemohla by viesť k zamietnutiu žaloby v celom rozsahu, a nič preto nemôže odôvodniť to, že žalovaný nepredložil v lehote uvedenej v článku 40 uvedeného rokovacieho poriadku svoje vyjadrenia k tej časti žaloby, na ktorú sa uvedená námietka nevzťahuje.

Ak sa žalovaný domnieva, že je neprípustná len časť žaloby, musí buď napadnúť jej prípustnosť v rámci vyjadrenia k žalobe, alebo uviesť v lehote stanovenej na vyjadrenie k žalobe námietku čiastočnej neprípustnosti a predložiť vyjadrenie k tej časti žaloby, na ktorú sa uvedená námietka neprípustnosti nevzťahuje, inak hrozí, že stratí v tomto smere možnosť využiť svoje práva.

(pozri body 25 – 28)
Požiadavka takéhoto preukázania, ktorú v praxi nemožno ľahko splniť, je totiž spôsobilá nadmerne sťažiť možnosť tohto potomka využiť právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte. Z tohto dôvodu je možné, že táto požiadavka by zbavila článok 2 bod 2 písm. c) a článok 7 smernice 2004/38 ich potrebného účinku.

Článok 2 bod 2 písm. c) smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, keď občan Únie počas významného obdobia pravidelne zasiela priamemu potomkovi vo veku 21 alebo viac rokov sumu peňazí, ktorú tento potomok potrebuje na uspokojovanie svojich základných potrieb v štáte pôvodu, neumožňuje členskému štátu vyžadovať, aby tento potomok musel na to, aby sa mohol považovať za závislého, a teda aby sa na neho vzťahovala definícia rodinného príslušníka podľa uvedeného ustanovenia, preukázať, že sa neúspešne pokúšal nájsť si prácu alebo získať podporu na uspokojenie svojich potrieb od orgánov krajiny svojho pôvodu a/alebo sa inak snažil zabezpečiť si živobytie.

Článok 2 bod 2 písm. c) smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa má vykladať tak, že skutočnosť, že rodinný príslušník sa vzhľadom na osobné okolnosti, akými sú jeho vek, vzdelanie a zdravotný stav, považuje za osobu, ktorá má reálnu šancu nájsť si prácu a okrem toho má v úmysle pracovať v hostiteľskom členskom štáte, nemá význam pri výklade podmienky závislosti stanovenej v tomto ustanovení.

Opačné riešenie by v praxi uvedenému potomkovi zakázalo hľadať si prácu v hostiteľskom členskom štáte a z tohto dôvodu by zasahovalo do článku 23 tejto smernice, ktorý výslovne povoľuje takémuto potomkovi, pokiaľ má právo na pobyt, začať zárobkovú činnosť ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba.

(pozri body 32, 33, bod 2 výroku)
Článok 3 ods. 1 smernice 2002/14, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje také vnútroštátne ustanovenie, ktoré z výpočtu počtu zamestnancov podniku, a to najmä na účely stanovenia zákonných prahových hodnôt na zriadenie orgánov zastupujúcich zamestnancov, vylučuje zamestnancov, s ktorými boli uzavreté podporované pracovné zmluvy.

Článok 3 ods. 1 smernice 2002/14, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve, spĺňa všetky podmienky na to, aby malo priamy účinok. Hoci totiž táto smernica ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy tým, že im nestanovuje, akým spôsobom majú pri výpočte dolnej hranice počtu zamestnancov zohľadniť zamestnancov spadajúcich do jej pôsobnosti, táto okolnosť nemá vplyv na presnú a bezpodmienečnú povinnosť, ktorá je upravená v tomto článku, že z tohto výpočtu nemôžu vylúčiť určitú kategóriu osôb, ktorá do tohto okruhu v rámci uvedeného výpočtu pôvodne patrila.

Článok 27 Charty základných práv Európskej únie, samostatne alebo v spojení s ustanoveniami smernice 2002/14/ES, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve, sa má vykladať v tom zmysle, že ak je vnútroštátne ustanovenie preberajúce túto smernicu nezlučiteľné s právom Únie, nemožno sa tohto článku Charty dovolávať v spore medzi jednotlivcami s cieľom neuplatniť vnútroštátne ustanovenie, ktoré je v rozpore s právom Únie.

Zo znenia článku 27 Charty totiž jasne vyplýva, že aby tento článok nadobudol úplný účinok, musí byť spresnený ustanoveniami práva Únie alebo vnútroštátneho práva. V tejto súvislosti zákaz vylúčiť z výpočtu počtu zamestnancov určitú kategóriu osôb, ktorá do tohto okruhu v rámci uvedeného výpočtu pôvodne patrila, uvedený v článku 3 ods. 1 smernice 2002/14 a adresovaný členským štátom, sa nedá ako priamo uplatniteľné právne pravidlo vyvodiť ani zo znenia článku 27 Charty, ani z vysvetlení k danému článku. Na samotný článok 27 Charty sa teda v spore medzi jednotlivcami nemožno odvolávať s cieľom dospieť k záveru, že by sa nemalo použiť vnútroštátne ustanovenie, ktoré nie je v súlade so smernicou 2002/14. Toto konštatovanie nemožno vyvrátiť ani článkom 27 Charty v spojení s ustanoveniami smernice 2002/14, keďže ak uvedený článok nestačí sám osebe na to, aby bolo jednotlivcom priznané subjektívne samostatne uplatniteľné právo, nemôže to byť inak ani v prípade spojenia tohto článku s ustanovením danej smernice.

Účastník konania, ktorý bol poškodený nesúladom vnútroštátneho práva s právom Únie, sa však môže odvolať na judikatúru vyvodenú z rozsudku z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90), aby mu prípadne bola priznaná náhrada spôsobenej škody.

(pozri body 45, 46, 48 – 50 a výrok)
Článok 71 nariadenia č. 44/2001 o súdnej právomoci, uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa medzinárodný dohovor vykladal spôsobom, ktorý nezabezpečuje dodržiavanie cieľov a zásad, na ktorých je založené toto nariadenie, za podmienok, ktoré sú prinajmenšom rovnako priaznivé ako podmienky, ktoré stanovuje toto nariadenie.

Článok 71 uvedeného nariadenia síce stanovuje, že vo veciach upravených osobitnými dohovormi sa uplatnia tieto dohovory. Tento článok však nemôže mať rozsah, ktorý by bol v rozpore so zásadami, na ktorých je založená právna úprava, ktorej je súčasťou. Preto tento článok nemožno vykladať v tom zmysle, že v oblasti, na ktorú sa vzťahuje toto nariadenie, by osobitný dohovor mohol viesť k výsledkom, ktoré by boli menej priaznivé na dosiahnutie riadneho fungovania vnútorného trhu než výsledky, ku ktorým vedú ustanovenia uvedeného nariadenia.

(pozri body 36, 37, 39, bod 1 výroku)
Článok 3 ods. 2 smernice 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zavádza daň z maloobchodného predaja minerálnych olejov, keďže takúto daň nemožno považovať za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia, pretože cieľ tejto dane, určenej na financovanie výkonu právomocí v oblasti zdravotníctva a životného prostredia dotknutými územnými samosprávnymi celkami, nie je sám osebe zabezpečiť ochranu zdravia a životného prostredia.

Špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12 je totiž iný než čisto rozpočtový účel. Okrem toho už bolo rozhodnuté, že posilnenie postavenia územného samosprávneho celku zverením právomoci výberu daní predstavuje čisto rozpočtový účel, ktorý sám osebe nemôže predstavovať špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12.

Vzhľadom však na skutočnosť, že všetky dane nevyhnutne sledujú rozpočtový účel, jediná okolnosť, že táto daň sleduje rozpočtový cieľ, nemôže sama osebe bez toho, aby článok 3 ods. 2 smernice 92/12 stratil akúkoľvek podstatu, postačovať na vylúčenie toho, že túto daň možno považovať za daň sledujúcu aj špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia. V tejto súvislosti vopred stanovený účel príjmov z dane na financovanie právomocí regionálnymi orgánmi, ktoré boli na tieto orgány prenesené štátom v oblasti zdravotníctva a životného prostredia, môže predstavovať okolnosť, ktorú treba zohľadniť na účely zistenia existencie špecifického účelu. Taký účel, ktorý je vlastne iba spôsob vnútornej organizácie rozpočtu členského štátu, však nemôže ako taký predstavovať v tejto súvislosti dostatočnú podmienku, keďže každý členský štát sa môže rozhodnúť stanoviť, bez ohľadu na sledovaný cieľ, že účelom príjmov z dane bude financovanie stanovených nákladov.

Na to, aby sa daň považovala za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12, treba, aby cieľom dane bolo samo osebe zabezpečiť ochranu zdravia a životného prostredia. To by bolo osobitne v prípade, ak by musel byť príjem z tejto dane povinne použitý na účely zníženia sociálnych nákladov a nákladov na životné prostredie spojených osobitným spôsobom so spotrebou minerálnych olejov podliehajúcou uvedenej dani takým spôsobom, že by existovala priama spojitosť medzi použitím príjmov získaných z dane a dotknutým účelom dane.

(pozri body 23, 25, 27 – 30, 36 a výrok)
Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že ak všetci užívatelia inej stránky, ktorým boli dotknuté diela sprostredkované prostredníctvom hypertextového odkazu, mohli mať prístup k týmto dielam na stránke, na ktorej došlo k prvotnému prenosu diela, a to bez zásahu prevádzkovateľa tejto inej stránky, treba užívateľov stránky spravovanej týmto správcom považovať za potenciálnych adresátov prvotného prenosu, a teda za súčasť verejnosti, ktorú nositelia autorského práva brali do úvahy pri udelení súhlasu s prvotným prenosom.

Vzhľadom na uvedené platí, že na to, aby sa na prenos, ktorý sa týka rovnakých diel ako prvotný prenos a ktorý bol rovnako ako prvotný prenos uskutočnený na internete, teda podľa rovnakej technológie, vzťahoval pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, je takisto nevyhnutné, aby bol určený novej verejnosti, to znamená verejnosti, ktorú nositelia autorského práva pri udeľovaní súhlasu s prvotným prenosom nebrali do úvahy. Sprístupnenie dotknutých diel prostredníctvom hypertextového odkazu však nevedie k prenosu predmetných diel novej verejnosti.

Článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát mohol poskytnúť väčšiu ochranu nositeľom autorského práva prostredníctvom stanovenia, že pojem verejný prenos zahŕňa viac úkonov, než je uvedené v tomto ustanovení.

Z odôvodnení 1, 6, a 7 smernice 2001/29 totiž predovšetkým vyplýva, že cieľom tejto smernice je odstrániť najmä rozdiely v právnych predpisoch a právnu neistotu súvisiacu s ochranou autorských práv. Ak by sa pripustilo, že členský štát môže poskytnúť nositeľom autorského práva väčšiu ochranu stanovením, že pojem verejný prenos zahŕňa aj iné úkony než tie, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, malo by to za následok vytváranie rozdielov v právnych predpisoch, a teda právnu neistotu pre tretie osoby. V dôsledku toho by bol cieľ sledovaný smernicou 2001/29 nevyhnutne narušený, ak by pojem verejný prenos jednotlivé členské štáty chápali tak, že zahŕňa viac úkonov, než je uvedené v článku 3 ods. 1 tejto smernice.

Okrem toho treba konštatovať, že ak by členské štáty mali mať možnosť stanoviť, že pojem verejný prenos zahŕňa viac úkonov, než je uvedené v článku 3 ods. 1 uvedenej smernice, nevyhnutne by z toho vyplývalo nepriaznivé ovplyvnenie fungovania vnútorného trhu.

(pozri body 34 – 36, 41, bod 2 výroku)
Článok 49 ZFEÚ, a najmä požiadavka koherencie pri sledovaní vytýčeného cieľa, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako hlavné kritérium na posúdenie existencie potreby zriadenia novej verejnej lekárne stanovuje striktnú hranicu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pokiaľ príslušné vnútroštátne orgány nemajú možnosť odchýliť sa od tejto hranice s cieľom zohľadniť miestne špecifiká.

Vnútroštátna právna úprava spočívajúca na určitých kritériách, od ktorých splnenia závisí vydanie povolení na zriadenie nových lekární, je v zásade vhodná na dosiahnutie cieľa zabezpečiť spoľahlivé a kvalitné zásobovanie obyvateľstva liekmi.

Takúto vnútroštátnu právnu úpravu však možno považovať za vhodnú na uskutočnenie sledovaného cieľa iba vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť tento cieľ koherentne a systematicky.

Jednotné uplatňovanie podmienok súvisiacich s hustotou obyvateľstva a minimálnou vzdialenosťou medzi lekárňami, ktoré sú stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave na účely zriadenia novej verejnej lekárne, na celom dotknutom území za istých okolností ohrozuje zabezpečenie riadneho prístupu k lekárenským službám v oblastiach, ktoré vykazujú určité demografické zvláštnosti. Pokiaľ ide konkrétne o podmienky súvisiace s hustotou obyvateľstva, ich jednotné uplatňovanie bez možnosti odchýlky by mohlo viesť k tomu, že v niektorých vidieckych oblastiach, v ktorých je obyvateľstvo celkovo rozptýlené a menej početné, by boli niektorí obyvatelia od lekárne neprimerane vzdialení, čím by im bol odopretý riadny prístup k lekárenským službám. Z toho vyplýva, že uplatnenie kritéria týkajúceho sa počtu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, prináša riziko, že niektoré osoby, ktoré bývajú vo vidieckych a v odľahlých oblastiach, nebudú mať zabezpečený rovnaký a primeraný prístup k lekárenským službám.

(pozri body 25, 39, 41, 42, 50, 51 a výrok)
Právnu úpravu členského štátu, ktorá vyžaduje oceňovať majetok vložený z komanditnej spoločnosti do základného imania kapitálovej spoločnosti, ktorá má sídlo na území tohto členského štátu, jeho odhadovanou hodnotou, pričom zdaňuje latentné kapitálové zisky súvisiace s týmto majetkom a dosiahnuté na jeho území, a to pred ich skutočným dosiahnutím, je potrebné skúmať výlučne s ohľadom na voľný pohyb kapitálu, tak ako je zakotvený v článku 63 ZFEÚ, keďže jej uplatňovanie na konkrétny prípad nie je podmienené veľkosťou podielu investora v komanditnej spoločnosti, ktorej podiely sú vložené do kapitálovej spoločnosti výmenou za obchodné podiely. Podľa tejto právnej úpravy sa totiž nevyžaduje, aby investor vlastnil podiel, ktorý by mu zabezpečoval výkon určitého vplyvu na rozhodnutia komanditnej spoločnosti, alebo dokonca na rozhodnutia kapitálovej spoločnosti.

Preto sa takáto právna úprava viac ako procesu usadenia týka procesu prevodu majetku medzi komanditnou spoločnosťou a kapitálovou spoločnosťou.

(pozri body 27, 34, 37, 38)
Povinnosť uložená článkami 3 a 6 smernice 2006/24 o uchovávaní údajov spracovaných v súvislosti s poskytovaním verejne dostupných elektronických komunikačných služieb alebo verejných komunikačných sietí a o zmene a doplnení smernice 2002/58 poskytovateľom uvedených služieb počas určitého obdobia uchovávať údaje týkajúce sa súkromného života osoby a jej komunikácie, ako je uvedená v článku 5 tejto smernice, predstavuje ako taká zásah do práv zaručených článkom 7 Charty základných práv Európskej únie. Navyše články 4 a 8 smernice 2006/24 stanovujúce pravidlá pre prístup príslušných vnútroštátnych orgánov k údajom zasahujú tiež do práv zaručených článkom 7 Charty.

Podľa článku 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom, rešpektovať ich podstatu a na základe princípu proporcionality sú tieto obmedzenia možné len vtedy, ak sú potrebné a skutočne spĺňajú ciele všeobecného záujmu uznané Úniou alebo potrebu chrániť práva a slobody ostatných.

Po prvé hoci uchovávanie údajov nariadené smernicou 2006/24 o uchovávaní údajov spracovaných v súvislosti s poskytovaním verejne dostupných elektronických komunikačných služieb alebo verejných komunikačných sietí a o zmene a doplnení smernice 2002/58 predstavuje zvlášť závažný zásah do týchto práv, nie je spôsobilé zasiahnuť do uvedenej podstaty, pretože, ako vyplýva z jej článku 1 ods. 2, táto smernica neumožňuje oboznámiť sa so samotným obsahom elektronickej komunikácie. Toto uchovávanie údajov nemôže tiež zasiahnuť do podstaty základného práva na ochranu osobných údajov zakotveného v článku 8 Charty, pretože smernica 2006/24 vo svojom článku 7 stanovuje pravidlo týkajúce sa ochrany a bezpečnosti údajov.

Po druhé hmotnoprávnym cieľom tejto smernice, ako vyplýva z jej článku 1 ods. 1, je zabezpečiť dostupnosť týchto údajov na účely vyšetrovania, odhaľovania a stíhania závažných trestných činov, ako to stanovuje vnútroštátne právo každého členského štátu. Hmotnoprávnym cieľom tejto smernice je teda podporiť boj proti závažnej trestnej činnosti a v konečnom dôsledku tak verejnú bezpečnosť. V dôsledku toho uchovávanie údajov na účely ich prípadného sprístupnenia príslušným vnútroštátnym orgánom, ktoré stanovuje smernica 2006/24, je skutočne cieľom všeobecného záujmu.

(pozri body 38 – 41, 44)
Článok 63 ZFEÚ, týkajúci sa voľného pohybu kapitálu, sa uplatňuje na situáciu, keď podľa vnútroštátnej daňovej právnej úpravy dividendy vyplácané spoločnosťami usadenými v členskom štáte v prospech investičného fondu usadeného v treťom štáte nie sú predmetom daňového oslobodenia, kým investičné fondy usadené v uvedenom členskom štáte môžu využiť takéto oslobodenie.

V kontexte, ktorý sa týka daňového zaobchádzania s dividendami s pôvodom v tretej krajine, je totiž preskúmanie predmetu vnútroštátnej právnej úpravy dostatočné na posúdenie toho, či sa na daňové zaobchádzanie s dividendami s pôvodom v tretej krajine vzťahujú ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa voľného pohybu kapitálu. O takúto situáciu ide v prípade daňovej právnej úpravy, ktorá nerozlišuje v závislosti od typu podielu, z ktorého vyplývajú dividendy vyplácané investičnému fondu usadenému v treťom štáte.

Výklad článku 63 ods. 1 ZFEÚ však, pokiaľ ide o vzťahy s tretími krajinami, nemôže umožniť hospodárskym subjektom, ktoré nepatria do územnej pôsobnosti slobody usadiť sa, mať z tejto slobody prospech. Neexistuje totiž riziko, že hospodársky subjekt nepatriaci do územnej pôsobnosti slobody usadiť sa by ju využil, keďže daňová právna úprava sa týka daňového zaobchádzania s dividendami a jej cieľom nie je podriadiť prístup prevádzkovateľov pochádzajúcich z tretej krajiny na vnútroštátny trh podmienkam.

(pozri body 29, 31, 33, 35, bod 1 výroku)