ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Následne rozhodnutie, ktorým Rada určuje pozíciu, ktorá sa má prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou na základe článku 218 ods. 9 ZFEÚ a ktoré sa týka výlučne SZBP, treba v zásade prijať jednomyseľne v súlade s článkom 218 ods. 8 druhým pododsekom ZFEÚ. Naopak, ak takéto rozhodnutie obsahuje viacero zložiek alebo sleduje niekoľko cieľov, z ktorých niektoré patria do SZBP, uplatniteľné pravidlo hlasovania pri jeho prijímaní sa musí určiť s prihliadnutím na jeho hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložku. Ak teda hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka rozhodnutia patria do oblasti, pre ktorú sa na prijatie aktu Únie nevyžaduje jednomyseľnosť, uvedené rozhodnutie treba v súlade s článkom 218 ods. 8 prvým pododsekom ZFEÚ prijať kvalifikovanou väčšinou.

Spojitosti medzi Dohodou o posilnenom partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Kazašskou republikou na strane druhej a SZBP nie sú dostatočné na to, aby sa dospelo k záveru, že právny základ rozhodnutia o jej podpise v mene Európskej únie a o jej predbežnom vykonávaní musí zahŕňať článok 37 ZEÚ. Na jednej strane totiž väčšina ustanovení tejto dohody patrí čiastočne do spoločnej obchodnej politiky Únie a čiastočne do jej politiky rozvojovej spolupráce a na druhej strane ustanovenia dohody, ktoré predstavujú spojitosť so SZBP, okrem toho, že ich je vzhľadom na všetky ustanovenia tejto dohody málo, sa obmedzujú len na vyhlásenia zmluvných strán k cieľom, ktoré musí sledovať ich spolupráca, a témy, ktorých sa má týkať, bez toho, aby boli určené konkrétne spôsoby realizácie tejto spolupráce. Preto teda nebolo správne, že Rada do právneho základu rozhodnutia o pozícii, ktorá sa má v mene Únie prijať v Rade pre spoluprácu zriadenej na základe uvedenej dohody, zahrnula článok 31 ods. 1 ZEÚ a že toto rozhodnutie bolo prijaté na základe pravidla jednomyseľného hlasovania.

(pozri body 43 – 45, 47)
Vec C‑49/17

Koppers Denmark ApS

proti

Skatteministeriet

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Østre Landsret)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2003/96/ES – Zdanenie energetických výrobkov a elektriny – Článok 21 ods. 3 – Zdaniteľná udalosť – Spotreba energetických výrobkov vyrobených v rámci závodu vyrábajúceho energetické výrobky – Energetické výrobky určené na použitie iné ako motorové palivo alebo vykurovacie palivo – Spotreba rozpúšťadla ako vykurovacieho paliva v zariadení destilácie uhoľného dechtu“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. júna 2018

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Zdanenie energetických výrobkov a elektriny – Oslobodenie energetických výrobkov, spotrebované v areáli podniku, v ktorom sa vyrábajú uvedené výrobky – Pôsobnosť – Energetické výrobky určené na použitie iné ako motorové palivo alebo vykurovacie palivo – Vylúčenie

[Smernica Rady 2003/96, odôvodnenie 22 a článok 2 ods. 1 a 4 písm. b) a článok 21 ods. 3]

Článok 21 ods. 3 smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že spotreba energetických výrobkov v rámci závodu, ktorý ich vyrobil, na účely výroby iných energetických výrobkov, nie je výnimkou a je teda zdaniteľnou udalosťou upravenou touto smernicou, ak v takej situácii, o akú ide vo veci samej, energetické výrobky vyrobené v rámci hlavnej činnosti dotknutého závodu sú určené na použitie iné ako motorové palivo alebo vykurovacie palivo.

Treba však poznamenať, ako vyplýva z odôvodnenia 22 tej istej smernice, že normotvorca Únie sa domnieval, že energetické výrobky by mali v zásade podliehať regulačnému rámcu spoločnému pre členské štáty, ak sa používajú ako motorové palivo alebo ako vykurovacie palivo, a že je teda inherentné povahe, ako aj logike zdaňovania vylúčiť z pôsobnosti tohto rámca okrem iného energetické výrobky používané na iné účely ako motorové palivo alebo vykurovacie palivo. Hoci teda takéto výrobky patria do definície pojmu „energetické výrobky“ v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2003/96, posledné uvedené výrobky sú vylúčené z pôsobnosti tejto smernice na základe odseku 4 písm. b) prvej zarážky uvedeného článku, ak nie sú určené na to, aby boli používané ako motorové palivo alebo vykurovacie palivo (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2007, Fendt Italiana,C‑145/06 a C‑146/06, EU:C:2007:411, body 35 a 43).

(pozri body 24, 37 a výrok)
Článok 12 ods. 1 druhý pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/5/ES z 9. marca 1999 o rádiovom zariadení a koncových telekomunikačných zariadeniach a o vzájomnom uznávaní ich zhody, zmenenej nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 596/2009 z 18. júna 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že výrobca rádiového zariadenia, ktorý použije postup podľa prílohy III druhého odseku uvedenej smernice a uplatní harmonizované normy na definovanie sady testov uvedenej v tomto odseku, nie je povinný obrátiť sa na notifikovaný orgán, ako je uvedený v článku 11 ods. 1 tej istej smernice, a teda nie je povinný doplniť označenie „CE“ o identifikačné číslo tohto orgánu.

Zo znenia prílohy III smernice 1999/5 teda vyplýva, že zhodu prístroja so základnými požiadavkami, ktoré sú podľa článku 10 ods. 1 tejto smernice tie, ktoré sú stanovené v článku 3 uvedenej smernice, môže preukázať samotný výrobca, ak vykonal všetky základné sady rádiových testov stanovených v harmonizovaných normách. V dôsledku toho podľa samotného znenia tejto prílohy tento postup posudzovania zhody nevyžaduje zapojenie notifikovaného orgánu za každých okolností, a to ani pri výbere základnej sady testov, ani na účely vykonania danej sady testov. Z uvedeného vyplýva, že pokiaľ výrobca použil harmonizované normy v súlade s postupom posudzovania zhody uvedeným v prílohe III smernice 1999/5, znenie článku 12 ods. 1 druhého pododseku smernice 1999/5 vykladaného v zmysle znenia prílohy III tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že si nevyžaduje zapojenie notifikovaného orgánu, a preto pri pripevnení označenia „CE“ na rádiové zariadenie nie je nevyhnutné, aby toto označenie bolo doplnené identifikačným číslom takého orgánu.

Okrem toho článok 5 ods. 1 smernice 1999/5 stanovuje, že ak zariadenie vyhovuje „harmonizovaným normám“ definovaným v článku 2 písm. h) tejto smernice ako „technick[é] špecifikáci[e] prijat[é] uznanou normalizačnou inštitúciou s cieľom vytvorenia zhody s Európskymi požiadavkami v oblasti, ktorá nie je povinná“, znamená to aj predpoklad zhody so základnými požiadavkami. Preto v tejto situácii nie je zapojenie notifikovaného orgánu potrebné s cieľom zabezpečiť, aby uvedené zariadenia nepredstavovali riziko ohrozenia zdravia, a preto to nie je potrebné ani na účely ochrany zdravia a bezpečnosti užívateľa.

(pozri body 34, 35, 39, 44, 47, bod 1 výroku)
Vec C‑227/17

Medtronic GmbH

proti

Finanzamt Neuss

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Düsseldorf)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EHS) č. 2658/87 – Colná únia a Spoločný colný sadzobník – Colné zaradenie – Kombinovaná nomenklatúra – Podpoložky 90211010, 90211090 a 90219090 – Spinálne fixačné systémy – Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 1214/2014“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 12. apríla 2018

Colná únia – Spoločný colný sadzobník – Položky sadzobníka – Spinálny fixačný systém zostavený podľa individuálnych potrieb pacienta a určený na liečbu degeneratívnych ochorení medzistavcových platničiek, stenózy, dislokácií v chrbtici alebo v prípadoch predchádzajúcej neúspešnej liečby fúzií stavcov, nádorov alebo skoliózy alebo tiež pri zlomeninách – Zatriedenie do podpoložiek 90219090 alebo 90211010 alebo 90211090 – Overenie vnútroštátnym súdom

(Nariadenie Rady č. 2658/87 zmenené nariadením č. 2015/1754, príloha I)

Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia Rady (EHS) č. 2658/87 z 23. júla 1987 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) 2015/1754 zo 6. októbra 2015, sa má vykladať v tom zmysle, že zatriedenie spinálnych fixačných systémov dotknutých vo veci samej do podpoložky 90219090 kombinovanej nomenklatúry je vylúčené, pokiaľ tieto systémy možno zatriediť do inej podpoložky položky 9021 kombinovanej nomenklatúry. Prípadné zatriedenie týchto systémov do podpoložky 90211010 alebo do podpoložky 90211090 kombinovanej nomenklatúry závisí od ich hlavnej funkcie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu, s prihliadnutím na charakteristiky a objektívne vlastnosti týchto systémov, ako aj na účel, na ktorý sú určené a ktorému v konkrétnom prípade slúžia.

(pozri bod 65 a výrok)
–

kumulatívna povaha zásahu do viacerých častí tohto majetku, respektíve do celého majetku a všetkých iných záujmov, ako aj rozdiely v zraniteľnosti pobrežného štátu, pokiaľ ide o zásahy do rôzneho majetku a rôznych iných záujmov,
Vec C‑89/17

Secretary of State for the Home Department

proti

Rozanne Bangerovej

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Európskej únie – Článok 21 ZFEÚ – Právo občanov Únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území Únie – Smernica 2004/38/ES – Článok 3 ods. 2 prvý pododsek písm. b) – Partner, s ktorým má občan Únie riadne osvedčený trvalý vzťah – Návrat do členského štátu, ktorého je občan Únie štátnym príslušníkom – Žiadosť o povolenie na pobyt – Rozsiahle preskúmanie osobných okolností žiadateľa – Články 15 a 31 – Účinná súdna ochrana – Charta základných práv Európskej únie – Článok 47“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 12. júla 2018

Občianstvo Únie – Ustanovenia Zmluvy – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Občan Únie vracajúci sa do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom po tom, ako sa zdržiaval v inom členskom štáte na základe samotného postavenia občana Únie – Odvodené právo na pobyt jeho rodinných príslušníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu – Podmienky – Analogické uplatnenie podmienok pre udelenie povolenia stanovených smernicou 2004/38 (Článok 21 ods. 1 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38) Občianstvo Únie – Ustanovenia Zmluvy – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Občan Únie vracajúci sa do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom po tom, ako sa zdržiaval v inom členskom štáte na základe samotného postavenia občana Únie – Žiadosť o udelenie povolenia na pobyt neregistrovanému partnerovi, s ktorým má uvedený občan riadne osvedčený trvalý vzťah – Povinnosť členského štátu uľahčiť udelenie takého povolenia (Článok 21 ods. 1 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38) Občianstvo Únie – Ustanovenia Zmluvy – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Občan Únie vracajúci sa do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom po tom, ako sa zdržiaval v inom členskom štáte na základe samotného postavenia občana Únie – Žiadosť o udelenie povolenia na pobyt neregistrovanému partnerovi, s ktorým má uvedený občan riadne osvedčený trvalý vzťah – Zamietnutie – Povinnosť vydať rozhodnutie o zamietnutí na základe rozsiahleho preskúmania osobných okolností žiadateľa (Článok 21 ods. 1 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 3 ods. 2) Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Oprávnené osoby – Ostatní rodinní príslušníci občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín a nevzťahuje sa na nich definícia článku 2 ods. 2 smernice – Partner, ktorý má s uvedeným občanom riadne osvedčený trvalý vzťah – Žiadosť o povolenie na pobyt – Zamietnutie – Právo podať žalobu – Súdne preskúmanie – Rozsah (Charta základných práv Európskej únie, článok 47; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 3 ods. 2, článok 15 ods. 1 a články 30 a 31)
Článok 4 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2002/47/ES zo 6. júna 2002 o dohodách o finančných [zábezpekách], zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/44/ES zo 6. mája 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že ukladá členským štátom povinnosť prijať právne predpisy, ktoré príjemcovi zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva umožnia vymáhať svoju pohľadávku, ktorá vznikla nesplnením zabezpečených finančných záväzkov, z tejto zábezpeky, ak skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky nastala po začatí konkurzného konania proti jeho osobe.

Výklad článku 4 ods. 5 tejto smernice, podľa ktorého by sa dohoda o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva stala neúčinnou z dôvodu začatia konkurzného konania voči príjemcovi, keďže by bránila tomuto príjemcovi účinne vymáhať svoju pohľadávku z tejto zábezpeky a v praxi by ukladala poskytovateľovi povinnosť vyplatiť druhýkrát príjemcovi sumu peňazí vo výške uvedenej zábezpeky, by bol v rozpore tak so znením tohto článku, ako aj s cieľmi smernice 2002/47. Takýto výklad by totiž viedol k tomu, že takáto zmluva by bola vo veľkej miere zbavená svojho účinku a mohla by prípadne spôsobiť tomuto poskytovateľovi finančné problémy, čo by bolo v rozpore s cieľom spočívajúcim v obmedzení dominového efektu v prípade nesplnenia záväzkov jednej zo zmluvných strán.

Treba dodať, ako uviedol generálny advokát v bodoch 59 a 60 svojich návrhov, že vzhľadom na to, že článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 nespresňuje spôsob, akým treba zabezpečiť užitočný účinok finančnej zábezpeky bez ohľadu na začatie konkurzného konania, prináleží členským štátom stanoviť vhodné prostriedky, ktoré umožnia zabezpečiť takýto potrebný účinok, medzi ktoré by mohol patriť aj ten prostriedok, podľa ktorého sa finančná zábezpeka nestáva súčasťou konkurznej podstaty príjemcu zábezpeky.

(pozri body 28 – 30, bod 1 výroku)
Vec C‑304/17

Helga Löber

proti

Barclays Bank plc

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach – Osobitné právomoci – Článok 5 bod 3 – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu – Miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody – Spotrebiteľ s bydliskom v jednom členskom štáte, ktorý kúpil prostredníctvom banky so sídlom v tomto členskom štáte cenné papiere emitované bankou so sídlom v druhom členskom štáte – Právomoc na rozhodnutie o žalobe podanej týmto spotrebiteľom vo veci zodpovednosti tejto banky z iného ako zo zmluvného vzťahu“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. septembra 2018

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu – Pojem – Žaloba o určenie zodpovednosti, ktorá nepatrí do oblasti zmluvných vecí (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 3) Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu – Miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody – Pojem – Miesto, kde vznikla škoda, a miesto, kde došlo k príčinnej udalosti (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 3) Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu – Miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody – Pojem – Miesto, kde došlo k ujme vo forme finančnej straty na bankovom účte navrhovateľa – Vylúčenie v prípade neprítomnosti iných kritérií väzby (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 3) Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zo zmluvného vzťahu – Žaloba o náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu podaná investorom proti emitentovi certifikátu z dôvodu prospektu týkajúceho sa tohto certifikátu – Škoda spočívajúca vo finančnej ujme vzniknutej na bankovom účte investora v banke so sídlom v obvode príslušnosti súdov v mieste jeho bydliska – Právomoc týchto posledných uvedených súdov – Podmienky (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 3)
Články 10 až 12 nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členské štáty v rámci vykonávania týchto článkov prijali opatrenia umožňujúce dedenie takej podpory pri skoršom odchode do dôchodku, ako je podpora v konaní vo veci samej.

Po prvé článok 11 tohto nariadenia vo svojom odseku 1 stanovuje podmienky, ktoré sú všetky spojené s osobou odovzdávajúceho poľnohospodára.

Po druhé článok 12 ods. 2 nariadenia 1257/1999 síce stanovuje maximálne obdobie pätnásť rokov pre vyplácanie podpory pri skoršom odchode do dôchodku, uvádza však aj druhé časové obmedzenie, a to že toto vyplácanie nepokračuje po dosiahnutí veku 75 rokov odovzdávajúceho poľnohospodára. Toto ustanovenie tak nie je možné vykladať tak, že poskytuje bezpodmienečný nárok na vyplácanie podpory počas obdobia pätnásť rokov. Zdôrazňuje totiž nielen dočasnú povahu tejto podpory, ale tiež z neho a fortiori vyplýva, že úmrtie odovzdávajúceho poľnohospodára ukončuje jej vyplácanie.

Po tretie účel nariadenia č. 1257/1999 tiež vedie k záveru, že podpora pri skoršom odchode do dôchodku nemôže byť predmetom dedenia.

Na úvod totiž treba uviesť, že článok 10 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje niekoľko cieľov opatrenia podpory pri skoršom odchode do dôchodku, a to poskytnúť príjem poľnohospodárom v pokročilejšom veku, ktorí sa rozhodnú skončiť s hospodárením, podnietiť výmenu poľnohospodárov v pokročilejšom veku za poľnohospodárov, ktorí budú schopní zlepšiť, kde to je potrebné, ekonomickú životaschopnosť zostávajúcich poľnohospodárskych usadlostí a postúpiť poľnohospodársku pôdu na nepoľnohospodárske využitie tam, kde nemôže byť obrábaná v rámci uspokojivých podmienok ekonomického rastu.

Ďalej Súdny dvor z existencie týchto rôznych cieľov vyvodil, že normotvorca Únie chcel podporiť predčasný odchod do dôchodku v odvetví poľnohospodárstva s cieľom zlepšiť životaschopnosť poľnohospodárskych podnikov a poskytnúť ekonomický stimul poľnohospodárom v pokročilejšom veku, aby svoje činnosti ukončili skôr a za okolností, za ktorých by to zvyčajne neurobili, pričom príplatok k starobného dôchodku alebo dodatočný príjem sú len jedným z dôsledkov uplatňovania nariadenia č. 1257/1999 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júla 2016, Poľsko/Komisia, C‑210/15 P, neuverejnený, EU:C:2016:1257, bod 1999) (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júla 2016, Ryanair/Komisia, C‑210/15 P, neuverejnený, EU:C:2016:529, bod 39).

Z toho vyplýva, že na jednej strane podpora pri skoršom odchode do dôchodku sa odovzdávajúcemu poľnohospodárovi poskytuje za podmienok, ktoré sú vo vzťahu k nemu striktne osobnej povahy, a na druhej strane rozhodujúcim cieľom tejto podpory nie je doplnenie príjmu tohto poľnohospodára. Vzhľadom na svoju osobnú povahu preto uvedená podpora nemôže prechádzať na dedičov odovzdávajúceho poľnohospodára v prípade jeho úmrtia.

(pozri body 40 – 46, bod 1 výroku)
Článok 18 ods. 10 druhý pododsek smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že až do 1. januára 2009 predstavovalo dodržiavanie minimálnych úrovní zdanenia stanovených touto smernicou spomedzi pravidiel zdanenia elektriny stanovených právom Únie jedinú povinnosť, ktorá prináležala Francúzskej republike.

Treba pripomenúť, že článok 3 smernice 2003/96 rozšíril pôsobnosť smernice 92/12 na elektrinu. Podľa článku 28 ods. 1 a 2 smernice 2003/96 lehota na prebratie tejto smernice skončila 31. decembra 2003, pričom uvedená smernica nadobudla účinnosť 1. januára 2004.

Článok 18 ods. 10 druhý pododsek smernice 2003/96 však stanovoval prechodné obdobie až do 1. januára 2009, aby sa umožnilo Francúzskej republike prispôsobiť jej daňový režim elektriny podľa tejto smernice. Toto ustanovenie stanovovalo, že v období trvajúcom až do tohto dátumu mal tento členský štát zohľadniť „priemer celkovej úrovne aktuálneho miestneho zdanenia elektriny“ pri posudzovaní dodržiavania minimálnych sadzieb stanovených v uvedenej smernici. Od 1. januára 2009 mala teda Francúzska republika mať svoj režim zdanenia elektriny už uvedený do súladu s ustanoveniami smernice 2003/96.

(pozri body 21 – 23, bod 1 výroku)
Článok 72 ods. 1 písm. a), článok 91 ods. 1 a 2, článok 93 ods. 1 a článok 94 nariadenia č. 1306/2013, ako aj článok 4 ods. 1 písm. b), c) a e) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1307/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa ustanovujú pravidlá priamych platieb pre poľnohospodárov na základe režimov podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 637/2008 a nariadenie Rady (ES) č. 73/2009, sa majú vykladať v tom zmysle, že povinnosti týkajúce sa dobrého poľnohospodárskeho a environmentálneho stavu, stanovené nariadením č. 1306/2013, musia byť splnené v celom poľnohospodárskom podniku a nielen na poľnohospodárskej pôde, za ktorú bola predložená konkrétna žiadosť o pomoc.

Požiadavky vyplývajúce z týchto pravidiel totiž musia na jednej strane v súlade s odôvodnením 54 tohto nariadenia súvisieť s poľnohospodárskeho činnosťou alebo s plochami poľnohospodárskeho podniku, čo vedie k povinnosti dodržiavať uvedené pravidlá aj na plochách, ktoré sa nevyužívajú na účely poľnohospodárskej výroby, ako stanovuje článok 94 uvedeného nariadenia. Na druhej strane, ak by nedodržanie uvedených pravidiel bolo sankcionované len vtedy, ak by sa týkalo poľnohospodárskej plochy, za ktorú sa predložila žiadosť o pomoc, existovalo by riziko obchádzania pravidiel krížového plnenia poľnohospodárskymi podnikmi. Ako uviedla generálna advokátka v bode 58 svojich návrhov, stačilo by, aby poľnohospodár v určitom roku nezaradil do svojej žiadosti o pomoc poľnohospodársku pôdu obsahujúcu krajinný prvok nepohodlný pre jeho činnosť, ktorý by mohol premiestniť alebo rozobrať predtým ako v nasledujúcom roku zaradí túto pôdu do svojej žiadosti o pomoc bez toho, aby mu hrozila akákoľvek správna sankcia.

(pozri body 53 – 55, bod 2 výroku)