NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PHILIPPE LÉGER

prednesené 28. septembra 2006 1( )

Vec C‑283/05

ASML Netherlands BV

proti

Semiconductor Industry Services GmbH (SEMIS)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof (Rakúsko)]

„Súdna spolupráca – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 34 bod 2 – Dôvod neuznania rozsudku vydaného v inom členskom štáte – Porušenie práva na obhajobu – Výnimka z uplatnenia tohto dôvodu neuznania – Možnosť žalovaného nezúčastneného na konaní začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie – Podmienky – Doručenie rozsudku“

1. Toto prejudiciálne konanie sa týka výkladu článku 34 bodu 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001( ), ktorý stanovuje, za akých podmienok sa členský štát môže brániť uznaniu rozsudku pre zmeškanie v inom členskom štáte v prípade, ak bolo porušené právo na obhajobu.

2. Toto ustanovenie teda stanovuje, že tento dôvod zamietnutia uznania sa neuplatní, ak žalovaný nezúčastnený na konaní opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok vydaný v jeho neprospech, hoci tak mohol urobiť.

3. Oberster Gerichtshof (Rakúsko), najvyšší súd v rámci rakúskej sústavy súdov, žiada Súdny dvor, aby upresnil obsah podmienky, že žalovaný mohol začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok. Chce vedieť, či sa táto podmienka musí vykladať v tom zmysle, že postačuje, že žalovaný nezúčastnený na konaní vedel o existencii rozsudku pre zmeškanie, alebo či je nevyhnutné, aby sa mu tento rozsudok doručil.

I – Právny rámec

4. Ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré sú relevantné z hľadiska riešenia sporu vo veci samej, sa týkajú týchto troch bodov: záruk práv obhajoby v štádiu pôvodného konania v členskom štáte pôvodu, týchto záruk v štádiu uznania a výkonu rozsudku v členskom štáte, v ktorom sa o uznanie alebo výkon žiada, a nakoniec postupu uplatniteľného na výkon tohto rozsudku.

5. Tieto ustanovenia sú uvedené predovšetkým v nariadení č. 44/2001. Pokiaľ ide o preskúmanie predvolania žalovaného nezúčastneného na konaní súdom členského štátu pôvodu, relevantné ustanovenia sú tiež uvedené v nariadení Rady (ES) č. 1348/2000( ).

6. Nariadenia č. 44/2001 a č. 1348/2000 prijala Rada Európskej únie na základe ustanovení hlavy IV Zmluvy ES, ktoré Spoločenstvu priznávajú právomoc prijať opatrenia v oblasti súdnej spolupráce v občianskych veciach, ktoré sú nevyhnutné na riadne fungovanie spoločného trhu.

7. Súdna spolupráca v občianskych veciach bola až do Amsterdamskej zmluvy upravená medzinárodnými dohovormi. Maastrichtská zmluva z tejto spolupráce urobila otázku spoločného záujmu členských štátov, keď ju zahrnula do svojej hlavy VI, týkajúcej sa spolupráce v oblastiach spravodlivosti a vnútorných vecí, a vytvorila to, o čom bolo dohodnuté, že sa bude v právnom poriadku Spoločenstva nazývať „tretí pilier“.

8. Amsterdamská zmluva, ktorá nadobudla účinnosť 1. mája 1999, „zahrnula do práva Spoločenstva“ túto oblasť, keď ju začlenila do hlavy IV Zmluvy ES. Uznanie právomoci Spoločenstva v tejto oblasti viedlo normotvorcu Spoločenstva k nahradeniu existujúcich medzinárodných dohovorov nariadeniami.

9. Nariadenie č. 44/2001, ktoré nadobudlo účinnosť 1. marca 2002, tak nahradilo Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad]( ) vo všetkých členských štátoch, ktoré sa rozhodli podieľať na opatreniach prijímaných na základe tejto hlavy IV.( )

10. Nariadenie č. 44/2001 v značnej miere vychádza z Bruselského dohovoru, s ktorým chcel normotvorca Spoločenstva zabezpečiť skutočnú nadväznosť.( ) Jeho cieľom je zjednotiť pravidlá týkajúce sa sporov o vymedzenie súdnej právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušiť formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkonu rozsudkov vydaných v inom členskom štáte.( )

11. Nariadenie č. 44/2001 rovnako preberá väčšinu pravidiel Bruselského dohovoru a jeho ustanovenia sú zväčša obdobou zodpovedajúceho článku uvedeného dohovoru.

12. Pokiaľ ide o nariadenie č. 1348/2000, to v značnej miere preberá obsah dohovoru vypracovaného na základe aktu Rady z 26. mája 1997 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch( ) [neoficiálny preklad].

13. Tento dohovor, ktorý nenadobudol platnosť, sám vychádza z Dohovoru o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v cudzine v občianskych a obchodných veciach, ktorý bol uzatvorený v Haagu 15. novembra 1965( ).

14. Nariadenie č. 1348/2000, ktoré nadobudlo účinnosť 31. mája 2001, má vo všetkých členských štátoch, s výnimkou Dánskeho kráľovstva, v oblasti, ktorú upravuje, prednosť pred ustanoveniami obsiahnutými v Bruselskom a Haagskom dohovore( ).

A – Ochrana práv žalovaného nezúčastneného na konaní v štádiu pôvodného konania

15. V prípade, ak je súdu niektorého členského štátu predložený spor proti žalovanému s bydliskom na území iného členského štátu, ktorý sa nedostaví, má tento súd povinnosť prerušiť konanie dovtedy, kým sa nepreukáže, že tento žalovaný mal možnosť prevziať písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocennú písomnosť v dostatočnom čase, aby mohol zabezpečiť obhajobu, alebo že boli na tento účel prijaté všetky potrebné kroky. Táto povinnosť je v porovnateľnom znení stanovená v článku 26 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 a článku 20 druhom odseku Bruselského dohovoru.

16. No v prípade, ak sa má písomnosť, ktorou sa začína konanie, doručiť z jedného členského štátu do iného členského štátu podľa nariadenia č. 1348/2000 alebo Haagskeho dohovoru, uplatnia sa ustanovenia článku 19 tohto nariadenia alebo ustanovenia článku 15 tohto dohovoru.( )

17. Tieto dva články sú podobné. Stanovujú, že ak sa do iného členského štátu alebo zmluvného štátu mala zaslať písomnosť, ktorou sa začína konanie, alebo iná rovnocenná písomnosť na účely doručenia podľa ustanovení nariadenia č. 1348/2000 alebo Haagskeho dohovoru a odporca sa nedostavil, nemožno vydať rozsudok, pokiaľ sa nezistí, že:

– písomnosť sa doručila spôsobom predpísaným právnym poriadkom prijímajúceho členského štátu pre doručovanie písomností vo vnútroštátnych konaniach osobám na jeho území,

– alebo písomnosť sa skutočne odovzdala odporcovi alebo doručila do jeho bydliska iným spôsobom ustanoveným týmto nariadením,

a že v každom z týchto prípadov sa doručenie( ) alebo odovzdanie uskutočnilo v dostatočnom časovom predstihu, aby sa odporca mohol brániť.

18. Tie isté dva články okrem toho stanovujú, že každý členský alebo zmluvný štát môže predchádzajúce pravidlo zmierniť tým, že stanoví, že jeho súdy môžu vydať rozsudky, ak sú splnené všetky tieto podmienky:

– písomnosť bola zaslaná jedným zo spôsobov stanovených v nariadení č. 1348/2000 alebo Haagskym dohovorom,

– uplynula lehota, ktorú sudca považuje za primeranú v konkrétnom prípade, najmenej však šesť mesiacov odo dňa zaslania písomnosti,

– nedošlo žiadne osvedčenie o doručení napriek všetkému účelne vynaloženému úsiliu ho získať prostredníctvom príslušných orgánov prijímajúceho členského štátu.

19. Nakoniec článok 19 ods. 4 nariadenia č. 1348/2000 uvádza v znení porovnateľnom so znením článku 16 Haagskeho dohovoru:

„Ak sa do iného členského štátu malo zaslať predvolanie alebo iná rovnocenná písomnosť podľa ustanovení tohto nariadenia na účely doručenia a vydal sa rozsudok proti odporcovi, ktorý sa nedostavil, sudca má právo odpustiť dôsledky uplynutia odvolacej lehoty proti rozsudku, ak sú splnené tieto podmienky:

a) odporca sa bez svojho zavinenia nedozvedel o tejto písomnosti v dostatočnom časovom predstihu, aby sa mohol hájiť alebo o rozsudku včas, aby sa mohol odvolať, a

b) obhajoba odporcu sa nejaví ako zrejme bezúspešná.

Žiadosť o odpustenie dôsledkov uplynutia odvolacej lehoty sa môže podať iba v primeranom čase od okamihu, kedy sa odporca o rozsudku dozvedel.

Každý členský štát môže vyhlásiť podľa článku 23 ods. 1, že takáto žiadosť sa neprijme, ak sa podá po uplynutí lehoty, ktorú vymedzí vo svojom vyhlásení, ale táto lehota nesmie byť kratšia ako jeden rok odo dňa vydania rozsudku.“

B – Preskúmanie dodržiavania práv žalovaného nezúčastneného na konaní, v štádiu uznania a výkonu rozsudku v štáte, v ktorom sa o uznanie a výkon žiada

20. V súlade s článkom 26 Bruselského dohovoru a článkom 33 nariadenia č. 44/2001 sa rozhodnutia vydané v niektorom zmluvnom alebo členskom štáte uznávajú v ostatných zmluvných štátoch bez osobitného konania.

21. Bruselský dohovor a nariadenie č. 44/2001 však taxatívne vymenúvajú dôvody, na základe ktorých je nutné sa od tejto zásady odchýliť. Medzi týmito dôvodmi je dôvod, že aj napriek zárukám stanoveným v štádiu pôvodného konania neboli rešpektované práva žalovaného nezúčastneného na konaní.

22. Článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru v tejto súvislosti stanovuje, že:

„Rozsudok sa neuzná:

…

2. ak sa žalovanému nezúčastnenému na konaní nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť riadne a včas tak, aby si mohol zabezpečiť obhajobu“ [neoficiálny preklad].

23. Nariadenie č. 44/2001 prinieslo niekoľko zmien v definícii dôvodov, na základe ktorých môže byť zamietnuté uznanie a výkon rozsudku, ktoré sú stanovené v Bruselskom dohovore. Pokiaľ ide o dôvod založený na porušení práva na žalovaného nezúčastneného na konaní na obhajobu, článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 znie takto:

„Rozsudok sa neuzná, v prípade:

…

2. že bol vydaný bez účasti žalovaného v konaní, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase, a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu, okrem prípadu, že žalovaný opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok, keď tak mohol urobiť“.

C – Postup uplatniteľný na výkon rozsudku v štáte, v ktorom sa o výkon žiada

24. Nariadenie č. 44/2001 rovnako prinieslo zmeny v postupe uplatniteľnom pri výkone rozsudku v štáte, v ktorom sa o výkon žiada, ktoré sú relevantné pre toto konanie.

25. Rovnako ako v Bruselskom dohovore vychádza návrh na vyhlásenie vykonateľnosti z jednostranného návrhu, ktorý môže viesť ku kontradiktórnemu konaniu len v prípade odvolania.

26. Na rozdiel od uvedeného dohovoru však nariadenie č. 44/2001 stanovuje, že preskúmanie tohto návrhu nevedie k rozsudku súdu, ale len k vyhláseniu vykonateľnosti prijatému buď súdom, alebo príslušným orgánom po vykonaní čisto formálneho preskúmania.

27. Na rozdiel od toho, čo stanovuje Bruselský dohovor, v nariadení č. 44/2001 sú dôvody zamietnutia, ako je dôvod založený na porušení práva na obhajobu, ktorý je uvedený v článku 34 bode 2 tohto nariadenia, preskúmavané súdom len vtedy, ak je proti tomuto vyhláseniu podaný opravný prostriedok. Podľa článku 41 nariadenia č. 44/2001 sa teda rozsudok vyhlási za vykonateľný ihneď po splnení formálnych náležitostí podľa článku 53 bez preskúmania dôvodov zamietnutia, ktoré sú uvedené najmä v článku 34 uvedeného nariadenia.

28. Tieto formálne náležitosti podľa článkov 53 až 55 nariadenia č. 44/2001 spočívajú v predložení jedného vyhotovenia rozsudku umožňujúceho preukázať jeho pravosť a osvedčenia vydaného súdom, ktorý uvedený rozsudok vydal alebo príslušným orgánom štátu pôvodu, alebo prípadne rovnocenného dokumentu. Toto osvedčenie, ktoré sa musí vyhotoviť v súlade so vzorom uvedeným v prílohe V uvedeného nariadenia, musí uvádzať najmä dátum doručenia písomnosti, ktorou sa začalo konanie v prípade rozsudku pre zmeškanie a že uvedený rozsudok je vykonateľný v štáte pôvodu.

29. Nariadenie č. 44/2001 však nepreberá podmienku stanovenú v článku 47 Bruselského dohovoru, podľa ktorého účastník konania, ktorý žiada o výkon rozhodnutia, musí rovnako predložiť akýkoľvek dokument, ktorým môže preukázať, že rozhodnutie bolo doručené v súlade s právom štátu pôvodu.( ) Článok 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 v tejto súvislosti stanovuje:

„Vyhlásenie vykonateľnosti sa doručí účastníkovi, proti ktorému sa výkon žiada, spolu s rozsudkom, ak mu už nebol doručený.“

II – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

30. Toto konanie vychádza zo sporu medzi ASML Netherlands BV( ), spoločnosťou so sídlom vo Veldhovene (Holandsko), a Semiconductor Industry Services GmbH (SEMIS)( ), spoločnosťou so sídlom vo Feistritz‑Drau (Rakúsko). Tento spor sa týka výkonu rozsudku pre zmeškanie, ktorý bol vyhlásený v Holandsku 16. júna 2004 Rechtbank ’s‑Hertogenbosch a ktorým bola spoločnosť SEMIS zaviazaná na zaplatenie určitej sumy v prospech ASML, v Rakúsku.

31. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že predvolanie na pojednávanie pred Rechtbank ’s‑Hertogenbosch, ktoré tento súd vytýčil na 19. mája 2004, bolo doručené SEMIS až 25. mája 2004. Tiež z neho vyplýva, že rozsudok pre zmeškanie vyhlásený Rechtbank ’s‑Hertogenbosch 16. júna 2004 nebol SEMIS doručený.

32. Na žiadosť spoločnosti ASML bol rozsudok pre zmeškanie uznesením Bezirksgericht Villach z 20. decembra 2004 vyhlásený za vykonateľný, na základe vyhlásenia Rechtbank ’s-Hertogenbosch zo 6. júla 2004, podľa ktorého je tento rozsudok pre zmeškanie „predbežne vykonateľný“. Rakúsky súd tiež nariadil výkon uvedeného rozsudku.

33. Spoločnosti SEMIS bolo doručené písomné vyhotovenie tohto uznesenia. Rozsudok pre zmeškanie nebol k tomuto oznámeniu pripojený.

34. Na základe odvolania podaného SEMIS proti uvedenému uzneseniu Landesgericht Klagenfurt (Rakúsko) zamietol návrh na výkon rozsudku pre zmeškanie s odôvodnením, že podmienka, aby žalovaný nezúčastnený na konaní mohol začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie v zmysle článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001, podľa jeho názoru predpokladá, že mu bol tento rozsudok doručený. Landesgericht Klagenfurt zamietol argumentáciu ASML, podľa ktorej sa v tomto prípade uplatní výnimka z dôvodu neuznania uvedená v článku 34 bode 2, pretože spoločnosť SEMIS vedela jednak o konaní, ktoré bolo proti nej začaté v Holandsku, vzhľadom na doručenie predvolania 25. mája 2004, a jednak o existencii rozsudku pre zmeškanie po doručení uznesenia Bezirksgericht Villach 20. decembra 2004.

35. Oberster Gerichtshof, ktorý rozhodoval o opravnom prostriedku, ktorý podala spoločnosť ASML, zastáva názor, že riešenie sporu závisí od toho, či sa podmienka výnimky z dôvodu neuznania, ktorá je uvedená v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, musí považovať za splnenú, to znamená, či je alebo nie je potrebné konštatovať, že SEMIS opomenula začať konanie, v ktorom by napadla rozsudok, keď tak mohla urobiť.

36. Oberster Gerichtshof teda rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má sa výraz ‚… okrem prípadu, že [žalovaný] opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok, keď tak mohol urobiť,‘ v článku 34 [bode] 2 [nariadenia č. 44/2001] vykladať tak, že táto ‚možnosť tak urobiť‘ vo vyššie uvedenom zmysle v každom prípade predpokladá, že žalovanému bolo v súlade s príslušnými právnymi predpismi v danej oblasti doručené písomné vyhotovenie rozsudku pre zmeškanie, ktorý bol vydaný v členskom štáte a ktorým bolo vyhovené návrhu?

2. V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:

Malo by už samotné doručenie písomného vyhotovenia uznesenia o návrhu na vyhlásenie rozsudku pre zmeškanie, ktorý vydal Rechtbank ’s‑Hertogenbosch 16. júna 2004, za vykonateľný v Rakúsku a povolenie výkonu z dôvodu vykonateľného zahraničného exekučného titulu byť podnetom pre žalovanú a povinnú stranu (žalovaná v konaní, v ktorom bol vydaný rozsudok, ktorého výkon sa žiada), aby si overila jednak existenciu tohto rozsudku a jednak existenciu (eventuálneho) opravného prostriedku, ktorý je proti rozsudku použiteľný podľa právneho poriadku štátu, kde bol rozsudok vyhlásený, aby tak zistila, či mala možnosť začať konanie, v ktorom by napadla rozsudok, čo je základný predpoklad použiteľnosti výnimky z prekážky uznania podľa článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001?“

III – Analýza

37. Je nesporné, že dôvod neuznania, ktorý je uvedený v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, sa v prejednávanej veci uplatní. Toto ustanovenie totiž stanovuje, že rozsudok sa neuzná v prípade, ak sa žalovanému nezúčastnenému na konaní nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu.

38. Z údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že predvolanie na pojednávanie na holandskom súde, ktoré bolo vytýčené na 19. mája 2004, bolo žalovanej v Rakúsku doručené až po tomto pojednávaní, a síce 25. mája 2004, a že Rechtbank ’s‑Hertogenbosch vyhlásil 16. júna 2004 rozsudok pre zmeškanie, ktorým bola spoločnosť SEMIS zaviazaná na zaplatenie určitej sumy v prospech ASML. K doručeniu písomnosti, ktorou sa začalo konanie, tak nedošlo v čase dostatočnom na to, aby si SEMIS mohla zabezpečiť obhajobu.

39. Toto prejudiciálne konanie má za cieľ určiť, či sú splnené podmienky výnimky z uplatnenia tohto dôvodu neuznania. Článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 totiž stanovuje, že dôvod neuznania založený na porušení práva na obhajobu sa musí zamietnuť v prípade, ak žalovaný nezúčastnený na konaní opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, keď tak mohol urobiť.

40. Týmito dvomi prejudiciálnymi otázkami, ktoré Súdnemu dvoru navrhujem preskúmať spoločne, chce vnútroštátny súd zistiť, či podmienka možnosti začať konanie, v ktorom by sa napadol rozsudok pre zmeškanie, vyžaduje, aby žalovaný nezúčastnený na konaní mohol spoznať obsah tohto rozsudku, čo znamená, že sa mu tento rozsudok musí doručiť, alebo či stačí, aby o existencii uvedeného rozsudku len vedel.

41. V podstate sa teda pýta, či sa článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 musí vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje a podľa ktorej dôvod neuznania založený na porušení práva na obhajobu sa neuplatní v prípade, ak žalovaný nezúčastnený na konaní opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, keď tak mohol urobiť, vyžaduje, aby mu bol tento rozsudok doručený, alebo či stačí, aby o jeho existencii vedel.

42. Stanoviská zastávané v priebehu tohto konania možno zhrnúť do dvoch navzájom si odporujúcich tvrdení.

43. Na jednej strane ASML a vláda Spojeného kráľovstva tvrdia, že výnimka uvedená v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001 nevyžaduje doručenie rozsudku. Podľa tejto vlády by systematické pripúšťanie takejto požiadavky bolo porušením úmyslu normotvorcu Spoločenstva, ktorý zrušil podmienku riadneho doručenia písomnosti, ktorou sa začína konanie, uvedenú v článku 27 bode 2 Bruselského dohovoru. V dôsledku toho vláda Spojeného kráľovstva zastáva názor, že postačuje, aby účastník konania, ktorý navrhuje výkon rozhodnutia, informoval žalovaného o existencii tohto rozhodnutia a že žalovanému prináleží, aby overil, či toto rozhodnutie môže napadnúť. Súdu štátu, v ktorom sa o výkon žiada, teda prináleží, aby posúdil, či mal žalovaný za osobitných okolností každej prejednávanej veci primeranú možnosť podať opravný prostriedok.

44. Na druhej strane nemecká, holandská, rakúska a poľská vláda, ako aj Komisia tvrdia, že možnosť začať konanie, v ktorom by sa napadol rozsudok, vyžaduje znalosť jeho obsahu. Samotná vedomosť o jeho existencii nie je postačujúca. Zastávajú teda názor, že výnimka stanovená v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001 predpokladá, že rozhodnutie bolo doručené.

45. Nemecká a rakúska vláda však zdôrazňujú, že formálne požiadavky na toto doručenie musia byť porovnateľné s požiadavkami, ktoré normotvorca Spoločenstva stanovil v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, pokiaľ ide o písomnosti, ktorými sa začína konanie, takže obyčajný formálny nedostatok, ktorý neporušuje právo na obhajobu, nemôže stačiť na vylúčenie uplatnenia výnimky.

46. Pripájam sa k druhému z týchto dvoch tvrdení. Podmienka možnosti podať opravný prostriedok podľa môjho názoru predpokladá, že žalovaný nezúčastnený na konaní mohol spoznať obsah predmetného rozsudku. Táto podmienka v dôsledku toho predpokladá, že mu bol tento rozsudok doručený, pričom doručenie musí spĺňať rovnaké požiadavky, ako sú stanovené v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, pokiaľ ide o písomnosť, ktorou sa začína konanie, to znamená, že jednoduchý formálny nedostatok, ktorý neporušuje právo na obhajobu, nemôže stačiť na vylúčenie uplatnenia výnimky.

47. Opieram svoje stanovisko najskôr o históriu vzniku článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001, následne o ustanovenia tohto nariadenia týkajúce sa výkonu, najmä o článok 42 ods. 2, a nakoniec o základnú zásadu práva na obhajobu.

1. História článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001

48. Obsah článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001 v skutočnosti neposkytuje návod na odpoveď na otázku, ktorá sa v rámci tohto konania preskúmava. Naopak, história tohto ustanovenia umožňuje posúdiť dosah zmien, ktoré chcel normotvorca Spoločenstva vniesť do obsahu dôvodu neuznania založeného na porušení práva na obhajobu.

49. Normotvorca Spoločenstva tým, že stanovil, že sa tento dôvod neuznania neuplatní v prípade, ak žalovaný nezúčastnený na konaní nezačal konanie, v ktorom by napadol predmetný rozsudok, aj keď tak mohol urobiť, chcel nesporne obmedziť rozsah uvedeného dôvodu, ako je stanovený v článku 27 bode 2 Bruselského dohovoru.

50. Dôvody tohto obmedzenia nie sú výslovne uvedené v odôvodneniach nariadenia č. 44/2001. Objavujú sa však veľmi jasne v komentári k článku 41 bodu 2 návrhu nariadenia, ktorý Komisia Európskych spoločenstiev predložila Rade 14. júla 1999.( ) Tento komentár sa zdá byť relevantný pre výklad článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001, pretože toto ustanovenie je takmer zhodné s návrhom Komisie.( )

51. Podľa uvedeného komentára zrušenie príslovky „riadne“ a vloženie spornej výnimky do článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001 má za cieľ zrušenie dvoch dôsledkov, ktoré Súdny dvor vyvodil z obsahu článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru.

52. Prvý z týchto dôsledkov, uvedený v rozsudku z 3. júla 1990, Lancray( ), je, že formálny nedostatok v doručení písomnosti, ktorou sa začalo konanie, bráni uznaniu rozsudku pre zmeškanie, aj keď tento nedostatok nepoškodil záujmy žalovaného a žalovaný mal dostatočnú lehotu, aby si zabezpečil svoju obhajobu.( ) Podľa Súdneho dvora podmienka riadneho doručenia, ktorú vyžaduje príslovka „riadne“, a podmienka časového obmedzenia doručenia písomnosti, ktorou sa začalo konanie a ktorá je obsiahnutá v slovách „včas“ uvedených v článku 27 ods. 2 Bruselského dohovoru, musia byť splnené kumulatívne, aby bol zahraničný rozsudok pre zmeškanie uznaný v štáte, v ktorom sa o výkon žiada.

53. Druhý z týchto dôsledkov je uvedený v rozsudku z 12. novembra 1992, Minalmet( ). Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa spoločnosť založená podľa anglického práva domáhala, aby bol v Nemecku vykonaný rozsudok pre zmeškanie, ktorý bol vydaný v Spojenom kráľovstve a ktorým bola nemecká spoločnosť zaviazaná, aby jej zaplatila určitú sumu. Písomnosť, ktorou sa začalo konanie, nebola žalovanej riadne doručená. Naopak, rozsudok pre zmeškanie jej bol riadne doručený.

54. Súdny dvor rozhodol, že článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru sa musí vykladať v tom zmysle, že bráni uznaniu rozsudku pre zmeškanie v prípade, ak nebola písomnosť, ktorou sa začína konanie, riadne doručená žalovanému nezúčastnenému na konaní, aj keď sa tento žalovaný následne o vydanom rozsudku dozvedel a nevyužil dostupné opravné prostriedky stanovené v právnom poriadku štátu pôvodu.

55. Rovnaké stanovisko bolo prijaté v rozsudku z 10. októbra 1996, Hendrikman a Feyen( ), v súvislosti so žalovaným, ktorý nevedel o konaní začatom proti nemu, ale za ktorého sa dostavil advokát, ktorý ním nebol splnomocnený. Súdny dvor dospel k názoru, že takýto žalovaný sa má považovať za nezúčastneného na konaní v zmysle článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru a že táto analýza nie je spochybnená okolnosťou, že tento žalovaný mal možnosť podať žalobu o neplatnosť vydaného rozhodnutia pre vadu v zastúpení.

56. Ako zdôraznila Komisia, táto judikatúra by mohla predstavovať nevhodnú podporu nečinnosti dlžníka, alebo dokonca jeho zlý úmysel.( ) Čiže dlžník, ktorý by nemal v členskom štáte pôvodu majetok, na ktorý by sa mohol vzťahovať výkon rozhodnutia, by tak zjavne mal záujem nezačať konanie, v ktorom by napadol rozhodnutie vydané v tomto štáte, a následne sa brániť proti vyhláseniu jeho vykonateľnosti tým, že by sa odvolával na skutočnosť, že písomnosť, ktorou sa začalo konanie, mu nebola doručená v dostatočnom čase, aby si mohol zabezpečiť obhajobu.

57. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že žalobca, v prospech ktorého bolo v zmluvnom štáte vydané súdne rozhodnutie, ktoré sa môže vyhlásiť za vykonateľné v inom zmluvnom štáte, nemôže v tomto štáte podať proti svojmu dlžníkovi novú žalobu s rovnakým predmetom.( ) S ohľadom na túto judikatúru, ak nie je rozhodnutie vyhlásené za vykonateľné v štáte, v ktorom sa o výkon žiada, navrhovateľ nebude schopný sa domôcť v tomto členskom štáte ani výkonu rozsudku, ktorý bol vydaný v štáte pôvodu, ani nového vykonateľného súdneho rozhodnutia.

58. Článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 má teda jednak za cieľ vylúčiť možnosť, že by jednoduchý formálny nedostatok písomnosti, ktorou sa začína konanie, mohol viesť k zamietnutiu vyhlásenia vykonateľnosti v prípade, ak tento nedostatok nezabránil žalovanému, aby si mohol zabezpečiť obhajobu. Okrem toho je jeho cieľom zabrániť žalovanému nezúčastnenému na konaní v tom, že bude čakať na konanie o uznaní a výkone v členskom štáte, v ktorom sa o uznanie a výkon žiada, aby uplatnil porušenie práv obhajoby, ak mal možnosť brániť svoje práva tým, že by začal konanie, v ktorom by napadol predmetný rozsudok v štáte pôvodu.

59. Ide teda výlučne o to, aby sa zabránilo zneužívaniu konania. Tým, že sa normotvorca Spoločenstva rozhodol ukončiť súdnu prax vychádzajúcu z už citovaného rozsudku Minalmet, chcel, aby žalovaný nezúčastnený na konaní neťažil z vlastnej nedbalosti pri bránení svojich práv podaním opravných prostriedkov, ktoré mal k dispozícií.

60. Podľa môjho názoru však nechcel žalovanému uložiť povinnosť uskutočniť ďalšie kroky nad rámec bežnej starostlivosti pri obrane svojich práv, akým by bolo vyhľadávanie rozsudkov vydaných v inom členskom štáte, ktorého jazyku nutne nerozumie a ktorého súdny systém nepozná. Uložiť žalovanému nezúčastnenému na konaní, aby uskutočnil takéto kroky, by podľa môjho názoru zjavne prekračovalo rozsah spornej výnimky.

61. Keď zákonodarca Spoločenstva stanovil, že rozsudok pre zmeškanie musí byť v štáte, v ktorom sa o uznanie žiada, uznaný, ak žalovaný opomenul začať konanie, v ktorom by napadol tento rozsudok, dospel k názoru, že zásah do práva na obhajobu v pôvodnom konaní možno napraviť podaním tohto opravného prostriedku a že by tento opravný prostriedok mal žalovanému umožniť platne brániť svoje práva pred súdom v štáte pôvodu.

62. Normotvorca Spoločenstva teda vyvrátil uvažovanie, o ktoré Súdny dvor oprel svoje stanovisko v už citovanom rozsudku Minalmet, podľa ktorého je relevantným okamihom na to, aby si žalovaný mohol zabezpečiť obhajobu, okamih začatia konania a možnosť následného využitia opravného prostriedku proti už vykonateľnému rozsudku pre zmeškanie nemôže predstavovať prostriedok rovnocenný s obranou predchádzajúcou rozsudku.( )

63. Tento nový prístup normotvorcu Spoločenstva vedie k záveru, že žalovaný nezúčastnený na konaní, môže byť v skutočnosti v porovnateľnom postavení, ako keď je prvýkrát žalovaný na súde v štáte pôvodu. V tomto rozsahu hrá rozsudok pre zmeškanie rovnakú úlohu ako písomnosť, ktorou sa začína konanie. Musí žalovanému nezúčastnenému na konaní umožniť zoznámiť sa so skutočnosťami sporu a zabezpečiť si obhajobu.( )

64. Zásadný význam teda má možnosť žalovaného nezúčastneného na konaní spoznať obsah tohto rozsudku. Jeho možnosť podať účinný opravný prostriedok, ktorá mu umožní brániť svoje práva, ako by to mohol urobiť pri prvom pojednávaní, ak by mu bola písomnosť, ktorou sa začalo konanie, riadne doručená, v dôsledku toho vyžaduje, aby sa mohol zoznámiť s dôvodmi rozsudku pre zmeškanie s cieľom účinne sa proti nim brániť.

65. Z toho logicky vyplýva, že tento rozsudok sa musí doručiť, rovnako ako sa musí doručiť písomnosť, ktorou sa začína konanie. Výnimka z uplatnenia dôvodu neuznania, ktorá bola zavedená nariadením č. 44/2001, vedie nutne k vytvoreniu paralely medzi písomnosťou, ktorou sa začína konanie, a rozsudkom pre zmeškanie. Túto výnimku teda nemožno uplatniť v prípade, ak je žalovaný nezúčastnený na konaní rovnako ako v prejednávanej veci len informovaný o existencii rozsudku pre zmeškanie prostredníctvom doručenia vyhlásenia o jeho vykonateľnosti.

66. V súlade s tým, čo stanovuje nariadenie č. 1348/2000, musí mať žalovaný nezúčastnený na konaní možnosť získať doručenie tohto rozsudku v jazyku, ktorému rozumie. Ako sa uvádza v článku 8 tohto nariadenia, žalovaný nezúčastnený na konaní musí byť informovaný, že môže odmietnuť prevziať uvedené rozhodnutie, ak nie je v úradnom jazyku prijímajúceho členského štátu, alebo ak je v tomto členskom štáte viac úradných jazykov, v úradnom jazyku alebo jednom z úradných jazykov miesta, kde sa má doručiť, alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému rozumie.

67. Tiež sa rovnako ako poľská vláda prikláňam k názoru, že aj keď nariadenia č. 1348/2000 a č. 44/2001 neobsahujú ustanovenia v tomto zmysle, doručenie rozsudku by malo žalovaného tiež informovať o opravných prostriedkoch, ktoré sú proti tomuto rozsudku dostupné. Podmienka možnosti podať opravný prostriedok podľa môjho názoru predpokladá aj znalosť opravných prostriedkov dostupných proti rozsudku, ktorého výkon sa navrhuje.

68. Iste, ako zdôrazňuje vláda Spojeného kráľovstva, takáto výnimka predstavuje záťaž pre navrhovateľa výkonu rozhodnutia. Táto záťaž sa však musí posúdiť v závislosti od situácie jednotlivých účastníkov konania a od hľadania spravodlivej rovnováhy medzi ich povinnosťami. Je nesporné, že určenie opravných prostriedkov dostupných proti rozsudku pre zmeškanie je nevyhnutne povinné pre niektorého z týchto účastníkov konania. Zastávam názor, že najlepšiu pozíciu na toto rozhodnutie má navrhovateľ výkonu rozsudku. Jednak tieto opravné prostriedky budú najčastejšie opravnými prostriedkami jeho vnútroštátneho právneho poriadku a okrem toho má určite záujem na uplatnení tejto spornej výnimky a na tom, aby žalovaný nezúčastnený na konaní mal nespochybniteľným spôsobom možnosť začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie.

69. Nakoniec, ako zdôraznili nemecká a rakúska vláda, formálne požiadavky doručenia rozsudku, ktorého výkon sa navrhuje, žalovanému nezúčastnenému na konaní musia byť porovnateľné s požiadavkami, ktoré stanovil normotvorca Spoločenstva v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, pokiaľ ide o písomnosti, ktorými sa začína konanie. Obyčajný formálny nedostatok, ktorý neporušuje právo na obhajobu, to znamená možnosť žalovaného nezúčastneného na konaní zoznámiť sa so skutočnosťami sporu a brániť svoje práva, nemôže stačiť na vylúčenie uplatnenia výnimky.

70. Z toho vyplýva, že s ohľadom na históriu článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001 podmienka výnimky, podľa ktorej musí mať žalovaný nezúčastnený na konaní možnosť začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, vyžaduje, aby sa mu tento rozsudok doručil.

71. Túto analýzu podľa môjho názoru potvrdzujú ustanovenia nariadenia č. 44/2001 týkajúce sa konania o výkone, osobitne článok 42 ods. 2.

2. Pravidlá týkajúce sa konania o výkone

72. Ako už bolo uvedené, nariadenie č. 44/2001 nepreberá požiadavku, ktorá je výslovne uvedená v článku 47 bode 1 Bruselského dohovoru, podľa ktorej účastník konania, ktorý navrhuje výkon súdneho rozhodnutia, musí predložiť akýkoľvek dokument, ktorým môže preukázať, že toto rozhodnutie bolo doručené v súlade s právom štátu pôvodu.

73. Nariadenie č. 44/2001 rovnako ako Bruselský dohovor vyžaduje, aby účastník konania, ktorý žiada o uznanie a výkon rozsudku vydaného v inom členskom štáte, predložil vyhotovenie tohto rozsudku, ktoré spĺňa podmienky nevyhnutné na preukázanie jeho pravosti. Vyžaduje tiež predloženie osvedčenia vydaného súdom alebo príslušným orgánom štátu pôvodu, alebo prípadne rovnocenného dokumentu, ktoré osvedčujú, že tento rozsudok je v tomto členskom štáte vykonateľný a v ktorých sa musí uvádzať najmä dátum doručenia písomnosti, ktorou sa začalo konanie, v prípade, ak bol predmetný rozsudok rozsudkom pre zmeškanie.

74. Nariadenie následne stanovuje, že rozsudok, ktorého výkon sa navrhuje, sa vyhlási za vykonateľný ihneď po splnení týchto formálnych náležitostí. Článok 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 nakoniec stanovuje, že „vyhlásenie vykonateľnosti sa doručí účastníkovi, proti ktorému sa výkon žiada, spolu s rozsudkom, ak mu už nebol doručený“.

75. Som toho názoru, že „rozsudkom“ uvedeným v tomto ustanovení v časti vety „spolu s rozsudkom, ak mu už nebol doručený“ môže byť len súdne rozhodnutie, ktorého výkon sa navrhuje a ktorého vykonateľnosť je v prijímajúcom štáte uznaná. S týmto výkladom súhlasí aj Komisia, ako vyhlásila na pojednávaní, keď odpovedala na otázku položenú Súdnym dvorom.

76. Z obsahu článku 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 možno podľa môjho názoru vyvodiť dva dôsledky.

77. Prvým z týchto dôsledkov je, že nariadenie č. 44/2001 pripúšťa, že doručenie rozsudku, ktorého výkon sa navrhuje, nepredstavuje nevyhnutnú podmienku podania návrhu na výkon v prijímajúcom štáte a že tento rozsudok možno žalovanému doručiť súčasne s vyhlásením o jeho vykonateľnosti v danom štáte.

78. Cieľom tohto prvého dôsledku je podľa môjho názoru vyvodiť dôsledky z výkladu článku 47 bodu 1 Bruselského dohovoru, ktorý podal Súdny dvor v rozsudku zo 14. marca 1996, Van der Linden( ).

79. Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, pán van der Linden, s bydliskom v Belgicku, namietal v tomto členskom štáte proti výkonu dvoch rozsudkov pre zmeškanie, ktoré v jeho neprospech vydal nemecký súd a ktorými bol zaviazaný na zaplatenie určitej sumy v prospech poisťovacej spoločnosti so sídlom v Nemecku. Pán van der Linden tvrdil, že dôkaz o doručení týchto rozsudkov nebol predložený v okamihu podania návrhu na výkon rozsudkov.

80. Poisťovacia spoločnosť však nechala znovu doručiť uvedené rozsudky podľa pravidiel belgického práva v priebehu konania o opravnom prostriedku, ktorý podal pán van der Linden proti rozhodnutiu o uznaní ich vykonateľnosti v Belgicku. Išlo teda o to, či sa má článok 47 bod 1 Bruselského dohovoru vykladať v tom zmysle, že dôkaz o doručení rozsudku, ktorého výkon sa navrhuje, možno predložiť po podaní návrhu na výkon, osobitne v priebehu konania o opravnom prostriedku, ktorý podal žalovaný nezúčastnený na konaní proti rozhodnutiu o povolení výkonu v štáte, v ktorom sa o výkon žiada.

81. Súdny dvor odpovedal na túto otázku kladne, keď vychádzal z cieľov, o ktoré sa opiera požiadavka doručenia stanovená v článku 47 bode 1 Bruselského dohovoru. Pripomenul, že cieľom tejto požiadavky je na jednej strane zoznámiť žalovaného s rozsudkom vydaným v jeho neprospech a na druhej strane mu dať možnosť dobrovoľne vykonať tento rozsudok predtým, ako sa navrhne vyhlásenie jeho vykonateľnosti.( ) Z toho vyvodil, že ak to umožňujú vnútroštátne procesné pravidlá, dôkaz o doručení dotknutého rozsudku možno predložiť po podaní návrhu, osobitne v priebehu konania začatého žalovaným proti povoleniu výkonu rozsudku v štáte, v ktorom sa o jeho výkon žiada, pod podmienkou, že žalovaný má primeranú lehotu na dobrovoľný výkon dotknutého rozsudku a že účastník konania, ktorý navrhuje jeho výkon, znáša náklady všetkých zbytočných konaní.

82. Implicitne tiež pripustil, že toto doručenie sa môže uskutočniť v súlade s pravidlami uplatniteľnými v prijímajúcom štáte a nielen podľa právneho poriadku štátu pôvodu, ako je uvedené v článku 47 bode 1 Bruselského dohovoru.

83. Článok 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 teda premieňa možnosť, ktorú Súdny dvor pripustil v už citovanom rozsudku Van der Linden v rámci Bruselského dohovoru, na pravidlo Spoločenstva.

84. Druhým dôsledkom, ktorý podľa mňa treba vyvodiť z článku 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001, je, že rozsudok, ktorý je predmetom návrhu na výkon, sa musí v určitom okamihu doručiť účastníkovi konania, proti ktorému návrh na výkon smeruje.

85. Túto analýzu potvrdzuje aj použitie odlišných výrazov v článku 42 ods. 1, ktorý sa týka účastníka podávajúceho návrh na výkon rozsudku, a v odseku 2 toho istého článku, ktorý sa vzťahuje na žalovaného. Článok 42 ods. 1 stanovuje, že rozsudok o návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti sa bez odkladu „oznámi“ navrhovateľovi. Pokiaľ ide o článok 42 ods. 2, ten používa výraz „doručí sa“.

86. Ako uvádza holandská vláda, z článku 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 teda vyplýva, že doručenie rozsudku, ktorého výkon sa navrhuje, sa musí vykonať pred podaním návrhu na výkon v prijímajúcom štáte. Ak sa tak nestane, musí sa doručenie rozsudku v každom prípade uskutočniť súčasne s doručením vyhlásenia o vykonateľnosti.

87. V súlade so systémom konania o výkone stanoveným v nariadení č. 44/2001 a stanoviskom, ktoré Súdny dvor zaujal v už citovanom rozsudku Van der Linden, prislúcha účastníkovi, ktorý navrhuje výkon rozsudku, aby predložil dôkaz, že k tomuto doručeniu došlo.

88. Ak je rozsudok pre zmeškanie doručený súčasne s vyhlásením jeho vykonateľnosti, musí mať žalovaný nezúčastnený na konaní v súlade so stanoviskom, ktoré Súdny dvor zaujal v už citovanom rozsudku Van der Linden, dostatočnú lehotu na dobrovoľný výkon tohto rozsudku. Takúto lehotu musí mať aj na to, aby začal konanie, v ktorom by napadol tento rozsudok v členskom štáte pôvodu.

89. Túto analýzu potvrdzuje článok 46 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, ktorý upravuje dôsledky opravného prostriedku proti vyhláseniu vykonateľnosti zahraničného rozsudku, ktorý podal účastník konania, proti ktorému návrh na výkon tohto rozsudku smeruje. V súlade s týmto ustanovením môže súd, na ktorý bol tento opravný prostriedok podaný, prerušiť konanie, ak bol proti tomuto rozsudku podaný opravný prostriedok v štáte pôvodu. Podľa tohto istého ustanovenia tento súd rovnako môže, ak lehota na podanie takéhoto opravného prostriedku neuplynula, určiť žalovanému lehotu na podanie tohto opravného prostriedku.( )

90. Aby sa v tomto prípade uplatnila výnimka z uplatnenia dôvodu neuznania uvedená v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001, musí súd štátu, v ktorom sa o uznanie žiada, ktorý stanoví žalovanému nezúčastnenému na konaní lehotu na podanie opravného prostriedku, overiť, či tento žalovaný, ak si to želá, mohol dosiahnuť, že mu bude rozsudok, ktorý je predmetom návrhu na výkon, doručený v jazyku, ktorému rozumie, v súlade s článkom 8 nariadenia č. 1348/2000,( ) a podľa môjho názoru, či bol informovaný o opravných prostriedkoch, ktoré sú proti predmetnému rozsudku dostupné v štáte pôvodu.

91. Z toho v každom prípade vyplýva, že podľa článku 42 ods. 2 nariadenia č. 44/2001, ak rozsudok, ktorého výkon sa navrhuje, nebol doručený pred podaním návrhu na výkon, musí sa doručiť spolu s vyhlásením o jeho vykonateľnosti v štáte, v ktorom sa o výkon žiada.

92. Podľa informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, táto požiadavka nebola v prejednávanej veci dodržaná. Oberster Gerichtshof totiž vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza,( ) že spoločnosti SEMIS bolo doručené len vyhotovenie uznesenia rakúskeho súdu prvého stupňa z 20. decembra 2004 o vyhlásení vykonateľnosti rozsudku pre zmeškanie zo 16. júna 2004 v Rakúsku.

93. Preto Oberster Gerichtshof žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či podmienka, aby žalovaný „mohol“ začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, môže byť splnená v prípade, ak žalovaný vedel len o existencii tohto rozsudku na základe doručenia vyhlásenia o vykonateľnosti uvedeného rozsudku.

94. Pripustiť, že by táto podmienka mohla byť v takomto prípade splnená, by však viedlo k tomu, že by sa článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 vykladal v rozpore s ustanoveniami článku 42 ods. 2 toho istého nariadenia.

95. V dôsledku toho toto posledné uvedené ustanovenie potvrdzuje, že podmienka výnimky, podľa ktorej žalovaný nezúčastnený na konaní musí mať možnosť začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, vyžaduje, aby mu bol tento rozsudok doručený.

96. Nakoniec sa mi zdá, že túto analýzu je potrebné prijať s ohľadom na požiadavky, ktoré ukladá základná zásada práva na obhajobu.

3. Právo na obhajobu

97. Zjednodušenie formálnych náležitostí, ktorým podlieha vzájomné uznávanie a výkon súdnych rozhodnutí, sa nesmie dosiahnuť tým, že sa akýmkoľvek spôsobom oslabí právo na obhajobu. Túto ustálenú judikatúru, ktorá viedla Súdny dvor pri výklade článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru,( ) možno podľa môjho názoru použiť v rámci výkladu článku 34 bodu 2 nariadenia č. 44/2001.

98. Cieľom tohto posledného uvedeného článku je rovnako ako v prípade článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru chrániť tieto práva tým, že stanovuje, že rozsudok nebude v štáte, v ktorom sa o uznanie alebo výkon žiada, uznaný ani vykonaný, ak žalovaný nemal možnosť sa brániť pred súdom v štáte, v ktorom bol rozsudok vydaný.( )

99. Článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 stanovil výnimku z tohto dôvodu neuznania. Ako už bolo vyššie uvedené, normotvorca Spoločenstva zastával názor, že právo žalovaného nezúčastneného na konaní na obhajobu, môže byť obnovené možnosťou využiť opravný prostriedok pred súdom v štáte pôvodu. Stanovil, že ak žalovaný nezúčastnený na konaní nepodal takýto opravný prostriedok, nemôže sa už platne odvolávať na porušenie svojich práv v priebehu pôvodného konania. Strata tejto možnosti vyplýva v systéme spornej výnimky z toho, že žalovaný nezúčastnený na konaní nepodal nijaký opravný prostriedok, keď „tak mohol urobiť“.

100. Pripustiť v tomto kontexte, že žalovaný nezúčastnený na konaní mal možnosť podať takýto opravný prostriedok bez toho, aby mohol spoznať obsah rozsudku pre zmeškanie, by podľa môjho názoru bolo v rozpore s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva.

101. Navyše s ohľadom na skutočnosť, že v systéme uznávania a výkonu zavedenom nariadením č. 44/2001, nepredstavuje preskúmanie dôvodov neuznania nevyhnutný predpoklad uznania vykonateľnosti, ale dochádza k nemu len v prípade opravného prostriedku žalovaného, by tvrdenie ASML a vlády Spojeného kráľovstva vytvorilo príliš veľkú nerovnováhu v neprospech žalovaného nezúčastneného na konaní.

102. Pokiaľ ide o prvý bod, je nesporné, že základné práva sú neoddeliteľnou súčasťou všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje. Na tento účel sa Súdny dvor inšpiruje spoločnými ústavnými tradíciami členských štátov, ako aj usmerneniami vyplývajúcimi z medzinárodných nástrojov ochrany ľudských práv, na tvorbe ktorých členské štáty spolupracovali alebo ku ktorým pristúpili, a medzi ktoré patrí Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd( ), ktorému prináleží osobitný význam.( )

103. Súdny dvor výslovne uznal všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, podľa ktorej má každý právo na spravodlivé súdne konanie a ktorá vychádza z týchto základných práv.( ) Rozhodol, že dodržiavanie práva na obhajobu v každom konaní začatom proti nejakej osobe, ktoré môže viesť k aktu spôsobujúcemu ujmu, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva.( )

104. Pri výklade rozsahu tejto základnej zásady berie Súdny dvor do úvahy judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcu sa článku 6 EDĽP.( )

105. Z tejto judikatúry vyplýva, že právo na obhajobu, ktoré je odvodené od práva na spravodlivé súdne konanie, vyžaduje konkrétnu a účinnú ochranu, ktorá je spôsobilá zabezpečiť účinný výkon práv žalovaného.( ) V trestnej oblasti rozhodol, že neznalosť dôvodov rozsudku odvolacieho súdu zo strany obžalovaného v rámci lehoty stanovenej pre podanie kasačného opravného prostriedku proti tomuto rozsudku na kasačnom súde predstavuje porušenie ustanovení článku 6 ods. 1 v spojení s článkom 6 ods. 3 EDĽP, pretože dotknutá osoba nemala možnosť využiť svoj opravný prostriedok užitočným a účinným spôsobom.( )

106. V rovnakom zmysle Európsky súd pre ľudské práva tiež rozhodol, že právo na kontradiktórne konanie, ktoré je jedným zo znakov spravodlivého súdneho konania v zmysle článku 6 ods. 1 EDĽP, predpokladá, že každý účastník trestného alebo občianskeho konania musí mať v zásade možnosť zoznámiť sa so všetkými písomnosťami alebo vyjadreniami predloženými súdu na účely ovplyvnenia jeho rozhodnutia.( )

107. Podľa môjho názoru by bolo v rozpore s touto judikatúrou pripustiť, že žalovaný nezúčastnený na konaní mal možnosť začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok pre zmeškanie, len na základe toho, že bol informovaný o existencii tohto rozsudku bez toho, aby mohol spoznať jeho obsah.

108. Pokiaľ ide o druhý bod, nariadenie č. 44/2001, ako už bolo uvedené, má za cieľ uľahčiť pohyb rozsudkov v rámci Únie zjednodušením formálnych náležitostí na účely ich uznania a výkonu. Tým, že normotvorca Spoločenstva vložil do článku 34 bodu 2 uvedeného nariadenia spornú výnimku, chcel zabrániť prekážkam tohto pohybu, ktoré vyplývajú zo zneužívania práva.

109. Podľa môjho názoru je však dôležité nepriznávať tejto výnimke rozsah nad rámec tohto cieľa.

110. Na účely posúdenia významu tejto veci z hľadiska práva na obhajobu je potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že v systéme nariadenia č.°44/2001 už nepredstavuje preskúmanie takých dôvodov neuznania, ako je dôvod založený na porušení práva na obhajobu, nevyhnutný predpoklad vykonateľnosti rozsudku vydaného v štáte pôvodu. Normotvorca Spoločenstva teda prekonal novú významnú etapu v uznávaní rozsudkov vydaných v inom členskom štáte. Súdne rozhodnutie v prípade, ak je vykonateľné v štáte pôvodu, sa už musí takmer automaticky uznať v ktoromkoľvek štáte, v ktorom sa o uznanie žiada.

111. Iba vtedy, ak by žalovaný začal konanie, v ktorom by napadol vykonateľnosť tohto rozsudku, bude môcť súd štátu, v ktorom sa o uznanie žiada, rozhodujúci o tomto opravnom prostriedku preskúmať dôvod neuznania, ako je uvedený v článku 34 bode 2 nariadenia č. 44/2001.

112. Je známe, že tento dôvod neuznania má súdu štátu, v ktorom sa o uznanie žiada, umožniť preskúmať, či bolo v štádiu pôvodného konania dodržané právo na obhajobu v štádiu pôvodného konania, aj keď toto preskúmanie prislúcha tiež súdu štátu pôvodu na základe článku 26 ods. 2 nariadenia č. 44/2001. Zmluvné štáty Bruselského dohovoru a potom normotvorca Spoločenstva v nariadení č. 44/2001 teda stanovili, že dodržiavanie práva na obhajobu odôvodňuje dvojité preskúmanie.( ) Podľa môjho názoru je dôležité po tejto novej etape v uznávaní rozsudkov vyhlásených v rámci Únie neobmedziť príliš rýchlo dosah tohto dvojitého preskúmania. Táto vec dostatočne ilustruje nutnosť zachovania tohto preskúmania súdom štátu, v ktorom sa o uznanie žiada.

113. Pri preskúmaní konania, v ktorom bol 16. júna 2004 vyhlásený rozsudok pre zmeškanie, existujú dobré dôvody sa domnievať, že nie je v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1348/2000, ktoré je v prejednávanej veci uplatniteľné. Z článku 19 tohto nariadenia totiž vyplýva, že ak sa žalovaný nedostavil, súd je povinný prerušiť konanie do doby, kým sa nepreukáže, že písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť bola doručená alebo odovzdaná tomuto žalovanému v dostatočnom čase, aby si mohol zabezpečiť obhajobu. Môže prípadne rozhodnúť až po uplynutí minimálne šiestich mesiacov od zaslania aktu v prípade, ak sú splnené ďalšie podmienky článku 19 ods. 2 uvedeného nariadenia.

114. Vnútroštátny súd neuvádza, či pred vyhlásením svojho rozsudku pre zmeškanie 16. júna 2004 obdržal Rechtbank ’s‑Hertogenbosch potvrdenie o tom, že písomnosť, ktorou sa začalo konanie, bola doručená spoločnosti SEMIS 25. mája 2004. Ale aj keby bol tento súd o tomto doručení informovaný, som toho názoru, že mal konštatovať, že SEMIS nebola predvolaná v dostatočnom čase, aby si mohla zabezpečiť obhajobu, a mal v súlade s vlastnými vnútroštátnymi procesnými pravidlami konať tak, aby bol tento účastník konania predvolaný na ďalšie pojednávanie.

115. V tejto súvislosti zdôrazňujem, že holandská vláda na pojednávaní uviedla, že holandské konanie sa neuplatnilo správne.

116. Pripustiť, že by sa rozsudok vyhlásený za týchto podmienok mal vykonať v štáte, v ktorom sa o výkon žiada, ak bola spoločnosť SEMIS len informovaná o jeho existencii a nepodala opravný prostriedok, by značne obmedzilo dosah dvojitého preskúmania dodržiavania práva na obhajobu a podľa môjho názoru by viedlo k tomu, že by sa žalovanému nezúčastnenému na konaní uložili nadmerné povinnosti, ktoré prekračujú rámec povinností, ktoré možno legitímne očakávať od žalovaného, ktorý postupuje s obvyklou starostlivosťou.

117. Preto navrhujem odpovedať na položené otázky tak, že článok 34 bod 2 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje a podľa ktorej dôvod neuznania založený na porušení práva na obhajobu, sa neuplatní, ak žalovaný nezúčastnený na konaní opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok, keď tak mohol urobiť, vyžaduje, aby mu bol tento rozsudok doručený.

IV – Návrh

118. S ohľadom na všetky tieto úvahy Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Oberster Gerichtshof, odpovedal takto:

Článok 34 bod 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú stanovuje a podľa ktorej dôvod neuznania založený na porušení práva na obhajobu, sa neuplatní, ak žalovaný nezúčastnený na konaní opomenul začať konanie, v ktorom by napadol rozsudok, keď tak mohol urobiť, vyžaduje, aby mu bol tento rozsudok doručený.