ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V rámci uplatnenia kritéria súkromného investora je totiž potrebné určiť, či by dotknuté opatrenia mohli byť prijaté investorom, ktorý hodlá v dlhšom či kratšom časovom horizonte realizovať zisk.

Zákonná záruka, ktorá obsahuje povinnosť štátnych orgánov, konkrétne regionálnych, zasiahnuť v prípade platobnej neschopnosti alebo likvidácie predmetnej úverovej inštitúcie a podľa ktorej majú veritelia úverových inštitúcií priamy nárok voči verejnému orgánu, ručiteľovi, v prípade, že úverová inštitúcia je v situácii likvidácie alebo platobnej neschopnosti a hodnota majetku uvedenej inštitúcie nestačí na to, aby boli uspokojené ich pohľadávky, nebola poskytnutá za obvyklých trhových podmienok, a preto nemôže byť zohľadnená pri posúdení správania vnútroštátnych orgánov podľa zásady súkromného investora v trhovej ekonomike.

Trhová cena zodpovedá najvyššej cene, ktorú je súkromný investor konajúci za obvyklých podmienok hospodárskej súťaže ochotný za podnik zaplatiť v stave, v akom sa nachádza. Na účely overenia tejto ceny môžu vnútroštátne orgány zohľadniť najmä použitú formu prevodu, napríklad formu verejnej súťaže, ktorá sa považuje za takú, že zabezpečí predaj za trhových podmienok, alebo prípadný znalecký posudok vyhotovený v rámci postúpenia. Keď chce teda verejný orgán predať podnik, ktorý mu patrí, a použije na to otvorenú a transparentnú verejnú súťaž neviazanú na ďalšie podmienky, možno sa domnievať, že trhová cena zodpovedá najvyššej ponuke, a to za predpokladu, že sa preukáže po prvé, že táto ponuka má charakter záväzku a je dôveryhodná, a po druhé, že zohľadnenie iných ekonomických faktorov než cena nie je dôvodné. Za takýchto podmienok totiž Komisii nemohlo byť uložené, aby použila iné prostriedky na účely overenia trhovej ceny, akými sú nezávislé znalecké posudky. Okrem toho najvyššia ponuka predložená v rámci nezákonnej verejnej súťaže z dôvodu protiprávnych podmienok môže aj napriek tomu zodpovedať trhovej cene, ak nedostatky týkajúce sa podmienok verejnej súťaže nemali vplyv na výšku tejto ponuky, ktorý by vyvolal jej zníženie.

Navyše súkromný predávajúci v trhovom hospodárstve sa v zásade rozhodne pre ponuku na kúpu, ktorá je najvyššia, ak má táto ponuka silu záväzku a je vierohodná, a to nezávisle od dôvodov, ktoré potenciálneho kupujúceho viedli k podaniu uvedenej ponuky. Z pohľadu takéhoto súkromného predávajúceho totiž nie sú rozhodujúce dôvody, ktoré viedli určitého uchádzača k predloženiu ponuky v určitej výške. Ak je podnik nadobudnutý za najvyššiu cenu, ktorú je súkromný investor konajúci za obvyklých podmienok hospodárskej súťaže ochotný za túto spoločnosť zaplatiť v stave, v akom sa nachádza, potom bola táto spoločnosť ocenená vo všetkých ohľadoch za trhovú cenu a nemožno sa domnievať, že kupujúci bol zvýhodnený vo vzťahu k ostatným hospodárskym subjektom na trhu.

(pozri body 92 ‑ 96, 99, 114, 117)
Právo Únie, tak ako vyplýva najmä zo smernice 77/799 o vzájomnej pomoci príslušných orgánov členských štátov v oblasti priamych daní a dane poistnej prémie a zo základného práva byť vypočutý, sa má vykladať v tom zmysle, že daňovníkovi určitého členského štátu nepriznáva ani právo byť informovaný o žiadosti tohto štátu o pomoc adresovanej inému členskému štátu najmä na účely overenia údajov, ktoré tento daňovník poskytol v rámci svojho priznania k dani z príjmov, ani právo podieľať sa na formulácii žiadosti adresovanej dožiadanému členskému štátu, ani právo zúčastniť sa na výsluchu svedkov, ktorý tento štát uskutočnil.

V rámci daňovej kontroly treba totiž rozlišovať fázu vyšetrovania, počas ktorej sa zhromažďujú informácie a do ktorej patrí aj žiadosť daňovej správy o informácie adresovaná inej daňovej správe, od kontradiktórnej fázy medzi daňovou správou a daňovníkom, s ktorým sa táto daňová správa kontaktuje, ktorá sa začína tým, že daňovníkovi sa zašle opravný daňový výmer. Keďže žiadosť o pomoc, ktorú podala daňová správa na základe smernice 77/799, patrí do postupu zhromažďovania informácií, tento správny orgán nemá povinnosť informovať o tom daňovníka a získať jeho stanovisko. To isté platí aj v prípade odpovede, ktorú poskytla dožiadaná daňová správa, a predbežných šetrení, ktoré táto daňová správa vykonala, vrátane výsluchu svedkov.

(pozri body 40 – 43, 46, bod 1 výroku)
Článok 345 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa zákaz privatizácie členským štátom, podľa ktorého akcie prevádzkovateľa distribučnej sústavy elektrickej energie alebo plynu, ktorý pôsobí na území tohto štátu, môžu priamo alebo nepriamo vlastniť výlučne verejné orgány určené vnútroštátnou právnou úpravou. Tento výklad však neznamená, že článok 63 ZFEÚ sa neuplatňuje na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá zakazuje privatizáciu prevádzkovateľa distribučnej sústavy elektrickej energie alebo plynu alebo ktorá tiež zakazuje na jednej strane prepojenie vo forme vlastníckych vzťahov alebo kontroly medzi spoločnosťami, ktoré sú súčasťou skupiny, do ktorej patrí prevádzkovateľ distribučnej sústavy elektrickej energie alebo plynu pôsobiaci na území tohto štátu, a spoločnosťami patriacimi do skupiny, ktorej súčasťou je podnik, ktorý na tomto istom území vyrába, dodáva alebo predáva elektrickú energiu alebo plyn, ako aj na druhej strane vykonávanie úkonov alebo činností, ktoré by mohli byť v rozpore so záujmom správy dotknutej sústavy týmto prevádzkovateľom alebo skupinou, do ktorej patrí.

Na jednej strane totiž článok 345 ZFEÚ vyjadruje zásadu neutrality Zmlúv vo vzťahu k úprave vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských štátoch. V tejto súvislosti Zmluvy v zásade nebránia ani znárodneniu podnikov, ani ich privatizácii. Z toho vyplýva, že zákaz privatizácie, ktorý bráni tomu, aby akcie prevádzkovateľa distribučnej sústavy elektrickej energie alebo plynu, ktorý pôsobí na území členského štátu, vlastnila súkromná osoba, spadá do pôsobnosti článku 345 ZFEÚ. Účelom tohto ustanovenia však nie je to, aby sa vlastnícke vzťahy existujúce v členských štátoch vyňali z pôsobnosti základných pravidiel Zmluvy o FEÚ, najmä pravidla zákazu diskriminácie, slobody usadiť sa alebo voľného pohybu kapitálu.

Na druhej strane zákaz privatizácie, ktorý znamená, že žiaden súkromný investor nemôže nadobudnúť akcie alebo podiely na základnom imaní prevádzkovateľa distribučnej sústavy elektrickej energie alebo plynu pôsobiaceho na území príslušného členského štátu, a ktorý okrem iného zahŕňa zákaz skupiny alebo zákaz činností, ktoré by mohli byť v rozpore so správou sústavy, ktoré bránia alebo ukladajú kvalitatívne obmedzenia pokiaľ ide o cezhraničné investície, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 63 ZFEÚ.

(pozri body 29, 30, 33, 34, 36 – 38, 43 – 48, bod 1 výroku)
Články 3 a 9 smernice 2001/24 o reorganizácii a likvidácii úverových inštitúcií sa majú vykladať v tom zmysle, že také reorganizačné opatrenia alebo opatrenia na likvidáciu prijaté zákonodarcom, na základe ktorých podliehajú úverové inštitúcie, na ktoré sa vzťahuje moratórium, osobitnému režimu vykazujúcemu niektoré účinky spojené s likvidáciou, sa majú považovať za opatrenia prijaté správnym alebo súdnym orgánom v zmysle týchto článkov smernice 2001/24, keďže uvedené prechodné ustanovenia vyvolávajú účinky iba prostredníctvom súdnych rozhodnutí priznávajúcich finančnej inštitúcii moratórium.

Práve reorganizačné opatrenia a opatrenia na likvidáciu prijaté správnymi alebo súdnymi orgánmi domovského členského štátu sú totiž predmetom uznávania na základe smernice 2001/24 s účinkami, ktoré im priznáva právo tohto členského štátu. Účinky, ktoré môžu vyvolať reorganizačné opatrenia a opatrenia na likvidáciu prijaté správnymi alebo súdnymi orgánmi domovského členského štátu v ostatných členských štátoch Únie, sú v súlade s článkom 3 ods. 2 druhým pododsekom a článkom 9 ods. 1 druhým pododsekom smernice 2001/24 určené právom domovského členského štátu. Vzhľadom na to uvedená smernica nebráni tomu, aby tento členský štátu upravil, a to aj so spätnou účinnosťou, zákonný režim týchto opatrení.

Okrem toho, ako vyplýva z tých istých ustanovení, v rámci systému stanoveného smernicou 2001/24 sa reorganizačné opatrenia a opatrenia na likvidáciu domovského členského štátu uznávajú bez akýchkoľvek ďalších formálnych požiadaviek. Uvedená smernica predovšetkým nepodmieňuje uznanie reorganizačných opatrení a opatrení na likvidáciu podmienkou možnosti podať proti nim opravný prostriedok. Rovnako podľa uvedeného článku 3 ods. 2 druhého pododseku uvedenej smernice ani hostiteľský členský štát nemôže toto uznanie viazať na splnenie takejto podmienky, ak ju prípadne stanovuje jeho vnútroštátna právna úprava.

(pozri body 28, 30, 38, 40, 42, bod 1 výroku)
V rámci systému právomocí Únie musí byť voľba právneho základu aktu Únie založená na objektívnych prvkoch, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania, medzi ktoré patrí predovšetkým cieľ a obsah aktu. Keď preskúmanie dotknutého aktu preukáže, že akt sleduje dvojaký účel alebo obsahuje dve zložky a jednu z nich možno určiť za hlavnú alebo prevažujúcu, pričom tá druhá má len vedľajší význam, tento akt treba zakladať len na jednom právnom základe, a síce na tom, ktorý sa týka hlavného alebo prevažujúceho účelu alebo zložky.

V tomto ohľade rozhodnutie 2011/853 o podpise Európskeho dohovoru o právnej ochrane služieb založených na podmienenom prístupe alebo pozostávajúcich z podmieneného prístupu v mene Európskej únie sleduje predovšetkým cieľ majúci špecifickú súvislosť so spoločnou obchodnou politikou, ktorý na účely prijatia tohto rozhodnutia vyžaduje použitie právneho základu tvoreného článkom 207 ods. 4 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 5 ZFEÚ a ktorý okrem iného znamená, že podpis dohovoru v mene Únie spadá podľa článku 3 ods. 1 písm. e) ZFEÚ do jej výlučnej právomoci. Zlepšenie podmienok fungovania vnútorného trhu sa naopak javí ako vedľajší cieľ uvedeného rozhodnutia, ktorý neodôvodňuje, že toto rozhodnutie je založené na článku 114 ZFEÚ.

Akt Únie totiž spadá do spoločnej obchodnej politiky, ak sa špecificky týka medzinárodného obchodu tým, že jeho účelom je najmä podporovať, uľahčovať alebo upravovať tieto obchodné vzťahy a má na ne priamy a bezprostredný účinok. Z toho vyplýva, že do oblasti spoločnej obchodnej politiky môžu patriť len akty Únie, ktoré majú špecifickú súvislosť s medzinárodným obchodom. Zatiaľ čo cieľom smernice 98/84 o právnej ochrane služieb založených na podmienenom prístupe alebo pozostávajúcich z podmieneného prístupu je v tomto ohľade zabezpečiť primeranú právnu ochranu dotknutých služieb na úrovni Únie na účely podpory obchodu s týmito službami v rámci vnútorného trhu, rozhodnutie 2011/853 tým, že povoľuje podpis dohovoru v mene Únie, smeruje k zavedeniu podobnej ochrany na území európskych štátov, ktoré nie sú členmi Únie, aby sa tak v týchto európskych štátoch podporilo poskytovanie uvedených služieb poskytovateľmi z Únie. Takýto cieľ, ktorý sa s ohľadom na odôvodnenia napadnutého rozhodnutia v spojení s dohovorom javí ako hlavný cieľ tohto rozhodnutia, tak predstavuje špecifickú súvislosť s medzinárodným obchodom týkajúcim sa uvedených služieb, ktorá môže odôvodniť jeho zaradenie do oblasti spoločnej obchodnej politiky.

(pozri body 52, 53, 57, 58, 64, 65, 76)
Formálne prebratie predpisov smernice do výslovného a špecifického právneho ustanovenia sa nevyžaduje vždy, keďže na vykonanie smernice môže v závislosti od jej obsahu postačovať všeobecný právny rámec. Osobitne existencia všeobecných zásad ústavného alebo správneho práva môže spôsobiť nadbytočnosť prebratia osobitnými legislatívnymi alebo správnymi opatreniami, no pod podmienkou, že tieto zásady garantujú skutočne úplné uplatňovanie smernice vnútroštátnymi správnymi orgánmi a že v prípade, keď majú predmetné ustanovenia smernice za cieľ vznik práv jednotlivých osôb, je právna situácia vyplývajúca z týchto zásad dostatočne presná a jasná a oprávnené osoby sú schopné poznať svoje práva v plnom rozsahu a prípadne sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi.

Členský štát si tým, že neprijal všetky potrebné opatrenia na prebratie článku 4 ods. 8, článku 7 ods. 2, článku 10 ods. 1 a 2, ako aj oddielu 1.3 a pododdielu 1.4.1 bodov i) až iii) prílohy V smernice 2000/60, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia Spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva, na ktorú odkazuje jej článok 8 ods. 2 tejto smernice, v súvislosti s povodiami vnútri spoločenstiev s výnimkou vymedzeného autonómneho spoločenstva, ako aj článku 7 ods. 2 a článku 10 ods. 1 a 2 tej istej smernice v súvislosti s povodiami vnútri spoločenstiev v tomto autonómnom spoločenstve, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

V tejto súvislosti sa dotknutý členský štát nemôže odvolávať na doplňujúcu doložku svojej Ústavy, podľa ktorej, ak autonómne spoločenstvá nevyužili svoju zákonodarnú právomoc, použije sa vnútroštátna právna úprava, pretože táto právna úprava výslovne obmedzuje svoju pôsobnosť len na povodia vnútri spoločenstiev. Výklad, ktorý by rozšíril použitie tejto právnej úpravy povodia vnútri spoločenstiev, by mal za následok vytvorenie právnej situácie, ktorá by nespĺňala požiadavky jasnosti a presnosti, ktoré musia charakterizovať vnútroštátne opatrenia na prebratie, a to o to viac, ak existuje neistota v práve dotknutého členského štátu, pokiaľ ide o dosah doplňujúcej doložky ako nástroja na zabezpečenie vykonania práva Únie.

(pozri body 30 – 35, bod 1 výroku)
Právo Únie nebráni tomu, aby bola koncesia na službu vo verejnom záujme týkajúcu sa diela udelená bez zadávacieho konania, pokiaľ toto udelenie zodpovedá zásade transparentnosti, ktorej dodržanie bez toho, aby to nevyhnutne znamenalo povinnosť pristúpiť k zadávaciemu konaniu, musí umožniť podniku nachádzajúcemu sa na území iného členského štátu, ako je členský štát, do pôsobnosti ktorého patrí zadávateľ, prístup k primeraným informáciám o tejto koncesii pred jej udelením tak, aby mal tento podnik možnosť prejaviť svoj záujem o získanie uvedenej koncesie, pokiaľ by si to želal, pričom takéto preverenie prináleží vnútroštátnemu súdu.

Keďže totiž koncesia môže zaujať aj podnik, ktorý sa nachádza v inom členskom štáte, ako je ten, do pôsobnosti ktorého patrí zadávateľ, zadanie tejto koncesie podniku nachádzajúcemu sa v poslednom uvedenom členskom štáte predstavuje v prípade neexistencie akejkoľvek transparentnosti nerovné zaobchádzanie v neprospech podnikov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte. V prípade neexistencie akejkoľvek transparentnosti totiž podniky nachádzajúce sa v týchto iných členských štátoch nemajú žiadnu skutočnú možnosť prejaviť svoj záujem o získanie predmetnej koncesie. Taký rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je hlavne v neprospech podnikov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte, predstavuje, pokiaľ nie je odôvodnený objektívnymi okolnosťami, nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ktorá je podľa článkov 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ zakázaná.

V tejto súvislosti okolnosť, že koncesia nie je spôsobilá ani vytvárať významné čisté príjmy, ani poskytovať neopodstatnenú výhodu podniku alebo verejnému subjektu, sama osebe neumožňuje dospieť k záveru, že táto koncesia nemá hospodársky význam pre podniky nachádzajúce sa v iných členských štátoch, ako je členský štát, do pôsobnosti ktorého patrí zadávateľ. Podnik totiž môže v rámci ekonomickej stratégie smerujúcej k rozšíreniu časti jeho aktivít do iného členského štátu prijať taktické rozhodnutie uchádzať sa o udelenie koncesie v tomto členskom štáte napriek skutočnosti, že táto koncesia nie je ako taká spôsobilá vytvárať primeraný zisk, pretože nemenej platí, že táto príležitosť mu môže umožniť vstúpiť na trh uvedeného štátu a dať na ňom o sebe vedieť s cieľom prípravy jeho budúcej expanzie.

(pozri body 47, 48, 51, 52, bod 4 výroku)
Články 3 a 4 nariadenia č. 320/2006, ktorým sa stanovuje dočasný režim pre reštrukturalizáciu cukrovarníckeho priemyslu v Spoločenstve a ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1290/2005 o financovaní spoločnej poľnohospodárskej politiky, a článok 4 nariadenia č. 968/2006, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá implementácie nariadenia č. 320/2006, sa majú vykladať v tom zmysle, že na účely týchto článkov pojem výrobné zariadenia zahŕňa silá určené na skladovanie cukru príjemcu pomoci, a to bez ohľadu na skutočnosť, že sú využívané aj iným spôsobom. Takýto pojem nezahŕňa silá využívané výlučne na skladovanie cukru vyrobeného v rámci kvóty, ktorý v nich uložili iní výrobcovia alebo ktorý bol od nich kúpený, ani silá využívané iba na balenie cukru do priameho alebo vonkajšieho obalu na účely jeho uvádzania na trh. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby to posúdil podľa okolností konkrétneho prípadu vzhľadom na technické vlastnosti dotknutých síl alebo ich skutočné využitie.

(pozri bod 35, bod 1 výroku)
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku tým, že vzal do úvahy ex offo žalobný dôvod, podľa ktorého oslobodenia od spotrebných daní z minerálnych olejov používaných ako palivo na výrobu oxidu hlinitého, ktoré poskytli členské štáty, neboli pripísateľné členským štátom, ale Únii, a z tohto dôvodu nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.

Žalobný dôvod založený na porušení článku 87 ods. 1 ES z dôvodu nepripísateľnosti predmetného opatrenia štátu teda nemôže byť vzatý do úvahy ex offo.

Z pravidiel upravujúcich konanie na súdoch Únie, najmä z článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, vyplýva, že spor je v zásade určený a vymedzený účastníkmi konania a že súd Únie nemôže rozhodovať ultra petita. Hoci niektoré žalobné dôvody, akými sú neexistencia alebo nedostatok odôvodnenia rozhodnutia, ktorého zrušenie sa žiada, patriace medzi podstatné formálne náležitosti, môžu či dokonca musia byť vzaté do úvahy ex offo, naproti tomu žalobný dôvod týkajúci sa materiálnej zákonnosti uvedeného rozhodnutia, patriaci medzi porušenia Zmlúv alebo každého právneho predpisu týkajúceho sa ich vykonania v zmysle článku 263 ZFEÚ, môže súd Únie preskúmať len vtedy, ak ho uvádza žalobca.

Postup stanovený v článku 8 ods. 4 smernice 92/81 o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych olejov, ktorý Rade priznáva právomoc na návrh Komisie ktorémukoľvek členskému štátu jednomyseľne povoliť zavedenie ďalších oslobodení od dane alebo daňových úľav, ktoré nie sú upravené v uvedenej smernici, a to z dôvodov osobitných politík, má odlišný účel a pôsobnosť než režim zavedený v článku 88 ES.

Zmluva tým, že v článku 88 ES zriadila stále skúmanie a kontrolu pomoci Komisiou, predpokladá, že zistenie prípadnej nezlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom vyplýva pri preskúmaní Všeobecným súdom a Súdnym dvorom z príslušného konania, za ktorého uplatnenie je zodpovedná táto inštitúcia. Články 87 ES a 88 ES vyhradzujú Komisii ústrednú úlohu pri uznaní prípadnej nezlučiteľnosti pomoci. Právomoc, ktorú má Rada v oblasti štátnej pomoci na základe článku 88 ods. 2 tretieho pododseku ES, má ako taká charakter výnimky, z čoho vyplýva, že sa musí nevyhnutne vykladať reštriktívne.

Vzhľadom na to rozhodnutie Rady, ktorým sa členskému štátu v súlade s článkom 8 ods. 4 smernice 92/81 povoľuje zaviesť oslobodenie od spotrebných daní, nemôže mať za následok to, že by sa Komisii bránilo vo výkone právomocí, ktoré jej zveruje Zmluva, a v dôsledku toho ani začatiu postupu upravenému v článku 88 ES na účely posúdenia, či toto oslobodenie predstavuje štátnu pomoc, a ak je to potrebné, ani prijatiu na konci tohto postupu rozhodnutia o nariadení vrátenia uvedenej pomoci.

(pozri body 47 – 49)
Článok 45 ZFEÚ a článok 7 ods. 1 nariadenia č. 492/2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa na účely určenia dňa, ktorý je rozhodujúci na postup zamestnancov samosprávneho celku do vyšších platových stupňov v ich triede, zohľadnia v plnom rozsahu obdobia zamestnania, počas ktorých boli zamestnanci nepretržite v služobnom pomere s týmto samosprávnym celkom, zatiaľ čo všetky ostatné obdobia zamestnania sa zohľadnia len čiastočne.

Takáto právna úprava totiž môže brániť voľnému pohybu pracovníkov, čo v zásade článok 45 ZFEÚ a článok 7 ods. 1 nariadenia č. 492/2011 zakazuje.

Takáto právna úprava môže byť prípustná iba vtedy, ak sleduje legitímne ciele obsiahnuté v Zmluve alebo ak je odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. V takom prípade však ešte treba, aby jej uplatnenie zabezpečilo uskutočnenie predmetného cieľa a nešlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.

Z tohto hľadiska aj za predpokladu, že táto právna úprava skutočne sleduje cieľ udržať si pracovníkov zo strany ich zamestnávateľov, a aj keď nemožno vylúčiť, že by taký cieľ mohol predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, vzhľadom na povahu uvedenej právnej úpravy sa v nej obsiahnutá prekážka nezdá byť vhodná na zabezpečenie uskutočnenia tohto cieľa, pretože cieľom tejto právnej úpravy je umožnenie mobility vo vnútri skupiny rôznych zamestnávateľov a nie je zameraný na odmeňovanie vernosti zamestnanca voči určitému zamestnávateľovi.

Okrem toho nemožno pripustiť, aby cieľ zjednodušenia administratívy, ktorý je zameraný len na uľahčenie úloh, ktoré plní verejná správa, predovšetkým zjednodušenie výpočtov, ktoré treba uskutočniť, bol naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť obmedzenie takej základnej slobody, akou je voľný pohyb pracovníkov zaručený článkom 45 ZFEÚ. Okrem toho úvaha, že takéto zjednodušenie môže znížiť administratívne náklady, je čisto ekonomická a nemôže predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu.

Napokon v rozsahu, v akom je cieľom predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy zabezpečiť väčšiu transparentnosť z hľadiska určenia dňa, ktorý je rozhodujúci na účely postupu do vyšších platových stupňov, táto právna úprava ide v každom prípade nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa. Želaná transparentnosť by totiž mohla byť zaručená prostredníctvom opatrení, ktoré nebránia voľnému pohybu pracovníkov, akým je napríklad vypracovanie a zverejnenie, resp. šírenie vopred určených a nediskriminačných kritérií na posudzovanie dĺžky príslušnej odbornej praxe na účely postupu do vyšších platových stupňov pomocou vhodných prostriedkov.

(pozri body 35, 36, 38, 40, 42 – 45 a výrok)
V rámci žiadosti o prevod práv na dôchodok získaných na základe predchádzajúcich činností vo vnútroštátnom dôchodkovom systéme do dôchodkového systému Únie treba na účely zabezpečenia koordinácie vnútroštátnych dôchodkových systémov a dôchodkového systému Únie vykonať dva nadväzujúce úkony, pričom druhý z nich spočíva v prepočítaní kapitálovej hodnoty práv na dôchodok získaných vo vnútroštátnom dôchodkovom systéme na počet odpracovaných rokov započítateľných v dôchodkovom systéme Únie. Toto prepočítanie vykonávajú inštitúcie Únie v súlade so všeobecnými vykonávacími ustanoveniami k článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku, ktoré stanovia tieto inštitúcie. Tento úkon upravuje právo Únie. Naproti tomu prvý úkon patrí do výlučnej právomoci vnútroštátnych orgánov spravujúcich dôchodkový systém, do ktorého patrila dotknutá osoba pred vstupom do služieb Únie, pričom prostredníctvom tohto úkonu sa na základe príslušných právnych predpisov dotknutého členského štátu stanovuje kapitálová hodnota práv na dôchodok získaných vo vnútroštátnom dôchodkovom systéme. Z článku 48 ZFEÚ a článku 153 ods. 4 ZFEÚ vyplýva, že právo členských štátov definovať základné zásady svojho systému sociálneho zabezpečenia je uznané v práve Únie.

(pozri body 28 – 30)