Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JEAN RICHARD DE LA TOUR

prednesené 17. novembra 2022 ( )

Vec C‑556/21

Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

za účasti

E. N.,

S. S.

a

J. Y.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Štátna rada, Holandsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Určovacie kritériá a mechanizmy – Odvolanie podané proti rozhodnutiu o odovzdaní vydanému vo vzťahu k žiadateľovi o azyl – Lehota na odovzdanie – Pozastavenie lehoty na uskutočnenie odovzdania“





I. Úvod

1. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 27 ods. 3 a článku 29 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov( ).

2. Tento návrh bol podaný v rámci sporov medzi E. N., S. S. a J. Y., žiadateľmi o medzinárodnú ochranu, a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko; ďalej len „štátny tajomník“), ktorých predmetom sú rozhodnutia, ktoré prijal štátny tajomník, o zamietnutí ich žiadostí o medzinárodnú ochranu bez posúdenia a ich odovzdaní do iných členských štátov. Príslušné prvostupňové súdy zrušili tieto rozhodnutia. Štátny tajomník podal odvolanie proti týmto rozsudkom a v rámci návrhu na vydanie predbežných opatrení okrem iného navrhol, aby sa lehota na odovzdanie týchto žiadateľov o medzinárodnú ochranu pozastavila, pričom tomuto návrhu sa vyhovelo.

3. Prejednávaná vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť spresniť pravidlá počítania lehoty, v ktorej musí dožadujúci členský štát odovzdať žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu.

4. Táto vec súvisí s vecou Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Lehota na odovzdanie – Obchodovanie s ľuďmi) (C‑338/21), ktorú prejednáva Súdny dvor a v ktorej vzniká otázka, či sa lehota na odovzdanie stanovená v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III (ďalej len „lehota na odovzdanie“) pozastaví, ak dotknutá osoba podala súbežne so žiadosťou o medzinárodnú ochranu návrh na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o vydanie povolenia na dočasný pobyt uvedeného v článku 8 smernice 2004/81/ES( ).

5. Napriek tomu, že Raad van State (Štátna rada, Holandsko) sa v týchto dvoch veciach pýta na dôsledky odkladu výkonu rozhodnutia o odovzdaní pre počítanie lehoty na odovzdanie ako takej, konkrétne otázky, ktoré sa kladú, sú odlišné. Preto v uvedených veciach prednesiem samostatné návrhy, a to v ten istý deň.

6. V týchto návrhoch na základe svojej analýzy navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol, že článok 27 ods. 3 a článok 29 nariadenia Dublin III sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ sa dožadujúci členský štát rozhodol uplatniť článok 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia a pokiaľ žiadateľ o medzinárodnú ochranu nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa tohto ustanovenia, odvolací súd nemôže počas prejednávania veci na návrh príslušného orgánu tohto členského štátu nariadiť predbežné opatrenie, ktoré má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

7. Podľa článku 1 nariadenia Dublin III toto nariadenie stanovuje kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanú v jednom z členských štátov štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti. Odôvodnenia 4, 5 a 19 tohto nariadenia v tejto súvislosti stanovujú:

„(4) V záveroch [Európskej rady prijatých na jej mimoriadnom zasadnutí v] Tampere [v dňoch 15. a 16. októbra 1999] sa… konštatuje, že spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.

(5) Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.

…

(19) S cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb by sa mali v súvislosti s rozhodnutiami o odovzdaní do zodpovedného členského štátu stanoviť právne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy predovšetkým v súlade s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie. S cieľom zabezpečiť dodržanie medzinárodného práva by mal účinný prostriedok nápravy voči takýmto rozhodnutiam zahŕňať preskúmanie uplatňovania tohto nariadenia, ako aj právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva.“

8. Článok 27 ods. 3 a 4 nariadenia Dublin III stanovuje:

„3. Na účely odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve stanovia, že:

a) na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území daného členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania, alebo

b) odovzdanie sa automaticky odkladá a tento odklad zanikne po určitom primeranom období, počas ktorého má súd po podrobnom a prísnom preskúmaní rozhodnúť o tom, či má odvolanie alebo preskúmanie odkladný účinok, alebo

c) dotknutá osoba môže v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania. Členské štáty zabezpečia, aby bol k dispozícii účinný opravný prostriedok, a to odkladom odovzdania do prijatia rozhodnutia o prvej žiadosti o odklad. Každé rozhodnutie o tom, či sa výkon rozhodnutia o odovzdaní odloží, sa prijme v primeranej lehote, ktorá zároveň umožní podrobné a prísne preskúmanie žiadosti o odklad. V rozhodnutí o tom, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa neodloží, sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá.

4. Členské štáty môžu stanoviť, že príslušné orgány môžu bez návrhu rozhodnúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa odloží do prijatia rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní.“

9. Článok 29 ods. 1 prvý pododsek a článok 29 ods. 2 tohto nariadenie znejú:

„1. Odovzdanie žiadateľa… zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.

…

2. Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.“

B. Holandské právo

10. § 8:81 ods. 1 Algemene wet bestuursrecht (všeobecný zákon o správnom práve)( ) zo 4. júna 1992 stanovuje:

„Ak sa podá žaloba proti rozhodnutiu na správnom súde, alebo ak sa pred podaním prípadnej žaloby na správnom súde podá návrh na preskúmanie…, sudca správneho súdu poverený rozhodovaním o predbežných opatreniach, ktorý je alebo sa môže stať príslušným v konaní vo veci samej, môže na základe návrhu nariadiť predbežné opatrenia, ak je to vzhľadom na predmetné záujmy z dôvodu naliehavosti nevyhnutné.“

11. Podľa § 8:108 ods. 1 tohto zákona:

„Pokiaľ v tejto hlave nie je stanovené niečo iné, hlavy 8.1 až 8.3 sa primerane uplatnia na odvolanie…“.

III. Skutkové okolnosti sporov vo veci samej a prejudiciálna otázka

12. E. N., S. S. a J. Y. podali v Holandsku 12. júla 2019, 7. októbra 2019 a 22. novembra 2020 žiadosti o medzinárodnú ochranu. Štátny tajomník požiadal orgány iných členských štátov, aby tieto osoby prevzali alebo prijali späť. Tieto orgány 27. októbra 2019, 20. novembra 2019 a 19. januára 2021 výslovne alebo konkludentne akceptovali tieto dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť.

13. Štátny tajomník 9. januára 2020, 8. februára 2020 a 16. februára 2021 rozhodol, že žiadosti o medzinárodnú ochranu sa bez posúdenia zamietnu, z dôvodu, že za posúdenie týchto žiadosti sú zodpovedné orgány iných členských štátov, a že osoby E. N., S. S. a J. Y. treba odovzdať týmto orgánom. E. N., S. S. a J. Y. podali proti týmto rozhodnutiam žaloby o neplatnosť. Z vyhlásení oprávnených subjektov na pojednávaní vyplýva, že tieto osoby nepožiadali o odklad výkonu uvedených rozhodnutí do vydania rozhodnutia o žalobách, ktoré podali.( )

14. Prvostupňové súdy 25. februára 2020, 16. septembra 2020( ) a 1. apríla 2021 zrušili rozhodnutia o zamietnutí žiadostí o medzinárodnú ochranu bez posúdenia, ako aj rozhodnutia o odovzdaní a uložili štátnemu tajomníkovi povinnosť opäť rozhodnúť o žiadostiach o medzinárodnú ochranu, ktoré podali E. N., S. S. a J. Y.

15. Štátny tajomník sa odvolal proti týmto rozsudkom na Raad van State (Štátna rada). Spolu s týmito odvolaniami podal návrhy na vydanie predbežných opatrení, ktorými sa jednak domáhal, aby bol oslobodený od povinnosti opäť rozhodnúť o žiadostiach o medzinárodnú ochranu, kým sa nerozhodne o odvolaní, a jednak navrhol pozastaviť lehotu na odovzdanie. Vnútroštátny súd 17. marca 2020, 16. novembra 2020 a 28. mája 2021 vyhovel týmto návrhom.

16. Vnútroštátny súd spresňuje, že ak treba dospieť k záveru, že článok 27 ods. 3 a článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III bránia tomu, aby sa v odvolacom konaní vyhovelo návrhu štátneho tajomníka na vydanie predbežných opatrení, ktorým sa navrhuje pozastaviť lehotu na odovzdanie, bude musieť konštatovať, že lehota na odovzdanie uplynula, a preto sa Holandské kráľovstvo stalo zodpovedným za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu, ktoré podali E. N., S. S. a J. Y.

17. Tento súd pripomína, že Holandské kráľovstvo sa rozhodlo vykonať článok 27 ods. 3 písm. c) nariadenia Dublin III, podľa ktorého má dotknutá osoba právo v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania.

18. Vnútroštátny súd sa domnieva, že riešenie, podľa ktorého články 27 a 29 nariadenia Dublin III bránia tomu, aby sa v odvolacom konaní vyhovelo návrhu štátneho tajomníka na vydanie predbežných opatrení, ktorým sa navrhuje pozastaviť lehotu na odovzdanie, by mohlo byť odôvodnené jednak definíciou pojmu „dotknutá osoba“ v zmysle článku 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia a jednak cieľom týkajúcim sa rýchleho určenia členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu.

19. Poukazuje však na okolnosti, ktoré podľa jeho názoru odôvodňujú záver, že uvedené nariadenie nebráni tomu, aby sa v odvolacom konaní vyhovelo návrhu štátneho tajomníka na vydanie predbežných opatrení, ktorým sa navrhuje pozastaviť lehotu na odovzdanie.

20. Po prvé vnútroštátny súd z rozsudku z 26. septembra 2018, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Odkladný účinok odvolania)( ), vyvodzuje, že ak smernica stanovuje povinnosť zabezpečiť, aby existoval účinný prostriedok nápravy, o ktorom rozhoduje prvostupňový súd, táto povinnosť nebráni tomu, aby sa zaviedlo druhostupňové súdne konanie alebo odvolacie konanie.

21. Po druhé vnútroštátny súd tvrdí, že hoci jedným z cieľov nariadenia Dublin III je rýchle určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, musí byť zaručený účinný prostriedok nápravy proti rozhodnutiam o odovzdaní do zodpovedného členského štátu, o ktorom rozhoduje súd. Dotknutá osoba by mohla z tohto dôvodu uprednostniť doplnkovú súdnu ochranu pred rýchlym určením zodpovedného členského štátu.

22. Podľa tohto súdu je cieľom takého výkladu zabrániť dvom nežiaducim situáciám, a to jednak tomu, aby bola dotknutá osoba odovzdaná do zodpovedného členského štátu, kým prebieha konanie o žalobe, a následne bola vrátená do dožadujúceho členského štátu, ak by bola žaloba dôvodná, a jednak tomu, aby dotknutá osoba mohla byť odovzdaná do zodpovedného členského štátu a aby lehota na odovzdanie uplynula počas odvolacieho konania, takže žiadosť o medzinárodnú ochranu by musel posúdiť dožadujúci členský štát, aj keby bola žaloba, ktorú podala dotknutá osoba, zamietnutá.

23. Po tretie uvedený súd sa domnieva, že štátny tajomník má tiež možnosť navrhnúť v odvolacom konaní, aby sa lehota na odovzdanie pozastavila. Opačné riešenie môže viesť k tomu, že štátny tajomník bude zbavený akejkoľvek konkrétnej možnosti podať odvolanie, keďže lehota na odovzdanie vždy nestačí na to, aby konajúci súd mohol rozhodnúť.

24. Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla o prerušení konania a položila Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Majú sa článok 27 ods. 3 a článok 29 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby v prípade, že právny poriadok členského štátu stanovuje pre veci, o aké ide v prejednávanom prípade, druhostupňové súdne konanie, odvolací súd počas prejednávania veci na návrh príslušného orgánu členského štátu nariadil predbežné opatrenie, ktoré má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie?“

25. Písomné pripomienky predložili E. N., S. S. a J. Y., holandská a nemecká vláda, ako aj Európska komisia.

26. Na spoločnom pojednávaní s vecou C‑338/21, ktorú prejednáva Súdny dvor, konanom 14. júla 2022 boli E. N., S. S. a J. Y., holandská vláda, ako aj Komisia vypočutí a najmä vyzvaní, aby odpovedali na otázky, ku ktorým sa mali ústne vyjadriť, položené Súdnym dvorom.

IV. Analýza

27. Vnútroštátny súd svojou prejudiciálnou otázkou v podstate žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či sa článok 27 ods. 3 a článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej praxi, podľa ktorej v prípade, že právny poriadok členského štátu stanovuje druhostupňové súdne konanie o odvolaniach proti rozhodnutiach o odovzdaní alebo návrhoch na preskúmanie týchto rozhodnutí, ktoré sú uvedené v tomto článku 27 ods. 3, odvolací súd môže počas prejednávania veci na návrh príslušného orgánu členského štátu nariadiť predbežné opatrenie, ktoré má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie.

28. Na účely zodpovedania otázok vnútroštátneho súdu je potrebné predovšetkým pripomenúť, že nariadenie Dublin III nestanovuje samotnú možnosť, aby vnútroštátny súd pozastavil šesťmesačnú lehotu, v ktorej musí dožadujúci členský štát odovzdať žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu.

29. Článok 27 ods. 3 tohto nariadenia naopak stanovuje možnosť, aby vnútroštátny súd buď ex offo( ), alebo na návrh dotknutej osoby( ) odložil výkon rozhodnutia o odovzdaní. Práve tento odklad má vplyv na počítanie lehoty na odovzdanie.

30. Podľa článku 29 ods. 1 uvedeného nariadenia totiž lehota na odovzdanie plynie v zásade od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby. Ak však dotknutá osoba podala proti rozhodnutiu o odovzdaní odvolanie alebo návrh na preskúmanie, táto lehota plynie od konečného rozhodnutia o tomto odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia odkladný účinok.

31. Toto posledné uvedené ustanovenie stanovuje tri spôsoby odkladu výkonu rozhodnutia o odovzdaní. Členské štáty musia stanoviť buď po prvé, že na základe odvolania proti tomuto rozhodnutiu získava dotknutá osoba právo zotrvať na území členského štátu, ktorý prijal uvedené rozhodnutie, až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania( ), čo má za následok, že odovzdanie nemožno vykonať, alebo po druhé, že po podaní odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní sa odovzdanie automaticky odkladá na určité primerané obdobie, počas ktorého súd rozhodne o tom, či má toto odvolanie odkladný účinok( ), alebo po tretie, že dotknutá osoba môže podať odvolanie, ktorým navrhne odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia o odvolaní proti tomuto rozhodnutiu( ). Zo vzájomného vzťahu medzi článkom 27 ods. 3 a článkom 29 ods. 1 nariadenia Dublin III vyplýva, že začiatok lehoty na odovzdanie možno odložiť na základe článku 29 ods. 1 uvedeného nariadenia len v prípade, ak sa povolil odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní jedným z troch spôsobov uvedených v článku 27 ods. 3 tohto nariadenia.

32. Je pritom potrebné poznamenať, že po prvé článok 27 ods. 3 nariadenia Dublin III nestanovuje, že príslušný orgán dožadujúceho členského štátu môže požiadať o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, a po druhé Holandské kráľovstvo si z troch alternatívnych spôsobov takého odkladu, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení, vybralo spôsob, podľa ktorého žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže podať odvolanie, ktorým navrhne taký odklad.( )

33. Holandský právny poriadok, o ktorý ide vo veci samej, však stanovuje, že po zrušení rozhodnutia o odovzdaní na prvom stupni môže príslušný správny orgán navrhnúť, aby sudca odvolacieho súdu poverený rozhodovaním o predbežných opatreniach určil, že tento orgán nie je povinný opäť rozhodnúť o žiadosti o medzinárodnú ochranu, kým sa nerozhodne o žalobe, a rozhodol, že lehota na odovzdanie je pozastavená, kým odvolací súd nerozhodne o žalobe, a to aj napriek tomu, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu nenavrhol odložiť výkon rozhodnutia o odovzdaní na prvom stupni alebo jeho návrh na taký odklad bol zamietnutý.

34. Preto je potrebné určiť, či vzhľadom na to, že Holandské kráľovstvo sa rozhodlo uplatniť článok 27 ods. 3 písm. c) nariadenia Dublin III a žiadateľ o medzinárodnú ochranu nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní na prvom stupni, článok 27 ods. 3 a článok 29 ods. 1 tohto nariadenia bránia takej právnej praxi.

35. Na tento účel pripomínam, že ustanovenia, ktoré sa nachádzajú v článku 27 ods. 3 a v článku 29 nariadenia Dublin III, majú vlastný účel.

36. Po prvé konania o prevzatie žiadateľov o medzinárodnú ochranu alebo o ich prijatie späť musia byť vedené pri dodržaní súboru záväzných lehôt, ku ktorým patrí šesťmesačná lehota, v ktorej musí dožadujúci členský štát odovzdať dotknutú osobu do zodpovedného členského štátu podľa článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III.( )

37. Tieto lehoty rozhodujúcim spôsobom prispievajú k dosiahnutiu cieľa rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu uvedeného v odôvodnení 5 tohto nariadenia, a to zabezpečením vykonávania postupov rozhodovania o prevzatí alebo prijatí späť bez zbytočného odkladu.( )

38. Po druhé normotvorca Únie chcel prijatím článku 27 ods. 3 uvedeného nariadenia posilniť procesné záruky priznané žiadateľovi o medzinárodnú ochranu( ) a konkrétne súdnu ochranu, na ktorú má tento žiadateľ nárok podľa článku 47 Charty základných práv( ).

39. Inak povedané, článok 27 ods. 3 nariadenia Dublin III priznáva dotknutej osobe možnosť dosiahnuť, aby ju príslušné orgány dožadujúceho členského štátu nemohli odovzdať do iného členského štátu, s cieľom poskytnúť jej dostatočnú súdnu ochranu.

40. Ako Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku z 29. januára 2009, Petrosian( ), zo vzájomného vzťahu medzi týmito cieľmi vyplýva, že na to, aby sa zosúladila účinná súdna ochrana dotknutých osôb s dodržaním záväzných lehôt uložených členským štátom, musí byť možné odložiť začiatok lehoty na odovzdanie, ktorá plynie od prijatia súdneho rozhodnutia, ktorým sa rozhodne o dôvodnosti konania a ktoré už nemôže brániť výkonu rozhodnutia o odovzdaní.

41. Odvtedy z ustálenej judikatúry vyplýva, že normotvorca Únie nemal v úmysle obetovať súdnu ochranu žiadateľov o medzinárodnú ochranu požiadavke rýchleho vybavenia ich žiadosti.( )

42. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti považujem za vhodné pripomenúť, že cieľ týkajúci sa rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu možno ohroziť odkladom začiatku lehoty na odovzdanie len v prípade, ak bol výkon rozhodnutia o odovzdaní odložený za podmienok stanovených v článku 27 ods. 3 nariadenia Dublin III s cieľom zaručiť žiadateľovi o medzinárodnú ochranu dostatočnú súdnu ochranu. Opravné prostriedky proti rozhodnutiam o odovzdaní sú teda stanovené len v prospech tohto žiadateľa a odklad výkonu týchto rozhodnutí, ktorý má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie, možno nariadiť len v jeho prospech.

43. Zastávam teda názor, že odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, ktorý nariadi odvolací súd na návrh príslušného orgánu dožadujúceho členského štátu, neumožňuje zaručiť žiadateľom o medzinárodnú ochranu účinnú súdnu ochranu.

44. V spore vo veci samej boli totiž na prvom stupni zrušené rozhodnutia o odovzdaní na základe návrhu, ktorý podali E. N., S. S. a J. Y., pričom nenavrhli odklad výkonu týchto rozhodnutí.

45. V tejto súvislosti možno uviesť dve poznámky.

46. Pokiaľ ide po prvé o zrušenie rozhodnutí o odovzdaní, pripomínam, že odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa článku 27 ods. 3 nariadenia Dublin III úzko súvisí – pričom nie je nevyhnutne automatický – s podaním odvolania proti tomuto rozhodnutiu. Práve preto, lebo existuje rozhodnutie o odovzdaní, možno jeho výkon odložiť, aby žiadateľ o medzinárodnú ochranu mohol účinne napadnúť toto rozhodnutie.

47. Okrem toho akýkoľvek odklad začiatku šesťmesačnej lehoty stanovenej na výkon odovzdania možno odôvodniť iba záujmom dotknutej osoby na objasnení zákonnosti rozhodnutia o odovzdaní súdnym orgánom.( )

48. Pokiaľ teda prvostupňové súdy zrušili rozhodnutia o odovzdaní, osobám E. N., S. S. a J. Y. už nehrozí, že budú odovzdané do zodpovedného členského štátu, a to počas celého trvania odvolacieho konania. Neexistuje žiadne riziko ohrozenia súdnej ochrany týchto osôb, ktoré budú môcť zostať na území dožadujúceho členského štátu a účinne brániť svoje práva pred odvolacím súdom.

49. Pokiaľ ide po druhé o neexistenciu odkladného účinku odvolania, Súdny dvor už rozhodol, že normotvorca Únie tým, že prijal článok 27 ods. 3 nariadenia Dublin III, uznal, že členské štáty môžu rozhodnúť, že podanie odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní samo o sebe nestačí na odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, ku ktorému teda môže dôjsť bez čakania na preskúmanie tohto odvolania, pokiaľ nebolo požiadané o odklad alebo žiadosť o odklad bola zamietnutá.( )

50. Z vyhlásení právnych zástupcov osôb E. N., J. Y. a S. S. na pojednávaní pritom vyplýva, že tieto osoby v rámci žalôb, ktoré podali na prvom stupni proti rozhodnutiam o odovzdaní vydaných voči nim, nenavrhli, aby súd rozhodol, že tieto žaloby majú odkladný účinok.( )

51. V tomto smere z toho možno vyvodiť, že E. N., J. Y. a S. S. chceli uprednostniť rýchle vybavenie svojich žiadostí o medzinárodnú ochranu a že odklad výkonu rozhodnutí o odovzdaní, o ktorý v odvolacom konaní požiadal štátny tajomník, zodpovedá skôr záujmu tohto správneho orgánu na tom, aby tieto rozhodnutia o odovzdaní, ktoré boli na prvom stupni zrušené, stále platili a aby sa odložil výkon týchto rozhodnutí o odovzdaní a v dôsledku toho tiež odložil začiatok lehoty na odovzdanie.

52. Konštatujem totiž, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že cieľom predbežných opatrení, ktoré boli nariadené v odvolacom konaní na návrh príslušného vnútroštátneho orgánu, je v podstate zabrániť tomu, aby lehota na odovzdanie uplynula pred tým, ako sa rozhodne o odvolaní. Tieto opatrenia teda boli nariadené len v prospech tohto orgánu.

53. Ako však holandská vláda spresnila na pojednávaní, keďže žaloba, ktorú podal žiadateľ o medzinárodnú ochranu na prvom stupni, nie je spojená s predbežnými opatreniami, ktoré by mali za následok odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, nič nebráni tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány odovzdali tohto žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu, a to počas celého trvania prvostupňového konania.( )

54. Je síce pravda, že taká situácia by mohla viesť k tomu, že dožadujúci členský štát odovzdá žiadateľa o medzinárodnú ochranu do členského štátu, ktorý súhlasil s tým, že ho prevezme alebo prijme späť, aj keď by príslušné súdy dožadujúceho členského štátu následne zrušili rozhodnutie o odovzdaní.

55. Poukazujem však na to, že článok 29 ods. 3 nariadenia Dublin III v takom prípade stanovuje, že „členský štát, ktorý uskutočnil odovzdanie, bezodkladne prijme túto osobu späť“( ).

56. Pokiaľ sa teda dožadujúci členský štát rozhodol uplatniť článok 27 ods. 3 písm. c) nariadenia Dublin III a dotknutá osoba na prvom stupni nepožiadala o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, žiadna prekážka výkonu tohto rozhodnutia by neodôvodnila potrebu v dôsledku toho pozastaviť lehotu na odovzdanie.

57. Z toho vyvodzujem, že neexistuje nijaký dôvod na to, aby sa dožadujúci členský štát odklonil od šesťmesačnej lehoty stanovenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, ktorá plynie od okamihu, keď zodpovedný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby, ak táto osoba na prvom stupni nepožiadala o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní.

58. Preto odvolanie podané príslušnými vnútroštátnymi orgánmi nemôže mať za následok ani odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní, o ktorý môže požiadať len dotknutá osoba, ani pozastavenie lehoty na odovzdanie.

59. Inak by to bolo v prípade, ak by E. N., J. Y. a S. S. na prvom stupni navrhli odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní a ich návrhu by sa vyhovelo. Ak by odvolanie malo odkladný účinok – čo musí overiť vnútroštátny súd –, také rozhodnutie o odklade by totiž platilo až do prijatia rozhodnutia odvolacieho súdu a až do konca konania o žalobe bez ohľadu to, koľko stupňov má konanie podľa vnútroštátneho práva. Len v tomto prípade by mohla lehota na odovzdanie začať plynúť okamihom, keď odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo návrh na preskúmanie tohto rozhodnutia prestane mať odkladný účinok.

60. Taký výklad potvrdzuje článok 27 ods. 3 nariadenia Dublin III, ktorý stanovuje, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže požiadať o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní „do prijatia rozhodnutia vo veci je[ho] odvolania alebo preskúmania“, a článok 29 ods. 1 prvý pododsek tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že lehota na odovzdanie začína plynúť od „konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní“, ak bol výkon rozhodnutia o odovzdaní odložený podľa článku 27 ods. 3 tohto nariadenia.

61. So zreteľom na tieto okolnosti navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že pokiaľ sa dožadujúci členský štát rozhodol uplatniť článok 27 ods. 3 písm. c) nariadenia Dublin III a pokiaľ žiadateľ o medzinárodnú ochranu nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa tohto ustanovenia, odvolací súd nemôže počas prejednávania veci len na základe návrhu príslušného orgánu tohto členského štátu nariadiť predbežné opatrenie, ktoré má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie.

V. Návrh

62. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položila Raad van State (Štátna rada, Holandsko), takto:

Článok 27 ods. 3 a článok 29 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

pokiaľ sa dožadujúci členský štát rozhodol uplatniť článok 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia a pokiaľ žiadateľ o medzinárodnú ochranu nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa tohto ustanovenia, uvedené ustanovenia bránia tomu, aby odvolací súd počas prejednávania veci len na základe návrhu príslušného orgánu tohto členského štátu nariadil predbežné opatrenie, ktoré má za následok pozastavenie lehoty na odovzdanie stanovenej v článku 29 ods. 1 tohto nariadenia.