NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NILS WAHL

prednesené 10. júla 2014 ( 1 )

Vec C‑171/13

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Uwv)

proti

M. S. Demirci,

D. Cetin,

A. I. Önder,

R. Keskin,

M. Tüle,

A. Taskin

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Centrale Raad van Beroep (Holandsko)]

„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom — Rozhodnutie asociačnej rady č. 3/80 — Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov — Doplnková dávka priznaná na základe vnútroštátnych právnych predpisov — Podmienka bydliska — Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 — Exportovateľnosť dávok — Oprávnené osoby majúce viacero štátnych občianstiev — Občianstvo členského štátu Európskej únie — Článok 59 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom — Podmienka zakazujúca priaznivejšie zaobchádzanie“

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 rozhodnutia asociačnej rady medzi EHS a Tureckom č. 3/80 (ďalej len „rozhodnutie č. 3/80“) ( 2 ). Toto ustanovenie zakazuje zavedenie podmienok bydliska vo vzťahu k vyplateniu určitých peňažných dávok tureckým pracovníkom.

2. Presnejšie povedané, prejednávaná vec sa týka uplatnenia tohto ustanovenia na bývalých pracovníkov tureckej štátnej príslušnosti, ktorí si aj po získaní štátnej príslušnosti hostiteľského členského štátu, ponechali tureckú štátnu príslušnosť. Otázky sú tieto: Sú takíto pracovníci po nadobudnutí štátneho občianstva hostiteľského členského štátu pozbavení práv, ktoré by im inak vyplývali z článku 6 rozhodnutia č. 3/80? Majú takíto pracovníci naďalej nárok na doplnkovú nepríspevkovú peňažnú dávku (doplnkovú dávku v invalidite) priznanú na základe vnútroštátnych právnych predpisov hostiteľského členského štátu ( 3 ), aj napriek tomu, že sa vrátili do Turecka a vnútroštátne právne predpisy stanovujú podmienku bydliska? Ak nie, kedy môže byť vyplácanie doplnkovej dávky zastavené?

I – Právny rámec

A – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom

3. Dňa 12. septembra 1963 bola podpísaná Dohoda o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckou republikou (ďalej len „dohoda o pridružení“) ( 4 ). Článok 9 tejto dohody stanovuje všeobecný zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti medzi stranami dohody.

4. Podľa článku 39 ods. 4 dodatkového protokolu k dohode o pridružení, ktorý bol podpísaný 23. novembra 1970 (ďalej len „dodatkový protokol“) ( 5 ), je možné preniesť „starobné dôchodky, odškodnenia v prípade úmrtia, invalidné dôchodky“ do Turecka. Podľa článku 39 ods. 5 toto ustanovenie nemá žiadny účinok na priaznivejšie dojednania dohodnuté dvojstranne medzi Tureckom a členským štátom.

5. Článok 59 dodatkového protokolu stanovuje, že „v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, Turecko nemôže získať priaznivejší režim ako je režim, ktorý si členské štáty vzájomne udeľujú“.

6. Dňa 19. septembra 1980 prijala asociačná rada rozhodnutie č. 3/80. Toto rozhodnutie má za cieľ koordinovať systémy sociálneho zabezpečenia členských štátov tak, aby mali tureckí pracovníci, ako aj ich rodinní príslušníci a ich pozostalí, nárok na dávky v oblasti sociálneho zabezpečenia.

7. Podľa článku 2 rozhodnutia č. 3/80 sa ustanovenia tohto rozhodnutia majú okrem iného uplatniť na „pracovníkov, ktorí podliehajú alebo podliehali právnym predpisom jedného alebo viacerých členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi Turecka“.

8. Článok 3 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 zaručuje rovnosť, pokiaľ ide o „povinnosti a dávky podľa právnych predpisov členského štátu“.

9. Článok 4 rozhodnutia č. 3/80 definuje rozsah vecnej pôsobnosti tohto právneho nástroja. Podľa článku 4 ods. 1 bod b) sa má rozhodnutie uplatniť na „dávky v invalidite, vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti“.

10. Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 stanovuje: „Pokiaľ toto rozhodnutie nestanovuje inak, peňažné dávky v invalidite, starobe alebo pre pozostalých, ako aj dôchodky v prípade pracovných úrazov alebo chorôb z povolania, na ktoré vznikol nárok podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov, sa neskracujú, neupravujú, nepozastavujú, neodnímajú alebo nezabavujú z dôvodu, že oprávnená osoba má bydlisko v Turecku alebo na území iného členského štátu než je štát, na ktorého území má sídlo orgán príslušný vyplácať tieto dávky. …“ [neoficiálny preklad]

B – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 ( 6 )

11. Nariadenie č. 1408/71 koordinuje systémy sociálneho zabezpečenia členských štátov tak, aby bolo zaručené, že sa na pracovníkov pohybujúcich sa v rámci Európskej únie budú vždy vzťahovať právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia.

12. Článok 4 vymedzuje vecnú pôsobnosť nariadenia. Podľa článku 4 ods. 1 sa nariadenie č. 1408/71 uplatní na „dávky v invalidite vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti“.

13. Konkrétnejšie, článok 4 ods. 2a definuje „osobitné nepríspevkové peňažné dávky“, teda kategóriu, do ktorej spadá dávka, o ktorú ide v konaní vo veci samej.

14. Zatiaľ čo článok 10 ods. 1 bráni tomu, aby členské štáty stanovili podmienku bydliska, článok 10a ods. 1 vylučuje určité osobitné nepríspevkové peňažné dávky z tohto zákazu. Článok 10a ods. 1 stanovuje: „Ustanovenia článku 10 a ustanovenia hlavy III sa neuplatňujú na osobitné nepríspevkové peňažné dávky uvedené v článku 4 ods. 2a. Osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, poberajú tieto dávky výlučne na území členského štátu, v ktorom majú bydlisko, a podľa právnych predpisov toho štátu, pokiaľ sú tieto dávky uvedené v prílohe IIa. Dávky na vlastné náklady poskytuje inštitúcia miesta bydliska.“

15. Zmenou zavedenou nariadením (ES) č. 647/2005 ( 7 ) bol TW pridaný na zoznam osobitných nepríspevkových peňažných dávok v prílohe IIa nariadenia. Táto zmena nadobudla platnosť 5. mája 2005.

C – Holandská právna úprava

16. TW upravuje priznávanie doplnkových dávok v Holandsku. Tieto dávky sú priznané s cieľom zabezpečiť určitú minimálnu úroveň životného minima pre každého. V súlade s TW Uitvoeringsinstituut Werknemersverzekeringen (Orgán poistenia zamestnancov, ďalej len „UWV“) je orgánom, ktorý po prijatí žiadosti od jednotlivca určí, či právo na takúto doplnkovú dávku existuje.

17. Wet beperking export uitkeringen z 27. mája 1999 (zákon o obmedzení exportovateľnosti dávok, ďalej len „Wet BEU“), zaviedol do TW nové ustanovenie, na základe ktorého bol nárok na doplnkové dávky podmienený bydliskom v Holandsku. Od 1. januára 2000 tak musia mať všetky osoby majúce nárok na doplnkovú dávku bydlisko v Holandsku.

18. Podľa prechodnej úpravy zavedenej článkom XI Wet BEU vyplácanie dávok podľa TW oprávneným osobám, ktorým boli doplnkové dávky vyplatené ešte pred nadobudnutím účinnosti novej úpravy a ktoré mali v tom čase bydlisko mimo územia Holandska, sa od 1. januára 2000 každoročne znižuje o jednu tretinu. Rovnaký postup znižovania sa mal uplatniť od roku 2007 vo vzťahu k občanom EÚ a EHP po tom, ako bol TW pridaný na zoznam uvedený v prílohe IIa nariadenia č. 1408/71.

II – Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky

19. Pán Demirci a ďalší piati bývalí migrujúci pracovníci (ďalej len „odporcovia“) sú tureckí štátni príslušníci, ktorí pracovali a mali bydlisko v Holandsku niekoľko rokov. V dôsledku invalidity sa stali práceneschopnými, na základe čoho im bola priznaná dávka v invalidite, ( 8 ) ako aj nepríspevková doplnková dávka na základe TW. Predmetná doplnková dávka je navrhnutá tak, aby sa zabezpečilo, že výška dávky v prípade pracovnej neschopnosti priblíži príjem oprávnených osôb čo najbližšie k minimálnej mzde. Pred rokom 2000 sa všetci odporcovia vrátili do Turecka, aj keď medzičasom získali – popri ich tureckej štátnej príslušnosti – aj holandskú štátnu príslušnosť, a z tohto dôvodu si ponechali právo na pobyt v Holandsku.

20. Po tom, ako UWV znížil doplnkovú dávku na základe Wet BEU, podali odporcovia proti rozhodnutiu prijatému v tomto zmysle odvolanie. Po viacerých súdnych rozhodnutiach pokračoval UWV v priznávaní doplnkovej dávky po dobu niekoľkých rokov, no nakoniec ju postupne v rokoch 2004 alebo 2007, v závislosti od okolností, znížil.

21. Vzhľadom na pochybnosti týkajúce sa zákonnosti ukončenia vyplácania doplnkovej dávky Centrale Raad van Beroep (Holandsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 s ohľadom na článok 59 dodatkového protokolu vykladať v tom zmysle, že bráni takej zákonnej úprave členského štátu, akou je článok 4a [TW], ktorá doplnkovú dávku priznanú na základe vnútroštátneho práva prestane poskytovať, keď príjemcovia tejto dávky už nebývajú na území tohto členského štátu, hoci títo príjemcovia, ktorí si ponechali tureckú štátnu príslušnosť, získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu? 2. V prípade, že [Súdny dvor] dospeje pri odpovedi na prvú otázku k záveru, že dotknuté osoby sa môžu dovolávať článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80, ale že toto dovolávanie je obmedzené na základe účinnosti článku 59 dodatkového protokolu: Má sa článok 59 dodatkového protokolu vykladať v tom zmysle, že od okamihu, keď občania Únie na základe práva Únie už nemôžu uplatniť nárok na túto dávku, bráni ďalšiemu vyplácaniu doplnkovej dávky tureckým štátnym príslušníkom ako dotknutým osobám, aj keby občania Únie dostávali uvedenú dávku na základe vnútroštátneho práva dlhší čas?“

22. Písomné pripomienky v prejednávanej veci predložili Uwv, pán Demirci a pán Keskin, holandská vláda, ako aj Komisia. Na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 14. mája 2014, sa spomínaní účastníci konania a pán Cetin vyjadrili aj ústne.

III – Analýza

A – Úvodné poznámky

23. Spleť problémov súvisiacich s vecami prejednávanými pred vnútroštátnym súdom (ďalej len „prejednávaná vec“) sa značne podobá zložitej situácii, ktorá viedla k rozsudku Súdneho dvora vo veci Akdas a i. ( 9 ). Vec Akdas a i. aj prejednávaná vec sa v podstate zaoberajú exportovateľnosťou nepríspevkovej peňažnej dávky (osobitná doplnková dávka) z Holandska na základe TW v prípadoch, keď táto dávka už nemôže byť exportovaná do iných členských štátov štátnymi príslušníkmi EÚ.

24. Medzi týmito dvoma prípadmi však existuje jeden zásadný rozdiel. Vo veci Akdas a i. si bývalí tureckí pracovníci ponechali turecké štátne občianstvo. V prejednávanej veci odporcovia získali okrem tureckého štátneho občianstva aj štátne občianstvo hostiteľského členského štátu. Ako ukazuje tento prípad, existencia viacerých štátnych občianstiev vedie k bezprecedentným výkladovým ťažkostiam vo vzťahu k článku 6 rozhodnutia č. 3/80.

25. Skôr než začnem podrobnejšie preskúmavať tieto ťažkosti, je vhodné pripomenúť, že nariadenie č. 1408/71 stanovilo osobitný režim pre „osobitné nepríspevkové dávky“ od roku 1992. Zatiaľ čo tieto dávky spadajú do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, členské štáty môžu, v súlade s článkom 10a uvedeného nariadenia [teraz článok 70 nariadenia (ES) č. 883/2004] ( 10 ) ponechávať tieto dávky osobám, ktoré tam majú bydlisko. Je to tak v prípade, že sú príslušné dávky uvedené v prílohe IIa nariadenia č. 1408/71 (teraz príloha X nariadenia č. 883/2004). TW je uvedený v tejto prílohe.

26. Na základe týchto okolností rozhodol Súdny dvor vo veci Akdas a i., že aj napriek skutočnosti, že štátni príslušníci EÚ, ktorí sa pohybujú z jedného členského štátu do iného, nemajú nárok na vývoz doplnkových dávok priznaných na základe TW, sa toto obmedzenie neuplatňuje na tureckých pracovníkov. A čo je dôležité, skutočnosť, že tureckí štátni príslušníci môžu vyvážať predmetnú doplnkovú dávku, sa nepovažovala za nezlučiteľnú s článkom 59 dodatkového protokolu, ktorý vylučuje priaznivejšie zaobchádzanie s tureckými štátnymi príslušníkmi v porovnaní so štátnymi príslušníkmi EÚ. ( 11 )

27. V súvislosti s rozsudkom vo veci Akdas a i. je otázne, ako môže naturalizácia odporcov ovplyvniť rozhodnutie v prejednávanej veci. Z rozdielnych názorov vyjadrených účastníkmi konania, ktorí predložili pripomienky, vyplýva, že odpoveď na túto otázku nie je celkom jasná. Ako však vysvetlím nižšie, som presvedčený o tom, že situácia odporcov je skutočne odlišná od tureckých pracovníkov vo veci Akdas a i. Koniec koncov sú ako holandskí štátni príslušníci občanmi členského štátu Európskej únie.

B – Vplyv existencie štátneho občianstva členského štátu Európskej únie

28. Pre migrujúcich pracovníkov, akými sú tureckí štátni príslušníci pracujúci v inom členskom štáte Európskej únie, predstavuje získanie štátnej príslušnosti hostiteľského členského štátu bezpochyby významný krok pri dosiahnutí vrcholu integrácie. ( 12 ) Z nasledujúcich dôvodov sa domnievam, že rozhodnutie č. 3/80 sa viac neuplatní, ak turecký pracovník získal štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu. Takýto pracovník je štátnym príslušníkom samotnej EÚ. V dôsledku toho si už nemôže vyberať medzi uplatniteľnými právnymi predpismi podľa toho, čo sa za danej situácie javí byť v jeho najlepšom záujme.

29. Zastávam názor, že len čo sú tureckí štátni príslušníci, ktorí prišli na územie členského štátu na základe režimu o pridružení Turecka k EHS, naturalizovaní v hostiteľskom členskom štáte, neodvodzujú ďalej svoje práva v oblasti sociálneho zabezpečenia z rozhodnutia č. 3/80. Ako (plnohodnotní) štátni príslušníci EÚ odvodzujú svoje práva z právnych predpisov daného členského štátu, a prípadne z práva EÚ. V opačnom prípade by sa v rovnakom čase uplatňovali dve sady právnych predpisov o dávkach v invalidite.

30. Napríklad rozhodnutie č. 1/80 ( 13 ) – nástroj prijatý na revitalizáciu a rozvoj obchodných a hospodárskych vzťahov medzi Tureckou republikou a Európskou úniou ( 14 ) – sa usiluje o zlepšenie sociálneho zaobchádzania pracovníkov a ich rodinných príslušníkov v rámci režimu o pridružení Turecka k EHS. ( 15 ) Z toho vyplýva, že dohoda o pridružení sa na tureckých štátnych príslušníkov vzťahuje, a teda majú práva podľa rozhodnutia č. 1/80, len v prípade, že majú postavenie pracovníkov alebo rodinných príslušníkov pracovníka. ( 16 ) Podľa práva EÚ takéto postavenie nemajú pracovníci (alebo iné dotknuté kategórie osôb) majúci štátne občianstvo členského štátu, ktorí uplatnili svoje právo slobody pohybu. Takíto pracovníci odvodzujú práva z právnych predpisov EÚ len prostredníctvom ich občianstva členského štátu Európskej únie. ( 17 )

31. Znázornené je to vo veci Kahveci a Inan ( 18 ) ako ďalšej veci, na ktorú odkazujú odporcovia. Vec Kahveci a Inan sa týkala správneho výkladu článku 7 ( 19 ) rozhodnutia č. 1/80. Spornou otázkou bolo, či rodinní príslušníci tureckých pracovníkov, ktorí – podobne ako odporcovia – majúci holandskú a tureckú štátnu príslušnosť, sa môžu aj napriek tomu dovolávať tohto ustanovenia v prípade, že títo pracovníci získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu.

32. Plne súhlasím s analýzou, ktorú predniesla generálna advokátka Sharpston v tejto veci. Pokiaľ ide o dotknutých pracovníkov, je ponechané na orgány členského štátu, ktoré sa zaoberajú situáciou týkajúcou sa pracovníka majúceho dvojitú štátnu príslušnosť, aby ho považovali za štátneho príslušníka iba dotknutého členského štátu. ( 20 ) Nemôžu však ignorovať tureckú štátnu príslušnosť osoby v prípade, že sa zaoberajú jej rodinnými príslušníkmi, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi EÚ. Je to tak preto, že z hľadiska vzťahu orgánov s dotknutým rodinným príslušníkom, je pracovník, ktorý má niekoľko štátnych občianstiev, aj naďalej osobou tureckej národnosti pôsobiacou legálne na trhu práce v Holandsku. Hoci bude pracovník odvodzovať svoje práva zo svojho postavenia štátneho príslušníka tohto členského štátu, zostáva aj napriek tomu naďalej „tureckým pracovníkom“ v zmysle článku 7 rozhodnutia č. 1/80. Inými slovami: za predpokladu, že im bolo udelené legálne povolenie na vstup na územie dotknutého členského štátu, môžu rodinní príslušníci odvodzovať práva z článku 7 dokonca aj vtedy, ak pôvodca týchto práv už tak nemôže urobiť, pretože orgány dotknutého členského štátu sú pri zaobchádzaní s ním oprávnené neprihliadať na jedno z týchto jeho občianstiev. ( 21 )

33. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že priznanie zvýhodneného zaobchádzania určitej kategórii štátnych príslušníkov EÚ (teda tým, ktorí majú tureckú štátnu príslušnosť a štátnu príslušnosť členského štátu), z dôvodu štátnej príslušnosti inej než je štátna príslušnosť EÚ, by v praxi viedlo k rozlišovaniu medzi rôznymi kategóriami štátnych príslušníkov EÚ. Preto umožniť exportovateľnosť (v rámci Európskej únie) niektorým štátnym príslušníkom EÚ, nie však iným, by bolo zjavne v rozpore so všeobecnou zásadou zákazu diskriminácie.

34. Inými slovami, len čo tureckí pracovníci, akými sú odporcovia, získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu, jednoducho prestávajú byť „tureckými pracovníkmi“ v zmysle rozhodnutia č. 3/80 (alebo, všeobecnejšie povedané, podľa právnej úpravy pridruženia). Odvtedy už neodvodzujú svoje práva na dávky sociálneho zabezpečenia z právnej úpravy pridruženia, ale naopak z vnútroštátnych právnych predpisov, prípadne z práva EÚ.

35. Zastávam preto názor, že rozhodnutie č. 3/80 sa nemá uplatniť na okolnosti vo veciach prejednávaných pred vnútroštátnym súdom, kde dotknutí pracovníci získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu, a zároveň si ponechali tureckú štátnu príslušnosť.

36. Vnútroštátny súd, ako aj účastníci konania, ktorí predložili pripomienky, si vybrali skôr iný uhol pohľadu, z ktorého sa snažia objasniť otázky týkajúce sa výkladu, ktoré sú podstatné v prejednávanej veci, teda z pohľadu článku 6 rozhodnutia č. 3/80 (a rozsudku vo veci Akdas a i.). Pre úplnosť budem teraz pokračovať v preukazovaní – aj napriek riziku zbytočného rozmazania obrazu –, že aj na základe článku 6 rozhodnutia č. 3/80 v spojení s článkom 59 dodatkového protokolu, sa prejednávaná vec odlišuje od veci Akdas a i.

C – Odôvodnenie na základe rozsudku vo veci Akdas a i.

1. Rozsudok vo veci Akdas a i. a článok 6 rozhodnutia č. 3/80

37. Vo veci Akdas a i. Súdny dvor potvrdil, že článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 má priamy účinok vo vzťahu k osobám, ktoré spadajú do vecnej pôsobnosti rozhodnutia. ( 22 ) Článok 2 rozhodnutia č. 3/80 sa okrem iného vzťahuje na pracovníkov, ktorí podliehali právnym predpisom členského štátu a ktorí sú tureckými štátnymi príslušníkmi. Za predpokladu, že rozhodnutie č. 3/80 je stále uplatniteľné, odporcovia (tak ako osoby dotknuté vo veci Akdas a i.) spĺňajú toto kritérium: sú tureckými štátnymi príslušníkmi, ktorí podliehali právnym predpisom členského štátu, teda v danom prípade Holandska. Na základe toho by títo bývalí tureckí pracovníci mali byť – v zásade – oprávnení dovolávať sa článku 6 rozhodnutia č. 3/80, aby sa zabezpečilo, že doplnková dávka, ktorá je predmetom konania vo veci samej, sa bude aj naďalej vyplácať v Turecku.

38. Z rozsudku Súdneho dvora vo veci Akdas a i. ďalej vyplýva, že doplnková nepríspevková peňažná dávka, akou je dávka, o ktorú ide v prejednávanej veci, spadá do vecnej pôsobnosti článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80. ( 23 ) Pokiaľ ide, konkrétnejšie, o exportovateľnosť predmetnej dávky, Súdny dvor rozhodol, že bývalí tureckí pracovníci, ktorí sa vrátili do Turecka, sú aj naďalej na základe článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 oprávnení poberať sociálnu dávku, akou je doplnková dávka (aj napriek tomu, že štátni príslušníci EÚ nemajú žiadne tomuto zodpovedajúce právo). ( 24 ) Súdny dvor dospel k tomuto záveru z nasledujúcich dôvodov.

39. Po prvé, článok 39 ods. 4 dodatkového protokolu výslovne stanovuje vývoz niektorých dávok sociálneho zabezpečenia, vrátane dôchodkov a invalidných dôchodkov nadobudnutých tureckými pracovníkmi podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov. Po druhé, ako je uvedené vyššie, článok 2 rozhodnutia č. 3/80 sa vzťahuje, bez ďalšieho spresnenia, na tureckých pracovníkov, ktorí „podliehali“ právnym predpisom jedného alebo viacerých členských štátov. Tureckí pracovníci spadajú do pôsobnosti rozhodnutia č. 3/80 z jednoduchého dôvodu, ktorým je skutočnosť, že podliehali právnym predpisom aspoň jedného členského štátu. ( 25 )

40. Po tretie – a dokonca pravdepodobne podstatnejšie – uplatnenie, v zmysle rozhodnutia č. 3/80, v súčasnosti platného systému podľa nariadenia č. 1408/71 týkajúceho sa osobitných nepríspevkových dávok, by viedlo ku zmene tohto rozhodnutia. Je to však výlučné právo priznané asociačnej rade.

41. Na účely prejednávanej veci je však osobitne zaujímavé postavenie tureckých štátnych príslušníkov po tom, čo prestali pracovať v hostiteľskom členskom štáte. Súdny dvor, s odkazom na judikatúru v rozsudku Bozkurt ( 26 ) uviedol, že turecký štátny príslušník, ktorý bol súčasťou trhu práce v členskom štáte – v zmysle článku 6 ( 27 ) rozhodnutia č. 1/80 – nie je automaticky oprávnený zotrvať na území tohto štátu po pracovnom úraze. Je to tak najmä v prípade, ak po pracovnom úraze zostal trvale práceneschopný, a tým definitívne vylúčený z trhu práce. ( 28 )

42. Vzhľadom na to, že dotknuté osoby vo veci Akdas a i. nemohli byť dlhšie považované za súčasť trhu práce v akomkoľvek zmysle, neboli oprávnené – na základe rozhodnutia č. 1/80 – zotrvať na území hostiteľského členského štátu. ( 29 ) Z tohto dôvodu nebolo možné na účely článku 59 dodatkového protokolu užitočne porovnávať situáciu takýchto osôb so štátnymi príslušníkmi EÚ. Bolo to v podstate tak preto, že štátni príslušníci EÚ majú právo – na základe toho, že sú štátny príslušníci členského štátu Európskej únie – pohybu a pobytu (za určitých podmienok) na území ostatných členských štátov. Štátni príslušníci EÚ si tak ponechávajú svoje právo pobytu v členskom štáte, ktorý im priznal predmetnú dávku. Inými slovami, majú možnosť opustiť územie tohto štátu a z toho dôvodu stratiť dávku. Na druhej strane si však ponechávajú právo vrátiť sa do príslušného členského štátu.

2. Rozsudok vo veci Akdas a i. a článok 59 dodatkového protokolu

43. Úvahy Súdneho dvora vo veci Akdas a i. ozrejmili, že článok 59 dodatkového protokolu funguje ako „mechanizmus posledného stupňa“, aby sa zabezpečilo, že výklad ustanovení režimu o pridružení Turecka k EHS nezaobchádza neoprávnene s občanmi EÚ menej priaznivo než s tureckými štátnymi príslušníkmi. Článok 59 však nepredstavuje nadradené ustanovenie o zákaze diskriminácie, ktorého sa môžu dovolávať štátni príslušníci EÚ vždy, keď sú tureckým štátnym príslušníkom, podľa režimu o pridružení Turecka k EHS, priznané také práva, ktoré nemajú štátni príslušníci EÚ. ( 30 )

44. Tento bod je prehľadne znázornený v rozsudku Derin ( 31 ). Súdny dvor v ňom rozhodol, že článok 59 dodatkového protokolu nebránil výkladu článku 7 rozhodnutia č. 1/80, podľa ktorého rodinný príslušník tureckého pracovníka, ktorý po nadobudnutí plnoletosti nežil v spoločnej domácnosti s týmto pracovníkom, si ponechal právo pobytu v hostiteľskom členskom štáte. Bolo to tak aj napriek tomu, že štátni príslušníci EÚ nemali tomuto zodpovedajúce právo podľa uplatniteľných právnych predpisov EÚ.

45. Tento výklad bol v skutočnosti odôvodnený na tom základe, že právne postavenie tureckých štátnych príslušníkov (podľa článku 7 rozhodnutia č. 1/80) nemohlo byť porovnávané s postavením štátnych príslušníkov EÚ [podľa systému stanovenému nariadením (EHS) č. 1612/68 ( 32 )]. Práva vyplývajúce z právnych predpisov pridruženia sú v mnohých ohľadoch v rozpore s tými, ktoré vyplývajú z práva EÚ pre štátnych príslušníkov EÚ. ( 33 ) V dôsledku toho sa článok 59 dodatkového protokolu považoval za prekážku pri udelení takého práva tureckým štátnym príslušníkom, ktoré v tomto zmysle neexistuje pre štátnych príslušníkov EÚ. Z tohto rozsudku vyplýva, že relevantným je celkové právne postavenie štátnych príslušníkov Turecka a EÚ. Inými slovami, článok 59 vyžaduje iba to, aby postavenie štátnych príslušníkov EÚ nemohlo byť – ako celok – menej priaznivé než postavenie tureckých štátnych príslušníkov vo vzťahu k určitej kategórii práv. ( 34 )

46. Podobne ako vo vzťahu k otázkam, ktoré sú relevantné vo veci Derin, právny režim stanovený na koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, ktorý bol zavedený rozhodnutím č. 3/80 a ktorý bol predmetom vo veci Akdas a i., nie je úplne v súlade s nariadením č. 1408/71 (teraz nariadenie č. 883/2004). Aj napriek tomu, že rozhodnutie môže zabezpečiť exportovateľnosť určitých dávok, je možné dôvodne predpokladať, že poskytuje menej rozsiahlu ochranu, než je tá, ktorá vyplýva z občianstva EÚ ako celku. ( 35 )

47. Naopak, z pohľadu tureckých štátnych príslušníkov, keď sú tureckí štátni príslušníci v situácii porovnateľnej so situáciou štátnych príslušníkov EÚ, môže uplatnenie článku 59 dodatkového protokolu viesť k situácii, že sa neuplatnia práva, ktoré by tureckí štátni príslušníci inak odvodzovali z režimu o pridružení Turecka k EHS. ( 36 )

48. Je postavenie odporcov dostatočne odlišné od postavenia tureckých pracovníkov vo veci Akdas a i.? Domnievam sa, že vzhľadom na vyššie uvedené je to tak. Aj v prípade, že sa budem opakovať, stručne posúdim tieto rozdiely v zmysle rozsudku vo veci Akdas a i.

3. Rozsudok vo veci Akdas a i. a prejednávaná vec

49. Vo veci Akdas a i. sa bývalí tureckí pracovníci stali práceneschopnými v Holandsku. V dôsledku toho už netvorili pracovnú silu v hostiteľskom členskom štáte spôsobom, ktorý by im umožnil získať právo pokračovať v pobyte. Zdá sa mi jasné, že – ako zdôrazňuje vnútroštátny súd – situáciu týchto tureckých štátnych príslušníkov nie je možné užitočne porovnať so situáciou štátnych príslušníkov EÚ vzhľadom na to, že títo štátni príslušníci EÚ majú právo voľného pohybu a pobytu na území členských štátov: na rozdiel od tureckých pracovníkov, štátni príslušníci EÚ môžu slobodne nielen opustiť členský štát, ale sa aj doň vrátiť. Čo je ešte možno dôležitejšie, štátni príslušníci určitého členského štátu sa môžu najskôr vždy rozhodnúť, že tento štát neopustia.

50. V prejednávanej veci majú odporcovia právo na pobyt v Holandsku práve z toho dôvodu, že získali štátnu príslušnosť tohto štátu: neboli nútení opustiť členský štát ich druhej štátnej príslušnosti a ak si to želajú, môžu sa tam vždy vrátiť. Doplnkovú dávku budú dostávať aj v prípade, že tak urobia. Z tohto dôvodu – v rámci tejto druhej línie uvažovania – súhlasím najmä s Komisiou a holandskou vládou, že odporcovia sú v podstatne odlišnom postavení v porovnaní s osobami dotknutými vo veci Akdas a i. Pokiaľ ide o právo na pobyt odporcov, podliehajú v skutočnosti rovnakým podmienkam ako všetci ostatní štátni príslušníci EÚ. V skutočnosti sú štátnymi príslušníkmi EÚ.

51. Tieto samotné skutočnosti odôvodňujú záver, že vo veci odporcov článok 59 dodatkového protokolu bráni výkladu článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80, ktorý by im umožnil exportovať príslušnú doplnkovú dávku za hranice členského štátu, v ktorom sa nachádza orgán zodpovedný za jej vyplatenie. Vzhľadom na to, že odporcovia odkazujú vo svojich pripomienkach na rozsudok Súdneho dvora vo veci Kahveci a Inan, vrátim sa krátko k tomuto rozsudku. Odporcovia v podstate z tohto rozsudku odvodili, že samotná existencia viacerých občianstiev nemôže viesť ku strate práv inak odvodených z režimu o pridružení Turecka k EHS.

52. Nie som presvedčený o tom, že výroky Súdneho dvora vo veci Kahveci a Inan je možné priamo použiť na prejednávanú vec, alebo že vec Kahveci a Inan ponúka na daný účel užitočný referenčný bod. Ako už bolo vysvetlené, vec Kahveci a Inan sa týkala správneho výkladu článku 7 rozhodnutia č. 1/80 vo vzťahu k právam rodinných príslušníkov tureckých pracovníkov. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že zastrešujúcim cieľom článku 7 je podporovať integráciu tureckých pracovníkov a ich rodín v hostiteľskom členskom štáte. ( 37 )

53. Cieľ článku 7 rozhodnutia č. 1/80 je dvojaký. Na jednej strane je navrhnutý tak, aby rodinní príslušníci mohli byť s migrujúcim pracovníkom. Jeho cieľom je prostredníctvom zlúčenia rodiny zjednotiť situáciu v oblasti zamestnanosti a pobytu tureckého pracovníka, ktorý sa už legálne integroval v hostiteľskom členskom štáte. ( 38 ) Na druhej strane, a z môjho pohľadu podstatnejšie, sa toto ustanovenie snaží urýchliť integráciu rodiny tureckého migrujúceho pracovníka v hostiteľskom členskom štáte. Dosiahnutie tohto cieľa je zabezpečené tým, že sa príslušnému rodinnému príslušníkovi poskytnú možnosti prístupu na trh práce. Toto ustanovenie tak má za cieľ postupne posilniť postavenie rodinného príslušníka v hostiteľskom členskom štáte tak, aby mohol nakoniec dosiahnuť také postavenie, ktoré je nezávislé od postavenia migrujúceho pracovníka. ( 39 )

54. Naopak, cieľom článku 6 rozhodnutia č. 3/80 nie je ďalšie zlučovanie rodiny v hostiteľskom členskom štáte. Zaručuje (okrem iného), aby bývalí tureckí pracovníci, ktorí sa vrátili do Turecka alebo sa presťahovali do iného členského štátu, než je ten, v ktorom sa nachádza orgán zodpovedný za vyplácanie, mali aj naďalej nárok na určitý druh dávky (napriek možným ustanoveniam týkajúcim sa bydliska zavedeným hostiteľským členským štátom), akými sú dávky, o ktoré ide v prejednávanej veci. Cieľom je uľahčiť bývalému tureckému pracovníkovi, v prípade, že sa tak rozhodne, návrat do, okrem iného, Turecka.

55. V tomto zmysle môžu byť podmienky zakazujúce pobyt stanovené v článku 6 rozhodnutia č. 3/80 opísané ako sledujúce „náhradný“ cieľ. Tento zákaz zaručuje, aby bývalým tureckým pracovníkom, ktorí utrpeli pracovný úraz alebo ktorí trpia chorobou z povolania, bolo poskytnuté vhodné odškodnenie za nešťastie, ktoré utrpeli v hostiteľskom členskom štáte. Zdá sa to byť primerané, vzhľadom na prospech, ktorý mal štát zo vstupu týchto pracovníkov.

56. V zmysle tohto cieľa sa postup, ktorý navrhujem, môže zdať na prvý pohľad nezmyselný. V skutočnosti logický záver môjho postupu je ten, že bývalí tureckí pracovníci, ktorí získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu, by prišli o práva, ktoré by inak požívali na základe článku 6 rozhodnutia č. 3/80. Je to tak vtedy, ak sa toto ustanovenie vykladá v zmysle článku 59 dodatkového protokolu.

57. Táto námietka však prehliada dôležitý bod. Zopakujem, že zákon o pridružení ponúka tureckým pracovníkom – prinajmenšom všeobecne povedané – menej rozsiahlu ochranu, než akú ponúka právo EÚ štátnym príslušníkom EÚ. Zatiaľ čo strata práva na vývoz určitých dávok sa samozrejme môže javiť ako nešťastná, naturalizácia v hostiteľskom členskom štáte poskytuje ďalšie práva, ktoré nie sú k dispozícii pracovníkom, ktorí sú držiteľmi iba tureckého občianstva. V tomto zmysle sú práva sociálneho zabezpečenia, ktoré požíva naturalizovaný bývalý turecký pracovník v postavení odporcov úplne porovnateľné s právami (ostatných) štátnych príslušníkov EÚ (a v tomto prípade iných než holandských štátnych príslušníkov). Nie je to tak v prípade bývalých tureckých pracovníkov, ktorí nezískali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu (ako to bolo vo veci Akdas a i.).

58. Ako navyše uviedli niektorí z účastníkov konania, ktorí predložili pripomienky, exportovateľnosť doplnkovej dávky do Turecka možno opätovne získať stratou holandskej štátnej príslušnosti. Je pravda, že toto riešenie sa môže zdať problematické, ak sa chápe v rozpore s cieľom zabezpečenia integrácie tureckých pracovníkov v hostiteľskom členskom štáte. Týchto pracovníkov by to mohlo odradiť od prijatia štátnej príslušnosti hostiteľského členského štátu. Nie som však presvedčený o tom, že riziko straty doplnkovej dávky, akou je dávka v prejednávanej veci, by malo v praxi údajný odstrašujúci účinok. Ako som už vyššie uviedol, je to tak preto, lebo štátna príslušnosť hostiteľského členského štátu poskytuje ďalšie práva (vrátane voľného pohybu), ktoré sú odvodené z občianstva členského štátu Európskej únie.

59. Následne, aj po výklade zvolenom vnútroštátnym súdom by bol výsledok rovnaký. Zastávam preto názor, že článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 vykladaný v zmysle článku 59 dodatkového protokolu nie je možné vykladať ako brániaci vnútroštátnemu ustanoveniu členského štátu, ktorým sa zastavuje doplnková dávka priznaná na základe vnútroštátnych právnych predpisov v prípadoch, keď príjemcovia tejto dávky už nebývajú na území tohto štátu a keď tieto osoby pri súčasnom ponechaní tureckej štátnej príslušnosti získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu.

60. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy vzniká otázka týkajúca sa dátumu, od ktorého je možné zastaviť vyplácanie doplnkovej dávky. Touto otázkou sa budem zaoberať nižšie.

D – Primeraný čas na zastavenie vyplácania doplnkovej dávky

61. Rovnako ako prvá prejudiciálna otázka aj druhá otázka je postavená v zmysle článku 59 dodatkového protokolu. Konkrétnejšie, vnútroštátny súd sa pýta, či toto ustanovenie bráni ďalšiemu vyplácaniu doplnkovej dávky odporcom, ak sa štátni príslušníci EÚ už nemôžu za rovnakých okolností (tí, ktorí sa vrátili do svojej krajiny pôvodu) domáhať nároku na túto dávku na základe právnych predpisov EÚ.

62. Ako dosvedčujú písomné pripomienky a ústne vyjadrenia, v tejto súvislosti existuje značný zmätok týkajúci sa správneho porovnania. V tomto ohľade sa kládol osobitný dôraz na skutočnosť, že štátni príslušníci EÚ – ktorí v čase zavedenia podmienky bydliska mali bydlisko v iných členských štátoch – si aj napriek tomu ponechali túto dávku počas prechodného obdobia na základe vnútroštátnych právnych predpisov. ( 40 )

63. Nech je to ako chce, želám si ozrejmiť, že to, o čo nám tu v skutočnosti ide, sú holandskí štátni príslušníci, ktorí sa presťahovali z Holandska do tretej krajiny a ktorí si želajú vyviezť (alebo v skutočnosti už vyviezli) doplnkovú dávku z tohto členského štátu za hranice Európskej únie. Som preto pevne presvedčený o tom, že zodpovedajúcim porovnaním nie je štátny príslušník EÚ (napríklad nemecký občan) vracajúci sa do svojej krajiny pôvodu po tom, čo pracoval v Holandsku. Naopak, odporcov je potrebné porovnať s ostatnými holandskými štátnymi príslušníkmi, ktorí si želajú vyviezť doplnkovú dávku do tretej krajiny (či už je to Turecko alebo akákoľvek iná krajina).

64. Za týchto okolností to vnímam tak, že stanovenie primeraného času na zastavenie vyplácania zostáva čisto otázkou vnútroštátneho práva a kľúč k jej riešeniu nemožno nájsť vo výklade článku 59 dodatkového protokolu. ( 41 ) Inými slovami, za predpokladu, že ide o holandských štátnych príslušníkov vyvážajúcich doplnkovú dávku do tretej krajiny, zdá sa, že tu neexistuje zjavná súvislosť s právom EÚ. Odporcovia nevyužili ich právo slobody pohybu v rámci Európskej únie. ( 42 )

65. Nezastávam preto názor, že za okolností prejednávanej veci je článok 59 dodatkového protokolu vhodným ustanovením na účely stanovenia času na zastavenie vyplácania príslušnej doplnkovej dávky. Ide o otázku vnútroštátneho práva, ktorú má rozhodnúť vnútroštátny súd.

IV – Návrh

66. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázky, ktoré položil Centrale Raad van Beroep, odpovedal takto: 1. Rozhodnutie č. 3/80 z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a na ich rodinných príslušníkov sa nemá uplatniť na okolnosti vo veciach prejednávaných pred vnútroštátnym súdom, keď dotknuté osoby získali štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu a súčasne si ponechali tureckú štátnu príslušnosť. 2. Za týchto okolností je stanovenie času na zastavenie vyplácania doplnkovej dávky otázkou vnútroštátneho práva, o ktorej má preto rozhodnúť vnútroštátny súd.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Rozhodnutie z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a na ich rodinných príslušníkov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 110, 1983, s. 60).

( 3 ) Toeslagenwet zo 6. novembra 1986 (zákon o doplnkových dávkach, ďalej len „TW“).

( 4 ) Táto dohoda bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10).

( 5 ) Dodatkový protokol, podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli, bol v mene Spoločenstva uzavretý, schválený a potvrdený nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41).

( 6 ) Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35).

( 7 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 13. apríla 2005, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, a (EHS) č. 574/72, ktorým sa stanovuje postup na vykonávanie nariadenia (EHS) č. 1408/71 (Ú. v. EÚ L 117, s. 1).

( 8 ) Tá bola udelená na základe Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering (zákon o dávkach v invalidite).

( 9 ) Rozsudok Súdneho dvora Akdas a i. (C‑485/07, EU:C:2011:346).

( 10 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72).

( 11 ) Rozsudok Akdas a i., EU:C:2011:346, bod 88 a citovaná judikatúra.

( 12 ) Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Kahveci a Inan (C‑7/10 a C‑9/10, EU:C:2011:673, body 61 až 63), pokiaľ ide o pojem integrácie v hostiteľských členských štátoch a o zložitosť tohto procesu.

( 13 ) Rozhodnutie Asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji pridruženia.

( 14 ) Tento cieľ je vyjadrený v prvom odôvodnení tohto rozhodnutia.

( 15 ) V tomto zmysle pozri tretie odôvodnenie tohto rozhodnutia.

( 16 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Ziebell (C‑371/08, EU:C:2011:244, bod 49).

( 17 ) Pozri analogicky rozsudok Micheletti a i. (C‑369/90, EU:C:1992:295). V tejto veci Súdny dvor rozhodol, že španielske orgány boli povinné zaobchádzať s osobou s dvojitou štátnou príslušnosťou, argentínskou a talianskou, ako s občanom EÚ. Podľa môjho názoru je možné vyvodiť z tohto rozsudku záver, že vo vzťahoch s ich vlastnými štátnymi príslušníkmi, ktorí sú držiteľmi viacerých občianstiev (tak ako je to v prejednávanej veci), musia príslušné orgány členského štátu považovať takéto osoby za osoby majúce štátnu príslušnosť tohto štátu.

( 18 ) Rozsudok Súdneho dvora Kahveci a Inan (C‑7/10 a C‑9/10, EU:C:2012:180).

( 19 ) Článok 7 upravuje práva rodinných príslušníkov tureckých pracovníkov, ktorí majú legálny pobyt v hostiteľskom členskom štáte. Okrem iného uvádza, že takíto rodinní príslušníci majú právo odpovedať na akúkoľvek pracovnú ponuku, ak majú legálny pobyt aspoň tri roky v tomto členskom štáte, a že požívajú slobodný prístup k akejkoľvek pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak majú v hostiteľskom členskom štáte legálny pobyt aspoň päť rokov.

( 20 ) V skutočnosti, ako je dobre známe, členské štáty si ponechávajú právomoc stanoviť podmienky nadobúdania a straty svojej štátnej príslušnosti. To isté platí, pokiaľ ide zo strany členských štátov vo všeobecnosti o výkon ich právomocí v oblasti štátnej príslušnosti. Je to však podmienené tým, že sa tieto právomoci musia vykonávať v súlade nielen s právom EÚ, ale aj s medzinárodným právom.

( 21 ) Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Kahveci a Inan (EU:C:2011:673, bod 74). Toto odôvodnenie sa zdá byť prijaté – prinajmenšom implicitne – Súdnym dvorom (pozri bod 35 rozsudku v tejto veci). Podľa Súdneho dvora hlavnému cieľu rozhodnutia č. 1/80 – zlepšeniu režimu tureckých pracovníkov v hostiteľskom členskom štáte v sociálnej oblasti – „by odporovalo, ak by nadobudnutie občianstva hostiteľského členského štátu zaväzovalo pracovníka, ktorý by si ponechal turecké štátne občianstvo, vzdať sa výhodných podmienok pre zlúčenie rodiny v uvedenom hostiteľskom členskom štáte“.

( 22 ) EU:C:2011:346, bod 74.

( 23 ) Rozsudok Akdas a i. (EU:C:2011:346, body 89 až 91).

( 24 ) Tamže, pozri najmä body 74 a 89 až 96.

( 25 ) Situácia je trochu odlišná v prípade rodinných príslušníkov týchto pracovníkov. V skutočnosti sa v súlade s článkom 2 druhou zarážkou rozhodnutia č. 3/80 toto rozhodnutie vzťahuje na „rodinných príslušníkov týchto pracovníkov s bydliskom na území jedného z členských štátov“.

( 26 ) Rozsudok Bozkurt (C‑434/93, EU:C:1995:168).

( 27 ) Článok 6 upravuje podmienky skutočného zamestnania v hostiteľskom členskom štáte, ktoré sú navrhnuté tak, aby prispeli k postupnej integrácii dotknutého tureckého pracovníka v hostiteľskom členskom štáte. V súlade s týmto ustanovením turecký pracovník legálne pôsobiaci na trhu práce v členskom štáte má v tomto členskom štáte po roku legálneho zamestnania právo na obnovu svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa, ak má voľné pracovné miesto. Po troch rokoch legálneho zamestnania v konkrétnom členskom štáte má takýto pracovník právo odpovedať – za predpokladu, že sú splnené určité ďalšie podmienky – na inú pracovnú ponuku. Nakoniec požíva v tomto členskom štáte po štyroch rokoch legálneho zamestnania výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu.

( 28 ) Rozsudok Bozkurt (EU:C:1995:168, bod 42).

( 29 ) EU:C:2011:346, bod 94. Na tomto základe dotknuté osoby neopustili hostiteľský členský štát z vlastnej vôle a bez legitímnych dôvodov. V skutočnosti je ustálenou judikatúrou, že opustenie územia bez legitímneho dôvodu môže viesť k strate práv nadobudnutých v rámci režimu pridruženia Turecka k EHS. Pozri v tomto zmysle rozsudok Er (C‑453/07, EU:C:2008:524, bod 30). Pozri tiež rozsudok Genc (C‑14/09, EU:C:2010:57, bod 42).

( 30 ) V skutočnosti ako dvaja komentátori uviedli, „dve kategórie podliehajú rôznym právnym režimom, ktoré majú rozdielny právny základ a ktoré upravujú rozdielni normotvorcovia“. Pozri EISELE, K., VAN DER MEI, A.: Portability of Social Benefits and Reverse Discrimination of EU Citizens vis‑à‑vis Turkish Nationals: Comment on Akdas. In: European Law Review, 37 (2012), s. 204 až 212, na s. 211.

( 31 ) Rozsudok Derin (C‑325/05, EU:C:2007:442).

( 32 ) Nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15).

( 33 ) Pozri najmä rozsudok vo veci Derin, EU:C:2007:442, body 62 až 67. Pozri tiež bod 52 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Ziebell (EU:C:2011:244), s ohľadom na právne postavenie štátnych príslušníkov EÚ pohybujúcich sa z jedného členského štátu do druhého.

( 34 ) EISELE a VAN DER MEI: c. d., s. 208.

( 35 ) Je pravda, že tak rozhodnutie č. 3/80, ako aj nariadenie č. 1408/71 sú navrhnuté tak, aby bola zaručená koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia v situáciách mobility pracovníkov. Kým však rozhodnutie odkazuje na väčšinu dávok uvedených v nariadení č. 1408/71, nepokrýva, na rozdiel od nariadenia, dávky v nezamestnanosti. Je tiež zaujímavé pozorovať, že rozsudok Súdneho dvora vo veci Akdas a i. urýchlil návrh Komisie zmeniť rozhodnutie č. 3/80 a zahrnúť do nového rozhodnutia pravidlo týkajúce sa zákazu vývozu osobitných nepríspevkových peňažných dávok. Pozri návrh Komisie z 30. marca 2012, COM(2012) 153 final, s. 8.

( 36 ) K tomuto bodu sa vrátim v bode 55 a nasl. nižšie. Pokiaľ ide o relevantnú judikatúru Súdneho dvora, pozri napríklad rozsudok Soysal a Savatli (C‑228/06, EU:C:2009:101) a uznesenie Komisia/Holandsko (C‑92/07, EU:C:2007:402).

( 37 ) Pozri EU:C:2012:180, bod 33. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Kahveci a Inan (EU:C:2011:673).

( 38 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci Kahveci a Inan (EU:C:2012:180, bod 32 a citovanú judikatúru).

( 39 ) Pozri v tomto zmysle tamže (bod 33 a citovanú judikatúru).

( 40 ) Ako už bolo uvedené vyššie, exportovateľnosť doplnkovej dávky v rámci Európskej únie bola obmedzená od 5. mája 2005, odo dňa nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 647/2005. Po tomto dátume sa vnútroštátne prechodné právne predpisy (stanovujúce obdobie postupného znižovania) uplatnili vo vzťahu k iným členským štátom EÚ.

( 41 ) Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v tejto súvislosti vyplýva, že vyplácanie doplnkovej dávky oprávneným osobám, ktorým bola takáto výhoda priznaná ešte pred nadobudnutím účinnosti nového režimu a ktoré mali neskôr pobyt mimo územia Holandska, malo byť postupne znížené od 1. januára 2000.

( 42 ) Ak by to tak bolo, právo exportovateľnosti do zahraničia by mohlo byť odvodené od práva EÚ len do 5. mája 2005. Od tohto dátumu sa začali uplatňovať rôzne dvojstranné dohody.