ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. októbra 2015 – Komisia/Belgicko

(vec C‑589/14) ( 1 )

„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Slobodné poskytovanie služieb — Voľný pohyb kapitálu — Úroky vzťahujúce sa na pohľadávky, ktoré nepredstavujú cenné papiere — Zrážková daň z hnuteľného majetku — Investičné spoločnosti, ktoré sú príjemcami týchto úrokov, so sídlom v Belgicku — Investičné spoločnosti, ktoré sú príjemcami týchto úrokov, so sídlom v inom členskom štáte alebo v treťom štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o EHP — Rozdielne zaobchádzanie — Dôkazné bremeno — Úroky vzťahujúce sa na pohľadávky, ktoré nepredstavujú belgické cenné papiere — Zdanenie takých úrokov, ak sú cenné papiere uložené alebo zapísané na účte finančnej inštitúcie so sídlom v inom členskom štáte alebo v treťom štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o EHP — Oslobodenie od dane, ak sú cenné papiere uložené alebo zapísané na účte finančnej inštitúcie so sídlom v Belgicku“

1. Žaloba o nesplnenie povinnosti — Dôkaz o nesplnení povinnosti — Bremeno zaťažujúce Komisiu — Domnienky — Neprípustnosť — Predloženie skutočností poukazujúcich na nesplnenie povinnosti (článok 258 ZFEÚ) (pozri bod 28)

2. Slobodné poskytovanie služieb — Obmedzenia — Daňová právna úprava — Daň z príjmov právnických osôb — Zdanenie úrokov vzťahujúcich sa na pohľadávky, ktoré predstavujú cenné papiere z členského štátu — Vnútroštátna právna úprava stanovujúca oslobodenie uvedených úrokov pochádzajúcich z cenných papierov, ktoré sú uložené alebo zapísané na účte finančnej inštitúcie rezidenta, od dane, no vylučujúca také oslobodenie v prípade úrokov pochádzajúcich z cenných papierov, ktoré sú uložené alebo zapísané na účte finančných inštitúcií nerezidentov — Neprípustnosť (článok 56 ZFEÚ; Dohoda o EHP, článok 36) (pozri body 41, 42, 45 – 47, 52 a výrok)

3. Žaloba o nesplnenie povinnosti — Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom — Stav, ktorý treba zohľadniť — Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 258 ZFEÚ) (pozri bod 49)

Výrok

1. Belgické kráľovstvo si tým, že zachovalo v platnosti ustanovenia, podľa ktorých úroky vzťahujúce sa na pohľadávky, ktoré predstavujú belgické cenné papiere, podliehajú výberu zrážkovej dane z hnuteľného majetku, ak sú tieto cenné papiere uložené alebo zapísané na účte finančnej inštitúcie so sídlom v inom členskom štáte Európskej únie než v Belgickom kráľovstve alebo v treťom štáte, ktorý je stranou Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992, hoci tieto úroky sú oslobodené od zrážkovej dane z hnuteľného majetku, ak sú dané cenné papiere uložené alebo zapísané na účte finančnej inštitúcie so sídlom v Belgicku, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 56 ZFEÚ a článku 36 Dohody o Európskom hospodárskom priestore.

2. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3. Európska komisia a Belgické kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

( 1 ) Ú. v. EÚ C 73, 2.3.2015.
Článok 63 ods. 1 ZFEÚ bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v zásade stanovuje, že na pozemných komunikáciách dotknutého členského štátu sa môžu v podstate používať len vozidlá, ktoré majú administratívne povolenie a evidenčné číslo vydané týmto členským štátom, a pokiaľ sa osoba s bydliskom v tomto členskom štáte dovoláva výnimky z tohto pravidla na základe skutočnosti, že používa vozidlo, ktoré jej poskytol prevádzkovateľ uvedeného vozidla so sídlom v inom členskom štáte, táto osoba musí byť schopná počas policajnej kontroly na mieste preukázať, že spĺňa požiadavky pre uplatnenie tejto výnimky stanovené v dotknutej právnej úprave, pretože inak jej hrozí okamžité uloženie pokuty bez možnosti upustenia od potrestania, pričom výška pokuty sa rovná výške, ktorá sa ukladá v prípade nesplnenia povinnosti prihlásiť vozidlo do evidencie. Inak je to v prípade, ak je vozidlo registrované v inom členskom štáte určené na trvalé používanie prevažne na území dotknutého členského štátu alebo sa v skutočnosti takto používa, čo však musí preveriť vnútroštátny súd.

Aj keby sa takáto právna úprava, ako je dotknutá vo veci samej, zdala byť vhodná na zabezpečenie uskutočnenia cieľa boja proti daňovým podvodom v oblasti dane z registrácie a dane z motorových vozidiel, treba ju považovať za prekračujúcu rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa. Nemožno totiž prijať záver, že cieľ boja proti daňovým podvodom možno dosiahnuť len vtedy, ak sa doklady preukazujúce splnenie podmienok pre výnimku z povinnosti registrácie predložia v okamihu cestnej kontroly pod hrozbou uloženia pokuty, ktorej výška sa rovná výške pokuty ukladanej v prípade nesplnenia povinnosti registrácie, a že tento cieľ už nemožno dosiahnuť, ak sa tieto doklady predložia krátko po tejto kontrole.

Pokiaľ ide o odôvodnenia súvisiace s účinnosťou cestných kontrol, takáto právna úprava, ktorá stanovuje uloženie pokuty v značnej výške, ktorej účelom je predovšetkým postihovať nedodržanie povinnosti registrácie, prekračuje medze toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa účinnosti cestných kontrol.

(pozri body 30, 32 – 34, 37 a výrok)
V zmysle článku 56 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora môže podať odvolanie na Súdny dvor strana, ktorá so svojimi podaniami nebola úspešná vôbec alebo len čiastočne. Skutočnosť, že podnik, ktorý nepredložil svoje návrhy na prvom stupni, bol súčasťou skupiny podnikov, z ktorej jeden podnik bol účastníkom konania na prvom stupni, nestačí na to, aby mohol byť prvý podnik považovaný za stranu v zmysle tohto ustanovenia.

Súd Únie má právo overiť, či určité opatrenie predstavuje štátnu pomoc, až po tom, ako preskúmal otázku, či za predpokladu, že to tak bolo, by sa pomoc vyplývajúca z tohto opatrenia mala považovať za existujúcu pomoc.

Pravidlá Únie v oblasti štátnej pomoci sa stali v nových členských štátoch záväznými v deň ich pristúpenia. Otázka stanovenia relevantného dátumu na účely posúdenia na základe článku 87 ods. 1 ES štátneho opatrenia prijatého novým členským štátom pred dátumom jeho pristúpenia k Únii a naďalej sa uplatňujúceho po tomto dátume, sa musí preskúmať s prihliadnutím na akt o podmienkach pristúpenia uvedené členského štátu.

Štáty, ktoré boli členmi Únie pred týmto dátumom, chceli totiž chrániť vnútorný trh pred opatreniami obsahujúcimi štátnu pomoc zavedenými v kandidátskych krajinách pred ich pristúpením k Únii, ktoré by potenciálne mohli skresľovať hospodársku súťaž, a to tak, že tieto opatrenia odo dňa pristúpenia podliehali režimu novej pomoci, pokiaľ nepatrili medzi výnimky konkrétne vymenované v prílohe IV bode 3 uvedeného aktu o podmienkach pristúpenia. Navyše zo znenia článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy o ES a najmä z prvej vety tohto ustanovenia vyplýva, že opatrenie štátnej podpory, ktoré nepredstavuje štátnu pomoc v okamihu svojho vykonania, sa ňou môže následne stať.

Akýkoľvek iný záver by zbavil zmyslu cieľ sledovaný autormi zmluvy o pristúpení. Pokiaľ by sa totiž za relevantný považoval dátum prijatia opatrenia, malo by to v prípade takého členského štátu, ktorý pristúpil k Únii 1. mája 2004, za následok vyňatie spod kontroly Komisie všetkých opatrení prijatých pred týmto dátumom, ktoré nepredstavovali štátnu pomoc v čase svojho prijatia, ale následne sa takouto pomocou stali a sú ňou aj po tomto dátume.

(pozri body 58, 60 – 62, 65)
Nariadenie č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že schválenie dohody o vysporiadaní dedičstva uzavretej opatrovníkom maloletých detí za tieto deti predstavuje opatrenie týkajúce sa výkonu rodičovských práv a povinností v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia patriace do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, a nie opatrenie týkajúce sa dedičstva v zmysle článku 1 ods. 3 písm. f) uvedeného nariadenia, ktoré je vylúčené z rozsahu jeho pôsobnosti.

Právna spôsobilosť ako aj s tým súvisiace otázky zastúpenia sa totiž majú posudzovať podľa vlastných kritérií a nemajú sa považovať za nesamostatné predbežné otázky daných sporných právnych úkonov. Určenie opatrovníka maloletým deťom a kontrola výkonu jeho činnosti sú tak natoľko úzko spojené, že by nebolo vhodné uplatniť rôzne pravidlá na určenie príslušnosti, ktoré by sa menili podľa predmetu dotknutého právneho úkonu.

Následne skutočnosť, že schválenie takejto dohody o vysporiadaní dedičstva opatrovníckym súdom, požadované zákonom členského štátu, aby táto dohoda bola platná, sa požadovalo v rámci dedičského konania, nemožno považovať za určujúcu na to, aby toto opatrenie patrilo do dedičského práva. Potreba získať schválenie opatrovníckeho súdu je priamym dôsledkom osobného stavu a spôsobilosti maloletých detí a predstavuje opatrenie na ochranu dieťaťa spojené so správou, udržiavaním alebo nakladaním s jeho majetkom v rámci výkonu rodičovských práv a povinností v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) a článku 1 ods. 2 písm. e) nariadenia č. 2201/2003.

(pozri body 30, 31, 38 a výrok)
Vec C‑319/14

B & S Global Transit Center BV

proti

Staatssecretaris van Financiën

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal

Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Colný kódex Spoločenstva — Nariadenie (EHS) č. 2913/92 — Články 203 a 204 — Colný režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva — Nariadenie (EHS) č. 2454/93 — Články 365, 366 a 859 — Vznik colného dlhu — Odňatie alebo neodňatie spod colného dohľadu — Nevykonanie povinnosti — Neukončenie colného režimu tranzitu — Výstup tovaru z colného územia Európskej únie“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. októbra 2015

Colná únia — Vznik colného dlhu pri dovoze po odňatí tovaru podliehajúceho dovoznému clu spod colného dohľadu — Rozsah — Tovar, ktorý bol prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu a ktorý nebol predložený colnému úradu určenia — Výstup tovaru z colného územia Európskej únie — Nepredloženie colných dokumentov tretieho štátu preukazujúcich ukončenie režimu tranzitu — Vznik colného dlhu

(Nariadenie Rady č. 2913/92, zmenené a doplnené nariadením č. 1791/2006, článok 37 ods. 1, články 203 a 204; nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 365 ods. 3 a článok 366 ods. 2 a 3)

Články 203 a 204 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 1791/2006, sa majú vykladať v tom zmysle, že nesplnenie povinnosti spočívajúcej v predložení tovaru umiestneného v tranzitnom režime colnému úradu určenia vedie ku vzniku colného dlhu na základe článku 203 tohto nariadenia, a nie na základe článku 204 uvedeného nariadenia v prípade, že dotknutý tovar opustil colné územie Európskej únie a držiteľ uvedeného režimu nie je schopný predložiť dokumenty v súlade s článkom 365 ods. 3 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92 v znení nariadenia Komisie (ES) č. 993/2001, alebo článkom 366 ods. 2 a 3 nariadenia č. 2154/93 v znení nariadenia č. 1192/2008.

Pojem odňatie spod colného dohľadu, ktorý sa nachádza v článku 203 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, treba totiž chápať tak, že zahŕňa akékoľvek konanie alebo opomenutie konať s cieľom zabrániť príslušnému colnému orgánu, aj keď len prechodne, v prístupe k tovaru, ktorý podlieha colnému dohľadu, a zabrániť vykonaniu kontrol uvedených v článku 37 ods. 1 uvedeného nariadenia. Na to, aby došlo k odňatiu spod colného dohľadu, postačuje, aby bol tovar objektívne odňatý spod prípadných kontrol nezávisle od toho, či príslušný orgán tieto kontroly skutočne uskutočnil. Navyše samotná skutočnosť, že dotknutý tovar vo veci samej opustil colné územie Únie, nebráni tomu, aby bolo nesplnenie povinnosti predložiť tento tovar jeho jednotlivým colným úradom určenia kvalifikované ako odňatie spod colného dohľadu, ktoré vedie k vzniku colného dlhu na základe článku 203 nariadenia č. 2913/92. Takéto odňatie totiž môže existovať bez ohľadu na to, že nešlo o neoprávnené prepustenie tohto tovaru do hospodárskeho obehu v Únii.

(pozri body 28, 29, 34, 40 a výrok)
Na určenie, či vec patrí alebo nepatrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia, treba totiž preskúmať okolnosti, ktoré charakterizujú povahu právnych vzťahov medzi účastníkmi sporu alebo predmet tohto sporu. Hoci je v tejto súvislosti občianskoprávna žaloba podaná v rámci trestného konania, táto žaloba sa uplatňuje na náhradu škody spôsobenej fyzickou osobou v dôsledku trestného činu a zachováva si svoju občianskoprávnu povahu. V dôsledku toho, aj keď je cieľom žaloby súkromnej osoby o náhradu škody začatie verejnoprávneho konania a vyšetrovanie vedené súdom má trestnoprávnu povahu, stále platí, že jej predmetom je tiež vyriešenie sporu medzi súkromnými osobami vo veci náhrady škody za ujmu, pri ktorej sa jedna z týchto osôb považuje za obeť podvodného správania tých druhých. Právny vzťah medzi účastníkmi konania sa preto musí považovať za „právny vzťah súkromného práva“, na ktorý sa vzťahuje pojem „občianske a obchodné veci“ v zmysle nariadenia č. 44/2001.

Článok 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba súkromnej osoby o náhradu škody podaná vyšetrujúcemu súdu patrí do pôsobnosti tohto nariadenia, pokiaľ je jej cieľom najmä náhrada škody v peniazoch za ujmu, ktorú žalobca údajne utrpel.

Článok 27 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že návrh je podaný v zmysle tohto ustanovenia, ak žaloba súkromnej osoby o náhradu škody bola podaná vyšetrujúcemu súdu, hoci sa vyšetrovanie v dotknutej veci ešte neskončilo.

Pokiaľ sa totiž určitá osoba stala účastníkom konania pred vyšetrujúcim sudcom, začatie konania pred akýmkoľvek iným súdom iného členského štátu v súvislosti s rovnakou občianskoprávnou žalobou, t. j. návrhom voči rovnakým účastníkom konania a s rovnakým predmetom a dôvodom, by pritom viedlo, ak bolo uplatnenie tohto článku vylúčené, k súbežným konaniam a prinášalo by riziko vydania nezlučiteľných rozhodnutí, čo by bolo v rozpore s týmto cieľom. V tejto súvislosti okolnosť, že pretrváva neistota, pokiaľ ide o výsledok vyšetrovania, je bezvýznamná. Takáto neistota je totiž vlastná pre každý návrh, o ktorom ešte prebieha konanie, a v dôsledku toho existuje v každom prípade, v ktorom môže nastať situácia prekážky začatej veci.

(pozri body 50 – 52, bod 2 výroku)
Okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálnu otázku s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v texte svojich otázok odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru získať zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu.

Článok 26 smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, zmenenej a doplnenej nariadením č. 1251/2011, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej právnej úprave regionálnej entity členského štátu, ktorá ukladá uchádzačom a ich subdodávateľom povinnosť prijať na základe písomného vyhlásenia priloženého k ich ponuke záväzok vyplácať zamestnancom, ktorí majú poskytovať plnenia v rámci dotknutej verejnej zákazky, minimálnu hodinovú mzdu stanovenú uvedenou právnou úpravou.

Z výkladu článku 26 smernice 2004/18 v spojení so smernicou 96/71 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb vyplýva, že členskému štátu sa umožňuje staviť v rámci zadania verejnej zákazy záväzné pravidlo minimálnej ochrany upravené v článku 3 ods. 1 prvom pododseku písm. c) poslednej uvedenej smernice, ktoré ukladá podnikom so sídlom v iných členských štátoch povinnosť dodržiavať určitú úroveň minimálnej mzdy v prospech svojich pracovníkov vyslaných na územie hostiteľského členského štátu na účely vykonania tejto verejnej zákazky. Takéto pravidlo je však súčasťou úrovne ochrany, ktorá musí byť zaručená uvedeným pracovníkom.

(pozri body 66, 77, bod 1 výroku)
Článok 7 ods. 1, článok 10 ods. 1 a článok 121 nariadenia č. 73/2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, sa majú vykladať v tom zmysle, že pojem „úroveň priamych platieb uplatniteľná v iných ako nových členských štátoch“ treba chápať tak, že uvedená úroveň sa v roku 2012 rovnala 90 % úrovne všetkých priamych platieb, a že pojem „úroveň priamych platieb v nových členských štátoch“ treba chápať tak, že táto úroveň sa v roku 2012 rovnala úrovni v členských štátoch Európskeho spoločenstva v jeho zložení k 30. aprílu 2004. Odkaz na úroveň priamych platieb uplatňujúcu sa v iných členských štátoch, než sú nové členské štáty uvedený v článkoch 10 a 121 nariadenia č. 73/2009, bol totiž do práva Únie zavedený Aktom o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii s cieľom upraviť postupné zavedenie priamych platieb v nových členských štátoch. Keďže spojenie medzi príslušnými úrovňami priamych platieb v dvoch skupinách členských štátov vyplýva z Aktu o pristúpení z roku 2003 a v dôsledku toho z ustanovení primárneho práva, toto spojenie treba pri výklade nariadenia č. 73/2009 považovať za acquis, keďže odráža ustanovenia uvedené v prílohe II uvedeného aktu o pristúpení.

Za týchto okolností nemôže uspieť argumentácia, ktorá smeruje k spochybňovaniu rovnosti, v zmysle článku 10 nariadenia č. 73/2009, medzi úrovňami priamych platieb uplatniteľných v starých členských štátoch a v nových členských štátoch z dôvodu skutočnosti, že neuplatniteľnosť modulácie na priame platby nižšie ako 5000 eur má za dôsledok to, že suma priamych platieb vyplatených za rok 2012 v starých členských štátoch je napriek modulácii 10 % v skutočnosti vyššia než úroveň 90 % všetkých priamych platieb, teda úroveň formálne dosiahnutá v nových členských štátoch. Keďže úroveň priamych platieb uplatniteľná pred moduláciou je 100 % nezávislá od súm skutočne vyplatených v rôznych členských štátoch, všeobecná modulácia 10 %, uvádzaná v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 73/2009, sa musí považovať za zníženie v zmysle článku 10 ods. 1 tohto nariadenia, na ktoré treba prihliadať na účely konštatovania rovnosti uplatniteľných priamych platieb. Zohľadnenie nominálnych účinkov týchto výpočtov by okrem otázky počtu poľnohospodárov, ktorí dostali menej ako 5000 eur v starých členských štátoch, resp. nových členských štátoch, nastolilo aj otázku podstatného rozdielu medzi vyplatenými sumami priamych platieb za hektár, čo by znemožnilo absolútne porovnanie medzi úrovňami platieb vyplácaných v týchto dvoch skupinách členských štátov. Výber kritéria abstrahujúceho úroveň uplatniteľných priamych platieb umožňuje vyhnúť sa takým úvahám.

(pozri body 53, 59 – 63, bod 1 výroku)
Ak neexistuje právna úprava Únie v predmetnej oblasti, podmienky vykonávania zásady právnej sily rozhodnutej veci musí stanoviť vnútroštátny právny poriadok v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov. Nesmú však byť menej výhodné ako podmienky upravujúce podobnú situáciu vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nemôžu robiť výkon práv vyplývajúcich z právneho poriadku Únie prakticky nemožným alebo ho nadmerne sťažovať (zásada efektivity).

Pokiaľ ide konkrétne o zásadu efektivity, pokiaľ výklad vnútroštátneho práva môže mať za následok to, že vnútroštátnemu súdnemu rozhodnutiu budú pripísané účinky, ktoré znemožňujú uplatnenie práva Únie tým, že toto rozhodnutie vedie k nemožnosti splnenia povinnosti vnútroštátnych súdov zabezpečiť dodržanie článku 108 ods. 3 tretej vety ZFEÚ, a že by z toho vyplývalo, že tak štátne orgány, ako aj príjemcovia štátnej pomoci by mohli obísť zákaz uvedený v tomto článku tým, že by získali – bez toho, aby sa odvolávali na právo Únie v oblasti štátnej pomoci – určovací rozsudok, ktorého účinky by im umožnili s konečnou platnosťou naďalej poskytovať predmetnú pomoc v priebehu niekoľkých rokov, treba prijať záver, že vnútroštátne pravidlo, ktoré bráni vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky z porušenia článku 108 ods. 3 tretej vety ZFEÚ, sa musí – z dôvodu vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, ktoré má právnu silu rozhodnutej veci, ktoré je vydané v súvislosti so sporom, ktorý nemá ten istý predmet a netýka sa povahy štátnej pomoci predmetných zmlúv, – považovať za nezlučiteľné so zásadou efektivity. Prekážka takéhoto rozsahu na účinné uplatnenie práva Únie a najmä pravidiel v oblasti kontroly štátnej pomoci totiž nemôže byť primerane odôvodnená zásadou právnej istoty.

Za týchto okolností preto právo Únie bráni tomu, aby uplatnenie pravidla vnútroštátneho práva, ktoré stanovuje zásadu právnej sily rozhodnutej veci, bránilo vnútroštátnemu súdu – ktorý rozhodol, že zmluvy, ktoré sa uzavreli medzi verejnoprávnym subjektom a súkromným podnikom a sú predmetom sporu, o ktorom rozhoduje, predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ poskytnutú v rozpore s článkom 108 ods. 3 treťou vetou ZFEÚ – aby vyvodil z tohto porušenia všetky dôsledky z dôvodu právoplatného vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, v ktorom sa rozhodlo, že tieto zmluvy zostanú v platnosti bez toho, aby sa skúmala otázka, či predstavujú štátnu pomoc.

(pozri body 40, 42, 43, 45, 46 a výrok)