ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V tomto kontexte vzhľadom na neexistenciu ustanovenia v uvedenej smernici, ktoré by vyžadovalo, aby obchodný zástupca vykonával svoju činnosť na pracovných cestách alebo mimo priestorov zastúpeného, treba konštatovať, že ochrana, ktorú poskytuje samotná smernica, sa musí vzťahovať aj na osoby, ktoré – ako vo veci samej – vykonávajú svoju činnosť v rámci týchto priestorov (pozri analogicky rozsudok z 30. apríla 1998, Bellone, C‑215/97 , EU:C:1998:189 , bod 13 ).

Stačí teda, že osoba spĺňa tieto tri podmienky, aby mohla byť posúdená ako „obchodný zástupca“ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 86/653, a to bez ohľadu na spôsob, akým vykonáva svoju činnosť, a pokiaľ sa na ňu neuplatňujú výnimky stanovené v článku 1 ods. 3 a článku 2 tejto smernice.

Článok 1 ods. 2 smernice 86/653 totiž stanovuje tri podmienky, ktoré sú nevyhnutné a dostatočné na to, aby mohla byť určitá osoba posúdená ako „obchodný zástupca“. Po prvé táto osoba musí mať povahu samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa. Po druhé medzi ňou a zastúpeným musí existovať trvalý zmluvný vzťah. Po tretie musí vykonávať činnosť spočívajúcu buď v dojednávaní predaja alebo nákupu tovaru pre zastúpeného, alebo v dojednávaní a uzatváraní týchto transakcií v mene a na účet tohto zastúpeného.

Článok 1 ods. 2 smernice 86/653 sa má vykladať v tom zmysle, že okolnosť, že určitá osoba vykonáva nielen činnosti spočívajúce buď v dojednávaní predaja alebo nákupu tovaru pre inú osobu, alebo v dojednávaní a uzatváraní týchto transakcií v jej mene a na jej účet, ale pre tú istú osobu vykonáva aj činnosti odlišnej povahy bez toho, aby tieto druhé činnosti mali vo vzťahu k prvým akcesorickú povahu, nebráni tomu, aby mohla byť posúdená ako „obchodný zástupca“ v zmysle uvedeného ustanovenia, pokiaľ jej táto okolnosť nebráni, aby prvé činnosti vykonávala samostatne, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.

Ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 49 až 51 svojich návrhov, uvedená smernica v zásade nebráni tomu, aby sa činnosť obchodného zástupcu mohla kumulovať s činnosťami odlišnej povahy, a to aj v prípade, keď dotknutá osoba vykonáva túto prvú činnosť len ako vedľajšiu činnosť, alebo v prípade, keď – ako v prejednávanej veci – by bola uvedená činnosť rovnako významná ako ostatné úlohy, ktoré plní, pričom možnosť takejto kumulácie nevylučuje žiadne ďalšie ustanovenie tej istej smernice.

V dôsledku toho s výnimkou prípadu, keď sa v súlade s článkom 2 ods. 2 smernice 86/653 členský štát rozhodne vylúčiť z pôsobnosti tejto smernice osoby, ktoré vykonávajú činnosť obchodného zástupcu ako vedľajšiu činnosť, čo je navyše prípad, o ktorý v prejednávanej veci nejde, treba osoby vykonávajúce takúto činnosť obchodného zástupcu posúdiť tak, že patria do tohto rozsahu pôsobnosti, a to aj vtedy, ak by sa táto činnosť kumulovala s činnosťou odlišnej povahy.

(pozri body 42, 43, 51, bod 2 výroku)
Pokiaľ však ide o dohody WTO, z ustálenej judikatúry vyplýva, že berúc do úvahy ich povahu a štruktúru, tieto dohody sa v zásade neuvádzajú medzi normami, vo vzťahu ku ktorým možno preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií Únie (pozri najmä rozsudky z 23. novembra 1999, Portugalsko/Rada, C‑149/96, EU:C:1999:574, bod 47; z 1. marca 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, bod 39, ako aj zo 4. februára 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, bod 85).

Len v dvoch výnimočných situáciách, ktoré vyplývajú z úmyslu normotvorcu Únie obmedziť svoju vlastnú právomoc voľnej úvahy pri uplatňovaní pravidiel WTO, Súdny dvor pripustil, že súdu Únie prináleží v prípade potreby preskúmať zákonnosť aktu Únie a aktov prijatých na jeho vykonanie so zreteľom na dohody WTO alebo rozhodnutie OUS, ktorým sa konštatuje nedodržiavanie týchto dohôd (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Komisia/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 40).

V prvom rade ide o prípad, keď Únia zamýšľala splniť konkrétny záväzok, ktorý prevzala v rámci týchto dohôd, a po druhé v prípade, keď predmetný akt práva Únie výslovne odkazuje na konkrétne ustanovenia týchto dohôd (pozri rozsudok zo 16. júla 2015, Komisia/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, bod 41 a citovanú judikatúru).

Pri zohľadnení týchto kritérií treba teda v prejednávanej veci stanoviť, či je možné preskúmať platnosť sporných nariadení so zreteľom na článok VI GATT z roku 1994 a rozhodnutie OUS z 28. júla 2011.

Najskôr, pokiaľ ide o nariadenie č. 91/2009 dotknuté vo veci samej, je potrebné uviesť, že tento akt výslovne neodkazuje na špecifické ustanovenia článku VI GATT z roku 1994, ani z neho nevyplýva, že prijatím tohto nariadenia by mala Rada v úmysle splniť konkrétny záväzok prijatý v rámci tejto dohody alebo vo všeobecnosti, v rámci dohôd WTO.

Ďalej, pokiaľ ide o vykonávacie nariadenia č. 924/2012 a 2015/519, hoci tieto nariadenia do určitej miery odzrkadľujú vôľu Únie vyhovieť rozhodnutiu OUS z 28. júla 2011, vzhľadom na výnimočnú povahu situácií, ktoré umožňujú preskúmanie zákonnosti v súvislosti s pravidlami WTO, ako bolo pripomenuté v bode 47 tohto rozsudku, nepostačuje to na vyvodenie záveru, že prijatím týchto nariadení mala Únia v úmysle splniť osobitnú povinnosť prevzatú v rámci WTO, ktorá by mohla odôvodniť výnimku z nemožnosti odvolávať sa na pravidlá WTO pred súdom Únie a umožniť mu výkon preskúmania zákonnosti predmetných aktov Únie s ohľadom na tieto pravidlá (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. marca 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, body 42 až 48, ako aj zo 4. februára 2016, C & J Clark International a Puma, C‑659/13 a C‑34/14, EU:C:2016:74, body 93 až 98).

Za týchto okolností sa nemožno domnievať, že zákonnosť sporných nariadení možno posudzovať so zreteľom na článok VI GATT z roku 1994 alebo vzhľadom na rozhodnutie OUS z 28. júla 2011.

(pozri body 44, 47 – 50, 52, 56)
Vec C‑462/17

Tänzer & Trasper GmbH

proti

Altenweddinger Geflügelhof KG

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Hamburg)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Aproximácia právnych predpisov – Nariadenie (ES) č. 110/2008 – Liehoviny – Definovanie, opis, prezentácia, označovanie a ochrana zemepisných označení – Príloha II bod 41 – Vaječný likér – Vymedzenie pojmov – Taxatívne vymenovanie povolených zložiek“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) z 25. októbra 2018

Aproximácia právnych predpisov – Jednotná právna úprava – Definovanie, opis, prezentácia, označovanie a ochrana zemepisných označení liehovín – Nariadenie č. 110/2008 – Liehoviny – Vaječný likér – Vymedzenie pojmov – Taxatívne vymenovanie povolených zložiek

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 110/2008, zmenené nariadením č. 1334/2008, príloha II, bod 41)

Príloha II bod 41 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 110/2008 z 15. januára 2008 o definovaní, popise, prezentácii, označovaní a ochrane zemepisných označení liehovín a o zrušení nariadenia (EHS) č. 1576/89, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1334/2008 zo 16. decembra 2008, sa má vykladať v tom zmysle, že liehovina nemôže obsahovať iné zložky než tie uvedené v tomto ustanovení na to, aby mohla niesť predajný názov „vaječný likér“.

Definície uvedené v tejto prílohe sú presne tými osobitnými opatreniami pre popis a prezentáciu liehovín uvedenými v predchádzajúcom bode. V rozsahu, v akom sú teda tieto definície jadrom režimu zavedeného nariadením č. 110/2008 a v akom ich presnosť má slúžiť cieľu, pripomenutému aj v predchádzajúcom bode, zabrániť zneužívaniu názvov liehovín, majú sa vykladať reštriktívne, inak by došlo k oslabeniu tohto režimu. Za týchto podmienok možno možnosť pridať iné zložky než tie vymenované v týchto definíciách pripustiť iba v prípade, že by táto možnosť v nich bola výslovne stanovená. V súvislosti s prílohou II bodom 41 nariadenia č. 110/2008, ktorý neuvádza možnosť pridať iné zložky než tie vymenované v bode 41 písm. a) tejto prílohy, nejde o taký prípad. Okrem týchto zložiek je totiž výslovne stanovené iba použitie dochucovacích látok a dochucovacích prípravkov, a to za podmienok spresnených v bode 41 písm. c) uvedenej prílohy. Mlieko nemožno považovať za dochucovaciu „látku“ ani za dochucovací „prípravok“.

(pozri body 23, 24, 30 a výrok)
V rámci žaloby o neplatnosť musí záujem na konaní pretrvávať až do skončenia konania, a súd, ktorý vo veci koná, môže ex officio a v akomkoľvek štádiu konania preskúmať, či z dôvodu skutočnosti, ktorá nastala až po podaní návrhu na začatie konania, zanikol záujem účastníka konania na zotrvaní na jeho návrhu. V tejto súvislosti, ak súd Únie môže ex officio a v akomkoľvek štádiu konania preskúmať otázku nepretrvávania záujmu na konaní účastníka konania, môže takú otázku preskúmať aj vtedy, ak bola vznesená počas konania účastníkom, ktorý sa v tejto súvislosti odvoláva na dostatočne vážne skutočnosti. V rámci tohto preskúmania prináleží súdu Únie vyzvať žalobcu, aby sa vyjadril k tejto otázke, a poskytnúť mu možnosť uviesť skutočnosti, ktorými možno relevantne odôvodniť pretrvávanie jeho záujmu na konaní.

(pozri body 38 – 40)
Článok 1 ods. 1 smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/23/EÚ z 26. februára 2014, sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie verejného obstarávateľa uzatvárať pracovné zmluvy s fyzickými osobami na účely poskytovania niektorých služieb bez uplatnenia postupu verejného obstarávania v súlade so smernicou 2014/24, zmenenou delegovaným nariadením 2015/2170, z dôvodu, že podľa tohto obstarávateľa tieto zmluvy nespadajú do pôsobnosti tejto smernice, možno na základe uvedeného ustanovenia napadnúť žalobou podanou hospodárskym subjektom, ktorý by mal záujem uchádzať sa o verejnú zákazku, ktorej predmet by bol taký istý ako uvedené zmluvy, a ktorý sa domnieva, že tieto zmluvy spadajú do pôsobnosti uvedenej smernice.

Prístup, podľa ktorého smernica 89/665 nevyžaduje súdnu ochranu mimo rámca formálneho postupu verejného obstarávania v tom zmysle, že ani rozhodnutie verejného obstarávateľa nezačať takýto postup, ani rozhodnutie o tom, či verejná zákazka spadá do pôsobnosti relevantných predpisov Únie, nemožno napadnúť žalobou, by totiž mal za následok, že každý verejný obstarávateľ by mohol svojvoľne uplatňovať relevantné predpisy Únie, zatiaľ čo toto uplatnenie je navyše záväzné, ak sú splnené podmienky, ktoré ukladá (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. januára 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, body 36 a 37).

(pozri body 46, 47, bod 3 výroku)
Kombinovaná nomenklatúra nachádzajúca sa v prílohe I nariadenia Rady (EHS) č. 2658/87 z 23. júla 1987 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku v znení vyplývajúcom z nariadenia Komisie (ES) č. 1214/2007 z 20. septembra 2007 a nariadenia Komisie (ES) č. 1031/2008 z 19. septembra 2008 sa má vykladať v tom zmysle, že taký výrobok, o aký ide vo veci samej, ktorý umožňuje pripevniť snímateľné detské bezpečnostné zábrany na stenu alebo zárubňu dverí, nie je súčasťou týchto zábran a musí byť zaradený do podpoložky 73181590 kombinovanej nomenklatúry.

V rozsudku z 11. júna 2015, Baby Dan (C‑272/14, neuverejnený, EU:C:2015:388, body 29 až 40), Súdny dvor dospel k záveru, že objektívne vlastnosti a charakteristiky dotknutého výrobku umožňujú jeho zaradenie do položky 7318 KN v rámci „skrutiek, svorníkov (skrutky s maticou), matíc, vrtúl (do podvalov), a podobných predmetov zo železa alebo ocele“. Treba uviesť, že už na základe tohto zaradenia do položky 7318 KN uvedený výrobok predstavuje „súčasť určenú na všeobecné použitie“ v zmysle poznámky 2 písm. a) triedy XV KN. Z toho vyplýva, že v súlade s touto poznámkou 2 písm. a) zaradenie dotknutého výrobku do položky 7318 KN vylučuje zaradenie tohto výrobku ako „súčasti“ iného výrobku, v prejednávanej veci detskej bezpečnostnej zábrany (pozri analogicky rozsudok z 12. decembra 2013, HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, bod 40).

Vzhľadom na to, že dotknutý výrobok predstavuje skrutku alebo svorník, ktorý nemožno kvalifikovať ako „podvalové svorníky alebo iné skrutky do dreva“, ako „svorníky a skrutky s hákom a skrutky s okom“, ani ako „samorezné skrutky“, musí byť uvedený výrobok zaradený do jednej z podpoložiek podpoložky 731815 KN. Keďže dotknutý výrobok je vybavený hlavou, ktorá nie je „skrutkou so zárezom a priečnym vybraním“, ani „hlavou s vnútorným šesťhranom“, ani „šesťhrannou hlavou“, treba tento výrobok zaradiť do podpoložky 73181590 KN s názvom „Ostatné“.

(pozri body 47, 52, 53, 61, 62, bod 1 výroku)
Článok 2 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že vopred stanovená suma, vyberaná poskytovateľom služieb v prípade predčasného ukončenia zmluvy o poskytovaní služieb, stanovujúcej minimálnu dobu viazanosti, zo strany jeho zákazníka alebo z dôvodu, za ktorý zodpovedá jeho zákazník, pričom táto suma predstavuje sumu, ktorú by poskytovateľ služby vyberal po zvyšok uvedenej doby, ak by nedošlo k takémuto predčasnému ukončeniu zmluvy, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, sa musí považovať za protihodnotu za poskytovanie služieb a ako taká podlieha tejto dani.

(pozri bod 57, bod 1 výroku)
Vzhľadom na to, že v prípade zrušenia zákazu uvádzať tabakové výrobky na orálne použitie na trh sú pozitívne účinky pre zdravie spotrebiteľov, ktorí chcú tieto výrobky používať ako pomoc pri odvykaní, neisté, a okrem toho existujú riziká pre zdravie spotrebiteľov, najmä mladých ľudí, ktoré si vyžadujú, aby sa v súlade so zásadou obozretnosti prijali reštriktívne opatrenia, nemožno článok 1 písm. c) a článok 17 smernice 2014/40 považovať za zjavne neprimeraný na zabezpečenie vysokej úrovne verejného zdravia. Naopak, menej obmedzujúce opatrenia, ako sú opatrenia stanovené pre iné tabakové výrobky v smernici 2014/40, najmä posilnenie zdravotných varovaní a zákaz ochutených tabakových výrobkov, sa nejavia byť rovnako vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

Vzhľadom na taký veľký potenciál rastu trhu s tabakovými výrobkami na orálne použitie, ktorý potvrdzujú samotní výrobcovia týchto výrobkov, ako aj na vytváranie prostredia bez dymu, je totiž veľmi pravdepodobné, že uvedené výrobky budú podnecovať osoby, ktoré dovtedy neboli užívateľmi tabakových výrobkov, najmä mladých ľudí, k tomu, aby sa nimi stali. Tabakové výrobky na orálne použitie navyše predstavujú osobitné nebezpečenstvo pre maloleté osoby z toho dôvodu, že ich užívanie je ťažko vnímateľné. Ich užívanie totiž zvyčajne spočíva vo vložení výrobku medzi ďasno a hornú peru a držanie ho na mieste (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2004, Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 19). Zákaz uvádzania tabakových výrobkov na orálne použitie na trh teda zjavne neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa zabezpečiť vysokú úroveň ochrany verejného zdravia.

Pokiaľ ide o cieľ spočívajúci v uľahčení riadneho fungovania vnútorného trhu s tabakovými a súvisiacimi výrobkami, treba uviesť, že zákaz uvádzať tabakové výrobky na orálne použitie na trh stanovený týmito ustanoveniami je tiež vhodný na uľahčenie riadneho fungovania vnútorného trhu s tabakovými a súvisiacimi výrobkami. Súdny dvor totiž v bode 37 svojho rozsudku zo 14. decembra 2004, Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802), konštatoval, že v čase prijatia smernice 92/41 existovali rozdiely medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov, ktorých cieľom bolo zastaviť šírenie užívania výrobkov škodiacich zdraviu, ktoré boli na trhu členských štátov nové a boli považované za mimoriadne príťažlivé pre mladých ľudí. Článok 1 písm. c) a článok 17 smernice 2014/40 teda nespôsobujú nevýhody, ktoré sú zjavne neprimerané vo vzťahu k uvedeným cieľom.

(pozri body 49 – 53, 55, 56, 61)
Európska únia, zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie, ktorá v rámci žaloby na prvom stupni nemala úspech vo svojich dôvodoch, má podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie právo podať odvolanie proti napadnutému rozsudku. Žiadne ustanovenie práva Únie totiž neobmedzuje právo účastníkov podať odvolanie, pokiaľ sú splnené podmienky tohto ustanovenia, vrátane prípadu, že dotknutým účastníkom je Európska únia, ktorá je ako inštitúcia Únie zastúpená Súdnym dvorom Európskej únie. Takéto obmedzenie by okrem toho bolo v rozpore so zásadou rovnosti zbraní.

Okolnosť, že súd Únie nedodržal primeranú lehotu na rozhodnutie vo veciach týkajúcich sa zákonnosti pokuty uloženej Komisiou, nemôže byť rozhodujúcou príčinou ujmy spôsobenej podniku, ktorý podal žalobu z dôvodu uhradenia nákladov na bankovú záruku v období zodpovedajúcom prekročeniu tejto lehoty. Bolo by to tak totiž len vtedy, ak by bolo zachovanie bankovej záruky povinné v tom zmysle, že podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa tomuto podniku ukladá pokuta, a zvolil si zriadenie bankovej záruky s cieľom vyhnúť sa okamžitému výkonu tohto rozhodnutia, by nemal právo pred vyhlásením rozsudku o tejto žalobe zaplatiť uvedenú pokutu a ukončiť tak bankovú záruku, ktorú zriadil.

Zachovanie bankovej záruky, rovnako ako jej zriadenie, spadá do diskrečnej právomoci dotknutého podniku so zreteľom na jeho finančné záujmy. Žiadne ustanovenie práva Únie totiž nebráni tomu, aby tento podnik kedykoľvek ukončil bankovú záruku, ktorú zriadil, a zaplatil uloženú pokutu, ak so zreteľom na vývoj okolností v porovnaní s okolnosťami existujúcimi v čase zriadenia tejto záruky sa uvedený podnik domnieva, že táto možnosť je preň výhodnejšia. Tak by to mohlo byť najmä v prípade, že na základe priebehu konania na súde Únie sa dotknutý podnik domnieva, že rozsudok bude vydaný neskôr, ako pôvodne predpokladal a v dôsledku toho budú náklady na bankovú záruku vyššie ako náklady, s ktorými počítal pri jej zriadení.

(pozri body 58, 59, 61)
Okolnosť, že súd Únie nedodržal primeranú lehotu na rozhodnutie vo veciach týkajúcich sa zákonnosti pokuty uloženej Komisiou, nemôže byť rozhodujúcou príčinou ujmy spôsobenej podniku, ktorý podal žalobu z dôvodu uhradenia nákladov na bankovú záruku v období zodpovedajúcom prekročeniu tejto lehoty. Bolo by to tak totiž len vtedy, ak by bolo zachovanie bankovej záruky povinné v tom zmysle, že podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa tomuto podniku ukladá pokuta, a zvolil si zriadenie bankovej záruky s cieľom vyhnúť sa okamžitému výkonu tohto rozhodnutia, by nemal právo pred vyhlásením rozsudku o tejto žalobe zaplatiť uvedenú pokutu a ukončiť tak bankovú záruku, ktorú zriadil.

Zachovanie bankovej záruky, rovnako ako jej zriadenie, spadá do diskrečnej právomoci dotknutého podniku so zreteľom na jeho finančné záujmy. Žiadne ustanovenie práva Únie totiž nebráni tomu, aby tento podnik kedykoľvek ukončil bankovú záruku, ktorú zriadil, a zaplatil uloženú pokutu, ak so zreteľom na vývoj okolností v porovnaní s okolnosťami existujúcimi v čase zriadenia tejto záruky sa uvedený podnik domnieva, že táto možnosť je preň výhodnejšia. Tak by to mohlo byť najmä v prípade, že na základe priebehu konania na súde Únie sa dotknutý podnik domnieva, že rozsudok bude vydaný neskôr, ako pôvodne predpokladal a v dôsledku toho budú náklady na bankovú záruku vyššie ako náklady, s ktorými počítal pri jej zriadení.

(pozri body 28, 29, 31)
Okolnosť, že súd Únie nedodržal primeranú lehotu na rozhodnutie vo veciach týkajúcich sa zákonnosti pokuty uloženej Komisiou, nemôže byť rozhodujúcou príčinou ujmy spôsobenej podniku, ktorý podal žalobu z dôvodu uhradenia nákladov na bankovú záruku v období zodpovedajúcom prekročeniu tejto lehoty. Bolo by to tak totiž len vtedy, ak by bolo zachovanie bankovej záruky povinné v tom zmysle, že podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa tomuto podniku ukladá pokuta, a zvolil si zriadenie bankovej záruky s cieľom vyhnúť sa okamžitému výkonu tohto rozhodnutia, by nemal právo pred vyhlásením rozsudku o tejto žalobe zaplatiť uvedenú pokutu a ukončiť tak bankovú záruku, ktorú zriadil.

Zachovanie bankovej záruky, rovnako ako jej zriadenie, spadá do diskrečnej právomoci dotknutého podniku so zreteľom na jeho finančné záujmy. Žiadne ustanovenie práva Únie totiž nebráni tomu, aby tento podnik kedykoľvek ukončil bankovú záruku, ktorú zriadil, a zaplatil uloženú pokutu, ak so zreteľom na vývoj okolností v porovnaní s okolnosťami existujúcimi v čase zriadenia tejto záruky sa uvedený podnik domnieva, že táto možnosť je preň výhodnejšia. Tak by to mohlo byť najmä v prípade, že na základe priebehu konania na súde Únie sa dotknutý podnik domnieva, že rozsudok bude vydaný neskôr, ako pôvodne predpokladal, a v dôsledku toho budú náklady na bankovú záruku vyššie ako náklady, s ktorými počítal pri jej zriadení.

(pozri body 29, 30, 32)
Ustanovenia smernice 2002/22, zmenenej smernicou 2009/136, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát v situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, uložil povinnosť prenosu (must carry) podnikom, ktoré bez toho, aby poskytovali elektronické komunikačné siete, ponúkajú sledovanie televíznych programov formou streamingu a na živo cez internet.

V tejto súvislosti treba uviesť, že z článku 1 ods. 3 rámcovej smernice vyplýva, že smernice patriace do spoločného regulačného rámca nemajú vplyv na opatrenia prijaté na vnútroštátnej úrovni v súlade s právom Únie, ktoré sledujú ciele vo všeobecnom záujme, najmä pokiaľ ide o reguláciu obsahu a audiovizuálnu politiku. Smernica univerzálnej služby preto ponecháva členským štátom možnosť zaviesť povinnosti prenosu (must carry) nad rámec povinností uvedených v článku 31 ods. 1 tejto smernice, najmä podnikom, ktoré bez toho, aby poskytovali elektronické komunikačné siete, ponúkajú sledovanie televíznych programov formou streamingu a naživo cez internet. Je pravda, že pri stanovení povinnosti prenosu (must carry) podnikom, na ktoré sa nevzťahuje článok 31 ods. 1 smernice univerzálnej služby, musia členské štáty dodržiavať právo Únie, najmä pravidlá týkajúce sa slobodného poskytovania služieb uvedeného v článku 56 ZFEÚ.

(pozri body 25, 27, 29, 36, bod 2 výroku)
Účastník konania si v zásade zachováva svoj záujem na pokračovaní v žalobe o neplatnosť, pokiaľ táto žaloba môže predstavovať základ prípadnej žaloby o náhradu škody. Možnosť podania žaloby o náhradu škody postačuje na opodstatnenie takéhoto záujmu na konaní, pokiaľ nie je hypotetická. Záujem na konaní môže tiež vyplývať z akejkoľvek žaloby pred vnútroštátnymi súdmi, v rámci ktorej môže prípadné zrušenie napadnutého aktu pred súdom Únie priniesť žalobcovi prospech.

V tejto súvislosti, pokiaľ ide na jednej strane o žalobu na súde Únie proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa konštatuje zlučiteľnosť štátnej pomoci, ktorá spočíva v kapitálovej injekcii do banky v členskom štáte, s právom Únie a, na druhej strane žalobu pred vnútroštátnym súdom o určenie, že rozhodnutie o reštrukturalizácii uvedenej banky je nezlučiteľné s vnútroštátnym právom, vzhľadom na neoddeliteľné väzby existujúce medzi uvedenými rozhodnutiami, ktoré preukazujú najmä to, že predmetná štátna pomoc bola poskytnutá v rámci reštrukturalizácie dotknutej banky, treba konštatovať, že súd Únie nemôže prijať záver, bez toho, aby tým nahradil vnútroštátny súd pri posúdení dôvodnosti žaloby o zrušenie proti uvedenému rozhodnutiu o reštrukturalizácii, že pre skutočnosť, že predmet žaloby podanej pred vnútroštátnym súdom nie je rovnaký ako predmet žaloby podanej pred súdom Únie, prípadné zrušenie rozhodnutia Komisie by nemohlo nijako ovplyvniť posúdenie, ktoré vykonali vnútroštátne súdy, vo vzťahu k žalobe predloženej pred nimi.

Súdu Únie totiž neprináleží, aby na účely skúmania záujmu na konaní pred ním posudzoval pravdepodobnosť dôvodnosti žaloby podanej pred vnútroštátnymi súdmi podľa vnútroštátneho práva, a v dôsledku toho nahrádzal tieto súdy pri takomto posúdení. Naproti tomu je nevyhnutné, ale postačujúce, aby žaloba o neplatnosť podaná pred súdom Únie mohla svojím výsledkom priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý ju podal.

(pozri body 42 – 44, 52, 55, 56)
24

Rozhodnutím z 21. januára 2015 nariadil Úrad bezodkladný návrat žalobcu v konaní vo veci samej do Nigérie a k tomuto rozhodnutiu pripojil zákaz vstupu do Schengenského priestoru až do odvolania.