NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prednesené 15. júla 2004 ( )

Vec C-106/03 P

Vedial SA

proti

Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)

„Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Slovná a obrazová ochranná známka ,HUBERT‘ – Námietka majiteľa národnej slovnej ochrannej známky ,SAINT-HUBERT 41‘ – Porušenie dispozičnej zásady – Porušenie definície pravdepodobnosti zámeny“

Úvod

1. V prejednávanej veci existuje osobitný záujem na určení oblasti pôsobnosti dispozičnej zásady v určitých konaniach, ktoré sa týkajú ochrannej známky Spoločenstva, najmä v konaní pred Súdom prvého stupňa, v ktorom sa preskúmava platnosť správneho rozhodnutia, ktorým sa rozhodlo o námietke proti zápisu ochrannej známky.

Okolnosti predchádzajúce sporu

2. Dňa 1. apríla 1996 podala spoločnosť France Distribution usadená v Emerainville (Francúzsko) podľa nariadenia (ES) č. 40/94( ) na Úrade pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ďalej len „ÚHVT“) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva, ktorá pozostávala z tohto zmiešaného slovného a obrazového označenia:

3. Tovary, ktoré ňou majú byť označené, sú zaradené do tried 29, 30 a 42 Niceskej dohody( ) a zodpovedajú tomuto popisu:

– trieda 29: „Mäso, údeniny, ryby, hydina a divina; mäsové výťažky; konzervované, sušené alebo varené ovocie a zelenina; želatíny, džemy, vajcia, vaječné výrobky vo všeobecnosti, mlieko a mliečne výrobky; konzervy, konzervovaná alebo mrazené ovocie a zelenina, nakladaná zelenina“,

– trieda 30: „Káva, čaj, kakao, cukor, ryža, tapioka, ságo, kávovinové náhradky, múka a prípravky vyrobené z obilnín, chlieb, pečivo a cukrovinky, zmrzlina; med, melasa; droždie, prášok do pečiva; soľ, horčica; ocot, šťavy; koreniny; ľad“,

– trieda 42: „rezervácia ubytovania a zabezpečenie stravy a nápojov“.

4. Táto prihláška bola uverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 22/97 zo 6. októbra 1997.

5. Dňa 6. januára 1998 podal navrhovateľ v konaní o odvolaní, Vedial SA, spoločnosť usadená v Ludres (Francúzsko), podľa článku 42 nariadenia Rady č. 40/94 námietky proti prihlasovanej ochrannej známke vo vzťahu k časti tovarov, ktorých sa táto ochranná známka týka, a to „mlieko a mliečne výrobky“ uvedené v triede 29 a „ocot, šťavy“ uvedené v triede 30.

Uplatňovaná skoršia ochranná známka je francúzska slovná ochranná známka SAINT-HUBERT 41 zapísaná pod č. 1.552.214, ktorá označuje „maslá, potravinové tuky, syry a všetky mliečne výrobky“ zaradené v triede 29.

6. Rozhodnutím z 1. decembra 1999 námietkové oddelenie ÚHVT námietky zamietlo z toho dôvodu, že neexistuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti na francúzskom území, kde je skoršia ochranná známka chránená v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.( )

7. Vedial podal 31. januára 2000 v súlade s článkom 59 nariadenia č. 40/94 na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia. Na podporu odvolania doplnil svoje podanie rôznymi dokumentmi, ktoré mali preukázať dobré meno jeho ochrannej známky vo Francúzsku.

8. Toto odvolanie bolo zamietnuté rozhodnutím prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 9. marca 2001.

9. Uvedený senát usúdil, že rozhodnutie námietkového oddelenia v súvislosti s uplatnením článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 je opodstatnené, pretože hoci existuje značný stupeň podobnosti medzi predmetnými tovarmi a hoci je na účely použitia tohto ustanovenia potrebné zohľadniť dobré meno skoršej ochrannej známky preukázané žalobcom, neexistuje pravdepodobnosť zámeny u dotknutej skupiny verejnosti, pretože sporné označenia sa veľmi nepodobajú.

Napadnuté rozhodnutie

10. Dňa 23. mája 2001 podal Vedial žalobu o neplatnosť na Súde prvého stupňa. Táto žaloba bola založená na jedinom žalobnom dôvode, a to na porušení definície pravdepodobnosti zámeny, ktorá je obsiahnutá v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 40/94.

11. Rozsudkom z 12. decembra 2002, Vedial/ÚHVT( ), Súd prvého stupňa žalobu zamietol.

12. Súd prvého stupňa najskôr preskúmal prípustnosť tvrdenia ÚHVT, ktorým sa rozhodnutiu odvolacieho senátu vytýkalo, že tento senát nebol oprávnený uznať dobré meno skoršej ochrannej známky vo Francúzsku, pretože Vedial o ňom nepredložil v lehote stanovenej námietkovým oddelením žiadny dôkaz.

Táto nesprávnosť však nie je podľa názoru ÚHVT dostatočným dôvodom na zrušenie napadnutého rozhodnutia.

13. Vo svojom vyjadrení k žalobe ÚHVT navrhol, aby Súd prvého stupňa:

– určil, že odvolací senát nemal uznať dobré meno skoršej ochrannej známky,

– vyjadril sa k pravdepodobnosti zámeny a zrušil napadnutý rozsudok iba v prípade, že taká pravdepodobnosť existuje, ako aj

– rozhodol, že každý z účastníkov konania bude znášať svoje vlastné trovy konania.( )

14. Podľa Súdu prvého stupňa sa návrh ÚHVT na určenie, že odvolací senát nemal uznať dobré meno skoršej ochrannej známky, rovnal návrhu na zmenu napadnutého rozsudku.

Súd prvého stupňa však zohľadnil to, že ÚHVT nebol účastníkom konania pred odvolacím senátom; že ako pôvodca právneho úkonu, ktorého nezákonnosť sa skúma, môže vystupovať pred Súdom prvého stupňa iba ako žalovaný; že odvolacie senáty sú integrálnou súčasťou ÚHVT; a napokon, že na to, aby mu bolo priznané právo napadnúť rozhodnutie odvolacieho senátu v rámci konaní označovaných ako „inter partes“, by Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa musel priznať ostatným účastníkom konania, ktorí teraz pred ním vystupujú ako vedľajší účastníci konania, právo požadovať zrušenie alebo zmenu napadnutého rozsudku aj v otázke, ktorá nebola uvedená vo vyjadrení k žalobe predloženom ÚHVT.

15. Súd teda rozhodol, že ÚHVT nemá aktívnu legitimáciu na podanie návrhu na zrušenie alebo zmenu rozhodnutí prijatých odvolacími senátmi, a vyhlásil jeho návrh za neprípustný.

16. Čo sa týka podstaty žaloby, žalobca tvrdil, že odvolací senát porušil definíciu pravdepodobnosti zámeny, ako ju vykladá Súdny dvor, pričom uviedol, že skoršia ochranná známka má značnú rozlišovaciu spôsobilosť, a že odvolací senát sa pri porovnaní predmetných ochranných známok dopustil niekoľkých nesprávnych posúdení.

Pokiaľ ide o fonetické porovnanie, ktoré je v tomto prípade podstatné, Vedial tvrdil, že odvolací senát neuviedol, že podobnosť oboch označení sa týka dominantných prvkov sporných ochranných známok.

17. ÚHVT poukázal na to, že pokiaľ by Súd prvého stupňa dospel k záveru, že dominantným prvkom skoršej ochrannej známky je meno „HUBERT“, bolo by ťažké poprieť existenciu pravdepodobnosti zámeny medzi dotknutými ochrannými známkami. Pokiaľ by naopak dospel k záveru, že skoršia ochranná známka nie je zvlášť rozlišujúca a tvorí jeden celok, v ktorom nie je žiadny z prvkov dominantný, mali by rozdiely medzi ochrannými známkami stačiť na vyvrátenie akejkoľvek pravdepodobnosti zámeny.

18. Vo svojom rozsudku Súd prvého stupňa najprv uviedol, že odvolací senát správne usúdil, že niektoré z predmetných tovarov sú zhodné a iné sú podobné.

19. Potom porovnal označenia z vizuálneho, fonetického a pojmového hľadiska. Po dôkladnom preskúmaní dospel Súd prvého stupňa k názoru, že pravdepodobnosť zámeny z dôvodu vizuálnych, fonetických a pojmových rozdielov vo vnímaní cieľovej skupiny verejnosti možno vylúčiť.( )

20. Konkrétne k preskúmaniu fonetického hľadiska Súd prvého stupňa uvádza:

„... odvolací senát potvrdzuje, že skoršia ochranná známka obsahuje sedem hlások a prihlasovaná ochranná známka dve. Okrem toho konštatuje, že vo francúzštine sa pri skoršej ochrannej známke dáva dôraz na prvú, tretiu a piatu slabiku, a pri prihlasovanej ochrannej známke na druhú (bod 31 napadnutého rozhodnutia).

Je potrebné poukázať na to, že zvuková analýza, ktorú vykonal odvolací senát, je správna. Treba totiž konštatovať, že spoločným prvkom oboch označení je iba druhé slovo slovného spojenia, ktoré je súčasťou skoršej ochrannej známky, ktorá sa skladá z dvoch slov a jedného čísla. Dotknuté ochranné známky sú preto z fonetického hľadiska odlišné.“( )

Konanie pred Súdnym dvorom

21. Odvolanie, ktoré podal Vedial, bolo 7. marca 2003 zapísané do registra Súdneho dvora.

Odvolateľ, ako aj ÚHVT predložili svoje písomné pripomienky. Pojednávanie sa nekonalo.

Vec bola 23. marca 2004 pridelená druhej komore Súdneho dvora, ktorá ukončila prieskum 7. júna 2004.

Posúdenie odvolacích dôvodov

22. Odvolateľ opiera svoje odvolanie o dva hlavné odvolacie dôvody a jeden subsidiárny odvolací dôvod.

O prvom odvolacom dôvode

23. V prvom hlavnom odvolacom dôvode Vedial tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil dispozičnú zásadu, podľa ktorej jedine účastníci konania disponujú sporom a môžu určovať jeho predmet.

24. Podľa žalobcu z tejto zásady vyplýva, že sudca môže otázku, ktorá nie je medzi účastníkmi konania sporná, preskúmať iba vtedy, keď je k tomu zaviazaný z dôvodov verejného poriadku.

25. Vedial je toho názoru, že v čase jeho účasti na ústnej časti konania pred Súdom prvého stupňa, sa účastníci zhodli, že sporné označenia sú podobné prinajmenšom z fonetického hľadiska, rovnako ako sa zhodli na tom, že existuje pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ odvolaciemu senátu nemožno vytknúť, že usúdil, že ochranná známka „Saint-Hubert 41“ má značnú rozlišovaciu spôsobilosť vďaka dobrému menu získanému vo Francúzsku.

Napadnuté rozhodnutie porušilo dispozičnú zásadu tým, že v rozpore so zhodným názorom účastníkov konania stanovilo, že ochranné známky nevykazujú vzájomnú podobnosť.

26. ÚHVT vyjadruje pochybnosti vo vzťahu k uplatneniu dispozičnej zásady v rámci konania správneho charakteru, akým je konanie týkajúce sa ochrannej známky Spoločenstva.

Okrem toho poukazuje na osobitosti konania o zrušení dotknutého rozhodnutia, ktoré je charakteristické tým, že ÚHVT sa nezúčastňuje konania pred odvolacím senátom a ktorého predmetom je kontrola zákonnosti prijatého rozhodnutia.

V tomto prípade Súd prvého stupňa skúmal na návrh žalobcu právny pojem pravdepodobnosť zámeny bez toho, že by bol vo svojom výklade viazaný stanoviskami účastníkov konania.

Nakoniec ÚHVT upozorňuje, že jeho tvrdenia pred Súdom prvého stupňa nevyjadrujú zhodný názor. Na podporu tohto tvrdenia uvádza dva argumenty: po prvé, že jeho postoj je podopretý rozhodnutím odvolacieho senátu; po druhé, že France Distribution, odporca v konaní pred ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Súdom prvého stupňa, nevyjadril v tejto veci žiadne zhodné stanovisko.

27. Nato, aby bolo možné vyhovieť tomuto odvolaciemu dôvodu, je potrebné zistiť:

– do akej miery sa dá použiť dispozičná zásada v súdnych konaniach, v ktorých sa preskúmava zákonnosť rozhodnutí ÚHVT prijatých v konaní o námietkach, a prípadne,

– či možno zo spisu v prejednávanej veci vyvodiť porušenie tejto zásady.

28. Uvedená dispozičná zásada je veľmi užitočná pre stanovenie určitých charakteristických znakov súdneho konania, spravidla občianskeho súdneho konania, ktoré odzrkadľujú uznanie súkromnej autonómie osôb.( ) Účastníkom konania, ktorí disponujú konaním, prináleží nielen spor začať alebo ukončiť, ale aj určiť jeho predmet. Ide nakoniec o procesné vyjadrenie oprávnenia disponovať s vlastnými právami, ktoré sa v hmotnej rovine prejavuje najmä zmluvnou voľnosťou. Širšie zdôvodnenie tejto zásady predstavuje skutočnosť, že vlastník práv na nejakú vec, hoci len potenciálny alebo domnelý, musí mať zachované toto dispozičné právo, aby sa ho mohol uplatniť žalobou alebo od neho celkovo alebo čiastočne ustúpiť prostredníctvom vzdania sa alebo uznania, čím v konečnom dôsledku vymedzuje spor.

29. Od dispozičnej zásady v užšom slova zmysle – s ktorou je však úzko spojená( ) – sa odlišuje zásada predkladania dôkazov (Beibringungsgrundsatz), ktorá znamená, že práve účastníci konania poskytujú údaje potrebné na konanie, vo forme a v rozsahu, ktorý je v ich záujme, čím utvárajú jeho predmet a zaväzujú súd, ktorý je povinný rozhodnúť secundum allegata et probata partium [na základe návrhov a dôkazov účastníkov konania]( ).

30. V občianskom procesnom práve musí byť k účinnému dovolaniu sa dispozičnej zásady preukázané na jednej strane to, že príslušný účastník konania je dominus litis [pán sporu], a na druhej strane to, že predmet sporu nie je mimo jeho dispozície.( ) Občianske súdne konanie pozná aj prípady, v ktorých popri oprávneniach jednotlivcov existuje rovnocenný alebo prevažujúci verejný záujem, ktorý vedie k modifikácii, obmedzeniu alebo vylúčeniu platnosti tejto zásady. To nastáva typicky v určitých veciach z oblasti rodinného práva, v ktorých je účasť štátu dôkazom toho, že spor presahuje rámec individuálneho rozhodovania o usporiadaní právnych vzťahov.( )

31. Neexistuje žiadny dôvod na to, aby sa z použitia tejto základnej procesnej zásady vylúčili konania správneho charakteru, akými sú konania pred ÚHVT. Použitie tejto zásady v konkrétnom konaní teda bude závisieť od miery, v akej sa účastníci konania môžu dovolávať vlastníctva nárokovanej veci alebo práva, to znamená, v akej miere sú skutočnými pánmi sporu.( )

32. Ako Súdny dvor konštatoval( ), „zásada vnútroštátneho práva, podľa ktorej v občianskom súdnom konaní súd z úradnej moci musí alebo môže preskúmať ďalšie skutočnosti, je obmedzená jeho povinnosťou držať sa predmetu konania a oprieť svoje rozhodnutie o skutočnosti, ktoré mu boli predložené. Toto obmedzenie je odôvodnené zásadou, podľa ktorej iniciatíva v konaní prináleží účastníkom konania a súd môže konať z úradnej moci iba vo výnimočných prípadoch, keď verejný záujem vyžaduje jeho zásah. Táto zásada odzrkadľuje chápanie spoločné pre väčšinu členských štátov, pokiaľ ide o vzťahy medzi štátom a jednotlivcom, chráni právo na obhajobu a zaisťuje riadny priebeh konania, a to najmä zamedzením prieťahov v dôsledku posudzovania nových dôvodov.“

Týmto výrokom sa Súdny dvor snažil zdôvodniť existenciu tejto zásady vo vnútroštátnom práve, aby zbavil vnútroštátne súdy povinnosti preskúmať v konaniach, ktoré pred nimi prebiehajú, z úradnej moci dôvody založené na porušení práva Spoločenstva a zriecť sa tak pasivity, ktorá im je vlastná. Je však nesporné, že dispozičná zásada sa uplatňuje aj v konaní pred sudcom Spoločenstva, aj keď podlieha úpravám vyplývajúcim zo špecifického charakteru sporných záležitostí, o ktorých tento sudca rozhoduje.

33. Platnosť tejto zásady ilustruje možnosť upravená v článku 77 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, podľa ktorej sa účastníci konania môžu dohodnúť na riešení svojho sporu a vziať späť svoje návrhy. V takomto prípade predseda nariadi výmaz veci z registra.

Rokovací poriadok vylučuje všeobecné použitie tejto zásady iba v žalobách o neplatnosť (článok 230 ES) alebo v žalobách na nečinnosť orgánu (článok 232 ES), práve s ohľadom na objektívne posúdenie aktu, ktorý skúmajú.

Aj pred sudcom Spoločenstva má späťvzatie návrhu na začatie konania navrhovateľom za následok výmaz z registra (článok 78 rokovacieho poriadku).

Ďalšie prejavy rôznych aspektov dispozičnej zásady pred Súdnym dvorom, viac alebo menej intenzívne, sú napríklad ustanovenia Rokovacieho poriadku týkajúce sa určenia predmetu konania prostredníctvom návrhu (žaloby) alebo požiadavky predbežného stanoviska Komisie v žalobách o nesplnení povinnosti členským štátom; zákazu zmeny predmetu sporu v odvolaní (článok 113 ods. 2); alebo nemožnosti predkladať nové dôvody, ibaže by sa tieto dôvody zakladali na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania (článok 42 ods. 2).

Z uvedeného vyplýva, že sudca Spoločenstva je rovnako viazaný skutkovým stavom a právnymi dôvodmi uplatnenými účastníkmi konania.

34. Je však dôležité, že rokovací poriadok neobsahuje žiadne všeobecné ustanovenie o uznaní nároku zo strany žalovaného. Vysvetlenie snáď vychádza z toho, že v sporoch týkajúcich sa Spoločenstva je neobvyklé, aby účastníci konania neobmedzene určovali predmet sporu.

Tak prebieha v prejudiciálnom konaní dialóg medzi sudcami. Iba vnútroštátny súd je príslušný k späťvzatiu návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Ani žaloby o nesplnenie povinnosti, o neplatnosť alebo na nečinnosť neumožňujú uznanie nároku( ).

35. Napriek tomu je namieste preskúmať, či sa majú tieto parametre použiť na konania, ktorých predmetom je napadnutie rozhodnutia ÚHVT týkajúceho sa ochranných známok, ktoré bolo prijaté v námietkovom konaní.

36. Môžu účastníci konania disponovať predmetom takéhoto sporu?

Na zodpovedanie tejto otázky, aj keď iba abstraktné, je potrebné vedieť, či sú dotknuté aj právne záujmy odlišné od jednoduchých záujmov účastníkov konania.

37. Pokiaľ sa vezme do úvahy tradičná judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa poslania ochrannej známky, je potrebné aspoň predbežne konštatovať, že tento nástroj duševného vlastníctva neslúži iba na ochranu podnikov, ktoré sú jeho majiteľmi, pretože Súdny dvor vždy konštatoval, že jeho základnou funkciou je „zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému užívateľovi identitu pôvodu tovaru alebo služby tým, že mu umožní odlíšiť bez možnej zámeny predmetný tovar alebo službu od ostatných tovarov alebo služieb iného pôvodu“, a že „aby mohla ochranná známka plniť svoju funkciu základného prvku v systéme nenarušenej hospodárskej súťaže, ktorej vytvorenie Zmluva sleduje, musí poskytovať záruku, že všetky ňou označené tovary alebo služby boli vyrobené pod kontrolou jediného podniku, ktorý je zodpovedný za ich kvalitu“( ).

38. Pri výklade požiadavky na konkrétnu rozlišovaciu spôsobilosť v rámci preskúmania absolútnych dôvodov pre zamietnutie zápisu podľa článku 5 ods. 1 písm. b) smernice 89/104( ), Súdny dvor uviedol, že jej špecifickým účelom je zaistiť, aby ochranná známka bola „spôsobilá identifikovať tovar, pre ktorý sa prihlasuje, ako tovar pochádzajúci z určitého podniku, a odlíšiť ho tým od tovarov z iných podnikov“( ).

39. Z tejto doktríny by sa dalo ľahko dospieť k záveru, že popri záujme majiteľa ochrannej známky existuje verejný záujem na tom, aby spotrebiteľ rozoznal pomocou tohto označenia, z ktorého podniku tovar pochádza. V takomto prípade by bol verejný záujem na vylúčení pravdepodobnosti zámeny. Tá by nastala podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia, pokiaľ by na danom trhu existovali dve zhodné alebo podobné ochranné známky, ktoré označujú takisto zhodné alebo podobné tovary.

40. Takéto riešenie, akokoľvek je lákavé, neobstojí pred spôsobom, akým zákonodarca Spoločenstva upravil námietkové konanie.

41. V súlade s tým, čo uvádza oddiel II, III a IV hlavy IV nariadenia č. 40/94, akonáhle ÚHVT overil, že označenie, ktorého zápis sa požaduje, nenapĺňa žiadny z absolútnych dôvodov zamietnutia zápisu, pokračuje uskutočňovaním rešerší skorších ochranných známok Spoločenstva alebo prihlášok, ktorých majitelia by mohli uplatňovať námietky voči zápisu podľa článku 8. Príslušné národné schvaľovacie orgány postupujú rovnakým spôsobom v prípade ochranných známok platných na ich územiach.

42. ÚHVT musí potom uverejniť prihlášku a oznámiť túto skutočnosť všetkým majiteľom skorších ochranných známok, ktorí sú uvedení v rešeršných správach Spoločenstva alebo vo vnútroštátnej rešeršnej správe.

43. V súlade s článkom 42 nariadenia sú však iba majitelia skorších ochranných známok oprávnení na podanie námietok proti zápisu nového označenia z dôvodov uvedených v článku 8, medzi ktoré patrí pravdepodobnosť zámeny, ktorá je predmetom tohto sporu. Ani ÚHVT, ani vnútroštátne orgány a ani žiadny iný orgán verejného práva nie sú oprávnené iniciovať toto konanie.

44. Z tejto situácie vyplýva, že v prípade nečinnosti majiteľa skoršej ochrannej známky nič nebráni tomu, aby boli zapísané nielen označenia spôsobilé zmiasť spotrebiteľa, ale aj označenia zhodné s tými, ktoré sú už zapísané a ktoré sú určené na označenie podobných tovarov [predpoklad článku 8 ods. 1 písm. a) nariadenia]. Majiteľ skoršej ochrannej známky teda môže ľubovoľne disponovať svojím právom podať námietky.

45. Tento systém, ktorý prenecháva sledovanie relatívnych dôvodov pre zamietnutie zápisu výlučne súkromným subjektom, môže v niektorých prípadoch viesť k tomu, že ochranná známka nebude plniť svoj účel, ktorým je zaručiť spotrebiteľovi pôvod od určitého podniku. Napriek tomu je potrebné pochopiť, že sa zákonodarca, ktorý si uvedomil realitu v oblasti obchodu, rozhodol, že tento systém bude pravdepodobne v praxi účinnejší, a akceptoval pri tom riziko, na ktoré som poukázal, ako nepravdepodobné.

46. Pokiaľ teda môže majiteľ skoršej ochrannej známky ľubovoľne v konaní o zápise nakladať so svojím právom, nemalo by nijakú logiku použiť na súdne konanie v rámci následnej kontroly iné kritériá.

47. Nemožno teda pochybovať o tom, že pred sudcom Spoločenstva patrí majiteľovi skoršej ochrannej známky tá istá dispozičná právomoc v rovnakom rozsahu, ako mu prináleží v správnom konaní.

48. Z tohto dôvodu Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa priznáva vyššie uvedenému majiteľovi ako vedľajšiemu účastníkovi konania rovnaké práva ako strane formálne žalovanej, t. j. ÚHVT ako autorovi napadnutého rozhodnutia. Niečo podobné platí pre majiteľa novej ochrannej známky, pokiaľ napáda rozhodnutie odvolacieho senátu, ktorým sa ukončilo námietkové konanie spôsobom pre neho nepriaznivým. Článok 134 skutočne ustanovuje, že účastníci konania pred odvolacím senátom sa okrem žalobcu môžu zúčastniť konania pred Súdom prvého stupňa ako vedľajší účastníci konania (ods. 1) a že v takomto prípade majú „rovnaké procesné práva ako účastníci konania“ a môžu uvádzať návrhy a dôvody nezávisle na tých, ktoré uviedli účastníci konania (ods. 2).

49. Zo všetkého uvedeného vyplýva, že majiteľ skoršej ochrannej známky môže nakladať bez obmedzenia so svojím právom podať námietky, a to aj v súdnych konaniach, ako vyplýva z postavenia, ktoré mu nariadenie č. 40/94 priznáva v správnom konaní.

50. Možno tiež a contrario vyvodiť, že toto právo nepatrí ÚHVT. Jeho možnosti ako žalovanej strany sú limitované a obmedzujú sa na obranu zákonnosti rozhodnutia jedného z jeho orgánov, teda príslušného odvolacieho senátu. Nemôže napadnúť( ) platnosť tohto rozhodnutia, ako správne zdôvodnil Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku, ani nijako disponovať predmetom sporu, pretože mu nariadenie č. 40/94 neposkytuje možnosť uplatniť námietky proti zápisu označenia na základe jedného z relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu uvedených v článku 8.

51. Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, musí byť prvý odvolací dôvod zamietnutý bez toho, aby sa skúmal presný účinok údajnej dohody, ku ktorej dospeli účastníci konania pred sudcom v prvom stupni: ÚHVT nie je „pánom sporu“, a nemá teda s tým spojené oprávnenie vymedziť predmet sporu.

O druhom odvolacom dôvode

52. Druhým odvolacím dôvodom uvedeným rovnako ako prvý dôvod ako hlavný sa uplatňuje, že Súd prvého stupňa mal aspoň nariadiť opätovné začatie ústnej časti konania, aby informoval účastníkov konania, že sa nepripája k ich dohode, ktorou účastníci uznali existenciu fonetickej podobnosti sporných ochranných známok.

53. Tento dôvod by mohol uspieť iba vtedy, pokiaľ by sa preukázalo, že Súd prvého stupňa oprel svoje rozhodnutie o dôvody, ktoré so sporom nesúvisia. To by platilo napríklad vtedy, pokiaľ by sa opieral o článok 8 ods. 1 písm. a) nariadenia.

54. V prejednávanej veci sa od sudcu prvej inštancie požadovalo, aby posúdil, či odvolací senát správne použil definíciu pravdepodobnosti zámeny. Stačí povedať, že úvaha obsiahnutá v bode 41 a nasledujúcich napadnutého rozsudku sa venuje tejto otázke, a dochádza k záveru, že odvolací senát sa nedopustil žiadnej chyby, keď vylúčil akúkoľvek možnosť zámeny medzi skoršou a prihlasovanou ochrannou známkou.

Pokiaľ ide o údajnú fonetickú podobnosť, Súd prvého stupňa sa obmedzil na preskúmanie správnosti kritéria použitého odvolacím senátom a uviedol, že sporné ochranné známky sú odlišné (bod 56 napadnutého rozsudku) alebo že nemôžu byť považované za zhodné ani podobné (bod 62), pričom odvolací senát uviedol, že obe označenia nevykazujú veľkú podobnosť (bod 33 rozhodnutia). Tieto rozdiely vo vyjadrení nie sú podstatné, pretože nemajú žiadne právne dôsledky, pokiaľ ide o použitie článku 8 ods. 1 písm. b), najmä preto, že sám odvolací senát vychádzal z predpokladu – od ktorého sa neskôr sudca prvého stupňa odklonil – že skoršia ochranná známka má vo Francúzsku veľmi dobré meno.

55. Skutočnosť, že ÚHVT, ako zdôrazňuje napadnutý rozsudok, vo svojich tvrdeniach pred Súdom prvého stupňa upustil od názoru odvolacieho senátu, keď pripustil, že „pokiaľ by bolo možné považovať skoršiu ochrannú známku za známu, bolo by potrebné dôjsť k záveru, že existuje pravdepodobnosť zámeny s prihlasovanou ochrannou známkou“, nijako nemení rámec sporu, s ktorým ako som vysvetlil pri rozbore prvého dôvodu, ÚHVT nemôže disponovať.

56. Z týchto dôvodov je potrebné zamietnuť tento druhý odvolací dôvod.

O treťom odvolacom dôvode

57. Tretí odvolací dôvod, ktorý odvolateľ uplatňuje subsidiárne, vytýka napadnutému rozsudku, že nesprávne uplatnil pojmy „pravdepodobnosť výmeny [zámeny – neoficiálny preklad]“ a „dotknutá skupina verejnosti“ na účely článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Vedial uplatňuje štyri výhrady.

58. Prvé pochybenie má spočívať v tom, že v bode 62 rozsudku sa uvádza, že verejnosť konfrontovaná s tovarmi označenými prihlasovanou ochrannou známkou a skoršou ochrannou známkou sa nebude domnievať, že tieto tovary pochádzajú z rovnakých podnikov. Podľa odvolateľa pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj možnosť, že sa verejnosť domnieva, že podniky sú ekonomicky prepojené.

59. Toto tvrdenie v najlepšom prípade neobstojí. Keďže Súd prvého stupňa dospel v bodoch 48 až 59 napadnutého rozsudku k presvedčeniu, že označenia nevykazujú vzájomnú podobnosť (ako jednoznačne pripomína v bode 65), neexistuje pravdepodobnosť zámeny a ani asociácia, ktorú uvádza odvolateľ. Pri nedostatku podobnosti chýba akýkoľvek význam pýtať sa, či by dotknutá verejnosť verila, že tovary označené novou ochrannou známkou pochádzajú z podniku, ktorý je ekonomicky prepojený s majiteľom skoršej ochrannej známky.

Okrem toho rozsudok Súdu prvého stupňa v rovnakom bode 62 ustanovil, že „teda neexistuje riziko, že by dotknutá skupina verejnosti mohla spolu spájať tovary označované niektorou z týchto ochranných známok, ktoré vyvolávajú odlišné predstavy“.

60. Druhé pochybenie by sa malo nachádzať v bode 63, kde sa potvrdzuje, že „hoci existuje zhoda alebo podobnosť medzi tovarmi, na ktoré sa vzťahujú sporné ochranné známky, vizuálne, fonetické a pojmové odlišnosti medzi označeniami predstavujú dostatočný dôvod na vylúčenie existencie pravdepodobnosti zámeny u dotknutej skupiny verejnosti“, zatiaľ čo odvolateľ tvrdí, že by bolo správne použiť ako meradlo celkové posúdenie dotknutého označenia a rozhodnúť, či zhodnosť alebo podobnosť sú také, že môžu spôsobiť pravdepodobnosť zámeny.

61. Toto tvrdenie musí byť zamietnuté z dôvodov podobných tým, ktoré sa uvádzajú pri prvej námietke: Súd prvého stupňa dospel k záveru, že označenia nevykazujú žiadnu vzájomnú podobnosť, a žalobca tento predpoklad nijako nevyvrátil. Preto je zbytočné skúmať podmienky, za ktorých dve rozdielne označenia môžu vyvolať pravdepodobnosť zámeny.

62. Tretie pochybenie v napadnutom rozsudku, na ktoré odvolateľ poukazuje, má spočívať v nesprávnom uplatnení pravidla vzájomnej závislosti. Ako vysvetľuje Vedial, v prípade, že je Súdny dvor presvedčený, že Súd prvého stupňa zistil určitú, hoci len fonetickú podobnosť medzi označeniami, musí vychádzať z toho, že táto slabá podobnosť je vyvážená zhodnosťou tovarov a silnou rozlišovacou spôsobilosťou skoršej ochrannej známky, a potvrdiť existenciu pravdepodobnosti zámeny.

63. Táto časť zdôvodnenia je zjavne neopodstatnená, pretože vychádza z nesprávneho predpokladu vzhľadom na to, že Súd prvého stupňa nikdy nezistil uvádzanú fonetickú podobnosť medzi označeniami. Naopak uviedol, že dotknuté označenia sa nemôžu považovať za zhodné alebo podobné (bod 65), čo odvolateľ nenamietal. Toto tvrdenie teda musí byť odmietnuté.

64. Nakoniec sa Vedial sťažuje, že bod 62 napadnutého rozhodnutia porušuje definíciu pravdepodobnosti zámeny tým, že rozumie pod dotknutou skupinou verejnosti spotrebiteľov schopných získať predmetné tovary a nie súhrn osôb, ktoré sú spôsobilé ochrannú známku vnímať.

65. Toto tvrdenie sa nejaví o nič účinnejšie než predchádzajúce tvrdenia. Pokiaľ chýba podobnosť medzi označeniami, nemá význam presne vymedziť pojem verejnosť vystavená pravdepodobnosti zámeny, pretože je to možnosť, ktorá nemôže nastať.

Vychádzajúc z vyššie uvedeného zostáva stanovisko naznačené v bode 62 napadnutého rozhodnutia správne. V súlade s judikatúrou Súdneho dvora je na účely posúdenia rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky dotknutá skupina verejnosti zložená z priemerných spotrebiteľov tovarov alebo služieb, o ktoré ide.( )

66. Je teda potrebné zamietnuť tretí dôvod ako neúčinný a okrem toho ako zjavne neopodstatnený.

O trovách

67. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania. Z tohto dôvodu by odvolateľovi mala byť uložená náhrada trov konania, pokiaľ ako navrhujem, budú v celom rozsahu zamietnuté odvolacie dôvody.

Návrh

68. Keďže všetky odvolacie dôvody sú z uvedených dôvodov irelevantné, navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.