ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

V prvom rade, pokiaľ ide o údajné porušenie článkov 21, 55 a 60 služobného poriadku, Všeobecný súd sa v bode 79 napadnutého uznesenia najmä domnieval, že aj za predpokladu, že by sa preukázalo, že odvolateľka bola skutočne prítomná v priestoroch ESVČ, ako to tvrdí, nič to nemení na tom, že tým, že jasne vyjadrila svoj úmysel nepracovať na oddelení PRISM z dôvodu, že sa chcela sústrediť len na administratívne otázky súvisiace s jej preložením, nedodržala podmienky vyžadované článkami 21 a 55 služobného poriadku. Podľa Všeobecného súdu preto nemožno ESVČ vytýkať, že sa domnievala, že odvolateľka sa nachádzala v situácii neospravedlnenej neprítomnosti. Okrem toho Všeobecný súd uviedol, že vzhľadom na to, že neprítomnosť zohľadnená ESVČ nebola vopred povolená jej nadriadenými, zrážka z odmeny vo výške zodpovedajúcej 72 kalendárnym dňom bola len dôsledkom nedodržania požiadaviek stanovených v článku 60 služobného poriadku.
32

V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že pravidlá tvorby vôle inštitúcií Únie sú stanovené Zmluvami a členské štáty ani tieto samotné inštitúcie nimi nemôžu disponovať. Iba Zmluvy môžu preto v osobitných prípadoch splnomocniť niektorú inštitúciu na zmenu rozhodovacieho postupu, ktorý stanovujú. Pokiaľ by sa niektorej inštitúcii priznala možnosť vytvárať odvodené právne základy, či už v zmysle sprísnenia, alebo v zmysle zjednodušenia podmienok prijímania aktu, bola by jej tým priznaná normotvorná právomoc prekračujúca medze toho, čo stanovujú Zmluvy. To by tiež viedlo k tomu, že by sa tejto inštitúcii umožnilo ohroziť zásadu inštitucionálnej rovnováhy, z ktorej vyplýva, že každá z inštitúcií berie pri vykonávaní svojich právomocí ohľad na právomoci ostatných inštitúcií (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. mája 2008, Parlament/Rada, C‑133/06, EU:C:2008:257, body 54 až 57, ako aj z 22. septembra 2016, Parlament/Rada, C‑14/15 a C‑116/15, EU:C:2016:715, bod 47).
34

Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2011/92 vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie prijaté podľa článku 16 ods. 1 smernice 92/43, ktoré na účely realizácie projektu v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) smernice 2011/92 oprávňuje navrhovateľa odchýliť sa od opatrení uplatniteľných v oblasti ochrany druhov, patrí do postupu povoľovania tohto projektu v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) tejto smernice, pokiaľ tento projekt nemožno realizovať bez toho, aby jeho navrhovateľ získal takého rozhodnutie, a pokiaľ si orgán príslušný na povolenie uvedeného projektu zachováva možnosť prísnejšieho posúdenia jeho vplyvu na životné prostredie, než ako to bolo v uvedenom rozhodnutí.
5

Odôvodnenia 7, 8, 21, 48 a 60 smernice 2014/40 stanovujú: (7) Legislatívne opatrenie na úrovni Únie je tiež potrebné na vykonanie [RDKT] z mája 2003, ktorého ustanoveniami sú Únia a jej členské štáty viazané. Ustanovenia RDKT o regulácii obsahu tabakových výrobkov, regulácii zverejňovania informácií vo vzťahu k tabakovým výrobkom, balení a označovaní tabakových výrobkov, reklame a nezákonnom obchodovaní s tabakovými výrobkami sú osobitne dôležité. Zmluvné strany RDKT vrátane Únie a jej členských štátov prijali súbor usmernení na vykonávanie ustanovení RDKT na základe konsenzu počas rôznych konferencií. (8) V súlade s článkom 114 ods. 3 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) by sa za základ legislatívnych návrhov mala brať vysoká úroveň ochrany zdravia, a najmä by sa mal zohľadniť aktuálny vývoj založený na vedeckých faktoch. Tabakové výrobky nie sú bežné komodity a vzhľadom najmä na škodlivé účinky tabaku na ľudské zdravie by sa mal veľký význam pripisovať ochrane zdravia, predovšetkým zníženiu prevalencie fajčenia u mladých ľudí. … (21) V súlade s účelmi tejto smernice, a to hladkým fungovaním vnútorného trhu s tabakom a súvisiacimi výrobkami, pričom sa ako východisko zohľadní vysoká úroveň ochrany zdravia, najmä pokiaľ ide o mladých ľudí, ako aj v súlade s odporúčaním Rady 2003/54/ES [z 2. decembra 2002 o prevencii fajčenia a o iniciatívach na zlepšenie kontroly tabaku (Ú. v. ES L 22, 2003, s. 31)], by sa mali členské štáty nabádať na to, aby prostredníctvom prijatia vhodných opatrení stanovujúcich a presadzujúcich vekový limit zabránili predaju takýchto výrobkov deťom a dospievajúcim osobám. … (48) Okrem toho sa touto smernicou neharmonizujú ani pravidlá týkajúce sa nefajčiarskych priestorov alebo vnútroštátnych mechanizmov predaja alebo vnútroštátnej reklamy či použitia značky na iné výrobky (brand stretching), ani sa ňou nezavádza vekový limit v prípade elektronických cigariet alebo plniacich fľaštičiek. V každom prípade by prezentovanie a reklama týchto výrobkov nemali viesť k podporovaniu konzumácie tabaku alebo spôsobovať zamieňanie s tabakovými výrobkami. Členské štáty majú možnosť regulovať tieto záležitosti v rámci vlastnej právomoci, na čo sa aj nabádajú. … (60) Keďže ciele tejto smernice, a to aproximáciu zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa výroby, prezentácie a predaja tabakových a súvisiacich výrobkov nemožno uspokojivo dosiahnuť na úrovni samotných členských štátov, ale z dôvodov ich rozsahu a dôsledkov ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 Zmluvy o EÚ. V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie týchto cieľov“.
37

Vzhľadom na tieto úvahy sa vnútroštátny súd pýta, či článok 30 smernice 2001/14 priznáva železničným podnikom právo napadnúť rozhodnutia o schválení jednotkových sadzieb základného poplatku prijaté predsedom ÚŽD. Domnieva sa, že takéto právo by bolo možné vyvodiť na jednej strane z odseku 2 písm. e) tohto článku za predpokladu, že by sa toto ustanovenie malo vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby železničné podniky boli účastníkmi konania o schválení jednotkových sadzieb základného poplatku. Na druhej strane, ak by sa ukázalo, že rozhodnutie o schválení mohlo porušiť práva železničných podnikov, právo na podanie opravného prostriedku by mohlo vyplývať z odsekov 5 a 6 toho istého článku.
31

Svojimi dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú smernica o DPH a článok 47 Charty vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá oprávňuje vnútroštátne daňové orgány prerušiť konanie o správnej sťažnosti podanej proti daňovému výmeru, ktorým sa zdaniteľnej osobe nepriznáva právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe z dôvodu účasti tejto zdaniteľnej osoby na daňovom podvode, a to až do skončenia trestného konania, ktoré by mohlo priniesť dodatočné objektívne skutočnosti týkajúce sa tejto účasti, a či je v tejto súvislosti relevantná skutočnosť, že by tejto zdaniteľnej osobe mohol byť počas tohto prerušenia konania priznaný odklad výkonu tohto výmeru.
30

Navyše Súdny dvor tiež rozhodol, že výnimku stanovenú v článku 153 ods. 5 ZFEÚ je potrebné chápať tak, že sa vzťahuje na opatrenia, ktoré by, tak ako zjednotenie všetkých alebo niektorých častí tvoriacich mzdy a/alebo ich úrovne v členských štátoch alebo zavedenie minimálnej mzdy, viedli k priamemu zasahovaniu práva Únie do určovaní odmien v Únii. Uvedenú výnimku však nie je možné rozšíriť na každú otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku 153 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 19. júna 2014, Specht a i., C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12, EU:C:2014:2005, bod 33, ako aj citovaná judikatúra).
21

V reakcii na to žalobcovia vo veci samej podali návrhy na nútený vstup do konania ako vedľajší účastníci konania, aby bolo misii Eulex Kosovo nariadené pristúpiť do konania pred vnútroštátnym súdom. Preskúmanie návrhov na nútený vstup do konania ako vedľajší účastník konania však tento súd oddelil od posúdenia predbežných otázok prípustnosti a procesných otázok, ktoré sa vynorili na základe hlavných návrhov žalobcov vo veci samej, podaných proti prvým štyrom žalovaným vo veci samej.
15

Rozhodnutím z 13. novembra 2019 TGSS uvedenú žiadosť zamietla z dôvodu, že vzhľadom na to, že CJ patrila do osobitného systému pracovníkov v domácnosti, jej možnosť platiť príspevky do tohto systému s cieľom získať ochranu v nezamestnanosti bola výslovne vylúčená článkom 251 písm. d) LGSS. Toto rozhodnutie bolo potvrdené rozhodnutím TGSS z 19. decembra 2019, prijatým po podaní opravného prostriedku CJ nadriadenému orgánu.
24

Článok 202a ods. 1 až 4 ZKPO, nazvaný „Prepočítanie zrážkovej dane“, v znení účinnom od 1. januára 2010, stanovoval: „(1) … Zahraničná právnická osoba, ktorá je daňovým rezidentom členského štátu Európskej únie alebo iného štátu dohody o Európskom hospodárskom priestore [z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3)], má právo zvoliť si prepočítanie zrážkovej dane, pokiaľ ide o príjmy uvedené v článku 12 ods. 2, 3, 5 a 8. Ak sa zahraničná právnická osoba rozhodne pre prepočítanie zrážkovej dane, toto prepočítanie sa vzťahuje na všetky príjmy uvedené v článku 12 ods. 2, 3, 5 a 8, ktoré dosiahla v danom zdaňovacom období. (2) Ak sa zahraničná právnická osoba rozhodne pre prepočítanie zrážkovej dane z príjmov, ktoré dosiahla, prepočítaná daň sa rovná dani z príjmov právnických osôb, ktorá by bola splatná z týchto príjmov, ak by ich dosiahla tuzemská právnická osoba. V prípade, že zahraničná právnická osoba vynaložila výdavky na dosiahnutie príjmov v zmysle prvej vety, z ktorých by sa platila daň z nákladov, pokiaľ by ich vynaložila tuzemská právnická osoba, suma prepočítanej dane sa zvýši o túto daň. (3) Ak výška zrážkovej dane stanovenej v článku 195 ods. 1 presiahne výšku dane prepočítanej v súlade s odsekom 2, vráti sa rozdiel do výšky zrážkovej dane stanovenej v článku 195 ods. 1, ktorú si zahraničná osoba nemôže odpočítať od dane splatnej v štáte svojho sídla. (4) V podanom ročnom daňovom priznaní sa uvedie, či sa zvolilo prepočítanie zrážkovej dane. Zahraničná osoba podáva daňové priznanie na Teritorialna direkcija na Nacionalnata agencija za prichodite – Sofija [(Oblastné riaditeľstvo Národnej agentúry pre verejné príjmy Sofia, Bulharsko)] do 31. decembra roku nasledujúceho po roku, v ktorom boli príjmy dosiahnuté.“
23

Článok 44 uvedeného zákona stanovuje: „1. Účastník konania môže podať odvolanie na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], v ktorom namietne protizákonnosť uznesenia [KRS], pokiaľ osobitné predpisy nestanovujú inak. … 1a. V individuálnych prípadoch týkajúcich sa vymenovania do funkcie sudcu na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] je možné podať odvolanie na [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)]. V týchto veciach nie je možné podať odvolanie na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)]. Odvolanie podané na [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] nesmie byť založené na údajnom nesprávnom posúdení splnenia kritérií uchádzačmi, ktoré sa berú do úvahy pri rozhodovaní o predložení návrhu na vymenovanie do funkcie sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)]. 1b. Ak všetci účastníci konania nenapadli uznesenie uvedené v článku 37 ods. 1 v individuálnych veciach týkajúcich sa vymenovania do funkcie sudcu na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], toto uznesenie nadobúda právoplatnosť v časti obsahujúcej rozhodnutie o predložení návrhu na vymenovanie do funkcie sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] a v časti obsahujúcej rozhodnutie o nepredložení návrhu na vymenovanie do funkcie sudcu toho istého súdu, pokiaľ ide o účastníkov konania, ktorí nepodali odvolanie. 2. Odvolanie sa podáva prostredníctvom predsedu [KRS] v lehote dvoch týždňov od doručenia uznesenia spolu s odôvodnením. … … 4. V individuálnych veciach týkajúcich sa vymenovania do funkcie sudcu na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] sa rozhodnutie, ktorým [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] zrušil uznesenie [KRS] o nepredložení návrhu na vymenovanie do funkcie sudcu na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], rovná prijatiu kandidatúry účastníka konania, ktorý podal odvolanie, na voľné miesto sudcu v rámci [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], a to na miesto, pre ktoré sa ku dňu vyhlásenia rozhodnutia [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] konanie na [KRS] neskončilo, alebo v prípade neexistencie takéhoto konania na ďalšie voľné miesto sudcu v rámci [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], ktoré bude uverejnené.“
15

Príloha II toho istého nariadenia zahŕňa medzi formy vitamínov a minerálnych látok, ktoré možno pridávať do potravín pod názvom „Vitamín A“, štyri formy vitamínov, a to toretinol, retinyl‑acetát, retinyl‑palmitát a beta‑karotén. Pod názvom „Vitamín D“ obsahuje tiež dve formy vitamínu, a to cholekalciferol a erkalciferol.
3

Odôvodnenie 20 nariadenia 2016/679 uvádza: „Hoci sa toto nariadenie okrem iného vzťahuje aj na činnosti súdov a iných justičných orgánov, mohli by sa v práve Únie alebo v práve členského štátu spresniť spracovateľské operácie a spracovateľské postupy týkajúce sa spracúvania osobných údajov zo strany súdov a iných justičných orgánov. Právomoc dozorných orgánov by sa nemala vzťahovať na spracúvanie osobných údajov súdmi pri výkone ich súdnej právomoci, aby sa zaručila nezávislosť súdnictva pri výkone jeho justičných úloh vrátane prijímania rozhodnutí. Dozor nad takýmito spracovateľskými operáciami by sa mal môcť zveriť osobitným orgánom v rámci systému súdnictva členského štátu, ktoré by mali predovšetkým zabezpečiť dodržiavanie pravidiel stanovených v tomto nariadení, zvyšovať povedomie sudcov o ich povinnostiach v zmysle tohto nariadenia a vybavovať sťažnosti súvisiace s takýmito operáciami spracúvania údajov.“
4

Vo štvrtom, desiatom a trinástom odôvodnení smernice 92/12 sa uvádza: „… keďže k tomu, aby sa zabezpečilo vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu, zdanenie by malo byť identické vo všetkých členských štátoch; … … keďže pohyb z územia jedného členského štátu na územie iného členského štátu nemá byť podnetom k vzniku kontrol prekážajúcich voľnému pohybu v rámci spoločenstva; keďže na účely zdaňovania je nevyhnutné poznať pohyb výrobkov, podliehajúcich spotrebnej dani; keďže by sa mali prijať opatrenia na zostavenia sprievodného dokumentu na takéto výrobky; … … keďže… by sa malo v prvom rade realizovať opatrenie pre každú zásielku, aby ju bolo možné ľahko identifikovať; keďže by sa mali realizovať opatrenia pre daňový štatút zásielky, ktorá by bola okamžite identifikovateľná; keďže je z tohto dôvodu nevyhnutné zabezpečiť sprievodný dokument,… čo môže byť buď administratívny, alebo komerčný dokument; keďže použitý komerčný dokument musí obsahovať základné prvky, ktoré majú byť uvedené na administratívnom dokumente.“
12

Rozhodnutím z 26. októbra 2016 príslušný riaditeľ daňového úradu zamietnutím nevyhovel tejto žiadosti. Toto zamietnutie bolo potvrdené rozhodnutím príslušného riaditeľa Daňového úradu L. z 28. februára 2017. Tento orgán usúdil, že vzhľadom na to, že W.G. predložila prihlášku na zápis do registra a bola zdaniteľnou osobou v rámci všeobecnej úpravy DPH, práve ona má postavenie zdaniteľnej osoby na účely DPH z dôvodu výkonu svojej poľnohospodárskej činnosti v rámci poľnohospodárskeho podniku, ktorý je súčasťou bezpodielového spoluvlastníctva manželov. Skutočnosť, že W.G. podala prihlášku na zápis do registra, tak mala účinky aj voči jej manželovi, ktorý z tohto dôvodu stratil postavenie poľnohospodára s paušálnou úpravou.
32

V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 25 citovaného rozsudku najmä pripomenul cieľ nariadenia č. 1346/2000 zhodný s cieľom sledovaným nariadením 2015/848, ktorý spočíva v zabránení podnetom, ktoré by strany viedli k tomu, aby majetok alebo súdne konania prenášali z jedného členského štátu do druhého v snahe získať výhodnejšie právne postavenie, a konštatoval, že tento cieľ by sa nedosiahol, ak by dlžník mohol premiestniť centrum svojich hlavných záujmov do iného členského štátu medzi podaním návrhu na začatie insolvenčného konania a vydaním rozhodnutia o začatí tohto konania, a týmto spôsobom určiť právomoc súdu, ako aj uplatniteľné právo. Súdny dvor v bode 26 uvedeného rozsudku uviedol, že takýto prenos právomoci by bol takisto v rozpore s cieľom zlepšenia účinného a efektívneho fungovania cezhraničných konaní, ktorý je v súčasnosti zakotvený v odôvodneniach 3 a 8 nariadenia 2015/848, pretože by nútil veriteľov neustále nasledovať dlžníka tam, kde by daný dlžník uznal za vhodné sa viac alebo menej definitívne usadiť, a v praxi by sa často mohol prejaviť predĺžením konania.
47

Ak by vnútroštátny súd po posúdení všetkých relevantných okolností dospel k záveru, že konečné rozhodnutie nemeckého orgánu nekonštatovalo existenciu predmetnej kartelovej dohody a nesankcionovalo ju z dôvodu jej protisúťažného cieľa alebo účinku na rakúskom území, mal by tento súd konštatovať, že konanie, v ktorom rozhoduje, sa netýka toho istého skutku, ako je skutok, ktorý viedol k prijatiu konečného rozhodnutia nemeckého orgánu, takže zásada ne bis in idem v zmysle článku 50 Charty by nebránila novým stíhaniam a prípadne novým sankciám (pozri analogicky rozsudok zo 14. februára 2012, Toshiba Corporation a i., C‑17/10, EU:C:2012:72, bod 103).
16

Vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania spresňuje, že konania vedené jednak poštovým regulačným orgánom a jednak orgánom hospodárskej súťaže vedú k uloženiu administratívnych sankcií trestnej povahy, určených na potláčanie rôznych porušení vyplývajúcich z porušenia odvetvovej právnej úpravy v prvom uvedenom prípade a práva hospodárskej súťaže v druhom uvedenom prípade. Za týchto podmienok sa domnieva, že v zásade treba vychádzať z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zásady ne bis in idem v oblasti práva hospodárskej súťaže, ako vyplýva najmä z rozsudku zo 14. februára 2012, Toshiba Corporation a i. (C‑17/10, EU:C:2012:72). Z tejto judikatúry podľa neho vyplýva, že na to, aby sa overilo, či sa obidve konania týkajú toho istého skutkového stavu, treba preskúmať, či sú splnené tri kumulatívne kritériá, a to totožnosť skutkov, totožnosť porušovateľov a totožnosť chráneného právneho záujmu. Vnútroštátny súd však zdôrazňuje, že toto posledné kritérium sa v iných odvetviach, než je odvetvie práva hospodárskej súťaže, neuplatňuje.
2.

Článok 1 ods. 1 a článok 5 ods. 5 smernice 2008/104 sa majú vykladať v tom zmysle, že obnovenie nadväzujúcich pridelení dočasného agentúrneho pracovníka na to isté miesto do užívateľského podniku na dobu 55 mesiacov predstavuje zneužívanie takýchto pridelení v prípade, že nadväzujúce pridelenia toho istého dočasného agentúrneho pracovníka do toho istého užívateľského podniku vedú k dobe činnosti v tomto podniku dlhšej, než je to, čo možno odôvodnene kvalifikovať ako „dočasné“, s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti, medzi ktoré patria najmä osobitosti odvetvia, a v kontexte vnútroštátnej právnej úpravy, pokiaľ v konkrétnom prípade nie je poskytnuté nijaké objektívne vysvetlenie skutočnosti, že dotknutý užívateľský podnik využíva série nadväzujúcich zmlúv o dočasnej agentúrnej práci, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
7

Odôvodnenia 1 až 3 smernice 2003/124 boli formulované takto: „(1) Uvážliví investori vychádzajú pri svojich investičných rozhodnutiach z informácií, ktoré už majú k dispozícii, totiž z informácií dostupných ex ante. Preto otázka, či je pravdepodobné, že by uvážlivý investor pri investičnom rozhodnutí zobral do úvahy konkrétnu časť informácie, by sa mala posudzovať na základe informácie dostupnej ex ante. Takéto posudzovanie má brať do úvahy očakávaný dopad informácie vo svetle činnosti príslušného emitenta v jej celosti, spoľahlivosti zdroja informácií a akýchkoľvek iných trhových premenných, ktoré pravdepodobne za daných okolností ovplyvnia príslušný finančný nástroj alebo súvisiaci derivátový finančný nástroj. (2) Informácia ex post sa môže použiť na overenie predpokladu, že informácia ex ante bola cenovo citlivá, ale nemala by sa použiť na konanie proti niekomu, kto vyvodil logické závery z informácie ex ante, ktorú má k dispozícii. (3) Právna istota pre účastníkov trhu by sa mala zvýšiť prostredníctvom užšieho vymedzenia dvoch z prvkov nevyhnutných pre vymedzenie dôvernej informácie, a to presnosti tejto informácie a významnosti jej možného účinku na ceny finančných nástrojov alebo súvisiacich derivátových finančných nástrojov.“
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi VI a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Daňová a colná správa, Spojené kráľovstvo, ďalej len „HMRC“) vo veci práva VI zdržiavať sa v Spojenom kráľovstve počas období od 1. mája 2006 do 20. augusta 2006, ako aj od 18. augusta 2014 do 25. septembra 2016 a poberať tam za tieto obdobia daňový bonus na nezaopatrené dieťa, ako aj rodinné prídavky.
15

V súlade s § 94 ingatlan‑nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény (zákon č. CXLI z roku 1997 o katastri nehnuteľností, ďalej len „zákon o katastri nehnuteľností“): „1. Na účely výmazu práv na užívanie a požívanie plodov a úžitkov, ktoré zaniknú na základe § 108 ods. 1 [zákona z roku 2013 o prechodných opatreniach] (na účely tohto ustanovenia ďalej spoločne len ako ‚práva na užívanie‘), z katastra nehnuteľností, zašle orgán poverený správou tohto katastra najneskôr do 31. októbra 2014 výzvu fyzickej osobe, ktorá je držiteľom práv na užívanie, aby do pätnástich dní od doručenia tejto výzvy prostredníctvom tlačiva schváleného ministrom vyhlásila, že medzi ňou a osobou, ktorá zriadila práva na užívanie a ktorá je podľa listín, na základe ktorých bol vykonaný zápis do katastra nehnuteľností, vlastníkom nehnuteľnosti, existuje blízky príbuzenský vzťah. V prípade nepredloženia vyhlásenia v stanovenej lehote sa žiadosti o osvedčenie po 31. decembri 2014 nevyhovie. … 3. Ak z vyhlásenia vyplynie, že neexistuje nijaký blízky príbuzenský vzťah, alebo ak držiteľ práva nepredloží vyhlásenie včas, orgán poverený správou katastra nehnuteľností z úradnej moci do šiestich mesiacov od uplynutia lehoty určenej na predloženie vyhlásenia a najneskôr do 31. júla 2015 vymaže práva na užívanie pozemkov z katastra nehnuteľností. … 5. Správa katastra najneskôr do 31. decembra 2014 z úradnej moci vymaže z katastra nehnuteľností práva na užívanie, ktoré boli zapísané v prospech právnických osôb alebo organizácií, ktoré nemajú právnu subjektivitu, ale majú spôsobilosť nadobúdať práva, ktoré možno zapísať do katastra a ktoré boli zrušené na základe § 108 ods. 1 [zákona z roku 2013 o prechodných opatreniach].“
3

Odôvodnenia 15, 16 a 34 nariadenia č. 1215/2012 znejú: „(15) Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska [sídla – neoficiálny preklad] žalovaného. Právomoc založená na tomto kritériu by mala byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet sporu alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ. Bydlisko [sídlo – neoficiálny preklad] právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci. (16) Okrem bydliska [sídla – neoficiálny preklad] žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím [ktorého právomoc – neoficiálny preklad] nemohla rozumne predvídať. Je to dôležité predovšetkým v prípade sporov týkajúcich sa mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z porušenia práva na súkromie a práva na ochranu osobnosti vrátane poškodzovania dobrého mena. … (34) Treba zaručiť kontinuitu medzi [Dohovorom z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), v znení neskorších dohovorov o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len ‚Bruselský dohovor z roku 1968‘)], nariadením [Rady] (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu Bruselského dohovoru z roku 1968 a nariadení, ktoré ho nahradili, Súdnym dvorom Európskej únie.“