ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Súdny dvor môže i bez návrhu alebo na návrh generálneho advokáta, ako aj na základe návrhu účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku, pokiaľ sa domnieva, že nemá dostatok informácií alebo že vec je potrebné rozhodnúť na základe argumentu, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili. Opätovne otvoriť ústnu časť konania v súlade s uvedeným ustanovením však nie je nevyhnutné zakaždým, keď sa generálny advokát vyjadrí k právnemu bodu, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili. Hoci totiž na základe článku 222 druhého odseku ES generálny advokát má za úlohu nestranne a nezávisle predkladať na verejných zasadnutiach odôvodnené návrhy v prípadoch, ktoré si v súlade so Štatútom Súdneho dvora vyžadujú jeho účasť a hoci pri výkone tejto úlohy môže skúmať návrh na začatie prejudiciálneho konania v širšom kontexte, ako je kontext presne vymedzený vnútroštátnym súdom alebo účastníkmi konania, ani návrhy generálneho advokáta, ani odôvodnenie, ktorým k nim dospel, nie sú pre Súdny dvor záväzné.

Článok 4 ods. 1 smernice 2002/37, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 91/414 s cieľom zaradiť etofumezát ako účinnú látku, sa má vykladať tak, že nezaväzuje členské štáty zrušiť pred 1. septembrom 2003 povolenie na prípravok na ochranu rastlín, ktorý obsahuje etofumezát, z dôvodu, že držiteľ tohto povolenia nemá dokumentáciu, ktorá spĺňa podmienky podľa prílohy II smernice 91/414 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh, alebo že nemá prístup k takej dokumentácii.

Hoci totiž takéto ustanovenie zaväzuje členské štáty, aby na jednej strane preskúmali povolenia na každý prípravok na ochranu rastlín obsahujúci etofumezát s cieľom zabezpečiť splnenie podmienok týkajúcich sa tejto látky uvedených v prílohe I smernice 91/414 a na druhej strane, aby zmenili a tam, kde to bude potrebné, v súlade s touto smernicou zrušili povolenie do 1. septembra 2003, z jeho znenia nijako nevyplýva, že držitelia existujúcich povolení musia v rámci preskúmavacieho konania týchto povolení predložiť dokumentáciu spĺňajúcu podmienky uvedenej prílohy II alebo mať prístup k takej dokumentácii. Tento výklad je jediným v súlade so zásadou právnej istoty, ktorá vyžaduje, aby právna úprava Spoločenstva umožnila dotknutým osobám poznať s istotou rozsah povinností, ktoré im ukladá.

(pozri body 44, 45, 50, 55 a výrok)
Vec C-462/06

Glaxosmithkline

a

Laboratoires Glaxosmithkline

proti

Jean-Pierre Rouard

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation (Francúzsko)]

„Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Oddiel 5 kapitola II — Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv — Oddiel 2 tejto kapitoly — Osobitné právomoci — Článok 6 bod 1 — Pluralita žalovaných“

Návrhy prednesené 17. januára 2008 — generálny advokát M. Poiares Maduro I - 3967

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. mája 2008 I - 3978

Abstrakt rozsudku

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv – Pluralita žalovaných

(Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 6 bod 1)

Pravidlo o osobitnej právomoci stanovené v článku 6 bode 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa nemôže uplatniť na spor, na ktorý sa vzťahuje oddiel 5 kapitoly II tohto nariadenia týkajúci sa pravidiel o právomoci uplatniteľných vo veciach individuálnych pracovných zmlúv.

Tak z článku 18 ods. 1 tohto nariadenia, ako aj z doslovného výkladu uvedeného oddielu 5, potvrdeného prípravnými prácami, ktoré sa ho týkajú, vyplýva, že súd príslušný na rozhodnutie o spore týkajúcom sa individuálnej pracovnej zmluvy sa určí podľa pravidiel o právomoci uvedených v tomto oddiele, ktoré z dôvodu ich osobitnej a vyčerpávajúcej povahy môžu byť zmenené alebo doplnené inými pravidlami o právomoci uvedenými v tomto nariadení len v prípade, že tento oddiel výslovne upravuje taký odkaz.

Čo sa týka možnosti, že len zamestnanec sa môže dovolávať článku 6 bod 1 nariadenia, narazila by na znenie tohto ustanovenia ako aj oddielu 5 kapitoly II tohto nariadenia. Ak by totiž súd Spoločenstva premenil pravidlá osobitnej právomoci, ktorých cieľom je uľahčiť riadny výkon spravodlivosti, na jednostranné pravidlá o právomoci, ktoré chránia účastníka považovaného za slabšieho, išlo by to nad rámec vyváženosti záujmov, ktoré pri súčasnom stave práva Spoločenstva normotvorca Spoločenstva zaviedol. Navyše takýto výklad by bol len ťažko zlučiteľný so zásadou právnej istoty, ktorá je jedným z cieľov tohto nariadenia a ktorá najmä vyžaduje, aby pravidlá o právomoci boli vysoko predvídateľné.

(pozri body 19 — 24, 32, 33, 35 a výrok)
Situácia, keď fyzická alebo právnická osoba usadená v jednom členskom štáte vytvorí a úplne ovláda stálu prevádzkareň, ktorá nemá odlišnú právnu subjektivitu a nachádza sa v inom členskom štáte, patrí do vecnej pôsobnosti článku 43 ES. Aj za predpokladu, že by daňový režim vylučujúci možnosť, aby spoločnosť usadená v členskom štáte odpočítala od svojho základu dane straty stálej prevádzkarne, ktorá jej patrí a nachádza sa v inom členskom štáte, zahŕňal obmedzujúce účinky na voľný pohyb kapitálu, takéto účinky by boli nevyhnutným dôsledkom prípadného obmedzenia slobody usadiť sa a neodôvodňovali by preskúmanie uvedeného daňového režimu vo vzťahu k článku 56 ES.

(pozri body 15, 16)
Spojené veci C-147/06 a C-148/06

SECAP SpA

a

Santorso Soc. coop. arl

proti

Comune di Torino

(návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Consiglio di Stato)

„Verejné zmluvy na zhotovenie prác — Uzatváranie zmlúv — Ponuky s neobvykle nízkou cenou — Pravidlá vylučovania — Zmluvy na zhotovenie prác nedosahujúce prahové hodnoty stanovené smernicami 93/37/EHS a 2004/18/ES — Povinnosti verejného obstarávateľa vyplývajúce zo základných zásad práva Spoločenstva“

Návrhy prednesené 27. novembra 2007 — generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer I - 3567

Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 15. mája 2008 I - 3583

Abstrakt rozsudku

Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia na základe štátnej príslušnosti

(Články 12 ES, 43 ES a 49 ES)

Základné pravidlá Zmluvy týkajúce sa slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ako aj všeobecná zásada zákazu diskriminácie nepripúšťajú takú vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vo vzťahu k zmluvám s hodnotou nižšou, ako je prahová hodnota stanovená v článku 6 ods. 1 písm. a) smernice 93/37, zmenenej a doplnenej smernicou 97/52, majúcim nepochybný cezhraničný význam, kogentne ukladá verejným obstarávateľom, aby v prípade, že počet platných ponúk je vyšší ako päť, automaticky vylúčili ponuky, ktoré sa na základe určitého matematického kritéria stanoveného danou právnou úpravou považujú za ponuky s neobvykle nízkou cenou v pomere k prácam, ktoré majú byť vykonané, a neumožňuje im, aby overili základné prvky týchto ponúk tým, že si od dotknutých uchádzačov vyžiadajú vysvetlenia. Nebolo by to tak v prípade, ak by vnútroštátna alebo miestna právna úprava alebo dokonca dotknutý verejný obstarávateľ vzhľadom na príliš vysoký počet ponúk, ktorý by verejného obstarávateľa mohol nútiť k tomu, aby na základe diskusie s uchádzačmi overil taký veľký počet ponúk, že by to presahovalo jeho kapacitné možnosti alebo by to z dôvodu omeškania, ktoré by toto overenie mohlo spôsobiť, mohlo ohroziť realizáciu projektu, stanovili primeraný prah, za ktorým by sa uplatňovalo automatické vylúčenie ponúk s neobvykle nízkou cenou.

(pozri bod 35 a výrok)
Pokiaľ ide o preskúmanie, či je opatrenie selektívnej povahy, určenie referenčného rámca je to rozhodujúce a tento rámec nie je nevyhnutne definovaný v rámci vnútroštátneho územia.

Na posúdenie selektívnosti opatrenia prijatého vnútroštátnym územným celkom, ktorého cieľom je stanoviť iba na určitej časti územia členského štátu zníženú sadzbu dane oproti sadzbe, ktorá platí na ostatnom území uvedeného členského štátu, je potrebné skúmať, či uvedené opatrenie bolo prijaté týmto celkom v rámci výkonu dostatočne autonómnej právomoci voči ústrednej vláde, a prípadne zistiť, či sa skutočne uplatňuje na všetky usadené podniky alebo na všetku výrobu uskutočnenú na území patriacom do právomoci tohto celku.

V situácii, keď regionálny alebo miestny orgán v rámci výkonu dostatočne autonómnej právomoci voči ústrednej vláde stanoví sadzbu dane, ktorá je nižšia ako sadzba na úrovni štátu a ktorá sa uplatňuje výlučne na podniky so sídlom na území podliehajúcom jeho právomoci, v prípade, že vnútroštátny územný celok má najmä na základe svojho postavenia a svojej právomoci hlavnú úlohu pri určovaní politického a hospodárskeho prostredia, v ktorom pôsobia podniky so sídlom na území podliehajúcom jeho právomoci, možno relevantný právny rámec na posúdenie selektívnosti daňového opatrenia obmedziť na dotknuté geografické územie. V tejto súvislosti je táto hlavná úloha dôsledkom autonómie a nie jej predbežnou podmienkou. Ak je totiž vnútroštátny územný celok dostatočne autonómny, teda ak disponuje autonómiou z hľadiska inštitucionálneho, procesného a hospodárskeho, má hlavnú úlohu pri určovaní politického a hospodárskeho prostredia, v ktorom podniky pôsobia.

Na to, aby rozhodnutie prijaté za podobných okolností mohlo byť považované za prijaté v rámci výkonu dostatočne autonómnych právomocí, je predovšetkým potrebné, aby toto rozhodnutie bolo prijaté regionálnym alebo miestnym orgánom majúcim v ústavnej oblasti politické a správne postavenie nezávislé od postavenia ústrednej vlády. Táto autonómia si vyžaduje, aby vnútroštátny územný celok niesol politické a finančné dôsledky opatrenia znižujúceho daň. O takýto prípad nepôjde vtedy, keď tento územný celok nespravuje rozpočet, teda keď nerozhoduje o príjmoch a výdavkoch. Ďalej sa toto rozhodnutie musí prijať bez toho, aby ústredná vláda mohla priamo zasahovať do jeho obsahu, aj keď takáto procesná autonómia nevylučuje zavedenie postupu dohody o predpisoch s cieľom vyhnúť sa rozporom, pokiaľ konečné rozhodnutie, ktoré je výsledkom tohto postupu, prijíma vnútroštátny územný celok a nie ústredná vláda. A nakoniec finančné dôsledky zníženej sadzby vnútroštátnej dane, ktorá sa uplatňuje na podniky so sídlom v danom regióne, nesmú byť vyrovnávané dotáciami alebo subvenciami, ktoré sú deklarované, alebo vyplývať výlučne z konkrétneho preskúmania finančných tokov pochádzajúcich od iných regiónov alebo od ústrednej vlády.

(pozri body 46 — 51, 55, 67, 96, 133, 107, 123, 135, 144 a výrok)
Zmluva o výhradnom zásobovaní ropnými výrobkami medzi prevádzkovateľom čerpacej stanice a dodávateľom môže patriť do pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ na jednej strane predstavuje dohodu medzi podnikmi, pretože prevádzkovateľ čerpacej stanice na seba v nezanedbateľnom rozsahu preberá jedno alebo viaceré finančné a obchodné riziká spojené s predajom týchto výrobkov tretím osobám, čím je považovaný za nezávislý podnikateľský subjekt, a pokiaľ na druhej strane táto zmluva obsahuje ustanovenia spôsobilé narušiť hospodársku súťaž, akou je aj doložka o určení maloobchodnej ceny, výslovne zakázaná v odseku 1 písm. a) článku 81 ES, pokiaľ sú splnené všetky ostatné podmienky uplatnenia tohto ustanovenia.

V prípade, ak prevádzkovateľ čerpacej stanice na seba tieto riziká nepreberá alebo preberá len ich zanedbateľnú časť, pri predaji pohonných hmôt tretím osobám sa nestáva nezávislým podnikateľským subjektom, keďže vzťahy medzi prevádzkovateľom a dodávateľom sú totožné so vzťahmi medzi zástupcom a zastúpeným. Za tohto predpokladu z pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES sú vylúčené len povinnosti uložené prevádzkovateľovi čerpacej stanice v rámci predaja tovarov tretím osobám na účet dodávateľa, ku ktorým patrí aj určenie maloobchodnej ceny. Naopak, do pôsobnosti tohto ustanovenia patria povinnosti uložené prevádzkovateľovi v rámci sprostredkovateľských služieb, ktoré poskytuje dodávateľovi, ktoré sa týkajú ich vzťahov ako nezávislých podnikateľských subjektov. To je prípad doložiek o výhradnom zastúpení a nekonkurovaní, ktoré porušujú pravidlá hospodárskej súťaže v rozsahu, v akom so sebou prinášajú blokovanie predmetného trhu.

(pozri body 35, 40 — 42, 44, bod 1 výroku)
Smernica 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, a najmä jej článok 1 a článok 2 ods. 1 a ods. 2 písm. a) sa majú vykladať tak, že zákaz priamej diskriminácie, ktorý upravujú, nie je obmedzený výlučne na samotné osoby, ktoré sú zdravotne postihnuté. V skutočnosti zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená v tejto smernici v oblasti zamestnania a povolania sa uplatňuje nie na určitú kategóriu osôb, ale v závislosti od dôvodov uvedených v jej článku 1.

Ak zamestnávateľ zaobchádza, zaobchádzal alebo by mohol zaobchádzať so zamestnancom, ktorý sám nie je zdravotne postihnutý, menej priaznivo než s iným zamestnancom v porovnateľnej situácii a ak je preukázané, že menej priaznivé zaobchádzanie, ktorého obeťou je tento zamestnanec, sa zakladá na zdravotnom postihnutí jeho dieťaťa, ktorému venuje podstatnú časť starostlivosti, ktorú potrebuje, takéto zaobchádzanie je v rozpore so zákazom priamej diskriminácie uvedeným v článku 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice.

(pozri body 38, 50, 56, bod 1 výroku)
Vec C-448/06

cp-Pharma Handels GmbH

proti

Spolkovej republike Nemecko

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Köln)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Platnosť nariadenia (ES) č. 1873/2003 — Veterinárne liečivá — Nariadenie (EHS) č. 2377/90 — Maximálne limity rezíduí veterinárnych liečiv v potravinách živočíšneho pôvodu — Progesterón — Obmedzenie používania — Smernica 96/22/ES“

Návrhy prednesené 16. januára 2008 — generálny advokát J. Mazák I - 5687

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. júla 2008 I - 5707

Abstrakt rozsudku

Poľnohospodárstvo – Jednotná právna úprava – Maximálne limity rezíduí veterinárnych liečiv v potravinách živočíšneho pôvodu – Postup na stanovenie – Nariadenie č. 2377/90

(Nariadenie Rady č. 2377/90, príloha II; nariadenie Komisie č. 1873/2003; smernica Rady 96/22)

Pokiaľ ide o mieru voľnej úvahy priznanú Komisii, ako aj o všetky skutkové okolnosti, vzhľadom na ktoré bolo prijaté nariadenie č. 1873/2003, ktorým sa mení a dopĺňa príloha II k nariadeniu č. 2377/90 stanovujúcemu postup Európskeho spoločenstva na určenie maximálnych limitov rezíduí veterinárnych liečiv v potravinách živočíšneho pôvodu, nie je pravdepodobné, že prístup zvolený Komisiou, ktorým obmedzila zápis progesterónu do prílohy II uvedeného nariadenia na osobitný spôsob podávania a ktorý zodpovedá úvahám o ochrane verejného zdravia a požiadavkám založeným na zásade proporcionality, prekročil hranice voľnej úvahy tejto inštitúcie.

Hoci je pravda, že článok 3 nariadenia č. 2377/90 výslovne nestanovuje možnosť zapísať látku do prílohy II tohto nariadenia len pre niektoré spôsoby jej podávania, táto okolnosť nevylučuje, aby Komisia tento zápis vykonala. Daný prístup sa môže zdať mimoriadne vhodný, pokiaľ na jednej strane dotknutú látku nemožno zapísať do príloh I alebo III tohto nariadenia, kým na druhej strane určité obmedzenia spôsobov podávania umožňujú zabezpečiť, aby prítomnosť rezíduí v tkanivách zvierat nepredstavovala nebezpečenstvo pre verejné zdravie a zároveň úplný zákaz uvádzania tejto látky na trh by bol po jej zápise do prílohy IV toho istého nariadenia neprimeraný.

Tento záver nemôžu nijako vyvrátiť ustanovenia smernice 96/22 o zákaze používania určitých látok s hormonálnym alebo tyrostatickým účinkom a beta-agonistov pri chove dobytka, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/74, ktoré umožňujú podávanie progesterónu intramuskulárnou injekčnou cestou. Medzi podmienkami, ktorými článok 4 tejto smernice podmieňuje možnosť členských štátov povoliť podávanie progesterónu hospodárskym zvieratám, je totiž uvedené dodržiavanie požiadaviek na uvádzanie na trh stanovených smernicou 81/851, ktorá bola následne nahradená smernicou 2001/82, ktorou sa ustanovuje Zákonník spoločenstva o veterinárnych liekoch. Toto ustanovenie v spojení s článkom 6 smernice 2001/82 umožňuje členským štátom povoliť podávanie progesterónu hospodárskym zvieratám len vtedy, ak je táto látka zapísaná v prílohe I, II alebo III nariadenia č. 2377/90 v súlade s ustanoveniami tohto nariadenia.

(pozri body 31, 34, 42, 43, 45)
Keďže formulácia týkajúca sa oprávnenia navrhovateľa realizovať projekt na základe povolenia príslušného orgánu uvedeného v článku 1 ods. 2 smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou 97/11, je jednoznačná, článok 2 ods. 1 tejto smernice sa nevyhnutne musí vnímať tak, že ak navrhovateľ nepožiada a následne nezíska požadované povolenie a nepristúpi k realizácii predchádzajúceho posúdenia vplyvov na životné prostredie — v prípade, že sa požaduje —, práce týkajúce sa dotknutého projektu sa môžu začať iba v rozpore s požiadavkami uvedenej smernice.

Táto analýza platí pre všetky projekty spadajúce do pôsobnosti tejto smernice jednak v prípade, že patria do jej prílohy I, a preto musia byť podriadené systematickému posúdeniu v zmysle článku 2 ods. 1 a článku 4 ods.1 tejto smernice, a jednak v prípade, že patria do jej prílohy II a sú z toho dôvodu a v súlade s článkom 4 ods. 2 uvedenej smernice podriadené posúdeniu vplyvov, len ak v súvislosti s prahmi a kritériami stanovenými členským štátom a/alebo na základe preskúmania každého jednotlivého prípadu pravdepodobne budú mať podstatný vplyv na životné prostredie.

Takýto doslovný rozbor uvedeného článku 2 ods. 1 okrem toho zodpovedá cieľu, ktorý uvedená smernica sleduje a ktorý pripomína najmä odôvodnenie č. 5 smernice 97/11, podľa ktorého „projekty, na ktoré sa vyžaduje posúdenie, sú predmetom požiadavky na udelenie súhlasu [predmetom žiadosti o povolenie — neoficiálny preklad] [a] posúdenie musí byť vykonané pred udelením tohto súhlasu [udelením tohto povolenia — neoficiálny preklad]“.

(pozri body 50 — 53)
Vec C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

proti

Ministero della Giustizia a Marco Cavallera

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Consiglio di Stato)

„Uznávanie diplomov — Smernica 89/48/EHS — Nostrifikácia dokladu o vzdelaní — Inžinier“

Návrhy prednesené 28. februára 2008 — generálny advokát M. Poiares Maduro I ‐ 417

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. januára 2009 I ‐ 435

Abstrakt rozsudku

Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Pracovníci – Uznávanie diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov – Smernica 89/48

[Smernica Rady 89/48, článok 1 písm. a)]

Na ustanovenia smernice Rady 89/48 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov sa na účely prístupu k regulovanému povolaniu v hostiteľskom členskom štáte nemôže odvolávať držiteľ dokladu o vzdelaní vydaného orgánom iného členského štátu, ktorý nepotvrdzuje nijaké vzdelanie spadajúce do vzdelávacieho systému tohto členského štátu a nebol vydaný na základe vykonania skúšky ani na základe odbornej praxe získanej v uvedenom členskom štáte.

Smernica 89/48 totiž sleduje zrušenie prekážok výkonu povolania v členskom štáte inom než v tom, kde bol vydaný doklad o predmetnej odbornej kvalifikácii. Z prvého, tretieho a piateho odôvodnenia uvedenej smernice vyplýva, že doklad o odbornej kvalifikácii nemožno považovať za „diplom“ v zmysle tejto smernice, pokiaľ nedošlo k získaniu úplnej alebo čiastočnej kvalifikácie v rámci vzdelávacieho systému členského štátu, v ktorom bol predmetný doklad vydaný. Okrem toho doklad o vzdelaní uľahčuje prístup k povolaniu alebo jeho výkon, pokiaľ preukazuje získanie dodatočnej kvalifikácie.

Pritom v prípade, keď nostrifikácia získaná v inom členskom štáte nepotvrdzuje nijakú dodatočnú kvalifikáciu a keď ani táto nostrifikácia, ani zápis do zoznamu profesijnej komory tohto druhého členského štátu neboli založené na overení kvalifikácie alebo odbornej praxe získanej žiadateľom, akceptovať možnosť dovolávať sa smernice 89/48 na účely dosiahnutia prístupu k predmetnému regulovanému povolaniu v štáte pôvodu by viedlo k tomu, že by to osobe, ktorá získala iba doklad o vzdelaní vydaný v tomto členskom štáte pôvodu, ktorý sám osebe nezabezpečuje prístup k uvedenému regulovanému povolaniu, umožnilo napriek tomu prístup k tomuto povolaniu bez toho, aby doklad o nostrifikácii získaný v inom členskom štáte potvrdzoval získanie dodatočnej kvalifikácie alebo odbornej praxe. Takýto záver by bol v rozpore so zásadou stanovenou smernicou 89/48 a uvedenou v jej piatom odôvodnení, podľa ktorej si členské štáty vyhradzujú možnosť stanoviť potrebnú minimálnu úroveň kvalifikácie s cieľom zabezpečiť kvalitu služieb poskytovaných na ich území.

(pozri body 55 — 57, 59 a výrok)
Členský štát, ktorý ponecháva v platnosti právnu úpravu, na základe ktorej valné zhromaždenie akcionárov spoločnosti kótovanej na burze môže pri rozhodnutí o zvýšení základného imania s celkovým alebo čiastočným zrušením prednostného práva na upísanie rozhodnúť o vydaní nových akcií za akúkoľvek cenu za predpokladu, že uvedené zhromaždenie disponuje stanoviskom predstavenstva spoločnosti, ako aj správou audítora vypracovanou na tieto účely a za predpokladu, že cena vydania akcií bude vyššia než výška čistého obchodného majetku zodpovedajúca týmto akciám, ktorá vyplýva zo správy audítora, neporušuje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 42 druhej smernice 77/91 upravujúcej oblasť práva spoločností v spojení s článkom 29 ods. 1 a 4 uvedenej smernice.

Hoci prednostné právo na upísanie zavedené v prospech akcionárov neumožňuje žiadnu inú výnimku, než je výnimka výslovne stanovená v článku 29 ods. 4 druhej smernice, nič to nemení na tom, že táto stanovuje minimálne požiadavky v oblasti ochrany akcionárov a veriteľov akciových spoločností, pričom ponecháva členským štátom slobodu prijať ustanovenia, ktoré sú pre uvedené osoby priaznivejšie tým, že stanovujú prísnejšie podmienky pre vylúčenie uvedeného prednostného práva.

Okrem toho skutočnosť, že určená cena vydania nových akcií môže na základe tejto právnej úpravy byť na nižšej úrovni, než je ich trhová hodnota, nemožno považovať za spôsobilú viesť k vzniku nerovnakého zaobchádzania v zmysle článku 42 druhej smernice medzi pôvodnými a novými akcionármi, pokiaľ neexistuje dôkaz, na základe ktorého by bolo možné preukázať, ako sa to vyžaduje v uvedenom článku 42, že tieto dve kategórie akcionárov sa nachádzajú v rovnakom postavení, takže by im malo byť zabezpečené rovnaké zaobchádzanie. Navyše vyžadovať, aby cena vydania nových akcií nebola nižšia ako ich trhová hodnota, by mohlo mať za následok to, že hoci by bola takáto cena odôvodnená riadiacim orgánom spoločnosti, valné zhromaždenie akcionárov by ju nemohlo uplatniť bez toho, aby došlo k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v článku 42 druhej smernice.

(pozri body 26, 30, 31, 33, 34)