Článok 20 ods. 2 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že žiadosť o medzinárodnú ochranu sa považuje za podanú, keď bol písomný dokument, ktorý bol vypracovaný verejným orgánom a ktorý osvedčuje, že štátny príslušník tretej krajiny požiadal o medzinárodnú ochranu, doručený orgánu zodpovednému za výkon povinností vyplývajúcich z tohto nariadenia, a prípadne, keď boli tomuto orgánu doručené len základné informácie uvedené v takom dokumente, nie však samotný dokument alebo jeho kópia.

V tejto súvislosti je po prvé potrebné zdôrazniť, že toto ustanovenie vo svojej druhej vete spresňuje, že ak žiadosť nie je podaná písomne, čas, ktorý uplynie medzi vyhlásením úmyslu a prípravou správy, by mal byť čo najkratší, čo môže na jednej strane znamenať, že vypracovanie tejto správy v podstate predstavuje formalitu, ktorej zmyslom je zachytiť zámer štátneho príslušníka tretej krajiny požiadať o medzinárodnú ochranu, a na druhej strane, že jej realizáciu nemožno odkladať.

Po druhé z článku 20 ods. 1 toho istého nariadenia vyplýva, že proces určovania zodpovedného členského štátu sa začne čo najskôr po tom, ako je členskému štátu prvýkrát podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu. Z toho vyplýva, že na účely účinného začatia procesu určenia zodpovedného členského štátu potrebuje byť príslušný orgán jasným spôsobom informovaný o skutočnosti, že štátny príslušník tretej krajiny požiadal o medzinárodnú ochranu, pričom nie je nevyhnutné, aby mal písomný dokument, ktorý bol na tieto účely vypracovaný, presne stanovenú formu alebo aby obsahoval dodatočné údaje, ktoré sú relevantné pre uplatnenie kritérií stanovených nariadením Dublin III, alebo a fortiori pre vecné preskúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu. V tomto štádiu konania nie je nevyhnutné organizovať ani osobné stretnutie.

Po tretie účinnosť určitých významných záruk priznaných žiadateľom o medzinárodnú ochranu by bola obmedzená, ak by doručenie takého písomného dokumentu, o aký ide vo veci samej, nebolo dostatočné na preukázanie podania žiadosti o medzinárodnú ochranu.

Po štvrté nariadenie Dublin III priznáva špecifickú úlohu prvému členskému štátu, v ktorom je podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu. Za týchto podmienok by konštatovanie, že taký dokument, o aký ide vo veci samej, nepredstavuje „správu“ v zmysle tohto ustanovenia, v praxi umožňovalo štátnym príslušníkom tretích krajín opustiť členský štát, v ktorom požiadali o medzinárodnú ochranu, a opätovne požiadať o takúto ochranu v inom členskom štáte bez toho, aby mohli byť z tohto dôvodu odovzdaní do prvého členského štátu a aj bez toho, aby bolo možné nájsť zmienku o ich prvom kroku s použitím systému Eurodac. Taká situácia by mohla výrazne ovplyvniť fungovanie dublinského systému, keďže by sa spochybnilo osobitné postavenie, ktoré nariadenie Dublin III priznáva prvému členskému štátu, v ktorom je podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu.

Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti sa musí taký písomný dokument, o aký ide vo veci samej, ktorý bol vypracovaný verejným orgánom a ktorý osvedčuje, že štátny príslušník tretej krajiny požiadal o medzinárodnú ochranu, považovať za „správu“ v zmysle článku 20 ods. 2 tohto nariadenia.

(pozri body 84, 85, 88, 91, 93, 95, 97, 103, bod 3 výroku)