ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 25 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/66, a článok 296 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby sa uplatnenie spoločného paušálneho režimu pre poľnohospodárskych výrobcov uvedené v týchto článkoch nepriznalo viacerým spoločnostiam podľa občianskeho práva, ktoré sa považujú za nezávislé podniky, ktoré sú zdaniteľnými osobami v súvislosti s daňou z pridanej hodnoty (DPH) a ktoré vzájomne spolupracujú, z dôvodu, že kapitálová spoločnosť, združenie osôb tvorené členmi týchto spoločností podľa občianskeho práva alebo združenie osôb tvorené touto kapitálovou spoločnosťou a členmi uvedených spoločností podľa občianskeho práva by si nemohli uplatniť tento režim z dôvodu veľkosti svojej prevádzky alebo svojej právnej formy, aj keď tieto spoločnosti podľa občianskeho práva nepatria do skupiny poľnohospodárskych výrobcov vylúčenej z tohto paušálneho režimu, pokiaľ sú z dôvodov svojich prepojení s touto spoločnosťou alebo jedným z týchto združení materiálne schopné čeliť administratívnej záťaži spojenej s úlohami vyplývajúcimi z uplatnenia všeobecného alebo zjednodušeného režimu DPH, čo prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu.

V prípade, ak by mal byť spoločný paušálny režim pre poľnohospodárskych výrobcov v zásade vylúčený pre viaceré spoločnosti podľa občianskeho práva, ktoré uvádzajú na trh svoje výrobky pod spoločnou značkou prostredníctvom kapitálovej spoločnosti, toto vylúčenie by sa malo uplatniť na obdobie predchádzajúce dňu, ku ktorému sa uskutočnilo posúdenie, z ktorého vychádza, s výhradou, že uvedené posúdenie sa uskutoční v premlčacej lehote na začatie konania finančnej správy a že jeho dôsledky sa neprejavia so spätnou účinnosťou v období predchádzajúcom dňu, keď nastali skutkové a právne okolnosti, z ktorých vychádza.

Zásada právnej istoty totiž nebráni tomu, aby finančná správa v rámci premlčacej lehoty pristúpila k vymáhaniu dane z pridanej hodnoty (DPH) vzťahujúcej sa na odpočítanú daň alebo už poskytnuté služby, na ktoré mala byť uplatnená táto daň, pričom takéto pravidlo musí platiť aj vtedy, ak finančná správa spochybňuje režim uplatnený na osobu povinnú platiť DPH, vrátane obdobia pred dňom vydania takéhoto stanoviska. To však platí len s výhradou, že uvedené posúdenie sa uskutoční v premlčacej lehote na začatie konania finančnej správy a že jeho dôsledky sa neprejavia so spätnou účinnosťou v období predchádzajúcom dňu, keď nastali skutkové a právne okolnosti, z ktorých vychádza. Za týchto okolností skutočnosť, že finančná správa najskôr priznala paušálny režim viacerým spoločnostiam podľa občianskeho práva, nemôže mať vplyv na uvedené spochybnenie, keďže skutkové a právne okolnosti, z ktorých vychádza nové posúdenie tejto správy, nastali po tomto priznaní a objavili sa v premlčacej lehote na začatie konania tejto finančnej správy.

(pozri body 48 – 51, bod 3 výroku)
Článok 34 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje určenie jednotných cien pri predaji humánnych liekov na predpis v lekárňach, predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu v zmysle tohto článku, keďže táto právna úprava sa viac dotýka predaja liekov na predpis lekárňami so sídlom v iných členských štátoch než predaja týchto liekov lekárňami so sídlom na území Nemecka.

Tradičné lekárne totiž majú v zásade lepšie možnosti než zásielkové lekárne poskytnúť pacientom individuálne poradenstvo prostredníctvom svojho personálu a zaistiť zásobovanie liekmi v naliehavých prípadoch. Keďže zásielkové lekárne nemôžu vzhľadom na svoju obmedzenú ponuku služieb nahradiť takéto služby vhodným spôsobom, je potrebné usudzovať, že cenová súťaž môže predstavovať pre tieto posledné uvedené lekárne dôležitejší konkurenčný parameter než pre tradičné lekárne, keďže tento parameter podmieňuje ich možnosť priamo vstúpiť na vnútroštátny trh a zostať na ňom konkurencieschopný.

V dôsledku toho a vzhľadom na to, že s prihliadnutím na osobitné vlastnosti vnútroštátneho trhu zásielkový predaj predstavuje pre lekárne so sídlom v iných členských štátoch v porovnaní s lekárňami so sídlom na vnútroštátnom území dôležitejší, či dokonca prípadne jediný spôsob priameho prístupu na tento trh, uvedená vnútroštátna právna úprava sa nedotýka rovnakým spôsobom predaja liekov z daného štátu a predaja liekov z iných členských štátov.

(pozri body 24, 25, 27, bod 1 výroku)
Článok 1 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že návrh na anulovanie manželstva podaný treťou osobou po smrti jedného z manželov patrí do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003.

Pokiaľ totiž ide v prvom rade o znenie tohto ustanovenia, toto ustanovenie určuje medzi veci, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, najmä anulovanie manželstva bez rozlišovania podľa dátumu podania takého návrhu vo vzťahu k smrti jedného z manželov alebo totožnosti osoby oprávnenej podať taký návrh na súd.

Taký výklad je v druhom rade podporený kontextom, do ktorého toto ustanovenie spadá. V tejto súvislosti článok 1 ods. 3 tohto nariadenia taxatívne uvádza veci, ktoré sú vylúčené z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia. Návrh na anulovanie manželstva podaný treťou osobou po smrti jedného z manželov sa však medzi takto vylúčenými vecami nenachádza.

V treťom rade je tento výklad potvrdený aj cieľom sledovaným týmto nariadením, ktoré prispieva k vytvoreniu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb. Vylúčenie návrhu na anulovanie manželstva, ktorý bol podaný treťou osobou po smrti jedného z manželov, z rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003 by však poškodilo dodržiavanie uvedeného cieľa, keďže toto vylúčenie by mohlo zvýšiť právnu neistotu spojenú s neexistenciou jednotného regulačného rámca v danej oblasti, a to o to viac, keď nariadenie č. 650/2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve nepokrýva ani otázky spojené s civilným stavom fyzickej osoby, ani s rodinnými vzťahmi.

(pozri body 27 – 30, 32 – 34, 37, bod 1 výroku)
Vec C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

proti

Tolley

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Supreme Court of the United Kingdom)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie – Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 – Zložka týkajúca sa ‚starostlivosti‘ príspevku na živobytie pre zdravotne postihnuté osoby (disability living allowance) – Osoba poistená pre prípad staroby, ktorá definitívne ukončila akúkoľvek pracovnú činnosť – Pojmy ‚nemocenská dávka‘ a ‚dávka v invalidite‘ – Exportovateľnosť“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. februára 2017

Sociálne zabezpečenie–Migrujúci pracovníci–Právna úprava Únie–Osobná pôsobnosť–Pracovník v zmysle nariadenia č. 1408/71–Pojem–Osoba poistená pre prípad staroby v rámci systému sociálneho zabezpečenia, ktorý sa uplatňuje na všetkých rezidentov a ktorý túto osobu kvalifikuje ako zamestnanca–Zahrnutie–Úmrtie tejto osoby pred dosiahnutím dôchodkového veku–Neexistencia vplyvu [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 1 písm. a)] Sociálne zabezpečenie–Migrujúci pracovníci–Právna úprava Únie–Vecná pôsobnosť–Zložka týkajúca sa „starostlivosti“ príspevku na živobytie pre zdravotne postihnuté osoby–Zahrnutie ako zdravotné poistenie, a nie ako príspevok pre zdravotne postihnuté osoby [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 4 ods. 1 písm. a)] Sociálne zabezpečenie–Migrujúci pracovníci–Uplatniteľná právna úprava–Osoba, ktorej vznikol nárok na starobný dôchodok, lebo v určenom období prispievala do systému sociálneho zabezpečenia členského štátu–Neskoršie upustenie od uplatnenia právnej úpravy tohto členského štátu na túto osobu–Prípustnosť [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 13 ods. 2 písm. f) a príloha VI, a nariadenie č. 574/72, článok 10b] Sociálne zabezpečenie–Migrujúci pracovníci–Zdravotné poistenie–Právna úprava príslušného členského štátu podmieňujúca poberanie zložky týkajúcej sa „starostlivosti“ príspevku na živobytie pre zdravotne postihnuté osoby splnením podmienky bydliska a pobytu na území tohto členského štátu–Neprípustnosť–Zachovanie poskytovania služieb priznaných príslušným štátom po preložení bydliska do iného členského štátu–Podmienka–Povolenie preložiť bydlisko do iného členského štátu udelené príslušnou inštitúciou [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 22 ods. 1 písm. b) a článok 22 ods. 2]
Pokiaľ ide o verejnú zákazku, ktorá nepodlieha smernici Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb, zmenenej nariadením Komisie (EÚ) č. 1336/2013, ale ktorá predstavuje určitý cezhraničný záujem, sa články 49 a 56 ZFEÚ majú vykladať tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je § 24 ods. 5 Lietuvos Respublikos Viešųjų pirkimų įstatymas (litovský zákon o verejnom obstarávaní), podľa ktorej musí v prípade uzavretia subdodávateľských zmlúv na vykonanie verejnej zákazky na práce úspešný uchádzač vykonať sám hlavné práce určené verejným obstarávateľom.

V prejednávanej veci zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, v prvom rade vyplýva, že cieľom § 24 ods. 5 zákona o verejnom obstarávaní je zaručiť riadne vykonanie prác. Hoci nie je vylúčené, aby takýto cieľ odôvodňoval určité obmedzenia využívania subdodávateľov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. marca 2004, Siemens a ARGE Telekom, C‑314/01, EU:C:2004:159, bod 45, a zo 14. júla 2016, Wrocław – Miasto na prawach powiatu, C‑406/14, EU:C:2016:562, bod 34), treba dospieť k záveru, že také ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, akým je § 24 ods. 5 zákona o verejnom obstarávaní, ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa, lebo vo všeobecnosti zakazuje využitie subdodávateľov v prípade prác, ktoré verejný obstarávateľ označil ako „hlavné“. Tento zákaz sa uplatňuje bez ohľadu na ekonomickú oblasť dotknutú predmetnou zákazkou, povahu prác, ako aj kvalifikáciu subdodávateľov. Okrem toho takýto všeobecný zákaz nenecháva priestor na konkrétne posúdenie daným verejným obstarávateľom Tento zákaz sa uplatňuje bez ohľadu na ekonomickú oblasť dotknutú predmetnou zákazkou, povahu prác, ako aj kvalifikáciu subdodávateľov. Okrem toho takýto všeobecný zákaz nenecháva priestor na konkrétne posúdenie daným verejným obstarávateľom. Ako uviedla generálna advokátka v bode 51 svojich návrhov, alternatívu k tomuto obmedzeniu, ktorá by bola menej reštriktívna a zaručovala by splnenie požadovaného cieľa, by mohla predstavovať požiadavka, aby dodávateľ pri predložení svojej ponuky označil časť zákazky a prác, ktoré zamýšľa zadať subdodávateľom, subdodávateľov, ktorých navrhuje, a ich spôsobilosť. Bolo by tiež možné uvažovať o možnosti, že verejný obstarávateľ zakáže uchádzačovi zmeniť subdodávateľov, ak predtým nemohol overiť ich totožnosť a spôsobilosť.

(pozri body 52, 54, 55, 57, 61, bod 1 výroku)
Cieľom článku 8 rozhodnutia 2011/695 týkajúceho sa pôsobnosti vyšetrovateľa je z procesného hľadiska zabezpečiť ochranu informácií, ktorú poskytuje právo Únie informáciám, o ktorých sa Komisia dozvedela v rámci konaní podľa pravidiel hospodárskej súťaže. Táto ochrana sa musí chápať tak, že zohľadňuje akýkoľvek dôvod, ktorý by mohol odôvodňovať ochranu dôverného charakteru predmetných informácií.

Z toho vyplýva, že dôvody, na základe ktorých možno obmedziť zverejnenie informácií, ako sú tie, ktoré poskytol podnik Komisii s cieľom dosiahnuť z jej strany zhovievavosť, sa neobmedzujú len na tie dôvody, ktoré sa zakladajú na pravidlách, ktorých cieľom je osobitná ochrana týchto informácií proti sprístupneniu verejnosti, a že vyšetrovateľ musí teda preskúmať každú námietku založenú na ktoromkoľvek dôvode vyplývajúcom z pravidiel alebo zásad práva Únie, na ktoré poukáže dotknutá osoba, keď sa dožaduje ochrany dôverného charakteru predmetných informácií. Rozsah článku 8 ods. 2 rozhodnutia 2011/695 by bol totiž značne zúžený, ak by sa toto ustanovenie malo vykladať tak, že umožňuje vyšetrovateľovi zohľadniť len pravidlá, ktoré sa osobitne vzťahujú na ochranu informácií proti ich sprístupneniu verejnosti, ako sú pravidlá obsiahnuté v nariadení č. 45/2001 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov alebo v nariadení č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie.

(pozri body 51, 54, 55)
Ustanovenia smernice Rady 2006/112, zmenenej smernicou 2010/45, ako aj zásady daňovej neutrality, efektivity a proporcionality sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby v situácii ako vo veci samej bolo nadobúdateľovi tovaru odopreté právo na odpočítanie dane z pridanej hodnoty, ktorú bez právneho dôvodu zaplatil predajcovi na základe faktúry vypracovanej podľa pravidiel všeobecného režimu dane z pridanej hodnoty, hoci relevantná transakcia spadala do mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti, keď predávajúci previedol uvedenú daň do štátnej pokladnice. Tieto zásady však vyžadujú, aby sa v prípade, že nadobúdateľ nemôže získať od predajcu vrátenie dane z pridanej hodnoty, ktorá bola fakturovaná bez právneho dôvodu, alebo je to nadmerne ťažké, najmä z dôvodu, že tento predajca je v likvidácii, mohol nadobúdateľ obrátiť so svojou žiadosťou o vrátenie dane priamo na daňový orgán.

Keďže určenie podmienok, za ktorých možno opraviť DPH fakturovanú bez právneho dôvodu, v zásade prináleží členským štátom, Súdny dvor pripustil, že systém, v ktorom na jednej strane predajca tovaru, ktorý omylom zaplatil daňovým orgánom DPH, môže požiadať o jej vrátenie, a na druhej strane nadobúdateľ tohto tovaru môže podľa občianskeho práva podať žalobu o vydanie bezdôvodného obohatenia proti tomuto predajcovi, rešpektuje zásady neutrality a efektivity. Takýto systém totiž umožňuje uvedenému nadobúdateľovi, ktorý znášal daň fakturovanú omylom, získať vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, body 38 a 39, ako aj citovanú judikatúru).

Ak sa však vrátenie DPH stane nemožným alebo nadmerne ťažkým, najmä v prípade platobnej neschopnosti predajcu, zásada efektivity môže vyžadovať, aby mal dotknutý nadobúdateľ tovaru možnosť adresovať svoju žiadosť o vrátenie priamo daňovým orgánom. Členské štáty tak musia pre dodržanie zásady efektivity upraviť nástroje a procesné postupy potrebné na to, aby mal uvedený nadobúdateľ možnosť získať späť daň fakturovanú bez právneho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, bod 41).

(pozri body 51, 53, 57 a bod 2 výroku)
Článok 14 protokolu (č. 7) o výsadách a imunitách Európskej únie, ktorý je pripojený k Zmluvám o EÚ, FEÚ a ESAE, ako aj ustanovenia služobného poriadku úradníkov Európskej únie týkajúce sa systému spoločného sociálneho zabezpečenia inštitúcií Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá stanovuje, že z príjmov z prenájmu nehnuteľností poberaných v členskom štáte úradníkom Európskej únie, ktorý má svoje bydlisko na účel platenia daní v tomto členskom štáte, sa musia odvádzať sociálne príspevky a odvody, ktoré sa používajú na financovanie systému sociálneho zabezpečenia toho istého členského štátu.

Taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá zaťažuje príjmy úradníka Únie sociálnymi príspevkami a odvodmi, ktoré sa osobitne používajú na financovanie systému sociálneho zabezpečenia dotknutého členského štátu, teda porušuje výlučnú právomoc zverenú Únii tak článkom 14 protokolu, ako aj relevantnými ustanoveniami služobného poriadku, osobitne tými, ktoré upravujú povinné príspevky úradníkov Únie na financovanie systému sociálneho zabezpečenia.

Navyše hrozí, že takáto právna úprava naruší rovnosť zaobchádzania medzi úradníkmi Únie a tým odradí od výkonu povolania v inštitúcii Únie, keďže niektorí úradníci by museli prispievať nielen do spoločného systému sociálneho zabezpečenia inštitúcií Únie, ale aj do vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia.

(pozri body 46, 47, 49 a výrok)
Vykonávacie nariadenie Komisie (EÚ) č. 1249/2011 z 29. novembra 2011 o zatriedení určitého tovaru do kombinovanej nomenklatúry sa má vykladať v tom zmysle, že nie je analogicky uplatniteľné na tovary, ktoré majú vlastnosti troch modelov kamier z radu GoPro Hero 3 Black Edition, prejednávané vo veci C‑435/15.

Tieto posledné uvedené tovary sa nezhodujú s „vreckovými videorekordérmi“ upravenými v uvedenom nariadení, keďže ako uvádza vnútroštátny súd, uvedené tovary sa od nich odlišujú najmä ich možnosťou fotografovania a skutočnosťou, že tieto tovary nemajú digitálny zoom, reproduktor ani zabudovanú vnútornú pamäť.

Keďže sporné kamery vo veci C‑435/15 nie sú rovnaké, ani dostatočne podobné tovarom, ktoré sú predmetom zatriedenia podľa vykonávacieho nariadenia č. 1249/2011, toto nariadenie sa na ne neuplatňuje.

Vykonávacie nariadenie Komisie (EÚ) č. 876/2014 z 8. augusta 2014 o zatriedení určitého tovaru do kombinovanej nomenklatúry sa má vykladať v tom zmysle, že je analogicky uplatniteľné na tovary, ktoré majú vlastnosti troch modelov kamier z radu GoPro Hero 3 Black Edition, prejednávané v uvedenej veci, ale je neplatné.

V prejednávanej veci zatrieďuje vykonávacie nariadenie č. 876/2014 „akčné kamery“ do podpoložky 8525 80 99 KN, pričom nevyžaduje, aby boli samostatne používané na záznam externých signálov, to znamená bez toho, aby záviseli od zariadení alebo softvérov, ktoré nie sú od začiatku ich súčasťou. Takáto schopnosť samostatného zaznamenávania je podmienkou potrebnou na zatriedenie tovaru do colnej podpoložky 8525 80 99 KN. V opačnom prípade musia byť tovary zatriedené nie do podpoložky 8525 80 99 KN, ale skôr do podpoložky 8525 80 91 KN (rozsudok z 5. marca 2015, Vario Tek, C‑178/14, neuverejnený, EU:C:2015:152, bod 32).

Z toho vyplýva, že vykonávacie nariadenie č. 876/2014 tým, že zatrieďuje „akčné kamery“ do podpoložky 8525 80 99 KN, pričom nespresňuje, že tieto kamery musia byť pre potreby uvedeného zatriedenia schopné samostatne zaznamenávať externé signály, je nezlučiteľný s opisom tejto podpoložky.

(pozri body 36, 42, 43, 50, 51, 53, body 1 a 2 výroku)
Treba však uviesť, ako to urobil generálny advokát v bode 66 svojich návrhov, že cieľom systému zavedeného smernicou 2003/37 je zabezpečiť, aby všetky vozidlá, nové alebo ojazdené, patriace do určených kategórií a ktoré sú prvýkrát uvedené na trh Únie, od 1. júla 2009, pokiaľ ide o vozidlá kategórií T1, T2 a T3, spĺňali technické požiadavky stanovené touto smernicou. Za týchto podmienok treba rozhodnúť, že ojazdené vozidlo dovezené z tretieho štátu, ktoré nebolo predmetom ES typového schválenia a ktoré sa má v Únii použiť po prvý raz, je „novým vozidlom“ v zmysle smernice 2003/37.

Postup ES typového schválenia, ako ho upravuje normotvorca Únie, je tak založený na zásade vzájomného uznávania kontrol dodržiavania požiadaviek stanovených smernicou 2003/37, ako aj osobitnými smernicami uvedenými v jej prílohe II, kapitole B, ktoré vykonávajú orgány typového schválenia rôznych členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. novembra 2010, Lahousse a Lavichy, C‑142/09 , EU:C:2010:694 , bod 27 ). Jeho cieľom je zaručiť a podporiť fungovanie vnútorného trhu a súčasne zachovať bezpečnosť cestnej premávky, ochranu životného prostredia a bezpečnosť cestujúcich. S prihliadnutím na svoje charakteristiky sa má totiž systém zavedený smernicou skutočne, pokiaľ ide o vozidlá vyrobené na území Únie, vzťahovať na nové vozidlá. Všetky vozidlá, ktoré v čase, keď boli nové, patrili do pôsobnosti smernice a ktoré boli uvedené do prevádzky v Únii, tak boli predmetom ES typového schválenia.

Článok 23 ods. 1 písm. b) smernice 2003/37, zmenenej smernicou 2014/44, sa má vykladať v tom zmysle, že ustanovenia tejto smernice sa vzťahujú na ojazdené vozidlá patriace do kategórie T1, T2 a T3 dovezené do Európskej únie z tretej krajiny, ak boli prvýkrát uvedené do prevádzky v Únii po 1. júli 2009.

(pozri bod 39, bod 2 výroku)
Obmedzením dôvodu zamietnutia zápisu podľa článku 7 ods. 1 písm. e) bodu ii) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva na označenia, ktoré pozostávajú „výhradne“ z tvaru tovaru, ktorý je „nevyhnutný“ na dosiahnutie technického výsledku, normotvorca dostatočne zohľadnil, že každý tvar tovaru má do určitej miery funkčnú povahu, a bolo by teda nevhodné zamietnuť zápis určitého tvaru tovaru ako ochrannej známky len z dôvodu, že má úžitkové vlastnosti. Použitím pojmov „výhradne“ a „nevyhnutný“ uvedené ustanovenie zabezpečuje, aby bol zamietnutý len zápis tých tvarov, ktoré predstavujú výlučne technické riešenie a ktorých zápis ako ochrannej známky by teda skutočne bránil používaniu tohto technického riešenia inými podnikmi. Taký zápis by totiž výrazne znížil možnosti konkurentov uvádzať na trh tvary tovarov, ktoré by obsahovali rovnaké technické riešenie.

Pokiaľ ide o podmienku vzťahujúcu sa na to, že do pôsobnosti uvedeného dôvodu zamietnutia patrí každé označenie pozostávajúce „výhradne“ z tvaru tovaru, ktorý je nevyhnutný na dosiahnutie technického výsledku, Súdny dvor spresnil, že existencia jedného alebo niekoľkých ľubovoľných menej významných prvkov v označení, ktorého všetky podstatné prvky sú dané technickým riešením premietnutým do tohto trojrozmerného označenia, nemá vplyv na záver, že uvedené označenie je tvorené výlučne tvarom tovaru potrebným na dosiahnutie technického výsledku. Okrem toho dôvod zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 písm. e) bode ii) nariadenia č. 40/94 sa použije len vtedy, ak sú všetky podstatné vlastnosti označenia funkčné, v tom zmysle, že zápis označenia ako ochrannej známky nemôže byť zamietnutý na základe uvedeného ustanovenia, ak tvar daného tovaru obsahuje významnejší bezúčelový prvok, akým môže byť okrasný či fantazijný prvok, ktorý má dôležitú úlohu v uvedenom tvare.

Pokiaľ ide o podmienku, že zápis tvaru tovaru ako ochrannej známky možno podľa článku 7 ods. 1 písm. e) bodu ii) nariadenia č. 40/94 zamietnuť len vtedy, ak je „nevyhnutný“ na dosiahnutie sledovaného technického výsledku, táto podmienka neznamená, že predmetný tvar musí byť jediný, akým je možné daný výsledok dosiahnuť.

(pozri body 26 – 28)