ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27.

Okrem toho, ak by podľa tohto úradu nebolo možné priradiť dôchodkovú hodnotu zahraničným dobám poistenia, výsledkom by bolo, že zahraničné doby poistenia by mali nižšiu hodnotu (de facto vôbec nijakú dôchodkovú hodnotu) než zodpovedajúce doby dosiahnuté vo Švédsku. Domnieval sa, že nie je vhodné, aby bol zaručený dôchodok, ktorý predstavuje základnú ochranu závislú od príjmu, vyplácaný bez ohľadu na dôchodkovú hodnotu zahraničných rokov poistenia alebo na dôchodky založené na príjme z iného štátu Únie. Dôchodkový úrad pripomína, že ak by sa takto postupovalo, poberateľ dôchodku, ktorý poberá dôchodok založený na príjme z iného štátu Únie, by mal vyšší švédsky zaručený dôchodok, než by mal ten istý poberateľ dôchodku, keby bol poistený a pracoval na dôchodok založený na príjmoch len vo Švédsku.
81.

Domnievam sa, že hoci zmluvné podmienky, ktoré nastoľujú nerovnováhu v prospech predajcu alebo dodávateľa, musia byť zakázané z hľadiska smernice 93/13, tento predajca alebo dodávateľ však nemôže byť zodpovedný za udalosti, ktoré vznikli po uzavretí zmluvy a ktoré sú nezávislé od jeho vôle. Ak by to tak nebolo, viedlo by to nielen k uloženiu neprimeraných povinností predajcovi alebo dodávateľovi, ale narušilo by to tiež zásadu právnej istoty.
101.

Na druhej strane, a ako správne zdôraznila francúzska vláda, toto obrátenie by bolo v rozpore s cieľom ochrany zamestnancov. Vystavilo by totiž zamestnancov riziku „forum shopping“ zo strany zamestnávateľa, ktoré by pozostávalo z výberu miesta, z ktorého dáva inštrukcie a organizuje prácu svojich zamestnancov, a to na účely toho, aby kritérium stanovené v článku 19 bode 2 písm. a) nariadenia č. 44/2001 označovalo súd tohto miesta.
19.

Cieľom smernice o vzťahoch medzi materskými a dcérskymi spoločnosťami je dosiahnuť daňovú neutralitu cezhraničného rozdeľovania ziskov patriaceho do jej pôsobnosti. Má sa tak zabrániť hospodárskemu dvojitému zdaneniu ziskov, a to prvýkrát na úrovni dcérskej spoločnosti so sídlom v jednom členskom štáte a následne na úrovni materskej spoločnosti so sídlom v druhom členskom štáte. ( 3 )
21.

Vzhľadom na uvedenú formuláciu, ako aj systematické zaradenie článku 3 ods. 4 nariadenia o fúziách nie je jasné, či spoločné podniky vo všeobecnosti podliehajú európskej kontrole fúzií iba vtedy, ak sú „samostatnými hospodárskymi subjektmi“, inými slovami, ak ide o plne funkčné podniky. Do úvahy by totiž prichádzal aj taký výklad článku 3 ods. 4 nariadenia o fúziách, v zmysle ktorého by sa reštriktívny odkaz na plne funkčný podnik uplatnil výlučne v prípade založenia nového spoločného podniku, a nie pri zmene existujúceho podniku na spoločný podnik podliehajúci spoločnej kontrole dvoch koncernov. Ak by sa uplatnil posledný uvedený výklad, podliehali by kontrole fúzií všetky postupy, z ktorých v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia o fúziách vyplynie trvalá zmena kontroly nad existujúcim (spoločným) podnikom bez ohľadu na to, či ide o plne funkčný podnik alebo tak, ako v prípade podniku na výrobu asfaltu Mürzzuschlag, iba o výrobné jednotky, ktoré trhu.
24.

Pani H. bola teda vymenovaná v čase, keď bola nielen tehotná, ale zároveň už nebola prítomná v práci. Zamestnávateľ vyhovel jej žiadosti o čerpanie rodičovskej dovolenky, ako aj žiadostiam o jej následné predĺženia, so zreteľom na normatívny rámec, ktorý stanovuje maximálnu dĺžku rodičovskej dovolenky na tri roky. Pani H. nemožno trvanie jej neprítomnosti v práci akokoľvek vytýkať pod zámienkou týchto opakovaných predĺžení, a to z troch dôvodov. Po prvé preto, lebo hoci pani H. nakoniec využila takmer celú maximálnu dĺžku rodičovskej dovolenky, ako ju stanovujú vnútroštátne právne predpisy (od 30. mája 2012 do 20. februára 2015), zamestnávateľ ju tak či onak považoval za nevyhovujúcu už k 19. septembru 2013 (teda po uplynutí o niečo dlhšej doby než 15 mesiacov rodičovskej dovolenky). Po druhé pri stanovení maximálnej dĺžky rodičovskej dovolenky členské štáty majú k dispozícii širokú mieru voľnej úvahy, pričom zohľadnia minimálnu dĺžku rodičovskej dovolenky stanovenú v revidovanej rámcovej dohode, a treba vychádzať z toho, že členské štáty pri tomto stanovení vyvážili záujmy pracovníkov a záujmy zamestnávateľov. Z právneho aj racionálneho hľadiska sa teda nemožno domnievať, že pracovníci budú o to, čo sa im najprv poskytlo – teda o právo na rodičovskú dovolenku v určitej dĺžke – vzápätí pripravení s tým, že pre zamestnávateľa je taká neprítomnosť v práci organizačne neúnosná, alebo s tým, že sa bude vynucovať ich návrat do práce. Po tretie je pochopiteľné, že taká neprítomnosť v práci, pri ktorej skutočne možno dopredu určiť iba jej maximálnu dĺžku, môže zamestnávateľovi spôsobovať ťažkosti. Samotná rámcová dohoda však stanovuje, že pracovníka možno s týmito ťažkosťami oboznámiť. Hoci na to, aby sme sa o tom presvedčili, vskutku nestačí len to, aby sme dobre porozumeli vzťahom medzi pracovníkmi a zamestnávateľmi, pripomínam, že podľa odporúčania uvedeného v článku 6 bode 2 revidovanej rámcovej dohody „v záujme uľahčenia návratu do práce po rodičovskej dovolenke sa pracovníci a zamestnávatelia vyzývajú, aby v priebehu rodičovskej dovolenky zostali v kontakte“. Zo spisu však nevyplýva, že by zamestnávateľ napríklad informoval pani H. v čase pred jej návratom o akýchkoľvek ťažkostiach so zachovaním služobného miesta, na ktoré mala byť zaradená ako úradníčka v skúšobnej dobe. Zamestnávateľ jej navyše oznámil až 4. septembra 2014, že sa jej skúšobná doba skončila 19. septembra 2013, hoci kroky smerujúce k jej nahradeniu začal vykonávať len pár mesiacov po začatí jej rodičovskej dovolenky. Spolková krajina Berlín tak žalobkyňu vo veci samej pripravila o možnosť zariadiť si to tak, aby sa mohla vrátiť do práce skôr, keďže ju neupozornila na dôsledky jej neprítomnosti a ihneď vyhlásila výberové konanie, aby ju nahradila. Porušila teda vyššie uvedenú zásadu riadnej spolupráce medzi zamestnávateľom a zamestnancom v priebehu rodičovskej dovolenky.
5.

V odôvodneniach 1 až 3, 10 a 20 smernice 2009/103 sa uvádza: „(1) Smernica Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti[ ( 6 )], druhá smernica Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel[ ( 7 )], tretia smernica Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel[ ( 8 )] a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES zo 16. mája 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (štvrtá smernica o poistení motorových vozidiel)[ ( 9 )]… boli opakovane podstatným spôsobom zmenené a doplnené. V záujme jasnosti a prehľadnosti by sa mali tieto štyri smernice, ako aj smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 72/166/EHS, 84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS, a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES[ ( 10 )], kodifikovať. (2) Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel… je osobitne dôležité pre občanov Európy, či sú držiteľmi poistenia alebo poškodenými pri nehode. Je takisto dôležité pre poisťovacie spoločnosti, keďže tvorí dôležitú časť obchodu s neživotným poistením v Spoločenstve. Poistenie motorových vozidiel taktiež vplýva na voľný pohyb osôb a vozidiel. Preto by kľúčovým cieľom činnosti Spoločenstva v oblasti finančných služieb malo byť posilnenie a konsolidácia vnútorného trhu poistenia motorových vozidiel. (3) Každý členský štát by mal prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie krytia zodpovednosti za škodu vzhľadom k používaniu vozidiel normálne sa nachádzajúcich na svojom území. Rozsah krytej zodpovednosti a podmienky poistného krytia budú stanovené na základe tých opatrení. … (10) Každému členskému štátu by sa malo umožniť konať odchylne od všeobecnej povinnosti uzatvoriť povinné poistenie vozidiel patriacich určitým fyzickým alebo verejným alebo súkromným právnickým osobám. Pre nehody spôsobené týmito vozidlami členský štát, ktorý takto odchylne koná, by mal menovať orgán alebo subjekt na náhradu škody poškodeným pri nehodách spôsobených v inom členskom štáte. Malo by sa zabezpečiť, aby bolo riadne odškodné vyplatené nielen poškodeným pri nehodách spôsobených týmito vozidlami v zahraničí, ale aj poškodeným pri nehodách, ktoré sa stali v tom istom členskom štáte, kde sa vozidlo obvykle nachádza s alebo bez pobytu na tomto území. Členské štáty by ďalej mali zabezpečiť, aby sa zoznam osôb oslobodených od povinného poistenia a orgánov alebo subjektov zodpovedných za odškodnenie poškodených pri nehodách spôsobených takými vozidlami oznámil Komisii na účely uverejnenia. … (20) Obete nehôd motorových vozidiel majú mať zaručenú porovnateľnú starostlivosť bez ohľadu na to, kde v Spoločenstve sa nehoda stala.“
39.

V prípade, ak by v skutočnosti nešlo o nezaplatenie, ale o bezodplatné dodanie alebo bezodplatné poskytnutie iného plnenia, považujú sa takéto plnenia v súlade s článkom 16 alebo článkom 26 smernice o DPH za dodanie za protihodnotu. Takéto vymedzenie môže a musí v každom prípade vykonať finančná správa. To znamená, že na úrovni podniku poskytujúceho plnenie teda v podstate nemôže dôjsť k zneužívaniu. Do úvahy by preto prichádzalo zneužívanie na úrovni príjemcu plnenia, ktorý je dlžníkom, ak by si uplatnil nárok na odpočítanie dane aj napriek tomu, že nezaplatil. Prípadnému zneužívaniu však predchádza ustanovenie článku 185 ods. 2 smernice o DPH. Tento článok totiž upravuje možnosť vykonať úpravu odpočítateľnej dane na úrovni podniku, ktorý v prípade nezaplatených transakcií nie je povinný odviesť DPH.
53.

Pokiaľ ide napokon o zavedenie sankcií v prípade, ak koncesionári porušia nové požiadavky, domnievam sa, že tieto sankcie sú nevyhnutným doplnkom nových požiadaviek zavedených spornou právnou úpravou. Ich účelom je totiž zaručiť, aby hospodárske subjekty dodržiavali tieto požiadavky. Zlučiteľnosť sankcií stanovených v spornej vnútroštátnej právnej úprave s pravidlami Únie týkajúcimi sa voľného pohybu závisí predovšetkým od dvoch faktorov. Po prvé, ak sú požiadavky, na ktorých sú tieto sankcie založené, v rozpore s článkom 49 ZFEÚ, potom by aj sankcie boli nezlučiteľné s právom Únie. ( 34 ) Po druhé, aj keby tieto požiadavky boli v súlade s právom Únie, sankcie by stále mohli by nezlučiteľné s právom Únie z dôvodu porušenia zásady proporcionality. Tak by to bolo v prípade, ak by sankcia bola taká neprimeraná vo vzťahu k závažnosti porušenia, že by sa stala prekážkou slobôd zaručených Zmluvami. ( 35 )
Prvé pozmeňujúce nariadenie rozšírilo pôsobnosť vykonávacieho nariadenia na niektoré akvakultúrne živočíchy ( 8 ) a vložilo do neho osobitné pravidlá produkcie, ktoré sa na nich vzťahujú podľa hlavy II kapitoly 2a nazvanej „produkcia akvakultúry živočíchov“. Článok 25e tejto kapitoly s názvom „Pôvod a manažment neekologických akvakultúrnych živočíchov“ stanovil výnimočné podmienky, za ktorých by sa do produkčného procesu mohli zahrnúť neekologické akvakultúrne živočíchy. Konkrétne článok 25e ods. 3 predpokladal možnosť využitia klesajúceho percentuálneho podielu neekologických mladých jedincov akvakultúry: 80 % do konca roka 2011, 50 % do konca roka 2013 a 0 % do konca roka 2015 (ďalej len „pravidlo o klesajúcom využívaní neekologických mladých jedincov akvakultúry“). Článok 25e ods. 4 ustanovil obmedzenia, za ktorých sa povoľuje zber mladých jedincov akvakultúry z voľnej prírody. Článok 25e vo svojom pôvodnom znení stanovoval:

„1. Na účely rozmnožovania alebo na zlepšenie genetického pôvodu, a ak nie sú k dispozícii ekologické akvakultúrne živočíchy, je možné priniesť do podniku živočíchy chytené vo voľnej prírode alebo neekologické akvakultúrne živočíchy. Takéto živočíchy je potrebné chovať ekologickým spôsobom aspoň tri mesiace pred zaradením do obdobia množenia.

2. Pokiaľ nie sú dostupné ekologické mladé jedince, možno na chovateľské účely do podniku priniesť neekologické mladé jedince. Je potrebné, aby boli aspoň počas ostatných dvoch tretín trvania produkčného cyklu chované v ekologickom systéme.

3. Maximálny podiel neekologických mladých jedincov akvakultúry prinesených do podniku môže byť 80 % do 31. decembra 2011, 50 % do 31. decembra 2013 a 0 % do 31. decembra 2015.

4. Na účely chovu sa zber mladých jedincov akvakultúry z voľnej prírody obmedzuje konkrétne na nasledujúce prípady:

a) prirodzený prísun rýb alebo lariev kôrovcov a mladých jedincov pri napúšťaní rybníkov, systémov chovných priestorov a ohrád;
20.

Poplatok, ktorý je predmetom sporu, sa vyberá štvrťročne za každé jedno zariadenie na výrobu elektrickej energie z veternej energie, pričom výška úrovne zdaňovania závisí od veľkosti danej veternej elektrárne a výkonnosti zariadenia na výrobu elektrickej energie z veternej energie. Cieľom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je zistiť, či tento poplatok je zlučiteľný so systémami podpory pre využívanie energie z obnoviteľných zdrojov podľa smernice 2009/28 (k tomu pozri časť A nižšie) alebo s ustanoveniami o určitých poplatkoch, ktoré sú tam uvedené (k tomu pozri časť B nižšie). Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta na zlučiteľnosť so smernicou 2008/118 o spotrebných daniach (k tomu pozri časť C nižšie) a so smernicou 2003/96 o zdaňovaní energie (k tomu pozri časť D nižšie).
13.

Alebo za predpokladu, že po prvé povolanie zubného technika je na Malte „regulovaným povolaním“ v zmysle smernice 2005/36 a že po druhé povolania KZT a zubných technikov sú považované za „rovnaké povolanie“ ( 11 ), stále v zmysle smernice 2005/36, nič to nemení na tom, že maltským orgánom nespôsobuje ťažkosti úroveň požadovanej kvalifikácie – lebo registrácia KZT ako zubných technikov bola navrhovaná – ale skutočnosť, že povolanie zubného technika sa vykonáva v spolupráci so zubárom. V tejto súvislosti musím poznamenať, v rozpore s tvrdeniami žalobcov vo veci samej, že cieľom smernice 2005/36 nie je umožniť odborníkom, ktorí získali odbornú prípravu v ich štáte pôvodu, vykonávať svoje povolanie v hostiteľskom členskom štáte za podmienok stanovených ich členským štátom, v ktorom získali odbornú prípravu. Článok 4 ods. 1 smernice 2005/36 jasne uvádza, že „uznanie odbornej kvalifikácie zo strany hostiteľského členského štátu umožňuje príslušnej osobe získať v tomto členskom štáte prístup k rovnakému povolaniu ako povolanie, pre ktoré je kvalifikovaná v domovskom členskom štáte, a vykonávať ho v hostiteľskom členskom štáte za tých istých podmienok ako jeho štátni príslušníci“. ( 12 ) Skutočnosť, že pracujú pod dohľadom zubára, musí byť považovaná za podmienku výkonu povolania zubného technika na Malte: ktokoľvek sa chce usadiť na Malte ako zubný technik, musí akceptovať, že bude pracovať v spolupráci so zubárom. Iné rozhodnutie by viedlo k tomu, že členský štát by bol nútený, aby prevzal podmienky výkonu činnosti, očividne liberálnejšie, ktoré sa uplatňujú v iných členských štátoch a k tomu, že zo smernice 2005/36 by sa vytvoril nástroj slúžiaci k obchádzaniu podmienok výkonu regulovaných povolaní, ktoré však neboli predmetom harmonizácie. ( 13 ) Tieto podmienky zostávajú podľa znenia smernice v právomoci hostiteľských členských štátov, ak nie sú diskriminačné, sú objektívne odôvodnené a primerané. ( 14 )
47.

Nemyslím si však, že by túto domnienku, podľa ktorej po uplynutí doby leasingu dôjde k prevodu vlastníctva k predmetu leasingu na leasingového nájomcu, bolo nutné rozšíriť aj na ďalšie situácie, ktoré IAS 17 vyžaduje kvalifikovať ako tzv. finančný leasing. Rozhodne to platí pre situácie popísané v bode 10 písm. c) ( 17 ) a e) ( 18 ), ktoré vôbec nepredvídajú prevod vlastníckeho práva k predmetu leasingu po jeho ukončení ( 19 ). Podobne je to v situáciách popísaných v bode 11 IAS 17, z ktorých sa dve [písm. a) a b)] vzťahujú iba na prenesenie zmluvného rizika na leasingového nájomcu a tretí [písm. c)] celkom vylučuje prevod vlastníckeho práva, keďže stanovuje predĺženie leasingu na ďalšie obdobie.
75.

Na podporu svojho návrhu rumunská vláda po prvé uvádza, že rumunské orgány konali v dobrej viere. Táto dobrá viera sa údajne zakladá na dvoch dôvodoch. V prvom rade na objektívnych pochybnostiach o dosahu judikatúry Súdneho dvora. V druhom rade na správaní Komisie, ktorá v máji 2014 uznala odpoveď rumunských orgánov poskytnutú v nadväznosti na sťažnosť podanú v rámci tzv. postupu „EU Pilot“, ktorá sa týkala vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej v prejednávanej veci, čo tieto orgány viedlo k domnienke, že táto právna úprava je zlučiteľná s právom Únie. Po druhé rumunská vláda poukazuje na to, že ak by sa po vynesení rozsudku Súdneho dvora muselo právo na odpočítanie DPH priznať všetkým subjektom, ktoré uzatvorili transakcie so subjektmi vyhlásenými za nečinné od roku 2007, malo by to vážne finančné dôsledky. Rumunská vláda sa domnieva, že takáto dodatočná záťaž by predstavovala 0,5 % hrubého domáceho produktu.
130.

Napokon tvrdenie spoločnosti BA, spomenuté v bode 77 vyššie, týkajúce sa prípadných obáv so zreteľom na riadny výkon spravodlivosti tiež nemožno uviesť na odôvodnenie výnimky z obmedzenia právomoci súdu rozhodnúť ultra petita. V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že ak účastník konania predloží návrhy, ktoré vôbec nie sú podložené dôvodmi uvedenými v jeho žalobe, tieto návrhy budú jednoducho zamietnuté. Po druhé práve rozsah návrhu (a teda rozsah navrhovaného zrušenia) vymedzuje petit, a to bez ohľadu na to, či sú dôvody uvedené na podporu návrhov opodstatnené. Aj keď teda dôvody uvedené na podporu návrhu na zrušenie nie sú opodstatnené, súd môže bezpochyby zrušiť napadnutý akt v medziach petitu, ak ex offo zohľadní dôvod týkajúci sa verejného poriadku, ktorý má za následok zrušenie predmetného aktu.
32.

Keby sa malo každé vnútroštátne ustanovenie, ktoré zakazuje alebo sankcionuje sprostredkovanie v rámci nezákonných činností, považovať za technický predpis len na základe skutočnosti, že sa toto sprostredkovanie uskutočňuje s najväčšou pravdepodobnosťou elektronicky, muselo by sa z tohto dôvodu oznamovať veľké množstvo písaných aj nepísaných vnútroštátnych pravidiel členských štátov. To by viedlo k neprípustnému nárastu oznamovacej povinnosti ( 17 ) bez toho, aby to skutočne prispievalo k napĺňaniu cieľov tohto postupu, ktorého cieľom je zamedziť tomu, aby členské štáty prijímali opatrenia nezlučiteľné s vnútorným trhom, a umožniť hospodárskym subjektom lepšie využívať výhody vyplývajúce z vnútorného trhu. ( 18 ) Takáto nadmerná oznamovacia povinnosť, sankcionovaná neuplatniteľnosťou neoznámených pravidiel, ( 19 ) by namiesto toho umožnila obchádzať zákon a viedla by k právnej neistote, a to aj vo vzťahoch medzi jednotlivcami.
20.

Uvedená spoločnosť napadla spomenutý rozsudok odvolaním podaným na Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd), ktorý má pochybnosti o tom, či podmienka týkajúca sa „prvého obývania“, ktorá je stanovená v článku 2 ods. 14 zákona o DPH, musí byť spojená so zdaniteľným úkonom, alebo či tento pojem naopak súvisí so skutočným obývaním budovy bez ohľadu na to, či mu predchádzal taký zdaniteľný úkon. V prvom uvedenom prípade poukazuje na možnú nezlučiteľnosť vnútroštátneho predpisu s článkom 135 ods. 1 písm. j) smernice 2006/112, lebo by došlo k nenáležitému obmedzeniu práva na oslobodenie od dane.
6.

Do práva Spojeného kráľovstva bola spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárov zavedená článkom 54 Value Added Tax Act 1994 (zákon o DPH z roku 1994). Value Added Tax (Flat‑rate Scheme for Farmers) (Percentage Addition) Order 1992 [nariadenie o dani z pridanej hodnoty (paušálna daň pre poľnohospodárov) (percentuálny príplatok) z roku 1992], SI 1992/3221, stanovuje príslušnú percentuálnu sadzbu pre paušálnu úpravu vo výške 4 %. Táto výška platí pre všetkých poľnohospodárov, na ktorých sa táto úprava uplatňuje. § 206 Value Added Tax Regulations 1995 (nariadenie o dani z pridanej hodnoty z roku 1995), obsiahnuté v časti XXIV tohto nariadenia, ktorou sa vykonáva ustanovenie § 54 zákona o DPH z roku 1994, definuje okolnosti, za akých môžu Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňové orgány Spojeného kráľovstva) zrušiť platnosť povolenia oprávneného poľnohospodárskeho subjektu uplatňovať paušálnu úpravu. Tieto okolnosti zahŕňajú situácie, v ktorých daňový orgán rozhodne, že zrušenie platnosti takéhoto povolenia je nutné na ochranu daňových príjmov.
65.

Takýto výklad by spôsobil nežiaduci presun dôkazného bremena na príjemcu faktúr o možnej účasti alebo vedomosti o podvode. V nadväznosti na to, čo som vyhlásil v bode 60, Súdny dvor rozhodol, že „je úlohou daňového orgánu, ktorý skonštatoval podvod alebo nezrovnalosti, ktorých sa dopustil vystaviteľ faktúry, aby vzhľadom na objektívne skutočnosti a bez toho, aby od adresáta faktúry vyžadoval overovania, ktoré mu neprináležia, preukázal, že tento adresát vedel alebo mal vedieť, že plnenie uvádzané ako základ vzniku práva na odpočet bolo súčasťou podvodu na DPH“. ( 29 ) V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že pre zdaniteľnú osobu nemusí byť vždy ľahké platne preukázať, že slovami vnútroštátneho súdu vo veci C‑375/16, urobila „všetko, čo bolo primerané od nej požadovať, aby preskúmala správnosť obsahu faktúry“.
33.

Po tretie, na všeobecnej úrovni spoločnej pre všetky ostatné otázky položené vnútroštátnym súdom, treba uviesť, že práva a povinnosti vyplývajúce z Dohovoru TIR a práva a povinnosti vyplývajúce z práva Únie by sa mali rozlišovať. Dohovor TIR je nástrojom medzinárodného práva, ku ktorému pristúpila Únia. V dôsledku toho Únia prijala svoje vlastné pravidlá na vykonávanie Dohovoru TIR v rámci právneho poriadku Únie. Tieto pravidlá Únie budú následne prirodzene relevantné pre vnútroštátne orgány pri uplatňovaní Dohovoru TIR. Tieto pravidlá však nie sú rozhodujúce pri výklade samotného Dohovoru TIR. Inak povedané, ustanovenia práva Únie prijaté na účely vykonávania Dohovoru TIR sa musia vykladať so zreteľom na tento Dohovor. To určite neznamená a nemalo by znamenať, že Dohovor TIR sa má vykladať so zreteľom na sekundárnu právnu úpravu Únie.
63.

V poslednom rade poznamenávam, že Súdny dvor konštatoval, že prax týkajúca sa priznávania vývozných náhrad na základe nariadenia č. 817/2010, ktorá zahŕňa kontrolu požiadaviek vyplývajúcich z nariadenia č. 1/2005 uskutočňovanú ex post, neodhalila, že by preprava zvierat z Únie do tretích krajín vykazovala systematické ťažkosti, pokiaľ ide o dodržiavanie týchto požiadaviek na území tretích krajín. ( 34 ) Súdny dvor tým zrejme – aspoň nateraz – v podstate zamietol tvrdenia založené na praktických ťažkostiach spojených s uplatňovaním nariadenia č. 817/2010 v tretích krajinách.
61.

Pokiaľ ide o prípadný vplyv výnimiek z tohto zákazu, ktoré sú stanovené sporným vnútroštátnym ustanovením, teda vplyv zvažovaný v druhej prejudiciálnej otázke, ( 45 ) stačí konštatovať, že dva dôvody uplatnenia výnimky nachádzajúce sa v článku 14 in fine v LOCM, ( 46 ) ktoré príslušné orgány a španielske súdy môžu vziať do úvahy na účely oslobodenia od sankcie podnikateľa predávajúceho so stratou, ktorý sa na ne odvolá, sú založené na kritériách, ktoré sa nenachádzajú medzi kritériami uvedenými v daných článkoch 5 až 9, ( 47 ) hoci smernica 2005/29 zabezpečuje v tejto oblasti úplnú harmonizáciu. ( 48 )