NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NILS WAHL

prednesené 21. novembra 2013 ( )

Vec C‑482/12

Peter Macinský,

Eva Macinská

proti

Getfin s. r. o.,

Financreal s.r.o.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Okresný súd Prešov (Slovensko)]

„Prípustnosť – Smernica 93/13/EHS – Zmluva o spotrebiteľskom úvere – Nekalé podmienky – Výkon záložného práva predajom nehnuteľnosti na dražbe – Možnosť použiť predchádzajúce súdne konanie v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou – Zásada efektivity – Obmedzenie časových účinkov rozsudku“

1. Súdny dvor je riadnym súdnym orgánom. Jeho úlohou je rozhodovať v právnych sporoch medzi účastníkmi konania na základe hmotnoprávnych a procesných právnych noriem. Vydáva záväzné rozhodnutia a v zásade neposkytuje poradné stanoviská k hypotetickým otázkam.( ) V tejto súvislosti sa prejednávaná vec javí ako vec, ktorá vykazuje všetky vlastnosti úplne abstraktnej situácie, a nie je vôbec zrejmé, prečo je rozhodnutie Súdneho dvora o prejudiciálnej otázke nevyhnutné. Tak ako v legislatívnom procese vedie vychádzanie z neštandardných právnych situácií k nekvalitnému právnemu poriadku, o to viac neexistujúce právne spory vedú k ešte horšej judikatúre.

2. Tak je to nanešťastie aj vo veci samej, hoci spor, v rámci ktorého bola Súdnemu dvoru predložená otázka v tomto konaní, je dosť významný. Opätovne ide o prípad, keď snaha o dosiahnutie efektívnejšieho výkonu súdnictva stojí oproti právu na účinnú súdnu ochranu – konkrétne ochranu spotrebiteľov.

3. Okresný súd Prešov sa svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania pýta, či slovenská právna úprava, ktorá umožňuje veriteľovi dosiahnuť uspokojenie svojej pohľadávky mimosúdnymi prostriedkami, konkrétne výkonom záložného práva na dlžníkovom majetku (ďalej len „sporné konanie“), je zlučiteľná okrem iného so smernicou 93/13/EHS o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách( ).

I – Právny rámec

A – Právo Únie

4. Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:

„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

5. Článok 7 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:

„Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému [sústavnému – neoficiálny preklad] uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“

B – Vnútroštátne právo

6. Slovenský Občiansky zákonník obsahuje okrem iných aj tieto ustanovenia týkajúce sa výkonu záložného práva:

„§ 151j

1. Ak pohľadávka zabezpečená záložným právom nie je riadne a včas splnená, môže záložný veriteľ začať výkon záložného práva. V rámci výkonu záložného práva sa záložný veriteľ môže uspokojiť spôsobom určeným v zmluve alebo predajom zálohu na dražbe podľa osobitného zákona… alebo domáhať sa uspokojenia predajom zálohu podľa osobitných zákonov,… ak tento zákon alebo osobitný zákon neustanovuje inak.

2. Ak pohľadávka zabezpečená záložným právom nie je riadne a včas splnená, môže sa záložný veriteľ uspokojiť alebo domáhať sa uspokojenia zo zálohu aj vtedy, keď zabezpečená pohľadávka je premlčaná.

…

§ 151m

1. Predať záloh spôsobom určeným v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe môže záložný veriteľ najskôr po uplynutí 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva záložcovi a dlžníkovi, ak osoba dlžníka nie je totožná s osobou záložcu, ak osobitný zákon neustanovuje inak…

2. Záložca a záložný veriteľ sa môžu po oznámení o začatí výkonu záložného práva dohodnúť, že záložný veriteľ je oprávnený predať záloh spôsobom dohodnutým v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe aj pred uplynutím lehoty podľa odseku 1.

3. Záložný veriteľ, ktorý začal výkon záložného práva s cieľom uspokojiť svoju pohľadávku spôsobom dohodnutým v zmluve o zriadení záložného práva, môže kedykoľvek počas výkonu záložného práva zmeniť spôsob výkonu záložného práva a predať záloh na dražbe alebo domáhať sa uspokojenia predajom zálohu podľa osobitných zákonov. Záložný veriteľ je povinný informovať záložcu o zmene spôsobu výkonu záložného práva.“

7. Zákon č. 527/2002 Z. z. o dobrovoľných dražbách stanovuje:

„§ 17 – Oznámenie o dražbe

1. Dražobník vyhlási konanie dražby oznámením o dražbe, v ktorom uvedie…

3. Ak je predmetom dražby byt, dom [alebo] iná nehnuteľnosť,… uverejní dražobník oznámenie o dražbe v registri dražieb najmenej 30 dní pred začatím dražby. Oznámenie o dražbe dražobník bez zbytočného odkladu zašle aj ministerstvu na zverejnenie v Obchodnom vestníku…

…

5. V lehotách ustanovených v odsekoch 2 až 4 zašle dražobník oznámenie o dražbe

a) navrhovateľovi dražby, dlžníkovi záložného veriteľa, vlastníkovi predmetu dražby, ak nie je totožný s dlžníkom záložného veriteľa,

…

§ 21 – Zmarenie a neplatnosť dražby

…

2. V prípade, ak boli porušené ustanovenia tohto zákona, môže osoba, ktorá tvrdí, že tým bola dotknutá na svojich právach, požiadať súd, aby určil neplatnosť dražby. Právo domáhať sa určenia neplatnosti dražby zaniká, ak sa neuplatní do troch mesiacov odo dňa príklepu okrem prípadu, ak dôvody neplatnosti dražby súvisia so spáchaním trestného činu a zároveň ide o dražbu domu alebo bytu, v ktorom má predchádzajúci vlastník predmetu dražby v čase príklepu hlásený trvalý pobyt… [pričom] v tomto prípade je možné domáhať sa neplatnosti dražby aj po uplynutí tejto lehoty.

…

5. Ak vydražiteľ zmaril dražbu alebo ak súd určil dražbu za neplatnú, účinky príklepu zanikajú ku dňu príklepu.

…

§ 29 – Odovzdanie predmetu dražby

…

2. Ak ide o predmet dražby [, ktorým je byt, dom alebo iná nehnuteľnosť], predchádzajúci vlastník je povinný odovzdať predmet dražby na základe predloženia osvedčeného odpisu notárskej zápisnice a doloženia totožnosti vydražiteľa podľa podmienok uvedených v oznámení o dražbe bez zbytočných prieťahov. …“

II – Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka

8. Peter Macinský a Eva Macinská sú dôchodcovia a žijú spolu v Prešove. Dňa 29. apríla 2011 si od spoločnosti Financreal s.r.o. zobrali spotrebiteľský úver vo výške 5 000 eur na splatenie viacerých predchádzajúcich úverov. Na zabezpečenie úveru bolo zriadené záložné právo na byt, v ktorom manželia Macinskí bývajú. V súlade so zmluvou o úvere mala byť pôžička vrátená v podobe 84 mesačných splátok po 209,52 eura. Po tom, ako manželia Macinskí údajne nezaplatili viacero splátok, Financreal sa rozhodla podniknúť proti nim právne kroky.

9. Dňa 17. októbra 2011 Financreal postúpila pohľadávku vyplývajúcu z úveru voči manželom Macinským na spoločnosť Getfin s. r. o., ktorá sa zaoberá vymáhaním pohľadávok. Listom z 26. októbra 2011 Getfin požiadala o zaplatenie celej pohľadávky. Podľa Getfin dosahoval dlh v tom čase výšku 21 057 eur.

10. Listom z 12. novembra 2011 manželia Macinskí spochybnili platnosť pohľadávky a požiadali Financreal o prehodnotenie nárastu ich dlhu (o viac než 300 % za šesť mesiacov), ktorý považovali za neprimeraný.

11. Dňa 21. novembra 2011 Getfin podala na Okresný súd Prešov žalobu proti manželom Macinským. Zároveň splnomocnila súkromnú spoločnosť Dražby a reality s. r. o. (ďalej len „Dražby“) na vymáhanie pohľadávky mimosúdne.

12. Dňa 1. decembra 2011 spoločnosť Dražby oznámila manželom Macinským začatie výkonu záložného práva mimosúdnymi prostriedkami, t. j. predajom ich bytu na tzv. dobrovoľnej dražbe, čiže zamýšľala použiť sporné konanie. Zároveň im bolo oznámené, že dlh dosiahol výšku 22 646 eur.

13. Manželia Macinskí uspeli so svojím návrhom z 11. januára 2012 na vydanie predbežného opatrenia brániaceho mimosúdnemu výkonu záložného práva prostredníctvom dobrovoľnej dražby.( )

14. Dňa 1. februára 2012 spoločnosť Dražby upustila od mimosúdnej dobrovoľnej dražby bytu manželov Macinských.

15. Pokiaľ ide o konanie uvedené v bode 11 vyššie, Okresný súd Prešov svojím rozsudkom z 21. marca 2012 (ktorý sa nachádzal v spise zaslanom Súdnemu dvoru) zaviazal manželov Macinských na zaplatenie sumy 4 290,48 eura spoločnosti Getfin, pretože považoval úrok stanovený v zmluve za morálne neprijateľný a v dôsledku toho zmluvu za neplatnú. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádza, že tento rozsudok sa ešte nestal právoplatným. Manželia Macinskí však svojím listom zo 4. septembra 2013 v odpovedi na otázku Súdneho dvora uviedli, že už nadobudol právoplatnosť. To potvrdila aj slovenská vláda na pojednávaní.( )

16. V súvislosti s konaním o predbežnom opatrení uvedenom v bode 13 vyššie Okresný súd Prešov spresnil, že dobrovoľná dražba, ako vyplýva zo zákona o dobrovoľných dražbách, je mimosúdny proces výkonu záložného práva. Nijaký súd ani iný nezávislý tribunál nevykonáva posúdenie primeranosti tohto postupu a pojem „dobrovoľná“ je právny pojem, ktorý sa použije aj v prípade, že spotrebiteľ nesúhlasí s vykonaním dražby. Okrem toho Okresný súd Prešov uviedol, že v rámci dobrovoľnej verejnej dražby môže veriteľ tiež určiť výšku dlhu bez súdneho rozhodnutia.( )

17. Keďže Okresný súd Prešov sa domnieval, že sporné konanie je v rozpore so smernicou 93/13, 27. augusta 2012 rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Či sa má [smernica 93/13] vykladať v tom zmysle, že jej odporuje právna úprava členského štátu, akou je ustanovenie §151j ods. 1 Občianskeho zákonníka v spojení s ďalšími ustanoveniami právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ktorá umožňuje veriteľovi vymôcť plnenie z neprijateľných zmluvných podmienok tak, že vykoná záložné právo predajom nehnuteľnosti aj napriek námietkam spotrebiteľa, spornosti veci a bez posúdenia zmluvných podmienok súdom alebo iným nezávislým tribunálom?“

18. Písomné pripomienky predložili manželia Macinskí, slovenská a nemecká vláda a Komisia. Na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 11. septembra 2013, predniesli pripomienky slovenská a nemecká vláda a Komisia.

III – Posúdenie

19. V spore vo veci samej vzniká viacero rôznych problémov.

20. Po prvé vzhľadom na skutkové okolnosti opísané vyššie spochybňujú prípustnosť tejto veci prinajmenšom slovenská a nemecká vláda.

21. Po druhé sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je sporné konanie zlučiteľné so smernicou 93/13. Slovenská a nemecká vláda zastávajú názor, že je zlučiteľné, zatiaľ čo manželia Macinskí a Komisia tvrdia opak.

22. Po tretie slovenská vláda požiadala o obmedzenie časových účinkov rozsudku v prípade, že sporné konanie bude považované za nezlučiteľné so smernicou 93/13.

23. V nasledujúcej časti návrhov uvediem dôvody, na základe ktorých som dospel k presvedčeniu, že predložená otázka je neprípustná.

24. Pokiaľ ide o spor vo veci samej, Súdny dvor už mal príležitosť rozhodovať vo veciach s veľmi podobnými skutkovými okolnosťami.( ) Uvedené rozhodnutia predstavujú zrejmú judikatúru, hoci touto vecou by ju Súdny dvor mohol ešte spresniť.

25. Ak Súdny dvor rozhodne, že z dôvodov hospodárnosti konania – vzhľadom na množstvo vecí týkajúcich sa podobných prípadov( ) – na položenú otázku odpovie, ďalej uvediem, prečo a za akých podmienok smernica 93/13 podľa môjho názoru nebráni takému postupu, ako je sporné konanie( ).

26. Napokon sa v krátkosti budem zaoberať žiadosťou o časové obmedzenie účinkov rozsudku.

A – O prípustnosti

27. Slovenská a nemecká vláda vo svojich písomných vyjadreniach a na pojednávaní spochybnili prípustnosť tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

28. Podľa slovenskej vlády návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje všetky skutkové a právne informácie, ktoré Súdny dvor potrebuje, aby mohol poskytnúť užitočnú odpoveď na položenú otázku. Navyše slovenská vláda tvrdí, že spor je čisto hypotetický a že sa vnútroštátnemu súdu nepodarilo preukázať, prečo je odpoveď na túto otázku nevyhnutná na vyriešenie sporu vo veci samej. Uvedená vláda tiež tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania neobjasňuje, v akej súvislosti majú byť relevantné ostatné právne predpisy práva Únie spomenuté vnútroštátnym súdom, t. j. smernica 2005/29/ES( ) a smernica 2009/22/ES( ). Nemecká vláda sa prikláňa k názoru slovenskej vlády.

29. V liste zo 4. septembra 2013 manželia Macinskí uviedli, že rozsudok z 21. marca 2012 sa stal právoplatným, ale že sporné konanie sa môže opätovne začať, a to minimálne s ohľadom na zvyšnú výšku dlhu voči spoločnosti Getfin vo výške 4 290,48 eura. Odpoveď Súdneho dvora teda bude stále potrebná. Na pojednávaní Komisia takisto tvrdila, že spor nie je len hypotetický.

30. Podľa článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Súdny dvor môže návrh vnútroštátneho súdu zamietnuť len vtedy, ak je zjavné, že požadovaná odpoveď nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené.

31. Podľa mňa a v rozpore s tvrdeniami slovenskej a nemeckej vlády Súdny dvor má k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na poskytnutie odpovede.

32. Vzhľadom na odpovede, ktoré boli doručené na otázky položené Súdnym dvorom, však súhlasím s uvedenými vládami, že položená otázka nemá byť prípustná, pretože odpoveď nebude mať žiadny vplyv na výsledok sporu pred vnútroštátnym súdom.

33. V prvom rade by som chcel poukázať na to, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spoločnosť Dražby upustila od konania verejnej dražby. Okresný súd Prešov však odôvodňuje svoj návrh tým, že „mimosúdny výkon záložného práva môže veriteľ obnoviť, ak by pominuli účinky predbežného opatrenia, a to až kým sa záložné právo nevykoná niektorým spôsobom“.

34. Musím priznať, že nie celkom rozumiem tomu, ako je podľa slovenského procesného práva možné, že sa Okresný súd Prešov naďalej zaoberá vecou, keď sa upustilo od dražby, bez ohľadu na riziko, že spoločnosť Dražby môže pokračovať v spornom konaní. Je možné, že toto riziko existovalo v čase podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, t. j. 27. augusta 2012. Ako však bolo uvedené v bode 15 vyššie, v súlade s informáciou, ktorá bola neskôr doručená Súdnemu dvoru, rozsudok z 21. marca 2012 nadobudol právoplatnosť. Slovenská vláda na pojednávaní uviedla, že Getfin sa v skutočnosti odvolala proti rozsudku z 21. marca 2012, ale toto odvolanie bolo napokon zamietnuté 13. mája 2013( ). Preto nevidím žiadnu možnosť, ako by spoločnosť Dražby mohla postupovať v tom istom konaní.

35. Navyše v rozsudku z 21. marca 2012, ktorý sa – v rozpore s tvrdením Komisie uvedeným na pojednávaní – týkal tých istých účastníkov konania, ako sú účastníci konania vo veci samej (okrem Financreal), bola zmluva o úvere medzi danými účastníkmi konania považovaná za neplatnú. Toto posúdenie sa vzťahovalo na všetky ustanovenia zmluvy vrátane ustanovení týkajúcich sa sporného konania.

36. Žiaľ, napriek duchu spolupráce, v ktorom má byť prejudiciálne konanie vedené, Okresný súd Prešov nepovažoval za potrebné ex offo poskytnúť Súdnemu dvoru informácie týkajúce sa právnych účinkov rozsudku z 21. marca 2012 a skutočností, ktoré z neho vyplývajú.( ) Tento rozsudok, ktorý bol priložený k návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pritom vydal sám Okresný súd Prešov, hoci v inom zložení.

37. Zdá sa teda, že už neexistuje žiadna zmluva, ktorá by predstavovala právny základ sporného konania vyplývajúceho z údajného dlhu voči spoločnosti Getfin vo výške 21 057 eur, prinajmenšom nie po 13. máji 2013. Z toho dôvodu už nie je potrebné rozhodnúť o položenej otázke.

38. Tento záver nie je spochybnený rozsudkom vo veci Aziz.

39. Aj vo veci Aziz bola prípustnosť položených otázok spochybnená. Otázke položenej Okresným súdom Prešov sa väčšmi podobá prvá z dvoch prejudiciálnych otázok položených v uvedenej veci. Konkrétne v nej išlo v podstate o to, že odpoveď týkajúca sa zlučiteľnosti španielskych predpisov o súdnom výkone rozhodnutí, na ktorú sa pýtal Juzgado de lo Mercantil n° 3 de Barcelona (Španielsko) rozhodujúci v spore vo veci samej, by nemala žiadny vplyv na konanie o súdnom výkone rozhodnutia, ktoré sa viedlo pred Juzgado de Primera Instancia n° 5 de Martorell (Španielsko). To bolo spôsobené skutočnosťou, že konanie o výkone rozhodnutia sa v okamihu, keď vnútroštátny súd vydal návrh na začatie prejudiciálneho konania v danom prípade, už uskutočnilo. Dalo by sa povedať, že ujma už bola spôsobená. Súdny dvor však nedospel k záveru, že otázka by bola na základe toho neprípustná.

40. Situácia v prejednávanom prípade je však odlišná. K výkonu rozhodnutia (verejná dražba) nedošlo a v každom prípade zmluva, ktorá bola – v súlade so skutočnosťami známymi Súdnemu dvoru – považovaná za neplatnú, už neposkytuje právny základ sporného konania.

41. Je pravda, že Súdny dvor v rozsudku Aziz zaujal k relevantnosti požadovanej odpovede na vyriešenie sporu prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom veľkorysý prístup až do takej miery, že vnútroštátnemu súdu takpovediac priznal v celom rozsahu výhodu in dubio pro reo.( ) Súdny dvor uviedol len to, že otázku „treba chápať v širšom zmysle“ a že „nie je zjavné, že by [požadovaný] výklad práva Únie… nemal žiadnu súvislosť so skutkovým stavom alebo predmetom sporu vo veci samej“( ).

42. Uvedený prístup by však v tomto prípade nebol dôvodný. Keďže spoločnosť Dražby upustila od výkonu rozhodnutia prostredníctvom dobrovoľnej dražby a zmluva bola považovaná za neplatnú, nezdá sa, že by odpoveď na položenú otázku mohla byť relevantná pre spor prebiehajúci pred vnútroštátnym súdom (ak taký spor vôbec existuje) alebo pre akúkoľvek vedľajšiu otázku (ako je otázka uvedená v bode 55 nižšie). Toto dokazuje aj skutočnosť, že ani spoločnosť Getfin, ani Financreal neprejavili nijaký záujem o konanie pred Súdnym dvorom.

43. Je však potrebné poukázať na niektoré skutočnosti, ktoré boli uvedené na pojednávaní.

44. Slovenská vláda na pojednávaní uviedla, že podľa informácií, ktoré má od vnútroštátneho súdu, predmetom konania vo veci samej nie je zmluva o úvere medzi manželmi Macinskými a Financreal (pričom práva spoločnosti Financreal vyplývajúce zo zmluvy boli následne prevedené na spoločnosť Getfin), ale skôr zmluva o zriadení záložného práva, ktorá je úplne odlišná od zmluvy o úvere. V odpovedi na otázku, ktorá bola položená na vysvetlenie dôsledkov tohto tvrdenia, táto vláda uviedla, že podľa slovenského práva zmluva o zriadení záložného práva spravidla stratí právne účinky, ak záväzok, ktorý zaručuje, zanikne, ale nestratí ich, pokiaľ zmluva o zriadení záložného práva výslovne stanovuje, že v takom prípade jej účinky nezanikajú.

45. Túto informáciu považujem za zarážajúcu.

46. Na úvod treba uviesť, že v rámci článku 267 ZFEÚ je Súdny dvor „oprávnený rozhodovať o výklade alebo platnosti ustanovení práva [Únie] na základe skutkového stavu opísaného vnútroštátnym súdom“( ). Navyše nemôže rozhodovať na základe skutkových a právnych skutočností, ktoré boli po prvýkrát predložené a prediskutované na pojednávaní pred Súdnym dvorom a ktoré sa nenachádzajú ani v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ani v písomných pripomienkach predložených dotknutými osobami.( )

47. V tejto súvislosti sa v úvode návrhu na začatie prejudiciálneho konania jednoducho konštatuje, že konanie, v ktorom rozhoduje, sa týka „zdržani[a] sa výkonu záložného práva, neplatnosti zmluvnej pokuty a poplatkov za poskytnutie a spracovanie úveru a [priznania] finančné[ho] zadosťučineni[a]“. Navyše sa v ňom odkazuje len na jednu zmluvu, nie na dve. Keďže v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nebolo uvedené nič, čo by podporovalo teóriu, že posudzovaná zmluva, o ktorú ide v konaní vo veci samej, sa líši od zmluvy zrušenej rozsudkom z 21. marca 2012, nemôžem sa tomuto tvrdeniu ďalej venovať.

48. Aj keby sa – len kvôli úplnosti – bolo treba domnievať, že v skutočnosti existovala samostatná zmluva o zriadení záložného práva, nemalo by to žiadny vplyv na spor, ktorý sa prejednáva v tomto konaní.

49. V prvom rade možno tvrdiť, že takáto samostatná zmluva o zriadení záložného práva mohla slúžiť ako základ vymáhania dlhu vo výške 4 290,48 eura, ktorý má byť v súlade s rozsudkom z 21. marca 2012 vrátený spoločnosti Getfin. Zdá sa, že takýto názor zastávajú – aspoň do určitej miery – aj manželia Macinskí, ktorí vo svojom liste zo 4. septembra 2013 uviedli, že hoci sa rozsudok z 21. marca 2012 stal právoplatným, nebráni to opätovnému začatiu sporného konania.( )

50. V tejto súvislosti musím zdôrazniť, že pohľadávka, ktorú má teraz spoločnosť Getfin voči manželom Macinským, je pohľadávka na vrátenie dlhu. Vnútroštátny súd totiž vo svojom rozsudku z 21. marca 2012 dospel k záveru, že úrok stanovený v zmluve bol neprimerane vysoký a že v dôsledku toho je zmluva neplatná. Vnútroštátny súd teda vo výroku rozsudku rozhodol, že zvyšok pôvodného úveru vo výške 4 290,48 eura majú vrátiť v podobe 84 splátok. Existencia tohto dlhu teraz vyplýva zo súdneho rozhodnutia a nie zo zmluvy, hoci súdny spor pred súdom vo veci samej sa zakladá práve na danej zmluve.

51. Taký nárok je už svojou povahou vylúčený z vecnej pôsobnosti smernice 93/13, ako ju stanovuje článok 1 ods. 1 týkajúci sa spotrebiteľských zmlúv. Výklad smernice 93/13 by teda nemal nijaký vplyv na konanie vo veci samej.

52. V druhom rade možno tiež tvrdiť, že vnútroštátny súd v skutočnosti žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či je so smernicou 93/13 zlučiteľná legislatíva, ktorá sama osebe umožňuje uzavretie všeobecnej zmluvy o zriadení záložného práva medzi spotrebiteľom a obchodníkom, podľa ktorej možno sporné konanie začať kedykoľvek, keď spotrebiteľ poruší akúkoľvek zo svojich povinností voči obchodníkovi.

53. Hoci by takáto otázka bola zaujímavá, nie je ničím podložená vzhľadom na skutkové okolnosti opísané v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Nemám v úmysle predkladať návrhy o hypotetických problémoch.

54. Z týchto dôvodov sa už nebudem zaoberať teóriou „dvoch samostatných zmlúv“, ktorú načrtla slovenská vláda.

55. Pokiaľ ide o návrh na náhradu škody (finančné zadosťučinenie), ktorý sa takisto prejednáva pred vnútroštátnym súdom, nič nenasvedčuje, že je odpoveď na položenú otázku nevyhnutná, pokiaľ ide o to, či Getfin a/alebo Financreal sú povinné zaplatiť takúto náhradu z dôvodu začatia sporného konania proti manželom Macinským. Hoci sa v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že manželia Macinskí sa domáhali takého druhu odškodnenia, vnútroštátny súd sa týmto problémom v uvedenej otázke nezaoberal ani nevysvetlil, či a akým spôsobom by mohol priznať náhradu škody v rámci konania podľa § 21 ods. 2 a 5 zákona o dobrovoľných dražbách. Z rozsudku z 21. marca 2012 navyše vyplýva, že manželia Macinskí podali v rámci daného konania proti spoločnosti Getfin vzájomný návrh na náhradu škody, ktorý bol vo výroku rozsudku zamietnutý ako nedôvodný.( ) Ako už bolo uvedené, tento rozsudok nadobudol právoplatnosť, rozhodnutie o náhrade škody sa teda stalo res judicata a spor sa v tejto časti skončil.( )

56. Čo sa týka odkazov na smernice 2005/29 a 2009/22, ktoré boli uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, nezdajú sa – ako uviedli slovenská a nemecká vláda – relevantné v tomto prípade. Vnútroštátny súd tieto smernice a niektoré ich ustanovenia( ) len spomenul bez toho, aby vysvetlil dôvod ich uplatnenia. Konkrétne vnútroštátny súd neuviedol, prečo sa domnieva, že sporné konanie predstavuje nekalú obchodnú praktiku, ani to, akým spôsobom má v posudzovanej záležitosti oprávnený subjekt uplatniť právo na ochranu kolektívnych spotrebiteľských záujmov.( ) Tomuto záveru nasvedčuje aj skutočnosť, že tieto ustanovenia nie sú spomenuté ani v znení predloženej otázky. Preto na základe nich nemožno predloženú otázku považovať za prípustnú.

57. Vzhľadom na to, že rozhodnutie Súdneho dvora by bolo len abstraktným posúdením zlučiteľnosti sporného konania so smernicou 93/13, nie je mi jasné, prečo je toto rozhodnutie potrebné na to, aby vnútroštátny súd mohol rozhodnúť v konaní vo veci samej. Vnútroštátny súd síce môže postupovať s dobrým úmyslom, keď sa snaží chrániť záujem spotrebiteľov, no bez „skutočného“ konania také posúdenie nemožno poskytnúť. Nie je ani potrebné odporučiť zmenu ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorá sa týka hypotetických otázok.( )

58. Vzhľadom na vyššie uvedené považujem položenú otázku za neprípustnú.

59. Prináleží pritom vnútroštátnym súdom, aby stanovili, či je odpoveď Súdneho dvora potrebná a užitočná pre spor, ktorý prejednávajú, aj aby toto položenie otázky správne načasovali. Ak z určitého dôvodu Súdny dvor nebude chcieť spochybniť posúdenie vykonané vnútroštátnym súdom a v duchu spolupráce, v ktorom má byť vedené konanie podľa článku 267 ZFEÚ, sa rozhodne na predloženú otázku odpovedať, ponúkam mu nasledujúce úvahy.

B – Zlučiteľnosť sporného konania so smernicou 93/13

1. Všeobecné pripomienky o povinnosti spotrebiteľa konať

60. Ako ukazuje globálna finančná kríza, z ktorej sa pomaly spamätáva Európa a celý svet, dobre fungujúci a zdravý úverový systém je jedným zo základných kameňov trhovej ekonomiky. To môže viesť zákonodarcov k navrhnutiu konkrétnych schém záložných práv a ich výkonu, ktoré sú viac či menej výhodné pre obchodníkov, aby tak podporovali úverový systém. V prejednávanom prípade sa otvára otázka, či sporné konanie nejde príliš ďaleko v uprednostňovaní obchodníkov na úkor spotrebiteľov.

61. Vnútroštátny súd sa v podstate snaží zistiť, či smernica 93/13 bráni tomu, aby mal členský štát procesné pravidlá, podľa ktorých je možné vymáhať pohľadávku zakladajúcu sa na nekalej podmienke v spotrebiteľskej zmluve mimosúdnou cestou – a teda prípadne bez možnosti súdneho dohľadu.

62. V dôsledku toho sa Súdny dvor musí zaoberať problémom, o ktorom nerozhodol v rozsudkoch Banco Español de Crédito alebo Aziz, ale ktorý načrtla generálna advokátka Kokott vo svojich návrhoch( ), konkrétne či je zlučiteľné so smernicou 93/13, ak členský štát od spotrebiteľov vyžaduje, že musia podať žalobu na prerušenie alebo zastavenie výkonu zmluvy údajne obsahujúcej nekalú podmienku. Inak povedané, je zlučiteľné so smernicou 93/13, ak spotrebiteľ musí urobiť prvý krok?

63. Tieto otázky treba posúdiť s ohľadom na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa povinností a úloh vnútroštátnych súdov podľa smernice 93/13. V súlade s touto judikatúrou má vnútroštátny súd hneď po tom, ako je oboznámený s potrebnými právnymi a skutkovými okolnosťami, ex offo posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť smernice 93/13, a tým vyrovnať nerovnováhu, ktorá existuje medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom.( )

64. Z dôvodov, ktoré ďalej uvediem, som presvedčený, že sporné konanie poskytuje dostatočnú úroveň efektívnej ochrany spotrebiteľov vyžadovanú podľa smernice 93/13.

65. Začnem tým, že sa budem zaoberať znením smernice 93/13. Preskúmam tiež relevantnú judikatúru (t. j. judikatúru vyplývajúcu z rozsudkov Banco Español de Crédito a Aziz) a následne vysvetlím, prečo podľa môjho názoru treba na otázku uvedenú v bode 62 vyššie odpovedať kladne.

66. Uvedená smernica stanovuje určité výslovné pravidlá týkajúce sa nekalých podmienok v spotrebiteľských zmluvách, predovšetkým definíciu takých podmienok, ktorá je uvedená v článku 3 ods. 1. V dôsledku toho článok 6 ods. 1 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby také podmienky „neboli záväzné pre spotrebiteľa“. Navyše článok 7 ods. 1 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby „existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili [sústavnému] uplatňovaniu nekalých podmienok“.

67. Keďže v smernici 93/13 nie je v súvislosti so záložnými právami uvedené nič, nemožno povedať, že by upravovala výkon záložných práv vrátane záložných práv voči spotrebiteľom. Stanovenie takých pravidiel preto spadá do právomoci členských štátov, pričom sú však povinné dodržiavať zásady ekvivalencie a efektivity.( ) Chcem ešte dodať, že nič v návrhu na začatie prejudiciálneho konania ani v spise vnútroštátneho súdu zaslanom Súdnemu dvoru nenasvedčuje, že by sa slovenské procesné pravidlá, ktoré sa uplatňujú na spotrebiteľov podľa smernice 93/13, líšili od pravidiel upravujúcich porovnateľné situácie len podľa vnútroštátneho práva.( ) Preto sa zdá, že je otázny len effet utile smernice 93/13.

68. Vzhľadom na otázku zlučiteľnosti takého konania ako sporné konanie so zásadou efektivity je nevyhnutné pozrieť sa bližšie na relevantnú judikatúru, a to konkrétne na rozsudky Banco Español de Crédito a Aziz.( ) Tak ako v prejednávanej veci, aj v uvedených prípadoch ide skôr o definície úloh vnútroštátneho sudcu podľa smernice 93/13 v rámci osobitného konania( ) než o to, či vnútroštátny súd môže alebo musí konať ex offo. Podľa môjho názoru z týchto dvoch rozsudkov v podstate vyplýva, že uplatnenie osobitného konania podľa vnútroštátneho práva obchodníkmi s cieľom pripraviť spotrebiteľov o ochranu sledovanú smernicou 93/13 je v rozpore so zásadou efektivity, ak toto konanie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje dovolávanie sa ochrany, ktorú má spotrebiteľom poskytnúť smernica 93/13.( ) Pokiaľ však ide o sporné konanie, nemyslím si, že by spotrebiteľov o túto ochranu pripravovalo.

69. Som presvedčený, že v prípade konaní o výkone rozhodnutí proti spotrebiteľom vo forme verejných dražieb musia byť vo vnútroštátnom procesnom práve poskytnuté určité záruky, aby bola chránená slabšia strana vzťahu, ktorou je v tomto prípade spotrebiteľ.( ) Samozrejme, toto je osobitne relevantné v prípade mimosúdnych konaní. Ak by také záruky neexistovali, členské štáty by si neplnili povinnosti podľa článku 7 ods. 1 smernice 93/13 stanoviť pravidlá, ktoré bránia nekalým podmienkam zaväzovať spotrebiteľov, a zabezpečiť, aby existovali primerané a účinné prostriedky brániace tomu, aby sa také podmienky sústavne uplatňovali.

70. Stále však platí otázka: Kedy dochádza k znemožneniu alebo, čo je častejší prípad, k nadmernému sťaženiu dovolávania sa ochrany, ktorú má spotrebiteľom poskytnúť smernica 93/13? Odpoveď na túto otázku nie je zrejmá a vyžaduje si individuálny prístup. V tejto súvislosti je nevyhnutné preskúmať ako celok úlohu vnútroštátnych pravidiel v konaní, rôzne štádia konania a ich charakteristické črty pred jednotlivými vnútroštátnymi orgánmi.( ) To môže viesť k celkovému posúdeniu opravných prostriedkov, ktoré majú spotrebitelia k dispozícii, a možného postupu vnútroštátnych súdov.

71. V tejto súvislosti je užitočné opätovne preskúmať judikatúru založenú na rozsudkoch Aziz a Banco Español de Crédito.

72. Ako som totiž uviedol už v bode 39 vyššie, aj vo veci Aziz išlo o viacero konaní: konanie o výkone rozhodnutia a konanie o merite veci. Konanie o výkone rozhodnutia bolo v okamihu, keď sa začalo určovacie konanie o nekalosti ustanovení zmluvy o úvere, takmer skončené. Spotrebiteľ bol v tom čase navyše už vysťahovaný zo svojho domu. Podľa španielskeho práva bol povinný podať samostatnú určovaciu žalobu o nekalej povahe ustanovení zmluvy, keďže súd, ktorý rozhodoval o výkone rozhodnutia, sa touto skutočnosťou nemohol zaoberať. Okrem toho v takýchto situáciách jediná možnosť nápravy, akú poskytuje španielske právo, predstavuje následné finančné odškodnenie. Súdny dvor konštatoval, že takýto stav bol v rozpore so smernicou 93/13.( )

73. Podľa môjho názoru vec Aziz predstavuje príklad okolností, za akých sa účinná ochrana spotrebiteľa stáva nemožnou.( ) Súd, ktorý následne rozhodoval o merite veci, totiž nemohol zrušiť exekučný titul – prinajmenšom na to bolo príliš neskoro. Tento súd mohol len priznať peňažné zadosťučinenie, ktoré bolo považované za nedostatočné.

74. Naproti tomu vec Banco Español de Crédito sa javí ako príklad okolností, za ktorých pre spotrebiteľov nebolo úplne nemožné, aby účinne chránili svoje práva, ale táto ochrana bola nadmerne sťažená.

75. Vec Banco Español de Crédito sa týkala pravidiel konania o platobnom rozkaze začatého na návrh jednej zo zmluvných strán. V dôsledku toho uvedené konania nepredstavovali ozajstné „konania o výkone rozhodnutia“, ale skôr zjednodušené konania o merite veci. V príslušnom španielskom práve bolo najmä stanovené, že dlžník musí podať odpor v lehote 20 dní od dátumu doručenia platobného rozkazu. Ak bol odpor podaný, zjednodušené konanie sa zastavilo a začalo sa kontradiktórne konanie.( ) Súdny dvor zistil, že spotrebitelia z viacerých dôvodov( ) odpor nepodali, a teda rozhodol, že daný španielsky zákon je nezlučiteľný so smernicou 93/13.

76. Aby som sa vrátil k otázke, kedy je pre spotrebiteľov nadmerne sťažený účinný výkon ich práv, závisí to aj od rozsahu významu, ktorý obmedzuje ochranu spotrebiteľov. Zdá sa teda, že podľa judikatúry niektoré oprávnené záujmy pri ochrane spotrebiteľov prevažujú nad inými.( )

77. Je však úplne zrejmé, ako uviedla nemecká vláda na pojednávaní, že podľa zásady efektivity sa vyžaduje len to, aby vnútroštátne procesné pravidlá spotrebiteľom nadmerne nesťažovali účinný výkon ich práv. Konkrétne sa nevyžaduje, aby výkon týchto práv bol „ľahký“ alebo aby sa s týmito právami zaobchádzalo mimoriadne výhodne.( ) Zaujatie takého postoja by pripravilo zásadu procesnej autonómie o praktický účinok a navyše by to bolo v rozpore so skutočnosťou, že smernica 93/13 stanovuje len minimálnu harmonizáciu.( )

78. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa mi v celkovom ohľade nezdá samo osebe prehnané, ak spotrebitelia musia začať súdne konanie proti obchodníkovi na prerušenie alebo zastavenie konanie o výkone rozhodnutia, akým je sporné konanie.

79. Zdá sa, že tento záver potvrdzuje judikatúra. Súdny dvor v rozsudku Banco Español de Crédito zjavne priamo nezamietol názor, že je v zásade legitímne požadovať, aby veritelia mali ľahký prístup k spravodlivosti a konania prebiehali rýchlo.( ) V rozsudku Asturcom Telecomunicaciones navyše rozhodol, že vnútroštátny súd nemusí napraviť opomenutie procesného charakteru zo strany spotrebiteľa, ktorý nepozná svoje práva, ani vyvážiť celkovú pasivitu tohto spotrebiteľa.( ) Preto súhlasím s generálnou advokátkou Kokott, že vo všeobecnosti sa nezdá ako nadmerné sťaženie právnej ochrany spotrebiteľa, ak spotrebiteľ musí začatím konania najprv vytvoriť určité podmienky na to, aby príslušný súd mohol zmluvné podmienky preskúmať.( ) Nebolo by úplne presné, keby bola povinnosť prináležiaca spotrebiteľovi charakterizovaná ako povinnosť konať z vlastného podnetu bez toho, aby na to bol ešte predtým daný akýkoľvek dôvod; ide skôr o povinnosť reagovať na úkony, ktoré obchodník zamýšľa použiť. Rád by som zdôraznil, že v rozsudku Aziz Súdny dvor nenamietal výslovne proti skutočnosti, že spotrebiteľ musí podať určovaciu žalobu na Juzgado de lo Mercantil n° 3 de Barcelona, ale skôr proti tomu, že dané konanie nemalo žiadny účinok, čo ho napokon viedlo k vydaniu svojho rozhodnutia.

80. Navyše si myslím, že potreba povinného súdneho preskúmania ex ante, ktorú podporuje Komisia, by v skutočnosti nemala žiadny účel.( ) Posúdenie toho, či zmluvná podmienka je nekalá, si totiž vyžaduje individuálne posúdenie všetkých relevantných okolností.( ) Hoci v rozsudku Banco Español de Crédito Súd rozhodujúci vo veci na prvom stupni mohol rozhodnúť bez iniciatívy spotrebiteľa, obvykle to tak nie je. Práve naopak, dovtedy, kým taký súd nemá všetky potrebné relevantné skutkové a právne okolnosti, nie je schopný – a ani povinný – konať nezávisle od spotrebiteľa.

81. Napokon skutočnosť, že predmetným majetkom môže byť obydlie rodiny spotrebiteľa, sama osebe môj názor nemení. V prípade neexistencie harmonizovaných pravidiel nemožno členským štátom – len na základe toho, že predmetným majetkom je obydlie spotrebiteľa – brániť v tom, aby od spotrebiteľa vyžadovali začatie súdneho konania proti mimosúdnemu výkonu rozhodnutia.

82. V tejto súvislosti by som však mal zdôrazniť, že ak je majetok dotknutý sporným konaním obydlie spotrebiteľa, musia existovať osobitné záruky. Neposkytnutie týchto záruk sa môže ukázať ako problematické z hľadiska základných práv.( ) Strata rodinného obydlia je, pochopiteľne, jednou z najextrémnejších foriem zásahu do práv spotrebiteľa.( ) Keďže rešpektovanie obydlia je právom zaručeným na základe článku 7 Charty základných práv Európskej únie, s ohľadom na ktorý sa má vykladať smernica 93/13,( ) každý, komu hrozí takýto vážny zásah, musí mať možnosť predložiť primeranosť takého opatrenia na posúdenie nezávislým súdnym orgánom.( )

83. Celkovo je podľa mňa so smernicou 93/13 zlučiteľné, ak členský štát od spotrebiteľov vyžaduje, že musia aktívne konať s cieľom prerušiť alebo zastaviť výkon zmluvy údajne obsahujúcej nekalú podmienku. Keďže som ozrejmil túto zásadnú vec, zameriam sa na osobitné znaky sporného konania.

2. Posúdenie sporného konania

84. Pokiaľ ide o sporné konanie, z ustanovenia § 151m ods. 1 slovenského Občianskeho zákonníka vyplýva, že k dražbe môže dôjsť najskôr po uplynutí 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva dlžníkovi (alebo podľa okolností prípadu záložcovi). Podobne podľa ustanovenia § 17 ods. 3 zákona o dobrovoľných dražbách sa verejná dražba môže uskutočniť najmenej 30 dní od uverejnenia oznámenia o dražbe v Obchodnom vestníku. § 17 ods. 5 uvedeného zákona tiež stanovuje, že dražobník v rovnakej lehote zašle oznámenie o dražbe navrhovateľovi dražby, dlžníkovi záložného veriteľa a vlastníkovi predmetu dražby, ak nie je totožný s dlžníkom záložného veriteľa. Slovenská vláda na pojednávaní potvrdila, že tieto lehoty môžu plynúť súbežne, čo znamená lehotu najmenej 30 dní od oznámenia všetkým dotknutým osobám a orgánom.

85. Po uskutočnení dražby možno predaj majetku podľa § 21 ods. 2 zákona o dobrovoľných dražbách spochybniť do troch mesiacov odo dňa príklepu.

86. Počas plynutia tejto lehoty môže dlžník stále užívať majetok, ktorý bol predmetom dražby. Podľa § 29 zákona o dobrovoľných dražbách v spojení s jeho § 20 ods. 13, ak je majetok, ktorý je daný do dražby, nehnuteľným majetkom, dlžník (alebo podľa okolností prípadu záložca) je povinný odovzdať predmet dražby na základe odpisu notárskej zápisnice o priebehu dražby bez zbytočných prieťahov.

87. Komisia tvrdí, že sa to v podstate rovná pripraveniu spotrebiteľa o tento majetok. Do určitej miery tento názor chápem.( ) Tvrdenia, ktoré slovenská vláda uviedla na pojednávaní a podľa ktorých § 29 zákona o dobrovoľných dražbách nebráni dlžníkovi v tom, aby požiadal súd o prerušenie sporného konania a odovzdania majetku, a to ani po uskutočnení dražby, ma však presvedčili.( ) Ak je uvedený výklad vnútroštátneho práva správny – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, nemyslím si, že by § 29 uvedeného zákona sám osebe zhoršoval situáciu, ak súd, ktorému bola vec predložená, postupuje spôsobom opísaným v bode 97 nižšie.

88. Okrem toho, keď dlžník skutočne odovzdal svoj majetok, existuje možnosť získať ho späť, ak bude predaj v dražbe zrušený na základe § 21 ods. 5 zákona o dobrovoľných dražbách a táto zmena sa zapíše do katastra nehnuteľností.( ) Podľa § 23 ods. 1 uvedeného zákona osoba, ktorá predaj v dobrovoľnej dražbe napadla žalobou, je povinná oznámiť príslušnému orgánu začatie súdneho konania.

89. V dôsledku toho, ako ja chápem vnútroštátne právo, sa z uvedeného dá vyvodiť, že spotrebiteľ má najmenej 30 dní po doručení všetkých relevantných oznámení na to, aby dražbu napadol ex ante,( ) a tri mesiace ex post po vykonaní príklepu (alebo aj neskôr, ak dôvody neplatnosti dražby súvisia so spáchaním trestného činu).

90. Spotrebiteľ má teda potenciálne spolu minimálne štyri mesiace na to, aby príklep na dražbe napadol.

91. To je neporovnateľné s lehotou 20 dní na podanie odporu vo veci Banco Español de Crédito, ktorá spotrebiteľom nadmerne sťažovala účinný výkon ich práv na ochranu podľa smernice 93/13.

92. Navyše si nemyslím, že v spornom konaní sú práva spotrebiteľov obmedzené len na následné finančné odškodnenie, čo by bolo – ako vyplýva z rozsudku Aziz – nepochybne nedostatočné.

93. Je pravda, že konanie vo veci samej predstavuje v niektorých aspektoch „obrátený rozsudok Aziz“.( ) Na rozdiel od španielskej právnej úpravy uplatniteľnej na konanie o výkone rozhodnutia, o ktorú išlo v rozsudku Aziz,( ) sa na základe uvedených skutočností zdá, že v slovenskom práve je možné namietať proti spornému konaniu – a dokonca je možné ho aj zastaviť z dôvodu jeho nezlučiteľnosti so smernicou 93/13. To navyše potvrdzujú okolnosti veci samej.

94. Z týchto okolností vyplýva, že sporné konanie nespôsobuje, že by účinný výkon práv spotrebiteľa bol nadmerne sťažený. Keďže vnútroštátny súd mal k dispozícii potrebné právne a skutkové okolnosti, ktoré mu umožnili vyjadriť pochybnosti, pokiaľ ide o nekalú povahu okrem iného niektorých sankčných ustanovení uvedených v spornej zmluve, v tom zmysle, že sú v rozpore so smernicou 93/13, vydal predbežné opatrenie na upustenie od výkonu dražby a predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania. Urobil tak napriek tvrdeniu Komisie, podľa ktorej zo znenia § 21 ods. 1 zákona o dobrovoľných dražbách nie je zrejmé, či má takýto súd skutočne právomoc zrušiť verejnú dražbu na základe toho, že sa pohľadávka zakladá na niektorých nekalých zmluvných podmienkach.( ) Vnútroštátny súd teda v maximálnej možnej miere správne uplatnil svoje vnútroštátne procesné predpisy tak, aby sa dosiahol výsledok stanovený v článku 6 ods. 1 v spojení s článkom 7 ods. 1 smernice 93/13.( )

95. Samozrejme, možno tvrdiť, že skutočnosť, že manželia Macinskí včas začali konania, prostredníctvom ktorých napadli predaj v dražbe, len preukazuje ich osobitnú vynaliezavosť a nemožno ju chápať ako dôkaz toho, že ochrana spotrebiteľa je účinne zabezpečená – najmä pokiaľ ide o zraniteľnejších spotrebiteľov.( )

96. Je však nepopierateľné, že § 21 zákona o dobrovoľných dražbách poskytuje spotrebiteľom opravný prostriedok proti dražbe. Je pravda, že tento opravný prostriedok vyžaduje, aby spotrebiteľ konal. Ako som však uviedol v bodoch 78 a 79 vyššie, nemyslím si, že by to samo osebe neprimerane obmedzovalo účinnú ochranu spotrebiteľov. Pri neexistencii harmonizácie v tejto oblasti prináleží členským štátom, aby stanovili úroveň ochrany v konaní o výkone rozhodnutí, ktorú považujú pre spotrebiteľa za dostatočnú, pod podmienkou, že spotrebitelia nebudú zbavení ochrany sledovanej smernicou 93/13. V prípade mimoriadne zraniteľných osôb existuje predpoklad, že členské štáty sú naďalej zodpovedné za zlučiteľnosť takýchto pravidiel so základnými právami.( )

97. Okrem toho treba jasne uviesť, že keď spotrebiteľ požiada slovenský súd, aby určil neplatnosť dražby podľa § 21 zákona o dobrovoľných dražbách, takýto návrh povedie k uplatneniu judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa úlohy a povinností vnútroštátnych súdov podľa smernice 93/13, ako sa na ne odkazuje v bode 63 vyššie. To znamená, že ak vnútroštátny súd má k dispozícii právne a skutkové okolnosti potrebné na tieto účely, je povinný ex offo posúdiť, či je podmienka v spotrebiteľskej zmluve, ktorá je základom takého konania o výkone rozhodnutia, ako je sporné konanie, nekalá. Ak je to tak, prináleží vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z toho podľa daného vnútroštátneho práva vyplývajú, s cieľom zabezpečiť, že spotrebiteľ nebude uvedenou podmienkou viazaný. To môže v prípade potreby zahŕňať nariadenie predbežného opatrenia prerušujúceho konanie dražby alebo účinky príklepu až do vydania konečného rozhodnutia o nekalej povahe tejto podmienky, ak by napríklad rozhodnutie o takejto otázke spadalo do pôsobnosti iného súdu.( )

98. Keďže zo skutkových okolností v tomto prípade vyplýva, že je to podľa slovenského práva možné, navrhujem Súdnemu dvoru v prípade, ak sa rozhodne odpovedať na položenú otázku, aby – za predpokladu, že vnútroštátny súd má právomoc prijať opatrenia uvedené v predchádzajúcom bode, čo prináleží overiť len jemu – rozhodol, že smernica 93/13 nebráni takému konaniu, ako je sporné konanie.

C – O žiadosti o časové obmedzenie účinkov rozsudku

99. Slovenská vláda požiadala, aby boli časové účinky rozsudku obmedzené, ak bude sporné konanie považované za nezlučiteľné so smernicou 93/13. Nasledujúce návrhy sú relevantné iba v prípade, že so mnou Súdny dvor nebude súhlasiť, ani pokiaľ ide o prípustnosť veci, ani pokiaľ ide o meritum položenej otázky.

100. Hneď na úvod by som chcel upozorniť na to, že výklad pravidla práva Únie Súdnym dvorom má objasňovať a spresňovať význam a dosah tohto pravidla, tak ako sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. V dôsledku toho sa toto pravidlo – ako ho vyloží Súdny dvor – uplatní aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a boli vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorým sa rozhodlo o prejudiciálnej otázke. Obmedziť časové účinky rozsudku teda Súdny dvor môže v zásade len za výnimočných okolností.( )

101. Súdny dvor obmedzí časové účinky rozsudku, len ak sú splnené dve (kumulatívne) podmienky. Podľa prvej podmienky musí byť preukázané, že rozsudok „môže mať závažné ekonomické dôsledky“. Tieto dôsledky musia hroziť predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa v tom čase považovala za platnú. Podľa druhej podmienky sa nezákonné praktiky musia zakladať na objektívnej a vážnej neistote týkajúcej sa výkladu a dosahu predmetných ustanovení práva Únie. V tejto súvislosti Súdny dvor pripísal osobitnú dôležitosť správaniu členských štátov a Komisie, ktoré prípadne prispelo k spornému protiprávnemu konaniu.( )

102. Slovenská vláda vo svojej žiadosti predložila tabuľku uvádzajúcu počet prípadov, v ktorých došlo k spornému konaniu v rokoch 2003 až 2012. Tento počet narástol z 207 prípadov v roku 2003 na 3 916 prípadov v roku 2012. Táto vláda uviedla, že od 1. mája 2004 do 31. decembra 2012 bolo vykonaných 17 309 dobrovoľných dražieb. Na základe toho slovenská vláda tvrdí, že veľký počet transakcií bolo uzavretých v dobrej viere a vo viere, že sporné konanie je zlučiteľné so smernicou 93/13.

103. Slovenská vláda však na otázku Súdneho dvora položenú na pojednávaní uviedla, že tieto číselné údaje predstavujú celkový počet. Nedokázala teda uviesť, koľko z týchto dobrovoľných dražieb pochádzalo zo spotrebiteľských zmlúv, čiže zo situácií týkajúcich sa spotrebiteľa a obchodníka, a nie z iných zmluvných vzťahov. Tento počet nevedela na základe svojich informácií ani odhadnúť.

104. Keďže slovenská vláda nedokázala poskytnúť ani objektívny odhad počtu právnych vzťahov týkajúcich sa spotrebiteľov, ktoré údajne vznikli v dobrej viere, Súdny dvor sa nemôže uistiť o potrebe obmedziť časové účinky rozsudku v súlade so zásadou právnej istoty. Tento návrh teda musí byť zamietnutý.

105. V dôsledku toho sa netreba zaoberať otázkou, či právnym vzťahom, ktoré údajne vznikli v dobrej viere, je potrebné priznať väčšiu váhu než právu spotrebiteľov domáhať sa na základe rozsudku Súdneho dvora nápravy za porušenie smernice 93/13. Z toho istého dôvodu nie je nutné zaoberať sa tým, či zásady stanovené v rozsudkoch Banco Español de Crédito a Aziz (v ktorých sa nepožadovalo časové obmedzenie účinkov) mohli do určitej miery odstrániť neistotu, pokiaľ ide o zlučiteľnosť sporného konania so smernicou 93/13.

106. V takom prípade odmietnutie obmedziť časové účinky rozsudku nevylučuje použitie slovenských pravidiel o uplynutí lehoty na podanie žalôb, avšak pod podmienkou, že tieto pravidlá sú v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity. V tejto súvislosti stačí uviesť, že podľa tabuľky predloženej slovenskou vládou sa niektoré z dobrovoľných dražieb uskutočnili pred viac ako desiatimi rokmi.

107. Na základe toho v prípade, ak by Súdny dvor považoval položenú otázku za prípustnú a sporné konanie za nezlučiteľné so smernicou 93/13, navrhujem, aby neobmedzil časové účinky svojho rozsudku.

IV – Návrh

108. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil otázku, ktorú položil Okresný súd Prešov, za neprípustnú.