ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 15 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že žalobca, ktorý ako spotrebiteľ nadobudol dlhopis na doručiteľa od tretej osoby konajúcej v rámci jej povolania alebo podnikania bez toho, aby medzi uvedeným spotrebiteľom a emitentom tohto dlhopisu došlo k uzavretiu zmluvy, sa nemôže odvolávať na právomoc podľa tohto ustanovenia na účely žaloby podanej proti uvedenému emitentovi a založenej na zodpovednosti za prospekt, na porušení povinností v oblasti poskytovania informácií a dohľadu, ako aj na podmienkach dlhopisu.

Požiadavku uzatvorenia zmluvy so samotným dotknutým podnikateľom totiž nemožno vykladať v tom zmysle, že by takáto požiadavka bola splnená aj vtedy, ak by išlo o reťazec zmlúv, v prípade ktorého sa určité práva a povinnosti predmetného podnikateľa prevádzajú na spotrebiteľa. Táto úvaha je potvrdená znením článku 15 nariadenia č. 44/2001 v spojení s jeho článkom 16, čo nevyhnutne predpokladá uzavretie zmluvy medzi spotrebiteľom a predmetným podnikateľom.

(pozri body 30 – 32, 35, bod 1 výroku)
Ako totiž stanovuje desiate odôvodnenie smernice 93/13, jednotné právne pravidlá v záležitostiach nekalých podmienok by mali platiť na všetky zmluvy uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi, ako sú definované v článku 2 písm. b) a c) uvedenej smernice. Smernica 93/13 teda definuje zmluvy, na ktoré sa vzťahuje, odkazom na určitú vlastnosť zmluvných strán podľa toho, či konajú s cieľom vzťahujúcim sa na ich obchody, podnikanie alebo povolanie. Advokát, ktorý za odmenu poskytuje právnu službu fyzickej osobe na súkromné účely, je teda predajcom alebo dodávateľom v zmysle článku 2 písm. c) smernice 93/13. Zmluva týkajúca sa poskytovania takejto služby preto podlieha režimu tejto smernice.

Pokiaľ ide o cieľ ochrany spotrebiteľov, ktorý sleduje smernica 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, verejná alebo súkromná povaha činností predajcu či dodávateľa alebo jeho osobitná úloha nemôžu určovať otázku samotnej uplatniteľnosti uvedenej smernice. V tejto súvislosti sa článok 2 písm. c) smernice 93/13 týka akéhokoľvek obchodu, podnikania alebo povolania bez ohľadu na verejnú či súkromnú formu vlastníctva, a ako uvádza jej štrnáste odôvodnenie, táto smernica platí tiež pre obchody, podnikanie alebo povolania verejného charakteru.

Pokiaľ teda ide o právne služby, ktoré advokát poskytuje za odmenu, okolnosť, že advokáti sú v rámci svojej činnosti povinní dbať na dodržiavanie dôverného charakteru svojich vzťahov s klientmi spotrebiteľmi, nepredstavuje prekážku uplatňovania smernice 93/13 na štandardizované podmienky zmlúv týkajúcich sa poskytovania právnych služieb. Zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté, najmä tie, ktoré sú navrhované na všeobecné uplatňovanie, totiž samy osebe neobsahujú individualizované informácie týkajúce sa klientov advokátov, ktorých zverejnenie by mohlo narušiť povinnosť mlčanlivosti v súvislosti s výkonom povolania advokáta. Je pravda, že špecifické vypracovanie zmluvnej podmienky, najmä pokiaľ ide o pravidlá týkajúce sa odmeny advokáta, by mohlo aspoň incidenčne prezradiť niektoré aspekty vzťahu medzi advokátom a jeho klientom, ktoré majú zostať utajené. Takáto podmienka by však bola individuálne dohodnutá a z tohto dôvodu by bola vylúčená z uplatňovania smernice 93/13.

(pozri body 25, 28, 30 – 32)
Nariadenie č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmenené a doplnené nariadením č. 307/1999, sa má vykladať v tom zmysle, že pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, kde má bydlisko a kde sú zdaňované jeho príjmy, pracuje na plavidle na kladenie potrubí plaviacom sa pod vlajkou tretieho štátu na rozličných miestach vo svete, okrem iného na časti kontinentálneho šelfu patriacej určitým členským štátom, a bol pôvodne zamestnaný podnikom so sídlom v členskom štáte svojho bydliska, zmení zamestnávateľa a následne je zamestnávaný podnikom so sídlom vo Švajčiarskej konfederácii, tretieho štátu považovaného na účely nariadenia č. 1408/71 za členský štát, pričom naďalej má bydlisko v tom istom členskom štáte a naďalej sa plaví na tom istom plavidle, patrí do osobnej pôsobnosti tohto nariadenia.

Samotná okolnosť, že zamestnanie je vykonávané mimo územia Únie, totiž nepostačuje na to, aby sa neuplatňovali pravidlá Únie o voľnom pohybe pracovníkov, pokiaľ si pracovný vzťah zachováva dostatočne úzku väzbu s územím Únie.

V tejto súvislosti treba poznamenať, že dostatočne úzka väzba medzi dotknutým pracovným vzťahom a územím Únie vyplýva najmä z okolnosti, že občana Únie s bydliskom v členskom štáte zamestnával podnik usadený v inom členskom štáte, pre ktorý vykonáva svoje činnosti.

(pozri body 42, 43, 45, bod 1 výroku)
Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnemu predpisu, ktorým členský štát stanovuje v prospech pracovníkov, ktorí mali bydlisko v inom členskom štáte pred nástupom do zamestnania na jeho území, priznanie daňového zvýhodnenia pozostávajúceho z paušálneho spôsobu oslobodenia od dane náhrady za extrateritoriálne výdavky až do výšky 30 % zdaniteľného základu pod podmienkou, že títo pracovníci mali bydlisko vo vzdialenosti viac ako 150 kilometrov od jeho hranice, s výnimkou prípadu, keď by tieto hranice boli stanovené takým spôsobom, že by toto oslobodenie systematicky viedlo k očividnej nadmernej kompenzácii skutočne vynaložených extrateritoriálnych výdavkov.

Samotná skutočnosť stanovenia hraníc týkajúcich sa vzdialenosti vo vzťahu k bydlisku pracovníkov a limitu na priznané oslobodenie pri zohľadnení hranice členského štátu, v ktorom sa nachádza pracovisko, a daňového základu ako východiskového bodu, aj keď to nevyhnutne vykazuje približnú povahu, netvorí sama osebe nepriamu diskrimináciu alebo iné obmedzenie voľného pohybu pracovníkov. To platí predovšetkým v prípade, keď paušálna úprava zvýhodňuje pracovníkov, ktorí ju využívajú, vzhľadom na to, že výrazne znižuje administratívne zaťaženie, ktoré títo pracovníci musia podstúpiť na získanie oslobodenia od náhrady za extrateritoriálne výdavky.

S paušálnym uplatnením daňového zvýhodnenia, ktoré sa má uplatniť v situáciách, v ktorých hmotné podmienky vyžadované na využitie tejto výhody sú nepochybne splnené, sa spája existencia iných situácií, v ktorých sú z odlišných dôvodov tiež splnené tieto podmienky, pričom v týchto situáciách vzniká okrem iného nárok na toto zvýhodnenie po predložení náležitých dôkazov.

Je síce pravda, že úvahy administratívnej povahy nemôžu odôvodniť výnimku z právnych predpisov Únie pre členský štát, nebude však možné odňať členským štátom možnosť dosiahnutia legitímnych cieľov zavedením predpisov, ktoré sú ľahko spravované a kontrolované príslušnými orgánmi.

(pozri body 32 – 34, 36 a výrok)
Článok 19 ods. 1 tretej smernice 78/855 o zlúčení a splynutí akciových spoločností, vychádzajúcej z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy, zmenenej a doplnenej smernicou 2009/109, sa má vykladať v tom zmysle, že „zlúčenie“ v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice spôsobuje, že na preberajúcu spoločnosť prejde povinnosť zaplatiť pokutu, uloženú konečným rozhodnutím po tomto zlúčení, za porušenia pracovného práva, ktorých sa dopustila preberaná spoločnosť v čase pred uvedeným zlúčením.

Bez prechodu priestupkovej zodpovednosti ako súčasti pasív preberanej spoločnosti na preberajúcu spoločnosť by totiž táto zodpovednosť zanikla. Takýto zánik by bol v rozpore so samotnou povahou zlúčenia, ako je definované v článku 3 ods. 1 smernice 78/855, keďže podľa tohto ustanovenia spočíva také zlúčenie v prechode imania preberanej spoločnosti na preberajúcu spoločnosť zrušením bez likvidácie.

Okrem toho medzi tretie osoby, ktorých záujmy chráni táto smernica, patria subjekty, ktoré v čase zlúčenia alebo splynutia ešte nie sú kvalifikované ako veritelia alebo držitelia ďalších práv, ale môžu byť takto kvalifikované po tomto zlúčení alebo splynutí z dôvodu takých situácií, ktoré nastali pred uskutočnením tohto zlúčenia alebo splynutia, akými sú porušenia pracovného práva, ktoré boli konštatované rozhodnutím až po uvedenom zlúčení alebo splynutí. V prípade absencie prechodu priestupkovej zodpovednosti preberanej spoločnosti, ktorá spočíva v povinnosti zaplatiť pokutu za takéto porušenia, na preberajúcu spoločnosť by záujem členského štátu, ktorého príslušné orgány uložili túto pokutu, nebol chránený. V tomto kontexte, ak by bol prechod takej zodpovednosti vylúčený, zlúčenie by pre spoločnosť predstavovalo spôsob, ako sa na úkor dotknutého členského štátu alebo ďalších prípadných dotknutých subjektov vyhnúť dôsledkom porušení, ktorých sa dopustila.

(pozri body 28, 29, 32, 33, 35 a výrok)
V oblasti štátnej pomoci, ak záruka poskytla banke výhodu tým, že mohla získať pôžičku za lepších finančných podmienok, ako aké by normálne dosiahli iné podniky nachádzajúce sa v podobnej situácii, pričom je nepravdepodobné, že by takéto pôžičky boli vôbec k dispozícii má vzhľadom na činnosti uvedenej banky a jej postavenie na vnútroštátnom a medzinárodnom trhu uvedená výhoda potenciálne vplyv na obchod medzi členskými štátmi. Bez kapitálového vkladu, ktorý sa mohol uskutočniť vďaka záruke, by sa totiž klienti tejto banky pravdepodobne od okamihu, keď uvedená banka vykázala znaky finančných problémov, rozhodli pre konkurenčnú banku.

V tejto súvislosti zaniká nebezpečenstvo vplyvu na obchod medzi členskými štátny v okamihu zrušenia bankovej licencie banke, ktorá bola príjemcom záruky. Až do okamihu zrušenia bankovej licencie totiž uvedená banka môže obnoviť svoju bežnú obchodnú činnosť.

(pozri body 46, 49, 51, 52, 54)
Článok 3 písm. a) a c) nariadenia č. 469/2009 o dodatkovom ochrannom osvedčení pre liečivá sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, že základný patent obsahuje patentový nárok vzťahujúci sa na výrobok obsahujúci aktívnu zložku, ktorá je jediným predmetom vynálezu a pre ktorú majiteľ tohto patentu už získal dodatkové ochranné osvedčenie, ako aj neskorší patentový nárok vzťahujúci sa na výrobok obsahujúci zmes tejto aktívnej zložky s inou látkou, toto ustanovenie bráni tomu, aby tento majiteľ získal druhé dodatkové ochranné osvedčenie vzťahujúce sa na uvedenú zmes.

Nemožno totiž pripustiť, aby majiteľ platného základného patentu mohol získať nové dodatkové ochranné osvedčenie, s ktorým by prípadne súvisela aj dodatočná platnosť tohto osvedčenia, zakaždým, keď na trh členského štátu uvedie liečivo obsahujúce aktívnu zložku, ktorá je ako taká chránená základným patentom a ktorá je predmetom vynálezu, na ktorý sa tento patent vzťahuje, a zároveň obsahujúce ďalšiu zložku, ktorá nie je predmetom vynálezu, na ktorý sa vzťahuje základný patent. Z toho vyplýva, že na to, aby základný patent chránil aktívnu zložku ako takú v zmysle článku 1 písm. c) a článku 3 písm. a) nariadenia č. 469/2009, musí byť táto aktívna zložka predmetom vynálezu, na ktorý sa vzťahuje uvedený patent.

(pozri body 37 – 39 a výrok)
Článok 27 ods. 2 prvý pododsek prvá veta Dohovoru o štatúte európskych škôl sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa na rozhodnutie prijaté riaditeľom európskej školy pri vykonávaní jeho oprávnení v zásade vzťahovalo toto ustanovenie.

Body 1.3, 3.2 a 3.4 pracovného poriadku učiteľov na čiastočný úväzok prijatých do zamestnania od 1. septembra 1994 do 31. augusta 2011 sa majú vykladať v tom zmysle, že spor týkajúci sa zákonnosti dohody o obmedzení dĺžky trvania pracovného pomeru, nachádzajúcej sa v pracovnej zmluve uzavretej medzi učiteľom na čiastočný úväzok a týmto riaditeľom, patrí do výlučnej právomoci Rady pre sťažnosti európskych škôl.

Povinnosť učiteľov na čiastočný úväzok obrátiť sa so sporom týkajúcim sa zákonnosti dohody o obmedzení dĺžky trvania pracovného pomeru, nachádzajúcej sa v ich pracovnej zmluve uzavretej s riaditeľom európskej školy, na Radu pre sťažnosti európskych škôl, ktorá koná a rozhoduje v prvej a poslednej inštancii a ktorá nie je oprávnená obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, nezasahuje do ich práva na účinnú súdnu ochranu.

(pozri body 75, 76, bod 3 výroku)
V oblasti protisúťažných správaní patriacich do pôsobnosti článku 81 ES majú niektoré typy koordinácie medzi podnikmi dostatočný stupeň škodlivosti pre hospodársku súťaž na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že preskúmanie ich účinkov nie je nevyhnutné. Preto určité zosúladené správania, ako tie, ktoré vedú k horizontálnemu určeniu cien prostredníctvom kartelov, možno považovať za do tej miery schopné mať negatívne účinky predovšetkým na cenu, množstvo a kvalitu výrobkov a služieb, že sa môže považovať preukázanie ich konkrétnych účinkov na trhu za nepotrebné na účely uplatnenia článku 81 ods. 1 ES. V prípade, že analýza určitého typu koordinácie medzi podnikmi neodhalí dostatočný stupeň škodlivosti vo vzťahu k hospodárskej súťaži, však bude potrebné skúmať jeho následky, a aby takéto konanie podliehalo zákazu, treba požadovať zhromaždenie dôkazov preukazujúcich, že hospodárska súťaž bola skutočne citeľným spôsobom vylúčená, obmedzená alebo skreslená.

Na účely posúdenia, či určitý druh koordinácie medzi podnikmi má dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby mohol byť považovaný za obmedzenie hospodárskej súťaže „z hľadiska cieľa“ v zmysle článku 81 ods. 1 ES, je potrebné sústrediť sa najmä na ciele, ktoré chce dosiahnuť, ako aj na hospodársky a právny kontext, do ktorého patrí. V rámci posúdenia uvedeného kontextu je potrebné takisto zohľadniť povahu dotknutých výrobkov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúry relevantného trhu alebo relevantných trhov.

Navyše, hoci úmysel účastníkov konania nie je prvkom nevyhnutným na určenie obmedzujúcej povahy druhu koordinácie medzi podnikmi, orgánom pre hospodársku súťaž ani vnútroštátnym súdom alebo súdom Únie nič nebráni v tom, aby tento úmysel zohľadnili.

(pozri body 113, 115 – 118)
Ako vyplýva z bodu 28 usmernení k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003, priťažujúca okolnosť opakovania porušenia je charakteristická tým, že podnik pokračuje v rovnakom alebo podobnom porušení alebo ho opakuje po tom, ako Komisia alebo vnútroštátny orgán pre hospodársku súťaž konštatovali, že tento podnik porušil ustanovenia článku 81 ES alebo článku 82 ES. Komisii prislúcha, aby preukázala, že podmienky opakovania porušenia sú splnené, a to tak v oznámení o výhradách, ako aj v rozhodnutí. Preto v prípade, že Komisia uloží spoločnosti pokutu za porušenie pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže a pri výpočte pokuty uplatní násobiaci koeficient na účely zohľadnenia skutočnosti, že tá istá spoločnosť sa už predtým podieľala na porušení pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže, musí spolu s rozhodnutím, ktorým sa ukladá uvedená pokuta, poskytnúť výklad umožňujúci súdom Únie, ako aj tejto spoločnosti pochopiť povahu a rozsah účasti tejto spoločnosti na predchádzajúcom porušení. Predovšetkým, ak sa Komisia domnieva, že uvedená spoločnosť bola súčasťou podniku, ktorému je určené rozhodnutie týkajúce sa predchádzajúceho porušenia, prináleží jej, aby z právneho hľadiska dostatočne odôvodnila toto tvrdenie.

Na účely preukázania priťažujúcej okolnosti opakovania porušenia vo vzťahu k materskej spoločnosti nemožno požadovať, aby bola predmetom predchádzajúceho vyšetrovania, ktoré viedlo k oznámeniu o výhradách a k rozhodnutiu. Na tieto účely je dôležitá najmä predchádzajúca konštatácia prvého porušenia vyplývajúceho zo správania dcérskej spoločnosti, s ktorou materská spoločnosť zapojená do druhého porušenia tvorila jeden podnik v zmysle článku 81 ES. Cieľ potlačiť správania odporujúce pravidlám hospodárskej súťaže a zabrániť ich opakovaniu prostredníctvom odradzujúcich sankcií by bol zmarený, ak by podnik, ktorý zahŕňa dcérsku spoločnosť dotknutú prvým porušením, bol schopný prostredníctvom zmeny svojej právnej štruktúry vytvorením nových dcérskych spoločností, ktoré neboli predmetom vyšetrovania na základe prvého porušenia, ale sa podieľali na spáchaní nového porušenia, znemožniť alebo osobitným spôsobom sťažiť uplatnenie sankcie za opakovanie porušenia a tým sa aj vyhnúť tejto sankcii.

(pozri body 91, 92)
Článok 2 smernice 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, zmenenej a doplnenej smernicou 2005/14, sa má vykladať v tom zmysle, že pojmu „jediné poistné“ v zmysle tohto článku nezodpovedá poistné, ktoré sa mení v závislosti od toho, či sa má poistené vozidlo pohybovať len na území členského štátu, kde sa toto motorové vozidlo obvykle nachádza, alebo na celom území Únie. Ustanovenia uvedeného článku 2 zahŕňajú nielen vzťahy medzi poisťovateľom a poškodeným, ale aj vzťahy medzi poisťovateľom a poisteným. Tieto ustanovenia znamenajú najmä to, že poisťovateľ ako protiplnenie za zaplatenie jediného poistného poisteným v zásade znáša riziko náhrady škody poškodeným pri prípadnej nehode, ktorej účastníkom bolo poistené vozidlo, a to bez ohľadu na to, na území ktorého členského štátu bolo uvedené vozidlo použité a kde k tejto nehode došlo. Premenlivé poistné však v rozpore s tým, čo stanovuje tento článok, podriaďuje záväzok poisťovateľa prevziať riziko vyplývajúce z pohybovania sa uvedeného vozidla mimo členského štátu, v ktorom sa obvykle nachádza, zaplateniu dodatočného poistného.

(pozri body 29 – 31 a výrok)
Členský štát si tým, že na dodanie digitálnych alebo elektronických kníh uplatnil 3 % sadzbu dane z pridanej hodnoty, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 96 až 99, 110 a 114 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej a doplnenej smernicou 2010/88, v spojení s prílohami II a III uvedenej smernice a nariadením č. 282/2011, ktorým sa ustanovujú vykonávacie opatrenia smernice 2006/112.

Z pojmov bodu 6 prílohy III smernice 2006/112 totiž vyplýva, že znížená sadzba dane z pridanej hodnoty je uplatniteľná na plnenie pozostávajúce z dodania knihy nachádzajúcej sa na fyzickom nosiči. Hoci je pravda, že elektronické knihy si na účel svojho prečítania vyžadujú fyzický nosič ako počítač, takýto nosič však nie je zaradený do dodania elektronických kníh. Okrem toho, ako vyplýva z článku 98 ods. 2 druhého pododseku uvedenej smernice, normotvorca Únie sa rozhodol vylúčiť možnosť uplatnenia zníženej sadzby dane z pridanej hodnoty na elektronicky poskytované služby. Dodanie elektronických kníh však takúto službu predstavuje, keďže nemôže byť považované za dodanie tovaru v zmysle článku 14 ods. 1 tejto smernice vzhľadom na skutočnosť, že elektronické knihy nemožno označiť za hmotný majetok. Rovnako dodanie elektronických kníh zodpovedá definícii elektronicky poskytovaných služieb v zmysle článku 7 ods. 1 nariadenia č. 282/2011. Navyše takéto dodanie nespadá ani pod bod 9 prílohy III smernice 2006/112, ktorý sa týka dodaní služieb poskytnutých spisovateľmi, skladateľmi a výkonnými umelcami a ich autorských poplatkov.

Tento výklad nemôže spochybniť ani zásada daňovej neutrality, keďže neumožňuje rozšíriť pôsobnosť zníženej sadzby dane z pridanej hodnoty, ak to nie je jednoznačne stanovené. Bod 6 prílohy III smernice 2006/112 však nie je ustanovením, ktoré by jednoznačne rozširovalo pôsobnosť zníženej sadzby dane z pridanej hodnoty na dodanie elektronických kníh. Naopak, takéto dodanie nespadá do tohto ustanovenia.

(pozri body 35, 36, 40 – 43, 50, 51, 61, 71 a výrok)
Pokiaľ ide o právomoc legislatívnej iniciatívy priznanú Komisii v rámci riadneho legislatívneho postupu, z ustanovení článku 17 ods. 2 ZEÚ v spojení s článkami 289 ZFEÚ a 293 ZFEÚ vyplýva, že rovnako ako v zásade prináleží Komisii rozhodnúť, či predloží legislatívny návrh, a prípadne určiť jeho predmet, účel a obsah, Komisia má až do prijatia rozhodnutia Rady právomoc zmeniť a doplniť svoj návrh, či dokonca ho v prípade potreby stiahnuť. Táto právomoc stiahnuť návrh však nemôže priznať Komisii právo veta v priebehu legislatívneho postupu, ktoré by bolo v rozpore so zásadou zverenia právomocí a zásadou inštitucionálnej rovnováhy. Pokiaľ sa Komisia po predložení návrhu v rámci riadneho legislatívneho postupu rozhodne stiahnuť tento návrh, musí Parlament a Radu oboznámiť s dôvodmi tohto stiahnutia, ktoré treba v prípade ich spochybňovania podoprieť presvedčivými podkladmi.

Pokiaľ zmeny a doplnenia zamýšľané Parlamentom a Radou skresľujú návrh legislatívneho aktu v smere, ktorý bráni uskutočneniu cieľov sledovaných týmto návrhom a v dôsledku toho ho zbavuje dôvodu jeho existencie, Komisia má právo stiahnuť ho. Môže to však urobiť až po tom, čo v duchu lojálnej spolupráce, ktorá podľa článku 13 ods. 2 ZEÚ musí vládnuť vzťahom medzi inštitúciami Únie v rámci riadneho legislatívneho postupu, riadne zohľadní obavy Parlamentu a Rady, ktoré sú dôvodom ich vôle zmeniť a doplniť tento návrh. Za týchto okolností nemožno skutočnosť, že Komisia nevyužila možnosť požiadať o hlasovanie Rady o tomto návrhu upravenú v článku 3 ods. 2 a článku 11 ods. 1 rokovacieho poriadku Rady, ani skutočnosť, že k prijatiu napadnutého rozhodnutia došlo v ten istý deň, keď sa Parlament a Rada chystali dať konečnú podobu svojej dohode o uvedenom návrhu, považovať za porušenie zásady lojálnej spolupráce zo strany Komisie.

(pozri body 74 – 76, 83, 106)
Na účely colného zaradenia tekvicových semien dotknutých vo veci samej je úlohou vnútroštátneho súdu určiť, či slúžia bežne na extrahovanie jedlých alebo priemyselných olejov alebo tukov bez toho, aby sa na ne vzťahovali položky 1201 až 1206 kombinovanej nomenklatúry uvedenej v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku. Ak ide o takýto prípad, tieto semená majú byť zaradené do položky 1207 kombinovanej nomenklatúry z dôvodu ich povahy olejnatých semien, a to nezávisle na ich skutočnom použití na účely extrahovania jedlých alebo priemyselných olejov alebo tukov, na účely siatia alebo na účely konzumácie pre ľudí. V opačnom prípade tieto semená patria do položky 1209 kombinovanej nomenklatúry, ak ešte mali svoju schopnosť klíčivosti v čase ich dovozu, a to nezávisle na ich skutočnom použití na účely siatia alebo na účely konzumácie pre ľudí, alebo do položky 1212 kombinovanej nomenklatúry, ak už stratili svoju schopnosť klíčivosti.

(pozri bod 58 a výrok)
Článok 87 ods. 1 ES sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti môžu patriť prednostné práva priznané banke, akými sú právo jednostranne zriadiť záložné právo na nehnuteľnosti patriace osobám pôsobiacim v poľnohospodárstve alebo iným subjektom vykonávajúcim obdobnú činnosť, právo podať návrh na vykonanie exekúcie na základe obyčajnej súkromnoprávnej listiny a oslobodenie od akéhokoľvek poplatku pri vklade tohto záložného práva, ako aj pri tomto návrhu na vykonanie exekúcie. Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či ide o takýto prípad.

V prvom rade, tieto prednostné práva môžu najmä z dôvodu oslobodenia od uvedených poplatkov pripraviť pokladňu členského štátu o prísun niektorých likvidných prostriedkov, a tak znížiť jeho rozpočet. Ďalej takéto oslobodenie môže znížiť výdavky, ktoré obvykle zaťažujú rozpočet banky, čím jej poskytujú ekonomickú výhodu voči konkurentom. Takéto oslobodenie sa ostatným bankám neposkytlo, čo naznačuje, že toto opatrenie má selektívnu povahu. Nemožno vylúčiť, že by uvedené oslobodenie spolu s inými prednostnými právami malo za následok posilnenie postavenia banky, ktorej boli poskytnuté uvedené výhody, vo vzťahu k iným konkurujúcim bankám zúčastňujúcim sa na obchode v Únii a že by bolo takej povahy, ktorá by sťažila bankám založeným v iných členských štátoch preniknutie na trh daného členského štátu.

(pozri body 28, 29, bod 1 výroku)