NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 7. júla 2022( )

Vec C‑351/21

ZG

proti

Beobank SA

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Justice de paix du canton de Forest (zmierovací súd kantónu Forest, Belgicko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Aproximácia právnych predpisov – Platobné služby na vnútornom trhu – Informácie pre platiteľa po prijatí platobného príkazu – Jednorazové platobné transakcie – Poskytovanie informácií týkajúcich sa príjemcu – Povinnosť poskytovateľa služieb“





I. Úvod

1. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi majiteľom účtu a bankovou inštitúciou vo veci dvoch platobných transakcií vykonaných debetnou kartou tohto majiteľa účtu, ktoré uvedený majiteľ účtu považuje za neautorizované. V uvedenom spore sa majiteľ účtu domáha najmä vrátenia finančných prostriedkov z týchto platobných transakcií. Banková inštitúcia to odmieta, keďže sa domnieva, že predmetné transakcie boli autorizované, alebo že majiteľ účtu sa prinajmenšom dopustil hrubej nedbanlivosti.

2. Vnútroštátny súd svojimi prejudiciálnymi otázkami žiada o výklad ustanovenia( ) smernice 2007/64/ES( ), podľa ktorého je poskytovateľ platobných služieb platiteľa povinný poskytnúť platiteľovi „prípadne“ aj informácie týkajúce sa príjemcu platobnej transakcie. Tento súd sa svojimi otázkami usiluje zistiť, či podľa tohto ustanovenia, ako sa má vykladať, je poskytovateľ platobných služieb povinný poskytnúť takéto informácie vo všetkých prípadoch bez výnimky, aby mohol vyvodiť závery týkajúce sa zodpovednosti takéhoto poskytovateľa.

3. Z hľadiska mechanizmu prejudiciálneho konania, ktoré je nástrojom spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, ide o neobvyklú situáciu: aby bolo možné poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, je potrebné overiť, či ustanovenia smernice 2007/64 zavádzajúce harmonizovaný režim zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb bránia tomu, aby tento súd mohol vyvodiť takéto závery bez ohrozenia cieľov a potrebného účinku tejto smernice. Uvedená smernica totiž zavádza harmonizovaný režim zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb a v tejto súvislosti vykonáva, ako vyplýva z jej článku 86, „úplnú harmonizáciu“.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

4. Článok 47 ods. 1 písm. a) smernice 2007/64 stanovuje:

„Po odpísaní sumy jednotlivej platobnej transakcie z účtu platiteľa, alebo ak platiteľ nepoužíva platobný účet, po prijatí platobného príkazu, poskytne poskytovateľ platobných služieb platiteľa bezodkladne platiteľovi rovnakým spôsobom, aký je stanovený v článku 41 ods. 1, tieto informácie:

a) odkaz umožňujúci platiteľovi identifikovať každú platobnú transakciu a prípadne aj informácie týkajúce sa príjemcu“.

5. Článok 60 tejto smernice, nazvaný „Zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb za neautorizované platobné transakcie“, stanovuje:

„1. Členské štáty zabezpečia bez toho, aby bol dotknutý článok 58, aby v prípade neautorizovanej platobnej transakcie poskytovateľ platobných služieb platiteľa okamžite platiteľovi vrátil sumu neautorizovanej platobnej transakcie a ak je to možné, docielil stav na platobnom účte, ktorý by zodpovedal stavu, ak by sa neautorizovaná platobná transakcia vôbec nevykonala.

2. Ďalšia finančná náhrada sa môže stanoviť podľa rozhodného práva, ktorým sa riadi zmluvný vzťah medzi platiteľom a jeho poskytovateľom platobných služieb.“

6. Článok 86 uvedenej smernice, nazvaný „Úplná harmonizácia“, v odseku 1 stanovuje, že „bez toho, aby bol dotknutý… článok 61 ods. 3…, nesmú členské štáty, pokiaľ táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, zachovávať ani zavádzať iné ustanovenia, ako sú stanovené v tejto smernici“.

B. Belgické právo

7. Belgický Code de droit économique (Hospodársky zákonník) v znení uplatniteľnom v roku 2017( ) (ďalej len „Hospodársky zákonník“) v článku VII.18 ods. 1 stanovoval:

„Po odpísaní sumy jednotlivej platobnej transakcie z účtu platiteľa, alebo ak platiteľ nepoužíva platobný účet, po prijatí platobného príkazu, poskytne poskytovateľ platobných služieb platiteľa bezodkladne platiteľovi rovnakým spôsobom, aký je stanovený v článku VII.12 [ods. 1], tieto informácie:

1. odkaz umožňujúci platiteľovi identifikovať každú platobnú transakciu a prípadne aj informácie týkajúce sa príjemcu;…“.

8. V článku VII.35 Hospodárskeho zákonníka sa uvádzalo( ):

„Bez toho, aby bol dotknutý článok VII.33, poskytovateľ platobných služieb platiteľa je povinný, aby v prípade neautorizovanej platobnej transakcie po overení prima facie, či zo strany platiteľa nedošlo k podvodu, okamžite platiteľovi vrátil sumu neautorizovanej platobnej transakcie a ak je to možné, docielil stav na platobnom účte, ktorý by zodpovedal stavu, ak by sa neautorizovaná platobná transakcia vôbec nevykonala, prípadne spolu s úrokom z tejto sumy.

Okrem toho je poskytovateľ platobných služieb platiteľa povinný nahradiť iné prípadné finančné dôsledky, najmä výšku nákladov, ktoré majiteľ účtu vynaložil pri určovaní škody podliehajúcej náhrade.“

III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore

9. ZG, belgický rezident, je majiteľom bankového účtu v Beobank v Belgicku, ku ktorému má vydanú debetnú kartu.

10. V noci z 20. na 21. apríla 2017 ZG, ktorý sa nachádzal vo Valencii (Španielsko), uskutočnil tri platby tou istou debetnou kartou a na tom istom termináli v podniku, o povahe ktorého sa účastníci konania sporia, a to o 0.35 hod., o 1.35 hod. a o 2.06 hod. v sumách 100 eur (suma, ktorá mala pokrývať vstupné a konzumné), 991 eur a 993 eur. Štvrtá transakcia v sume 994 eur bola iniciovaná, avšak odmietnutá o 2.35 hod.

11. ZG nespochybňuje prvú platbu, spochybňuje však druhú a tretiu platbu (ďalej len „sporné platby“). Pred vnútroštátnym súdom uviedol, že si už nepamätá udalosti, ktoré nasledovali po konzumácii v predmetnom podniku. Nespomína si ani na názov a adresu tohto podniku a tvrdí, že sa stal obeťou podvodného konania v dôsledku podania nejakej drogy.

12. Dňa 23. apríla 2017 ZG zablokoval svoju kartu a 29. apríla 2017 podal na polícii v Bruseli trestné oznámenie vo veci krádeže a podvodného použitia svojej bankovej karty.

13. ZG sa na vnútroštátnom súde domáha okrem náhrady škody vo výške 500 eur aj vrátenia sporných platieb podľa článku VII.35 Hospodárskeho zákonníka, konkrétne sumy 1 984 eur, keďže predmetné transakcie považuje za neautorizované. Beobank spochybňuje skutočnosti opísané zo strany ZG a odmieta vrátiť tieto finančné prostriedky, lebo sa domnieva, že uvedené transakcie boli autorizované, alebo že ZG sa prinajmenšom dopustil hrubej nedbanlivosti.

14. Podľa vnútroštátneho súdu je dôležité poznať príjemcu sporných platieb. Tento súd uvádza, že podvod spáchaný treťou osobou prostredníctvom debetnej karty poškodeného vo všeobecnosti umožňuje páchateľovi podvodu získať prospech z nákupov alebo výberov hotovosti.

15. Vnútroštátny súd uvádza, že Beobank v nadväznosti na žiadosť podanú právnym zástupcom ZG poskytla len číselný referenčný údaj a geografickú polohu terminálu, totožnosť príjemcu transakcií však uviedla len označením „COM SU VALENCIA ESP“. Tento súd spresňuje, že vec bola po pojednávaní odročená, aby Beobank mohla poskytnúť bližšie informácie, ale že táto banka ich neposkytla s odôvodnením, že nedostala doplňujúce informácie od spoločnosti ATOS, ktorá je prevádzkovateľom použitého platobného terminálu. Podľa Beobank španielska banková inštitúcia príjemcu, banka Sabadell, odmietla poskytnúť identifikačné údaje dotknutého obchodníka.

16. Vnútroštátny súd s odkazom na článok VII.18 Hospodárskeho zákonníka, ktorým bolo prebraté jedno z ustanovení( ) smernice 2007/64 a ktorý stanovoval, že poskytovateľ platobných služieb je povinný poskytnúť okrem iného „prípadne aj informácie týkajúce sa príjemcu“, považuje za potrebné vedieť, či podľa tohto ustanovenia banková inštitúcia podlieha v súvislosti s poskytovaním týchto informácií povinnosti vynaložiť maximálne úsilie alebo povinnosti dosiahnuť určitý výsledok. Ak by výklad Súdneho dvora umožnil dospieť k záveru, že Beobank si nesplnila svoju povinnosť, podľa vnútroštátneho súdu by z toho vyplývalo, že tento súd „z toho môže vyvodiť závery týkajúce sa [povinnosti banky] vrátiť finančné prostriedky zo sporných transakcií a/alebo, pokiaľ ide o žiadosť o náhradu škody, závery týkajúce sa straty príležitosti získať späť finančné prostriedky od tretej osoby“.

17. Beobank v konaní na vnútroštátnom súde tvrdí, že článok VII.18 Hospodárskeho zákonníka jej ukladá len povinnosť vynaložiť maximálne úsilie, keď jej ukladá povinnosť poskytnúť informácie, ktoré jej poskytol jej korešpondent, a ponecháva na spotrebiteľovi, aby sa v prípade nedostatočnej povahy týchto informácií obrátil na tohto korešpondenta. V prejednávanej veci Beobank žiada vnútroštátny súd, aby prípadne „vydal súdnu výzvu“ banke Sabadell na predloženie dokumentov, ktoré umožnia identifikovať príjemcu transakcie. V prípade nepredloženia uspokojivej odpovede by podľa názoru Beobank bolo potrebné nariadiť prostredníctvom dožiadania o právnu pomoc vyšetrovanie na účely zabezpečenia výsluchu orgánov spoločnosti Sabadell. Beobank sa na podporu svojho názoru opiera o výraz „prípadne“ použitý v predmetnom ustanovení. ZG sa naopak domnieva, že Beobank musí niesť zodpovednosť za neposkytnutie údajov bankou Sabadell.

18. Za týchto okolností Justice de paix du canton de Forest (Zmierovací súd kantónu Forest, Belgicko) rozhodnutím z 13. apríla 2021, ktoré bolo doručené Súdnemu dvoru 4. júna 2021, rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru na posúdenie tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má poskytovateľ [platobných služieb platiteľa] podľa článku 38 [prvého odseku písm. a)] smernice 2007/64 v súvislosti s poskytovaním ‚informácií týkajúcich sa príjemcu‘ platby povinnosť vynaložiť maximálne úsilie alebo povinnosť dosiahnuť určitý výsledok?

2. Zahŕňajú ‚informácie týkajúce sa príjemcu‘, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení, informácie umožňujúce identifikovať fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá bola príjemcom platby?“

19. Písomné pripomienky predložili účastníci konania vo veci samej, belgická a česká vláda, ako aj Európska komisia. Vo veci sa nekonalo pojednávanie.

IV. Analýza

A. O relevantných právnych prepisoch Únie a ich vplyve na potrebu preformulovať prejudiciálne otázky

1. Smernica uplatniteľná ratione temporis

20. Prejudiciálne otázky, ktoré predložil vnútroštátny súd, sa týkajú výkladu jedného z ustanovení smernice 2007/64. Táto smernica však bola zrušená a nahradená smernicou (EÚ) 2015/2366( ), a to s účinnosťou od 13. januára 2018( ).

21. ZG sa domnieva, že hoci k sporným platbám došlo pred prebratím smernice 2015/2366 do belgického práva, ustanovenia tejto smernice sú v spore vo veci samej uplatniteľné v rozsahu, v akom Beobank požiadala španielsku banku Sabadell o informácie o totožnosti príjemcu platby až v septembri 2020.

22. Predmetom sporu vo veci samej je pritom v podstate zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb platiteľa v súvislosti so spornými platbami uskutočnenými prostredníctvom jeho debetnej karty viazanej na účet vedený u tohto poskytovateľa. Z tohto hľadiska má spor vo veci samej svoj pôvod v platobných transakciách vykonaných v apríli 2017, ktoré patria do zmluvného rámca, ktorý existoval pred 13. januárom 2018. Na skutkové okolnosti sporu vo veci samej sa preto ratione temporis uplatňuje smernica 2007/64.

2. O relevantnom ustanovení smernice 2007/64 týkajúcom sa informačnej povinnosti

23. Vnútroštátny súd svojimi prejudiciálnymi otázkami žiada Súdny dvor o podanie výkladu článku 38 prvého odseku písm. a) smernice 2007/64. Toto ustanovenie sa nachádza v kapitole 2 („Jednorazové platobné transakcie“) hlavy III („Transparentnosť podmienok a požiadavky na poskytovanie informácií o platobných službách“).

24. Ako sa uvádza v článku 35 smernice 2007/64, uvedené ustanovenie sa uplatňuje na „jednorazové platobné transakcie, na ktoré sa nevzťahuje rámcová zmluva“. V súlade s tým, pokiaľ nejde len o „jednorazovú platobnú transakciu“, ale o „rámcovú zmluvu“, uplatňujú sa ustanovenia kapitoly 3 („Rámcové zmluvy“) hlavy III tejto smernice a nie ustanovenia kapitoly 2 tejto hlavy.

25. „Rámcová zmluva“ je v článku 4 bode 12 smernice 2007/64 vymedzená ako „zmluva o poskytovaní platobných služieb, ktorou sa riadi budúci výkon jednotlivých a následných platobných transakcii a ktorá môže obsahovať povinnosť a podmienky zriadenia platobného účtu“. Okrem toho v odôvodnení 24 tejto smernice sa uvádza, že „v praxi sú rámcové zmluvy a platobné transakcie, ktoré tieto zmluvy zahŕňajú, oveľa bežnejšie a hospodársky dôležitejšie ako jednorazové platobné transakcie. V prípade platobného účtu alebo osobitného platobného nástroja sa vyžaduje rámcová zmluva“.

26. Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ZG je majiteľom účtu vedeného v Beobank, ku ktorému má vydanú debetnú kartu, prostredníctvom ktorej boli vykonané najmenej tri po sebe nasledujúce platobné transakcie.

27. Keďže platobné transakcie dotknuté v spore vo veci samej nie sú jednorazovými transakciami, článok 38 prvý odsek písm. a) smernice 2007/64 by sa zrejme nemal uplatniť. Ako tvrdí Beobank, česká vláda a Komisia, pre prejednávaný spor sa však ako relevantný javí článok 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice, ktorý sa uplatňuje na platby uskutočnené v rámci rámcových zmlúv( ). Treba konštatovať, že právny problém, ktorý chce vnútroštátny súd vyriešiť, a priori vyžaduje výklad tohto posledne uvedeného ustanovenia( ).

3. Ustanovenia týkajúce sa zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb a ich vplyv na potrebu preformulovať prejudiciálne otázky

28. Vnútroštátny súd podľa všetkého chápe konanie vo veci samej ako konanie o zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb vyplývajúcej zo skutočnosti, že ak používateľ týchto služieb nemá informácie týkajúce sa príjemcu týchto platieb, nemôže vymáhať sumu týchto platieb od ich príjemcu. Podľa úvah vnútroštátneho súdu na to, aby sa mohla uplatniť zodpovednosť tohto poskytovateľa, je potrebné preukázať, že si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) smernice 2007/64, ktorý bol do belgického práva prebratý článkom VII.18 Hospodárskeho zákonníka. Na tento účel vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad tohto ustanovenia. V podstate sa pýta, či poskytovateľ platobných služieb je alebo nie je vo všetkých prípadoch bez výnimky povinný poskytnúť takéto informácie o príjemcovi platieb( ). Táto alternatíva zrejme zodpovedá tomu, čo vnútroštátny súd označuje – pravdepodobne s odkazom na koncepty občianskeho práva – ako „povinnosť vynaložiť maximálne úsilie“ a „povinnosť dosiahnuť určitý výsledok“.

29. Je pravda, že vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že účastníci konania vo veci samej nespochybňujú, že článok VII.18 Hospodárskeho zákonníka je uplatniteľný na skutkové okolnosti sporu vo veci samej. Z tohto návrhu však tiež vyplýva, že žaloba ZG o vrátenie sporných platieb je založená na článku VII.35 Hospodárskeho zákonníka( ).

30. V tejto súvislosti Beobank vo svojej odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora uviedla, že žaloba ZG je založená na článkoch VII.30 až VII.36 Hospodárskeho zákonníka a že tieto ustanovenia predstavujú prebratie článkov 56 až 61 smernice 2007/64, pričom zdôraznila, že tieto ustanovenia smernice boli prejednané pred vnútroštátnym súdom.

31. Belgická vláda v odpovedi na tú istú otázku Súdneho dvora potvrdila, že článok VII.35 belgického Hospodárskeho zákonníka predstavuje prebratie článku 60 tejto smernice, pričom uviedla, že články 58 až 61 smernice 2007/64 môžu byť relevantné v spore vo veci samej.

32. Komisia v odpovedi na otázku, ktoré ustanovenia smernice 2007/64 sú relevantné pre spor vo veci samej, uviedla, že na tento spor sa uplatňujú vnútroštátne ustanovenia preberajúce články 58 až 61 tejto smernice, a preto nepovažuje otázky vnútroštátneho súdu za priamo relevantné pre určenie zodpovednosti poskytovateľa služieb za neautorizované platobné transakcie.

33. Súdnemu dvoru v zásade neprináleží rozhodovať o tom, či je vnútroštátny súd v občianskoprávnom konaní oprávnený na základe svojho procesného práva ex offo prekvalifikovať a/alebo zmeniť kontext žaloby, ktorá mu bola predložená. Okrem toho ani táto otázka( ), ani otázka vplyvu skutočnosti, že účastníci konania vo veci samej nespochybnili uplatniteľnosť iného ustanovenia na prebratie, než na ktorom je výslovne založená žaloba ZG( ), podľa všetkého nie sú podstatou prejednávanej veci. V každom prípade tento návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje podrobnejšie informácie, ktoré by mi umožnili odpovedať na tieto dve otázky.

34. Aby však bolo možné poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, pokiaľ ide o ním požadovaný výklad práva Únie, treba najprv preskúmať, či ustanovenia smernice 2007/64 zavádzajúce harmonizovaný režim zodpovednosti za platobné transakcie bránia tomu, aby tento súd mohol, ako to plánuje, vyvodiť z podaného výkladu ustanovenia tejto smernice, ktoré sa týka informačnej povinnosti, závery týkajúce sa uloženia povinnosti Beobank zaplatiť ZG sumu zodpovedajúcu výške sporných platieb. Ako som totiž uviedol v úvode týchto návrhov, názov článku 86 uvedenej smernice vedie k názoru, že pokiaľ ide o tento harmonizovaný režim zodpovednosti, týmto článkom sa vykonáva úplná harmonizácia. Hoci vnútroštátny súd priamo nesformuloval svoje otázky z tohto pohľadu, v každom prípade potrebuje výklad podaný v tejto súvislosti v prejudiciálnom konaní, aby mohol rozhodnúť o spore týkajúcom sa vrátenia finančných prostriedkov z platobných transakcií, ktoré patria do pôsobnosti tej istej smernice( ).

35. Navrhujem teda preskúmať obe prejudiciálne otázky spoločne a preformulovať ich v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa nimi v podstate pýta, či sa má článok 60 ods. 1 smernice 2007/64 v spojení s článkom 86 ods. 1 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby používateľ platobných služieb mohol uplatniť zodpovednosť poskytovateľa týchto služieb z dôvodu, že tento poskytovateľ si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice, v rozsahu, v akom sa táto zodpovednosť týka vrátenia finančných prostriedkov z platobných transakcií.

36. Pokiaľ ide o tento návrh na preformulovanie prejudiciálnych otázok, pre objasnenie by som chcel poznamenať, že hoci vnútroštátny súd v odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že ZG sa domáha „okrem náhrady škody vo výške 500 eur“ aj vrátenia sporných platieb vo výške 1 984 eur, predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je zrejme len žiadosť o vrátenie tejto druhej sumy.

37. Po prvé vnútroštátny súd totiž uvádza, že žiada o výklad jedného z ustanovení hlavy III smernice 2007/64, aby z neho mohol vyvodiť závery týkajúce sa povinnosti Beobank vrátiť finančné prostriedky zo sporných platieb „a/alebo“, pokiaľ ide o žiadosť o náhradu škody, závery týkajúce sa straty príležitosti získať späť finančné prostriedky od tretej osoby. Vzťah medzi dvomi časťami tejto vysvetľujúcej vety, oddelenými priraďovacími spojkami „a/alebo“, nie je vôbec jasný. Po druhé existuje tiež pochybnosť o tom, či suma 500 eur zodpovedá náhrade škody za stratu príležitosti, alebo sa týka nároku, ktorý s touto náhradou škody vôbec nesúvisí a ktorý vôbec nie je predmetom prejudiciálnych otázok.

38. Čo je ešte dôležitejšie, vnútroštátny súd v odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že predmetom návrhu, ktorý podal ZG, je uloženie povinnosti Beobank zaplatiť sumu 1 984 eur, ktorá predstavuje sumu dvojitej „neautorizovanej“ transakcie vykonanej jeho debetnou kartou. V súlade s tým aj skutočnosť, že vnútroštátny súd uvádza, že ZG žiada „okrem“ sumy 500 eur aj vrátenie finančných prostriedkov z platobných transakcií, naznačuje, že prejudiciálne otázky nie sú položené v súvislosti so žiadosťou o vrátenie tejto sumy. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie sú uvedené nijaké podrobnosti týkajúce sa tejto žiadosti. Účastníci konania vo veci samej, belgická vláda ani Komisia neposkytli nijaké objasnenia k tejto požiadavke ZG ani v odpovedi na otázku týkajúcu sa vnútroštátneho právneho základu žaloby, ktorú podal ZG v konaní vo veci samej.

39. S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď a so zreteľom na mnou navrhnuté preformulované znenie prejudiciálnych otázok najprv uvediem niekoľko poznámok k režimu zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb zavedenému smernicou 2007/64 (časť B) a následne preskúmam, či táto smernica bráni tomu, aby používateľ platobných služieb mohol uplatniť zodpovednosť poskytovateľa týchto služieb z dôvodu, že tento poskytovateľ si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice (časť C).

B. O harmonizovanom režime zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb

40. Smernica 2007/64 stanovuje okrem práva na vrátenie finančných prostriedkov, ktoré sa vzťahuje na autorizované platobné transakcie iniciované príjemcom alebo prostredníctvom príjemcu (článok 62 tejto smernice)( ), aj právo na vrátenie finančných prostriedkov pri neautorizovaných transakciách (článok 60 tejto smernice)( ). Keďže nič nenasvedčuje tomu, že spor vo veci samej sa týka otázky, že sporné platby predstavujú čo i len potenciálne transakcie iniciované príjemcom alebo prostredníctvom neho v zmysle článku 62 uvedenej smernice, zameriam sa na zodpovednosť za vrátenie sumy finančných prostriedkov z ostatných platobných transakcií.

41. V tejto súvislosti treba po prvé poukázať na to, že – ako uviedol Súdny dvor( ) – článok 58 smernice 2007/64 sa v prvom rade týka oznamovania neautorizovaných alebo nesprávne vykonaných platobných transakcií. Podľa tohto ustanovenia sa toto oznámenie musí uskutočniť „najneskôr do 13 mesiacov odo dňa odpísania z účtu,… pokiaľ poskytovateľ platobných služieb prípadne neposkytol alebo nesprístupnil informácie o takejto platobnej transakcii v súlade s hlavou III“. Ďalej článok 59 tejto smernice sa v podstate týka rozdelenia dôkazného bremena v prípade, že používateľ platobných služieb popiera, že autorizoval platobnú transakciu, ktorá bola vykonaná( ). Napokon články 60 a 61 uvedenej smernice sa týkajú zodpovednosti tak poskytovateľa platobných služieb platiteľa, ako aj platiteľa za neautorizované platobné transakcie. Poskytovateľ je v podstate povinný vrátiť finančné prostriedky z takejto transakcie, s výnimkou prípadu, keď ide o podvodné konanie zo strany platiteľa alebo keď platiteľ úmyselne alebo v dôsledku hrubej nedbanlivosti nesplnil jednu či viacero povinností, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice( ).

42. Po druhé z článku 86 smernice 2007/64, nazvaného „Úplná harmonizácia“( ), vyplýva, že bez toho, aby boli dotknuté výnimky stanovené touto smernicou, „nesmú členské štáty, pokiaľ táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, zachovávať ani zavádzať iné ustanovenia, ako sú stanovené v tejto smernici“. Hoci článok 61 ods. 3 tejto patrí medzi tieto výnimky( ), ostatné ustanovenia, ktoré tvoria pevné jadro režimu zodpovednosti za neautorizované transakcie, nie sú vylúčené z úplnej harmonizácie vykonanej smernicou 2007/64. Pokiaľ ide o články 58 až 60 tejto smernice, ani jeden z nich totiž nepatrí medzi ustanovenia, vo vzťahu ku ktorým článok 86 uvedenej smernice priznáva členským štátom voľnú úvahu pri ich vykonávaní.

43. Po tretie Súdny dvor vzhľadom na úplnú harmonizáciu, ktorú smernica 2007/64 vykonala aj v súvislosti s režimom zodpovednosti za neautorizované transakcie, v rozsudku CRCAM( ), objasnil, že členské štáty nemôžu prinajmenšom v zásade zachovať režim paralelnej zodpovednosti na základe tej istej skutočnosti spôsobujúcej vznik zodpovednosti( ). Súdny dvor naviac spresnil, že harmonizovaný režim zodpovednosti môže byť nahradený alternatívnym režimom ustanoveným vnútroštátnym právom na základe rovnakých skutočností a rovnakých dôvodov, len pokiaľ tým nie je dotknutý harmonizovaný režim a nie sú ohrozené ciele a potrebný účinok smernice( ).

44. Teraz je potrebné preskúmať, či je možné uplatniť úvahy Súdneho dvora týkajúce sa povahy smernice 2007/64 a ňou vykonanej harmonizácie, ktoré sú uvedené v rozsudku CRCAM, na okolnosti prejednávanej veci, a určiť, či táto smernica nebráni tomu, aby ZG dosiahol, v súlade s úvahami vyjadrenými vnútroštátnym súdom, vrátenie sporných platieb.

C. O vplyve harmonizovaného režimu zodpovednosti, pokiaľ ide o možnosť uplatniť zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb z dôvodu nesplnenia jeho informačnej povinnosti

45. Vnútroštátny súd žiada o výklad smernice 2007/64, aby vedel, či môže prípadne uložiť Beobank povinnosť zaplatiť sumu sporných platieb v podstate z toho dôvodu, že si nesprávne splnila svoju informačnú povinnosť vyplývajúcu z tejto smernice, a nie z dôvodu, že tieto platby vykonala napriek tomu, že neboli autorizované, v zmysle článku 60 ods. 1 uvedenej smernice v spojení s článkom 54 ods. 1 a článkom 59 ods. 2 uvedenej smernice, a/alebo nie z dôvodu, že odmietla vrátiť uvedené platby.

46. A priori sa rozhodujúca skutočnosť pre prípadné uloženie takejto povinnosti podľa všetkého nezhoduje s rozhodujúcou skutočnosťou pre vznik zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb podľa článku 60 ods. 1 smernice 2007/64. Prinajmenšom na prvý pohľad by sa dalo teoreticky tvrdiť, že v tomto prípade nejde o vznik zodpovednosti Beobank na základe iného režimu zodpovednosti súbežného s režimom stanoveným v článkoch 58 až 61 tejto smernice.

47. S cieľom objasniť, v čom môže spočívať režim zodpovednosti „na základe rovnakých skutočností a rovnakých dôvodov“ a/alebo „na základe tej istej skutočnosti spôsobujúcej vznik zodpovednosti“ v zmysle rozsudku CRCAM, pripomínam, že vo veci, v ktorej bol vyhlásený uvedený rozsudok, sa Súdny dvor zaoberal otázkou, či sa článok 58 a článok 60 ods. 1 smernice 2007/64 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby používateľ platobných služieb mohol uplatniť zodpovednosť poskytovateľa týchto služieb na základe iného režimu zodpovednosti, než je režim stanovený týmito ustanoveniami, ak si tento používateľ nesplnil svoju oznamovaciu povinnosť stanovenú v článku 58 tejto smernice( ). V uvedenej veci išlo o prípadný vznik zodpovednosti tohto používateľa v prípade, použijem formuláciu použitú vnútroštátnym súdom v prvej prejudiciálnej otázke, že „nesplnil povinnosti, ktoré mu ukladá vnútroštátne právo“ – a podľa žalobcu vo veci samej v uvedenom konaní v prípade, že „porušil svoju povinnosť obozretnosti“( ) – na základe ustanovenia všeobecného práva( ).

48. Keďže v prejednávanej veci ide o vrátenie sumy platobnej transakcie, ani okolnosť, že zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb mohla vzniknúť z dôvodu porušenia jeho konkrétnej povinnosti, ani okolnosť, že táto zodpovednosť bola založená na ustanovení inom ako článok 60 smernice 2007/64, z pohľadu Súdneho dvora zrejme nedovoľuje spochybniť skutočnosť, že ide o zodpovednosť „na základe rovnakých skutočností a rovnakých dôvodov“ a/alebo „na základe tej istej skutočnosti spôsobujúcej vznik zodpovednosti“. V súlade s logikou rozsudku CRCAM totiž takéto okolnosti nemôžu spochybniť skutočnosť, že táto zodpovednosť sa týka vrátenia sumy platobných transakcií v situácii, na ktorú sa môže vzťahovať pôsobnosť článku 60 tejto smernice. To samo osebe stačí na vyvodenie záveru, že ide o súbežný režim zodpovednosti, ktorý v zásade nie je zlučiteľný s harmonizovaným režimom zodpovednosti stanoveným uvedenou smernicou.

49. V zmysle tejto logiky ani skutočnosť, že vnútroštátny súd v prejednávanej veci zvažuje vyvodiť vznik zodpovednosti Beobank z dôvodu porušenia jej informačnej povinnosti stanovenej v článku 47 ods. 1 písm. a) smernice 2007/64, ani skutočnosť, že táto zodpovednosť vzniká na základe ustanovenia iného ako článok 60 tejto smernice( ), nestačia na vyvodenie záveru, že tento súd by mohol uložiť Beobank povinnosť vrátiť sumu sporných platieb bez toho, aby tým porušil harmonizovaný režim zodpovednosti. Uloženie takejto povinnosti by totiž bolo dôsledkom uplatnenia režimu zodpovednosti súbežného s režimom zavedeným uvedenou smernicou.

50. Súdny dvor však v rozsudku CRCAM stanovil aj podmienky, za akých môže byť režim zavedený smernicou 2007/64 nahradený paralelným režimom zodpovednosti, a to konkrétne, že uvedeným paralelným režimom nie je dotknutý harmonizovaný režim ani nie sú ohrozené ciele a potrebný účinok uvedenej smernice( ). Tieto podmienky však podľa môjho názoru nie sú v prejednávanej veci splnené.

51. Po prvé harmonizovaný režim smernice 2007/64 totiž stanovuje konkrétne dôsledky v súvislosti s neautorizovanými platobnými transakciami. V zásade platí, že ak používateľ platobných služieb oznámil neautorizovanú transakciu( ) a nedopustil sa hrubej nedbanlivosti( ), táto smernica ukladá poskytovateľovi platobných služieb povinnosť vrátiť finančné prostriedky z takejto transakcie. Finančné prostriedky pri autorizovaných platobných transakciách sa však vracajú, len ak sú iniciované príjemcom alebo prostredníctvom neho a, s výhradou zmluvne dojednaných úprav, ak sú splnené osobitné podmienky( ).

52. Na základe znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je možné určiť, či vnútroštátny súd považuje sporné platby za autorizované platobné transakcie v zmysle smernice 2007/64. Tento súd totiž len uvádza, že ZG tvrdí, že sporné platby sú neautorizovanými transakciami, zatiaľ čo Beobank tvrdí, že ide o autorizované transakcie, resp. že v prípade, ak by sa mali kvalifikovať ako „neautorizované transakcie“, ZG sa dopustil hrubej nedbanlivosti. Nemožno vylúčiť, že vnútroštátny súd chce rozhodnúť spor vo veci samej len z hľadiska nesplnenia informačnej povinnosti stanovenej v článku 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice bez toho, aby rozhodol o tom, či sporné platby boli autorizované, alebo o tom, či sa ZG dopustil hrubej nedbanlivosti, hoci právo na vrátenie týchto platieb patrí a priori do pôsobnosti článku 60 alebo článku 62 uvedenej smernice.

53. Smernica 2007/64 pritom upravuje jednotným spôsobom na úrovni Únie určité dôsledky vyplývajúce tak z neautorizovaných platobných transakcií( ), ako aj, s výhradou zmluvne dojednaných úprav, z autorizovaných platobných transakcií( ). Týmto spôsobom upravuje rozdelenie rizika v prípade neautorizovaných platobných transakcií( ). Pokiaľ ide o právo na vrátenie finančných prostriedkov, ktoré a priori patrí do pôsobnosti článku 60 tejto smernice (neautorizované platobné transakcie) alebo článku 62 tejto smernice (autorizované platobné transakcie), vnútroštátny súd teda nemôže ignorovať dichotómiu uznanú uvedenou smernicou v súvislosti s platobnými transakciami v závislosti od toho, či sú autorizované alebo neautorizované, a rozhodnúť o práve na vrátenie finančných prostriedkov bez toho, aby najprv kvalifikoval danú transakciu ako „autorizovanú“ alebo „neautorizovanú“. Je potrebné konštatovať, že podľa rovnakej smernice táto kvalifikácia určuje dôsledky takýchto transakcií v súvislosti s ich vrátením.

54. Po druhé, keby sa pripustilo, že používateľ platobných služieb si môže nárokovať vrátenie finančných prostriedkov z platobnej transakcie z dôvodu, že poskytovateľ služieb si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) smernice 2007/64, umožnilo by to vyvodiť vznik zodpovednosti tohto poskytovateľa služieb a uložiť mu povinnosť vrátiť finančné prostriedky z takejto platobnej transakcie aj v prípadoch, v ktorých mu články 60 a 62 tejto smernice takúto povinnosť neukladajú.

55. V tejto súvislosti z rozsudku CRCAM( ) vyplýva, že smernica 2007/64 bráni uplatneniu zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb za vrátenie finančných prostriedkov z neautorizovanej platobnej transakcie, ak si používateľ týchto služieb nesplnil svoju oznamovaciu povinnosť. A fortiori táto smernica bráni aj uplatneniu zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb za vrátenie finančných prostriedkov z platobnej transakcie v situáciách, v ktorých mu články 60 a 62 uvedenej smernice neukladajú povinnosť takéhoto vrátenia finančných prostriedkov.

56. Podľa smernice 2007/64 totiž tak oznámenie upravené v článku 58 ods. 1 tejto smernice a okolnosti uvedené v jej článkoch 60 a 62 predstavujú všetky podmienky vzniku zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb, a to prinajmenšom v rozsahu, v akom sa táto zodpovednosť týka vrátenia finančných prostriedkov z platobnej transakcie( ). S výhradou voľnej úvahy priznanej členským štátom( ) a zmluvne dojednaných úprav povolených smernicou 2007/64( ) nemožno tieto podmienky opomenúť bez toho, aby tým nebol dotknutý harmonizovaný režim a ohrozený potrebný účinok uvedenej smernice a ňou sledovaný cieľ harmonizácie vnútroštátnych ustanovení v tejto oblasti.

57. Po tretie, ako už Súdny dvor objasnil v rozsudku CRCAM( ), režim zodpovednosti stanovený v článku 60 ods. 1 smernice 2007/64 spočíva v rovnováhe medzi informačnou povinnosťou poskytovateľa platobných služieb a povinnosťou oznámenia akejkoľvek neautorizovanej transakcie v rámci lehoty trinástich mesiacov, ktorú má používateľ platobných služieb a ktorá umožňuje vyvodiť vznik objektívnej zodpovednosti tohto poskytovateľa, pričom používateľ nemusí dokazovať pochybenie alebo nedbanlivosť.

58. V súlade s touto logikou článok 58 a článok 60 ods. 1 smernice 2007/64 vytvárajú súvislosť medzi zodpovednosťou poskytovateľa platobných služieb založenou na týchto ustanoveniach na jednej strane a informačnou povinnosťou vyplývajúcou z článku 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice na druhej strane. V prvom odseku článku 58 uvedenej smernice sa totiž stanovuje osobitná sankcia pre poskytovateľa služieb, ktorý si nesplnil svoju informačnú povinnosť. Podľa tohto ustanovenia tak zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb môže vzniknúť aj v prípade, že používateľ platobných služieb v lehote 13 mesiacov odo dňa odpísania z účtu neinformoval tohto poskytovateľa o tom, že platobná transakcia nebola autorizovaná, pokiaľ uvedený poskytovateľ „neposkytol alebo nesprístupnil informácie o takejto platobnej transakcii v súlade s hlavou III tejto smernice“. Postup v súlade s úvahami vnútroštátneho súdu by viedol k uplatneniu sankcie odlišnej od sankcie stanovenej harmonizovaným režimom zodpovednosti poskytovateľa platobných služieb upraveným v článku 60 ods. 1 tej istej smernice, ktorá by navyše išla nad rámec takejto sankcie, takže by došlo k narušeniu rovnováhy zavedenej týmto režimom, na ktorú poukázal Súdny dvor v rozsudku CRCAM( ).

59. V prvom rade podľa úvah vnútroštátneho súdu by tak zodpovednosť poskytovateľa platobných služieb z dôvodu porušenia informačnej povinnosti stanovenej v článku 47 ods. 1 písm. a) smernice 2007/64 mohla v prejednávanej veci vzniknúť na základe režimu paralelného k harmonizovanému režimu zodpovednosti zavedenému touto smernicou( ). V druhom rade týmto paralelným režimom by bol dotknutý harmonizovaný režim a boli by ohrozené ciele a potrebný účinok uvedenej smernice( ).

60. Navrhujem teda konštatovať, že článok 60 ods. 1 smernice 2007/64 v spojení s článkom 86 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby používateľ platobných služieb mohol uplatniť zodpovednosť poskytovateľa týchto služieb z dôvodu, že tento poskytovateľ si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice, v rozsahu, v akom sa táto zodpovednosť týka vrátenia finančných prostriedkov z platobných transakcií.

V. Návrh

61. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na preformulované prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Justice de paix du canton de Forest (zmierovací súd kantónu Forest, Belgicko), takto:

Článok 60 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2007/64/ES z 13. novembra 2007 o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a ktorou sa zrušuje smernica 97/5/ES v spojení s článkom 86 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby používateľ platobných služieb mohol uplatniť zodpovednosť poskytovateľa týchto služieb z dôvodu, že tento poskytovateľ si nesplnil svoju informačnú povinnosť stanovenú v článku 47 ods. 1 písm. a) tejto smernice, v rozsahu, v akom sa táto zodpovednosť týka vrátenia finančných prostriedkov z platobných transakcií.