Keďže Írsko a Spojené kráľovstvo sa nezúčastňujú na všetkých ustanoveniach schengenského acquis, tieto dva členské štáty majú osobitné postavenie, čo Protokol (č. 19) o schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie (Schengenský protokol) dvojnásobne zohľadnil. Na jednej strane článok 4 tohto protokolu vyhradzuje týmto dvom členským štátom možnosť kedykoľvek požiadať o účasť na niektorých alebo všetkých ustanoveniach schengenského acquis, ktoré sú platné ku dňu žiadosti o účasť. Na druhej strane článok 5 uvedeného protokolu, ktorý upravuje prijímanie návrhov a podnetov so základom v tomto acquis, umožňuje uvedeným členským štátom zvoliť si, či sa zúčastnia na prijímaní opatrenia tohto druhu, pričom možnosť takejto voľby má niektorý z týchto členských štátov len v prípade, že toto opatrenie patrí do oblasti schengenského acquis, ku ktorej dotknutý členský štát pristúpil podľa článku 4 tohto protokolu, alebo ak uvedené opatrenie takúto oblasť rozvíja.

V tejto súvislosti hoci sa podľa článku 4 Schengenského protokolu a rozhodnutia 2000/365, ktoré sa týka požiadavky Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach schengenského acquis, a rozhodnutia 2002/192, o požiadavke Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach schengenského acquis, Írsko a Spojené kráľovstvo zúčastňujú na niektorých ustanoveniach schengenského acquis, táto účasť sa nevzťahuje na ustanovenia tohto acquis týkajúce sa prekračovania vonkajších hraníc. Írsko alebo Spojené kráľovstvo sa teda môžu zúčastňovať na platných ustanoveniach schengenského acquis týkajúcich sa tejto oblasti alebo prijímania návrhov a podnetov so základom v tomto acquis a týkajúcich sa tejto oblasti len potom, ako dotknutý členský štát podal na tento účel žiadosť, ktorú následne Rada prijala rozhodnutím v súlade s postupom stanoveným v článku 4 Schengenského protokolu. Z toho vyplýva, že normotvorca Únie nemôže platne zaviesť iný postup, ako je postup stanovený v článku 4 tohto protokolu, či už v zmysle jeho sprísnenia alebo zjednodušenia, s cieľom povoliť účasť Írska alebo Spojeného kráľovstva na takýchto ustanoveniach alebo prijímaní takýchto návrhov a podnetov. Rovnako tak normotvorca Únie nemôže upraviť možnosť, aby členské štáty uzatvárali medzi sebou dohody s takýmto účinkom.

Pokiaľ ide o článok 19 nariadenia č. 1052/2013, ktorým sa zriaďuje európsky systém hraničného dozoru (EUROSUR), ktorý stanovuje možnosť zaviesť spoluprácu v súvislosti s výmenou informácií týkajúcich sa prekračovania vonkajších hraníc na základe dvojstranných alebo viacstranných dohôd medzi Írskom alebo Spojeným kráľovstvom a jedným alebo viacerými susednými členskými štátmi, toto ustanovenie sa nemôže považovať za ustanovenie stanovujúce možnosť, aby členské štáty uzatvorili dohody umožňujúce Írsku a Spojenému kráľovstvu zúčastňovať sa na platných ustanoveniach schengenského acquis patriacich do oblasti prekračovania vonkajších hraníc. Dohody uvedené v tomto ustanovení totiž umožňujú vykonávať obmedzenú formu spolupráce medzi Írskom a Spojeným kráľovstvom a jedným alebo viacerými susednými členskými štátmi, ale nemôžu viesť k tomu, aby sa Írsko alebo Spojené kráľovstvo dostalo do rovnocennej situácie s ostatnými členskými štátmi, keďže tieto dohody nemôžu v prípade Írska a Spojeného kráľovstva platne upravovať práva alebo povinnosti porovnateľné s právami a povinnosťami ostatných členských štátov v rámci systému Eurosur alebo jeho podstatnej časti.

Okrem toho zo všeobecnej systematiky Schengenského protokolu, vyhlásenia č. 45 o článku 4 protokolu, ktorým sa začleňuje schengenské acquis do rámca Únie, a zo zásady lojálnej spolupráce vyplýva, že na systém zavedený v článkoch 4 a 5 Schengenského protokolu nemožno nahliadať tak, že jeho cieľom je donútiť Írsko a Spojené kráľovstvo zúčastňovať sa na schengenskom acquis ako celku, vylučujúc akúkoľvek formu obmedzenej spolupráce s týmito členskými štátmi. Navyše výklad uvedeného článku 4 v tom zmysle, že sa nepoužije na obmedzené formy spolupráce, nespochybňuje potrebný účinok tohto článku, keďže tento výklad neumožňuje Írsku ani Spojenému kráľovstvu získať práva porovnateľné s právami ostatných členských štátov, pokiaľ ide o platné ustanovenia schengenského acquis, ani sa zúčastňovať na prijímaní návrhov a podnetov vychádzajúcich z ustanovení tohto acquis bez získania predchádzajúceho súhlasu s účasťou na dotknutých ustanoveniach na základe jednomyseľného rozhodnutia Rady prijatého na základe uvedeného článku.

Rovnako tak skutočnosť, že členské štáty, ktoré sa zúčastňujú na schengenskom acquis, nie sú v situácii, keď vyvíjajú a prehlbujú posilnenú spoluprácu, ktorú im bolo umožnené zaviesť článkom 1 Schengenského protokolu, povinné stanoviť osobitné adaptačné opatrenia pre ostatné členské štáty, neznamená, že by normotvorca Únie nemohol takéto opatrenia prijať najmä tým, že povolí niektoré obmedzené formy spolupráce s týmito členskými štátmi, ak to považuje za vhodné. Okrem toho aj keby bolo preukázané, že zavedenie obmedzených foriem spolupráce by mohlo viesť k roztrieštenosti úpravy v tejto oblasti, táto okolnosť nemôže spochybniť tento záver, keďže vykonávanie posilnenej spolupráce vedie nevyhnutne k určitej roztrieštenosti pravidiel vzťahujúcich sa na členské štáty v predmetnej oblasti. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že obmedzené formy spolupráce nepredstavujú formu účasti v zmysle článku 4 Schengenského protokolu.

(pozri body 27 – 33, 42, 51 – 53, 55, 58, 59)