ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Má sa príloha III časť A. bod 6 v spojení s článkom 7 ods. 2 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva (1), ktorá ponecháva použiteľným kritérium pre určenie nástupníckeho štátu príslušného pre zhodnotenie dôb poistenia dosiahnutých zamestnanými osobami do 31. decembra 1992 v systéme sociálneho zabezpečenia bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátneho pravidla, podľa ktorého česká inštitúcia sociálneho zabezpečenia v plnom rozsahu hodnotí pre nárok na dávku a aj pre stanovenie jej výšky dobu poistenia získanú na území bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky do 31. decembra 1992, aj keď pre jej zhodnotenie podľa uvedeného kritériá je príslušná inštitúcia sociálneho zabezpečenia Slovenskej republiky?
—

určiť, že Talianska republika si tým, že neprijala v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na zrušenie pomoci, o ktorej sa rozhodlo, že je protiprávna a nezlučiteľná so spoločným trhom a s rozhodnutím Komisie č. 2008/697/ES (1) zo 16. apríla 2008 o štátnej pomoci C 13/07 (ex NN 15/06 a N 743/06), ktorú Taliansko poskytlo spoločnosti New Interline [oznámené pod číslom K(2008)1321 zo 17. júna 2008], nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 2, 3 a 4 tohto rozhodnutia a zo Zmluvy ES,
1.

Rozhodnutie Súdu prvého stupňa, že v danom prípade neexistovali žiadne mimoriadne okolnosti, ktoré by odôvodňovali oprávnenú dôveru v súlad sporného daňového opatrenia s právnymi predpismi, a ktoré by boli na prekážku vymáhania pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 (1) v spojení so zásadou ochrany legitímnej dôvery je nesprávne. Predmet konania na prvom stupni bol deformovaný a bola porušená zásada kontradiktórnosti konania. Došlo k porušeniu podľa judikatúry existujúcej povinnosti uviesť odôvodnenie. Súd prvého stupňa nedodržal procesno-právne predpisy týkajúce sa hodnotenia dôkazných prostriedkov a nezohľadnil obsah dokumentov nachádzajúcich sa v spise. Predmet konania na prvom stupni bol deformovaný a bola porušená zásada kontradiktórnosti konania. Došlo k porušeniu podľa judikatúry existujúcej povinnosti uviesť odôvodnenie. Ani formálny rozdiel medzi sporným daňovým opatrením a opatrením zakladajúcim sa na rozhodnutí 93/337 (2), ani skutočnosť, že Komisia by mohla odôvodniť selektívnosť opatrenia aj inými kritériami, ako tie, ktoré sú výslovne uvedené v rozhodnutí 93/337, ani oznámenie o nezlučiteľnosti uvedené v rozhodnutí 93/337, nie sú dostatočným dôvodom pre neuznanie existencie mimoriadnej okolnosti Súdom prvého stupňa, ktorá samotná alebo v spojení s inými okolnosťami daného prípadu bráni Komisii nariadiť vymáhanie pomoci, na ktorú sa vzťahuje sporné rozhodnutie. Tým, že Súd prvého stupňa nepovažoval sporné opatrenia v spojených veciach T-30/01 až T-32/01 a T-86/02 až T-88/02, vzhľadom na ich techniku zdaňovania a na rozsah výhod, za porovnateľné so sporným daňovým opatrením, o ktoré ide v tomto konaní, Súd prvého stupňa deformoval predmet sporu medzi účastníkmi konania, porušil zásadu kontradiktórnosti konania a navyše sa dopustil zjavného porušenia povinnosti vyplývajúcej z judikatúry uvedenej žalobcom, aby súd uviedol odôvodnenie. Súd prvého stupňa nesprávne rozhodol, že správanie sa Komisie v súvislosti s oslobodením od daní v roku 1993 a s daňovým dobropisom na základe zákona č. 22/1993 nie je mimoriadnou okolnosťou, ktorá odôvodňuje nejakým spôsobom oprávnenú dôveru v súlad sporného daňového opatrenia s právnymi predpismi, ktorá bráni vymáhania pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 z dôvodu porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery.
SK Úradný vestník Európskej únie C 37/22

Žaloba podaná 2. decembra 2009 — Európska komisia/Helénska republika

(Vec C-500/09)

2010/C 37/27

Jazyk konania: gréčtina

Účastníci konania

Žalobkyňa: Európska komisia (v zastúpení: L. Lozano Palacios a D. Triantafyllou)

Žalovaná: Helénska republika

Návrhy žalobkyne

— rozhodnúť, že Helénska republika si tým, že naďalej uplatňovala ministerské nariadenie A1/44351/3608 z 12. októbra 2005, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 97/67/ES (1) (v znení zmien a doplnení), a to najmä z článku 9 ods. 1 a 2,

— zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania.

Žalobné dôvody a hlavné tvrdenia

Helénska republika bráni liberalizácii poštových služieb vyplývajúcej zo smernice 97/67, ktorá v tejto súvislosti upravuje vydanie všeobecných alebo individuálnych povolení na otvorenom a nediskriminačnom základe.

Grécka právna úprava vyžaduje od oprávnených dopravcov, aby pri vydaní povolení pre poštové kamióny boli oni sami poštovými podnikmi zapísanými v príslušnom registri ako držitelia všeobecného povolenia. To vyžaduje radikálnu reštrukturalizáciu poštových sietí a bráni hlavným podnikom využívať služby užívateľov licencií, ibaže by sa tieto podniky premenili spolu so súvisiacimi nákladmi na spoločnosti podnikajúce v oblasti prenájmu kamiónov.

Helénska republika navyše povoľuje prepravu objemných zásielok len prostredníctvom niektorých úžitkových kamiónov, ktoré sú vyhradené regulovaným povolaniam, čo bráni ostatným podnikom v poskytovaní rovnakej služby.

Helénska republika nedostatočne odôvodnila tieto obmedzenia.

(1) Ú. v. ES L 15, 21.1.1998, s. 14; Mim. vyd. 06/003, s. 71.
SK Úradný vestník Európskej únie C 37/22

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) 2. decembra 2009 — Nokia Corporation/Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

(Vec C-495/09)

2010/C 37/26

Jazyk konania: angličtina

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Odvolateľ: Nokia Corporation

Odporca: Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

Prejudiciálna otázka

Môže tovar pochádzajúci zo štátov mimo Spoločenstva a označený ochrannou známkou Spoločenstva, ktorý podlieha colnej kontrole v členskom štáte a prepravuje sa z nečlenského štátu do iného nečlenského štátu, predstavovať „napodobeninu“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a) nariadenia 1383/2003/ES (1), ak neexistujú dôkazy, ktoré by nasvedčovali tomu, že tento tovar bude uvedený na trh v Európskom spoločenstve, či už v súlade s colným režimom alebo prostredníctvom nelegálneho šírenia?

(1) Nariadenie Rady (ES) č. 1383/2003 z 22. júla 2003, ktoré sa týka colného konania pri tovare podozrivom z porušovania niektorých práv duševného vlastníctva a opatrení, ktoré sa majú prijať pri tovare, u ktorého sa zistilo, že sa takéto práva porušili (Ú. v. EÚ L 196, s. 7; Mim. vyd. 02/013 s. 469).
8.

Majiteľ vo svojom odvolaní tvrdí, že: a) Účelom pravidla č. 77 je umožniť, aby sa zaslaním oznámenia zástupcovi účastníka konania týkajúceho sa oblastí, v ktorých je oprávnený konať, považovala oznamovacia povinnosť ÚHVT za splnenú. ÚHVT tak už nemá žiadnu inú povinnosť. V prejednávanej veci to ani nie je relevantné. b) Pokiaľ ide o lehotu na zaplatenie poplatkov, „nesplnenie povinnosti“ v stanovenej lehote možno odstrániť, pokiaľ sa samotný majiteľ ochrannej známky alebo osoba, ktorú poveril zaplatením poplatkov, dozvedia o neúmyselnom nezaplatení. Akýkoľvek iný záver by spôsobil nevykonateľnosť tohto ustanovenia: poverený zástupca predovšetkým vždy pozná alebo by mal poznať relevantné lehoty, takže skutočnosť, že mu ÚHVT zaslal oznámenie, by bola obvykle aj tak irelevantná. c) Platba poplatkov predstavuje jednoduchú finančnú transakciu, ktorá si nevyžaduje právne zastúpenie. Účastník konania tak môže poplatky zaplatiť sám alebo tým môže poveriť akúkoľvek inú osobu. Ak „zástupca“ účastníka konania — ktorý tohto účastníka zastupoval v konaní pred ÚHVT — nebol osobitne poverený aj zaplatením poplatkov, doručenie oznámenia o nezaplatení tomuto zástupcovi je irelevantné; nejde o doručenie účastníkovi konania a nemôže s ním byť stotožnené. Zástupca nie je právne zodpovedný za konanie na základe takéhoto doručenia (aj keď ho z profesionálnej slušnosti môže odoslať svojmu klientovi). d) Za okolností, aké existujú v tejto veci, zástupca na iné účely nie je „riadne splnomocneným zástupcom“ na účely zaplatenia poplatkov. Doručenie tomuto zástupcovi preto nespĺňa požiadavky pravidla 77 v nariadení 2868/95 a v ňom stanovená fikcia sa nepoužije. e) V skratke, relevantnou osobou je osoba, ktorá je zodpovedná za vykonanie dotknutého právneho úkonu. Príslušná lehota môže začať plynúť až vtedy, keď sa táto osoba dozvie o nesplnení povinnosti. f) Hoci ustanovenia Európskeho patentového dohovoru nie sú právne záväzné v práve Spoločenstva, ich vplyv je významný. Vzhľadom na to, že existuje judikatúra Európskeho patentového úradu (EPÚ) týkajúca sa rovnako formulovaného ustanovenia, je žiaduce, aby sa vykladali rovnako. Ak sa výklady líšia, znamená to, že jeden z nich je nesprávny. Odvolateľka uvádza, že paralelné rozhodnutia EPÚ sú správne, rovnako ako ich odôvodnenia.
2.

Ak je potrebné na prvú otázku odpovedať záporne: a) Postačuje v každom prípade pre potravinu, ktorá je v zmysle článku 2 bodu 10 nariadenia (ES) č. 1829/2003 „vyrobená z GMO“, že táto potravina obsahuje materiál z geneticky modifikovaných rastlín, ktorý mal predtým konkrétnu individuálnu reprodukčnú schopnosť? b) Ak je potrebné na túto otázku odpovedať kladne: Má sa pojem „vyrobený z GMO“ v zmysle článku 2 bodu 10 a článku 3 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 1829/2003 vykladať v tom zmysle, že vo vzťahu ku GMO nevyžaduje cielený výrobný postup a že zahŕňa tiež neúmyselný a náhodný prídavok (skorších) GMO do potraviny (v prejednávanej veci do medu, resp. peľu, ako potravinového doplnku)?
1.

Skreslenie súdnych prostriedkov nápravy, nesprávne právne posúdenie, ako aj nezmyselná a rozporná povaha odôvodnenia vzhľadom na určenie príjemcu pomoci a na vyhodnotenie voľnej úvahy Komisie pri definícii tohto príjemcu. Prvým dôvodom odvolateľ AceaElectrabel Produzione SpA (ďalej len „AEP“ alebo „odvolateľ“) poukazuje na vážne chyby v rozsudku spočívajúce v tom, že Súd prvého stupňa zamieta dôvod týkajúci sa nesprávneho charakteru identifikácie príjemcu pomoci, ktorý predstavoval subjektívny predpoklad vyžadovaný na uplatnenie na daný prípad zásady vyplývajúcej z „judikatúry Deggendorf“ (podľa ktorej zaplatenie novej pomoci vyhlásenej ako takej za zlučiteľnú môže za určitých okolností byť prerušené až do vrátenia predchádzajúcej nezákonnej pomoci priznanej tomu istému podniku). V prvom rade odvolateľ spochybňuje určenie neprípustnosti tohto dôvodu v rozsahu, v akom je založený na porušení článku 88 ES a nariadenia (ES) č. 659/1999 (1). AEP tvrdí, že Súd prvého stupňa skreslil túto časť dôvodu, ktorým odvolateľ zamýšľal výlučne považovať chybu spôsobenú pri identifikácii príjemcu pomoci za jednu zo špecifických chýb správnych aktov. Tvrdením, že otázka porušenia pravidiel týkajúcich sa vrátenia pomoci vôbec nesúvisí s vecou, Súd prvého stupňa ukázal, že skreslil tvrdenia, na ktorých bola založená táto časť dôvodu. Okrem toho odvolateľ spochybňuje rozsudok v rozsahu, v akom opomína posúdenie rozhodnutia napriek vážnej chybe, ktorú predstavuje stotožnenie AEP (príjemca novej pomoci) so skupinou ACEA (príjemca nevrátenej pomoci), založené na nesprávnom, nelogickom a rozpornom uplatnení pojmu hospodárskej jednotky skupiny podnikov vypracovaného judikatúrou Spoločenstva. Odvolateľ spochybňuje, že tento pojem sa môže uplatniť na prípad joint venture kontrolovaný spoločne dvoma rozdielnymi skupinami (ako je to v prípade AEP), pretože ustálená judikatúra v oblasti hospodárskej jednotky podnikov odkazuje iba na prípady, v ktorých sú viaceré podniky kontrolované výlučne jedinou jednotkou. Chyba je o to vážnejšia, že Súd prvého stupňa považoval za irelevantnú okolnosť, že základné imanie AEP bolo konsolidované do výšky 70 % v inej hospodárskej skupine, ktorá nemá nič spoločné s príjemcom nevrátenej pomoci. Súd prvého stupňa tiež pochybil pri uplatnení pojmu funkčne autonómneho podniku, keď tvrdil, že odvolateľ nemôže byť považovaný za funkčne autonómny, pretože podlieha spoločnej kontrole dvoch podnikov.
1.

Rozhodnutie Súdu prvého stupňa, že v danom prípade neexistovali žiadne mimoriadne okolnosti, ktoré by odôvodňovali oprávnenú dôveru v súlad sporného daňového opatrenia s právnymi predpismi, a ktoré by boli na prekážku vymáhania pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 (1) v spojení so zásadou ochrany legitímnej dôvery je nesprávne. Predmet konania na prvom stupni bol deformovaný a bola porušená zásada kontradiktórnosti konania. Došlo k porušeniu podľa judikatúry existujúcej povinnosti uviesť odôvodnenie. Súd prvého stupňa nedodržal procesno-právne predpisy týkajúce sa hodnotenia dôkazných prostriedkov a nezohľadnil obsah dokumentov nachádzajúcich sa v spise. Ani formálny rozdiel medzi sporným daňovým opatrením a opatrením zakladajúcim sa na rozhodnutí 93/337 (2), ani skutočnosť, že Komisia by mohla odôvodniť selektívnosť opatrenia aj inými kritériami, ako tie, ktoré sú výslovne uvedené v rozhodnutí 93/337, ani oznámenie o nezlučiteľnosti uvedené v rozhodnutí 93/337, nie sú dostatočným dôvodom pre neuznanie existencie mimoriadnej okolnosti Súdom prvého stupňa, ktorá samotná alebo v spojení s inými okolnosťami daného prípadu bráni Komisii nariadiť vymáhanie pomoci, na ktorú sa vzťahuje sporné rozhodnutie. Tým, že Súd prvého stupňa nepovažoval sporné opatrenia v spojených veciach T-30/01 až T-32/01 a T-86/02 až T-88/02, vzhľadom na ich techniku zdaňovania a na rozsah výhod, za porovnateľné so sporným daňovým opatrením, o ktoré ide v tomto konaní, Súd prvého stupňa deformoval predmet sporu medzi účastníkmi konania, porušil zásadu kontradiktórnosti konania a navyše sa dopustil zjavného porušenia povinnosti vyplývajúcej z judikatúry uvedenej žalobcom, aby súd uviedol odôvodnenie. Súd prvého stupňa nesprávne rozhodol, že správanie sa Komisie v súvislosti s oslobodením od daní a/alebo s daňovým dobropisom za rok 1993 — ktoré vyplýva z dokumentov nachádzajúcich sa v spise, ktoré Súd prvého stupňa nezohľadnil za porušenia procesno-právnych predpisov — nie je mimoriadnou okolnosťou, ktorá odôvodňuje nejakým spôsobom oprávnenú dôveru v súlad sporného daňového opatrenia s právnymi predpismi, ktorá bráni vymáhania pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 z dôvodu porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery.
1.

Právne nesprávne posúdenie tým, že sa Súd prvého stupňa domnieval, že v konkrétnom prípade neexistujú žiadne mimoriadne okolnosti, ktoré by odôvodňovali právne chránenú dôveru v legitímnosť sporného daňového opatrenia a ktoré by bránili vymáhaniu pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia (ES) č. 659/1999 (1) v spojení so zásadou legitímnej dôvery. Skreslenie rozhodnutia. Skreslenie rozsahu diskusie v konaní a porušenie zásady kontradiktórnosti konania. Porušenie povinnosti odôvodnenia stanovej judikatúrou. Ani formálny rozdiel medzi sporným daňovým opatrením a opatrením prijatým na základe rozhodnutia 93/337 (2) ani skutočnosť, že Komisia mohla selektívnosť opatrenia odôvodniť aj na základe iných kritérií ak tých, ktoré sú vyslovene uvedené v rozhodnutí 93/337, a ani vyhlásenie nezlučiteľnosti v rozhodnutí 93/337 nepredstavovali dostatočný dôvod na zamietnutie existencie mimoriadnej okolnosti Súdom prvého stupňa, ktorá by sama alebo v spojení s inými okolnosťami v dotknutej veci bránila Komisii nariadiť vymáhanie pomoci, na ktoré sa vzťahuje sporné rozhodnutie. Tým, že Súd považoval sporné opatrenia v spojených veciach T-30/01 až T-32/02 a T-86/02 až T-88/02 za neporovnateľné s v predmetnom konaní sporným daňovým opatrením na základe jeho techniky zdanenia a rozsahu výhod, skreslil rozsah diskusie medzi účastníkmi, porušil zásadu kontradiktórnosti konania a okrem toho sa dopustil zjavného porušenia povinnosti odôvodnenia stanovenej v judikatúre. Súd sa právne nesprávne domnieval, že správanie Komisie vzhľadom na oslobodenie od dane za rok 1993 ako aj na daňové výhody podľa zákona 22/1993 nepredstavujú mimoriadnu okolnosť, ktorá odôvodňuje oprávnenú dôveru v legitímnosť sporného daňového opatrenia, ktorá by Komisii bránila vymáhať pomoc podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 z dôvodu porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery
SK Úradný vestník Európskej únie C 37/3

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal de première instance de Liège (Belgicko) 23. novembra 2009 — Claude Chartry/Belgické kráľovstvo

(Vec C-457/09)

2010/C 37/05

Jazyk konania: francúzština

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

Tribunal de première instance de Liège

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Žalobca: Claude Chartry

Žalovaný: Belgické kráľovstvo

Prejudiciálna otázka

Bráni článok 6 [EÚ], ako aj článok 234 [ES] tomu, aby vnútroštátny zákon, akým je zákon z 12. júla 2009, ktorý mení článok 26 osobitného zákona zo 6. januára 1989 o Cour d'arbitrage, ukladal vnútroštátnemu súdu, ktorý konštatuje, že občan/daňovník je zbavený účinnej súdnej ochrany zaručenej článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, začleneného do práva Spoločenstva, iným vnútroštátnym zákonom, [a to] článkom 49 programového zákona z 9. júla 2004, aby najprv požiadal o preskúmanie Cour constitutionnelle bez toho, aby tento súd mohol okamžite zabezpečiť priamy [účinok] práva Spoločenstva [v] spore, ktorý mu je predložený, a aby ešte mohol vykonávať kontrolu súladu s medzinárodnými zmluvami, keď Cour constitutionnelle uznal zlučiteľnosť vnútroštátneho zákona so základnými právami zaručenými hlavou II [belgickej] Ústavy?
SK Úradný vestník Európskej únie C 37/24

Odvolanie podané 4. decembra 2009: Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd proti rozsudku Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 23. septembra 2009 vo veci T-296/06, Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd/Rada Európskej únie

(Vec C-511/09 P)

2010/C 37/30

Jazyk konania: angličtina

Účastníci konania

Odvolateľ: Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd (v zastúpení: A. Bentley, QC)

Ďalší účastníci konania: Rada Európskej únie, Európska komisia, IML Industria Meccanica Lombarda Srl

Návrhy odvolateľa

— zrušiť rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. septembra 2009 vo veci T-296/06, Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg., Co., Ltd./Rada Európskej únie v rozsahu, v akom zamieta prvú časť jeho prvého žalobného dôvodu v prvom stupni,

— zrušiť nariadenie Rady (ES) č. 1136/2006 (1) v rozsahu, v akom na pákové mechaniky vyrábané odvolateľom ukladá antidumpingové clo prevyšujúce sumu cla, ktorá by bola splatná, ak by nebola prijatá napadnutá úprava vývoznej ceny, a

— zaviazať Radu na náhradu trov konania vrátane konania v prvom stupni.

Odvolacie dôvody a hlavné tvrdenia

Odvolateľ tvrdí, že napadnutý rozsudok nepriznáva správny právny účinok pojmu normálna hodnota definovanému článkom 2 ods. 7 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 384/96 (2) o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva, v znení zmien a doplnení. V dôsledku toho napadnutý rozsudok obsahuje nesprávny záver, že analogická normálna hodnota určená v súlade s uvedeným ustanovením nutne zodpovedá okamihu, kedy príslušné výrobky opúšťajú výrobnú linku v Číne, hoci samotný napadnutý rozsudok uvádza, že predajné náklady, administratívne výdavky a iné všeobecné náklady na domáci a zahraničný predaj nevznikli spoločnosti v Číne, ale prepojeným spoločnostiam v krajine s trhovou ekonomikou, v Hongkongu. Tento chybný záver viedol k tomu, že napadnutý rozsudok porušil článok 2 ods. 10 nariadenia Rady (EHS) č. 384/96 v znení zmien a doplnení vzhľadom na to, že potvrdil úpravu vývoznej ceny spočívajúcu v odpočítaní predajných nákladov, administratívnych výdavkov a iných všeobecných nákladov a ziskov prepojených spoločností v Hongkongu.

(1) Nariadenie Rady (ES) č. 1136/2006 z 24. júla 2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a ustanovuje sa konečný výber dočasného cla uloženého na dovoz pákových mechaník s pôvodom v Čínskej ľudovej republike.

Ú. v. EÚ L 205, s. 1.

(2) Ú. v. ES L 56, s. 1; Mim. vyd. 11/010, s. 45.
—

určiť, že Helénska republika si tým, že neprijala potrebné opatrenia na to, aby príslušné orgány dohliadali prostredníctvom vydávania povolení v súlade s článkami 6 a 8 alebo, vo vhodnej forme, prostredníctvom prehodnotenia, a ak je to potrebné, aktualizáciou podmienok, aby existujúce prevádzky boli prevádzkované v súlade s požiadavkami článkov 3, 7, 9, 10 a 13, článku 14 písm. a) a b) a článku 15 ods. 2 najneskôr do 30. októbra 2007, tým nie sú dotknuté iné osobitné predpisy Spoločenstva, porušila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 5 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/1/ES z 15. januára 2008 o integrovanej prevencii a kontrole znečisťovania životného prostredia (1) (ďalej len „smernica IPPC“),
1.

Rozhodnutie Súdu, že v predmetnej veci neexistujú mimoriadne okolnosti, ktoré by odôvodňovali dôveru v zákonnosť sporného daňového opatrenia a ktoré by odporovali vymáhaniu pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 (1) v spojení so zásadou ochrany legitímnej dôvery, je právne nesprávne. V konaní na prvom stupni sa skreslil predmet veci a porušila sa zásada kontradiktórnosti. Porušila sa povinnosť odôvodnenia potvrdená judikatúrou. Súd nezohľadnil procesné predpisy o posudzovaní dôkazných prostriedkov a po obsahovej stránke nezohľadnil podklady nachádzajúce sa v spise. Ani formálny rozdiel medzi sporným daňovým opatrením a opatrením prijatým na základe rozhodnutia 93/337 (2) ani skutočnosť, že Komisia mohla selektívnosť opatrenia odôvodniť aj na základe iných kritérií ak tých, ktoré sú vyslovene uvedené v rozhodnutí 93/337, a ani vyhlásenie nezlučiteľnosti v rozhodnutí 93/337 nepredstavovalo dostatočný dôvod na zamietnutie mimoriadnej okolnosti Súdom, ktorá sama alebo v spojení s inými okolnosťami v dotknutej veci bráni Komisii nariadiť vymáhanie pomoci, na ktoré sa vzťahuje sporné rozhodnutie. Tým, že Súd považoval sporné opatrenia v spojených veciach T-30/01 až T-32/02 a T-86/02 až T-88/02 za neporovnateľné s v predmetnom konaní sporným daňovým opatrením na základe jeho techniky zdanenia a rozsahu výhod, skreslil predmet konania medzi účastníkmi, porušil zásadu kontradiktórnosti konania a okrem toho sa dopustil zjavného porušenia povinnosti odôvodnenia existujúcej v judikatúre, ktorú uviedol žalobca. Súd právne nesprávne rozhodol, že správanie Komisie vzhľadom na oslobodenie od dane a/alebo na daňový dobropis za rok 1993 — ako to vyplýva z dokumentov nachádzajúcich sa v spise, ktoré Súd porušením procesných pravidiel nezohľadnil — nepredstavuje mimoriadnu okolnosť, ktorá odôvodňuje akúkoľvek oprávnenú dôveru v legitímnosť sporného daňového opatrenia, ktorá bráni vymáhaniu pomoci podľa článku 14 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 z dôvodu porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery.