Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MICHAL BOBEK

prednesené 4. marca 2021( )

Spojené veci C‑811/19 a C‑840/19

Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie

proti

FQ,

GP,

HO,

IN,

za účasti:

JM

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko)]

a

Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție

proti

NC

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Článok 325 ods. 1 ZFEÚ – Trestné konanie týkajúce sa korupcie – Projekty, ktoré sú čiastočne financované z Európskych fondov – Vnútroštátna právna úprava, ktorá obsahuje požiadavku špecializácie súdnych senátov vo veciach týkajúcich sa korupcie – Rozhodnutie Ústavného súdu, ktorým sa nariaďuje opätovné prvostupňové preskúmanie súdnych rozhodnutí vydaných nešpecializovanými senátmi – Právo na súd zriadený zákonom – Článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie – Nezávislosť súdov – Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ – Prednosť práva Únie – Disciplinárne konanie proti sudcom“





I. Úvod

1. Je rozsudok vnútroštátneho Ústavného súdu, podľa ktorého vnútroštátny Najvyšší súd nesplnil svoju zákonnú povinnosť vytvoriť špecializované senáty, ktoré by sa v prvom stupni zaoberali trestnými činmi súvisiacimi s korupciou, z čoho vyplýva opätovné preskúmanie už rozhodnutých prípadov, ktoré sa týkajú korupcie a sú spojené so spravovaním fondov EÚ, v súlade s právom Únie?

2. Práve táto otázka vyplýva z vecí práve prejedávaných Súdnym dvorom. V kontexte týchto skutkových okolností chce vnútroštátny súd zistiť, či článok 325 ods. 1 ZFEÚ, ako aj zásada nezávislosti súdov zakotvená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a v článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) bránia prijatiu takého ústavného rozhodnutia. Uvedené veci tiež nastoľujú otázku, či článok 47 druhý odsek Charty zahŕňa aj povinnosť špecializácie sudcov.

3. Niekoľko problematických bodov vyplývajúcich z prejednávaných vecí sa prekrýva s otázkami, ktoré som už skúmal v paralelných spojených veciach C‑357/19 a C‑547/19, Euro Box Promotion a i., v ktorých dnes prednesiem samostatné návrhy.( ) Prejednávané veci majú niekoľko spoločných znakov s (viacerými) ďalšími návrhmi na začatie prejudiciálneho konania, ktoré Súdnemu dvoru predložili rôzne rumunské súdy v priebehu roka 2019, pričom v súvislosti s uvedenými vecami som predniesol (hlavné) návrhy vo veci Asociaţia Forumul Judecătorilor din România a i.( ) Ak už boli otázky vyplývajúce z prejedávaných vecí predmetom uvedených návrhov, odkážem na svoju analýzu v nich.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Dohovor PIF

4. Príslušné ustanovenia Dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (ďalej len „dohovor PIF“)( ) sú uvedené v bodoch 4 a 5 návrhov Euro Box Promotion.

B. Rumunské právo

1. Trestný poriadok

5. Článok 281 ods. 1 písm. a) Lege nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (zákon č. 135/2010 o Trestnom poriadku, ďalej len „Trestný poriadok“), nazvaný „Absolútna neplatnosť“, uvádza medzi dôvodmi, ktoré „vždy spôsobujú neplatnosť“ porušenie pravidiel týkajúcich sa zloženia súdnych senátov.

6. Článok 421 ods. 2 písm. b) Trestného poriadku, ktorý má názov „Rozhodnutia v odvolacom konaní“, stanovuje: „Súd rozhodujúci v odvolacom konaní rozhodne jedným z nasledujúcich spôsobov:

…

zruší prvostupňový rozsudok a nariadi, aby sa vec vrátila na súd, ktorého rozhodnutie bolo zrušené s odôvodnením, na ktoré poukazuje jeden z účastníkov konania, že konanie na uvedenom súde sa uskutočnilo v neprítomnosti tohto účastníka konania, ktorý buď nebol riadne predvolaný, alebo ak riadne predvolaný bol, nemohol sa na pojednávanie dostaviť a informovať o tom súd. Vec sa vráti súdu, ktorého rozhodnutie bolo zrušené, aj v prípade jedného z dôvodov absolútnej neplatnosti, okrem prípadu nedostatku právomoci, kedy sa vec vráti súdu, ktorý má právomoc.“

7. Článok 426 ods. 1, článok 428 ods. 1 a článok 432 ods. 1 Trestného poriadku sú citované v bodoch 12 až 14 návrhov Euro Box Promotion.

2. Trestný zákon

8. Články 154 a 155 Lege nr. 286/2009 privind Codul penal (zákon č. 286/2009 Trestný zákon) zo 17. júla 2009 v znení zmien a doplnení, teda ustanovenia, ktorú sú relevantné v súvislosti s režimom plynutia času, sú citované v bodoch 15 a 16 návrhov Euro Box Promotion.

3. Zákon č. 78/2000

9. Podľa článku 5 ods. 1 Lege nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea şi sancţionarea faptelor de corupţie (zákon č. 78/2000 o prevencii, odhaľovaní a sankcionovaní trestných činov korupcie, ďalej len „zákon č. 78/2000“) „na účely tohto zákona sú trestné činy vymedzené v článkoch 289 až 292 Trestného zákona trestnými činmi spojenými s korupciou, a to aj v prípadoch, ak ich spáchajú osoby uvedené v článku 308 Trestného zákona“.

10. Článok 29 zákona č. 78/2000, zmeneného a doplneného zákonom č. 161/2003 stanovuje, že „na rozhodovanie v prvom stupni o trestných činoch vymedzených v tomto zákone sa zriadia špecializované senáty“.

4. Zákon č. 304/2004

11. Podľa článku 19 ods. 3 Lege nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (zákon č. 304/2004 o organizácii súdov, ďalej len „zákon č. 304/2004“)( ) „na začiatku každého roka Správna rada Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko, ďalej len ‚NKS‘)… môže povoliť vytvorenie špecializovaných senátov v rámci sekcií [NKS]…“.

5. Zákon č. 303/2004

12. Podľa článku 99 písm. ș) Lege nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (zákon č. 303/2004 o sudcoch a prokurátoroch, ďalej len „zákon č. 303/2004“)( ) predstavuje nerešpektovanie rozhodnutí Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko)… disciplinárne previnenie.

III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky

A. Vec C‑811/19

13. Rozsudkom z 8. februára 2018, ktorý bol vyhlásený senátom zloženým z troch sudcov trestnej sekcie NKS, boli obžalovaní odsúdení v prvom stupni na trest odňatia slobody v trvaní od dvoch do ôsmich rokov za trestné činy vrátane korupcie (zneužívanie právomoci verejného činiteľa), prania špinavých peňazí, falšovania dokumentov a za trestné činy podobné korupcii.

14. Obvinenia vznesené proti obžalovaným súvisia s verejnými zákazkami vyhlásenými v roku 2009 spoločnosťou SC Compania de Apă Olt SA na účely vykonania sanačných prác a rozšírenia vodovodnej siete a kanalizácie na rôznych miestach. Verejné obstarávanie bolo súčasťou projektu, ktorého financovanie bolo zabezpečené najmä z Európskych fondov (82 %) v rámci štrukturálneho operačného programu „Životné prostredie“. V rozsudku súd okrem iného konštatoval, že pokiaľ ide o trestný čin korupcie, prvý obžalovaný, ktorý predtým postupne zastával funkciu starostu, senátora a ministra, prijal od riaditeľa obchodnej spoločnosti prísľub platby vo výške 20 % z celkovej hodnoty predmetných troch verejných zákaziek. Reálne tak získal sumu v celkovej výške 6 200 000 rumunského lei (RON) (1 500 000 eur) výmenou za ovplyvňovanie členov komisie na vyhodnotenie ponúk v rámci spoločnosti SC Compania de Apă Olt SA, úradníkov Consiliul Național pentru Soluționarea Contestațiilor (Štátna rada na urovnávanie sporov, Rumunsko) a sudcov odvolacieho súdu.

15. Štyria z piatich obžalovaných (ďalej len „odvolatelia“ v konaniach vo veci samej), rovnako ako Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie (Prokuratúra – Úrad prokuratúry pri Najvyššom kasačnom súde – národné riaditeľstvo boja proti korupcii, Rumunsko, ďalej len „prokurátor“), podali proti rozsudku z 8. februára 2018 odvolanie na senát zložený z piatich sudcov zasadajúci v rámci trestnej sekcie NKS.

16. V priebehu odvolacieho konania vydal Curtea Constituțională a României (Ústavný súd, Rumunsko) svoj nález č. 417 z 3. júla 2019 (ďalej len „nález č. 417/2019“).( ) Toto rozhodnutie bolo vydané v rámci konania, ktoré sa začalo na návrh predsedu poslaneckej snemovne, a Ústavný súd v ňom konštatoval existenciu ústavnoprávneho sporu medzi parlamentom na jednej strane a NKS na strane druhej, vyplývajúceho zo skutočnosti, že NKS nezriadil špecializované senáty na rozhodovanie o trestných činoch korupcie v prvom stupni, a to v rozpore s článkom 29 ods. 1 zákona č. 78/2000.

17. Ústavný súd konštatoval, že rozhodnutie prijaté nešpecializovaným senátom spôsobuje neplatnosť rozsudku podľa článku 281 ods. 1 písm. a) Trestného poriadku. Toto ustanovenie výslovne uvádza, že dôsledkom porušenia právnych predpisov upravujúcich zloženie súdnych senátov je neplatnosť rozhodnutia. Z toho vyplýva, že veci, o ktorých rozhodli senáty NKS zložené z troch sudcov v prvom stupni pred 23. januárom 2019 (keď boli zriadené špecializované senáty), musia byť, pokiaľ ešte nenadobudli právoplatnosť, opätovne preskúmané v prvostupňovom konaní špecializovanými senátmi v súlade s článkom 421 ods. 2 písm. b) Trestného poriadku.

18. Po uverejnení nálezu č. 417/2019 odvolatelia požiadali, aby bolo uznané, že je záväzný a vyvoláva účinky, pokiaľ ide o napadnutý rozsudok vo veci samej. Odvolatelia tvrdili, že podľa nálezu č. 417/2019 je napadnutý rozsudok absolútne neplatný. Senát zložený z troch sudcov, ktorý tento rozsudok vydal v prvom stupni, nebol špecializovaný v oblasti trestných činov súvisiacich s korupciou.

19. Vnútroštátny súd konštatoval, že nález Ústavného súdu č. 417/2019, ktorého účinkom je zrušenie rozsudkov vyhlásených v prvom stupni osobitným senátom zloženým z troch sudcov trestnej sekcie NKS v rámci konkrétneho časového obdobia, porušuje zásadu účinnosti trestných sankcií v prípade závažnej trestnej činnosti, ktorá ovplyvňuje finančné záujmy Únie. Je to tak preto, že vzniká jednak zdanie beztrestnosti, a jednak opakované riziko, že skutky nebudú potrestané z dôvodu premlčania, a to vzhľadom na komplexný charakter a dĺžku konania vedúceho k vydaniu právoplatného rozsudku po opätovnom preskúmaní veci.

20. Okrem toho vnútroštátny súd usúdil, že zásada EÚ týkajúca sa nezávislosti súdov bráni tomu, aby sa prostredníctvom rozsudku súdneho orgánu stojaceho mimo súdnu moc zaviedli procesné opatrenia, ktoré vyžadujú opätovné preskúmanie určitých vecí v prvom stupni, čím spochybňujú obvinenie v trestnom konaní, ak neexistujú závažné dôvody. Zloženie senátu pozostávajúceho so sudcov trestnej sekcie NKS, ktorí sa špecializujú na prejednávanie trestných vecí, nemožno považovať za okolnosť, ktorá porušuje právo byť vypočutý a právo na prístup k spravodlivosti. Vnútroštátny súd preto zastáva názor, že právo Únie bráni priznaniu záväzných právnych účinkov rozhodnutiu súdneho orgánu, akým je Ústavný súd, ktoré vylučuje právomoc vnútroštátneho súdu posúdiť uplatniteľnosť zásady prednosti.

21. Za týchto okolností Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Majú sa článok 19 ods. 1 [ZEÚ], článok 325 ods. 1 [ZFEÚ], článok 58 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/849 z 20. mája 2015 o predchádzaní využívaniu finančného systému na účely prania špinavých peňazí alebo financovania terorizmu, ktorou sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 648/2012 a zrušuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/60/ES a smernica Komisie 2006/70/ES [Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 73], a článok 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1371 z 5. júla 2017 o boji proti podvodom, ktoré poškodzujú finančné záujmy Únie, prostredníctvom trestného práva [Ú. v. EÚ L 198, 2017, s. 29], vykladať v tom zmysle, že bránia prijatiu rozhodnutia orgánu stojaceho mimo súdnej moci, [Ústavného súdu], ktorý rozhoduje o procesnej námietke týkajúcej sa údajne nezákonného zloženia senátu súdu z hľadiska zásady špecializácie sudcov [NKS] (ktorú nestanovuje Ústava Rumunska) a ktorý ukladá súdu povinnosť vrátiť veci nachádzajúce sa v štádiu odvolania (s devolutívnym účinkom), na účely ich opätovného preskúmania v rámci prvej fázy konania pred týmto istým súdom?

2. Majú sa článok 2 [ZEÚ] a článok 47 [druhý odsek] [Charty] vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán stojaci mimo súdnej moci vyhlásil za nezákonné zloženie rozhodovacieho senátu sekcie Najvyššieho súdu (senát zložený zo sudcov, ktorí v čase povyšovania spĺňali okrem iného podmienku špecializácie požadovanej na účely pridelenia do trestnej sekcie Najvyššieho súdu)?

3. Má sa zásada prednosti práva Únie vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu umožňuje neuplatniť rozhodnutie Ústavného súdu, ktoré vykladá normu nižšej právnej sily, ako je ústava, týkajúcu sa organizácie [NKS] a uvedenú vo vnútroštátnom zákone o prevencii, odhaľovaní a sankcionovaní skutkov korupcie, t. j. normu, ktorú súd ustálene vykladá v tom istom zmysle počas 16 rokov?

4. Zahŕňa zásada neobmedzeného prístupu k spravodlivosti v súlade so správnym výkladom článku 47 [Charty] špecializáciu sudcov a vytvorenie špecializovaných senátov na Najvyššom súde?“

B. Vec C‑840/19

22. Rozsudkom z 26. mája 2017 bol bývalý minister a poslanec odsúdený za korupciu týkajúcu sa finančných zdrojov EÚ na trest odňatia slobody v trvaní štyroch rokov. Tento rozsudok vyhlásil senát pozostávajúci z troch sudcov zasadajúcich v rámci NKS.

23. Obžalovaný prisľúbil, že v mene tretej osoby, ktorá je v súčasnosti svedkom v prospech obžaloby v konaní vo veci samej, bude intervenovať u starostu mesta Iași (Rumunsko). Mal starostu presvedčiť, aby súhlasil s podpisom zmluvy týkajúcej sa projektu cestnej dopravy so spoločnosťou tretej osoby a aby zabezpečil bezproblémové plnenie zmluvy výmenou za províziu vo výške 5 % hodnoty tejto zmluvy. Odhadovaná hodnota dotknutej zmluvy je 69 614 309 RON (bez dane z pridanej hodnoty). Zmluva bola financovaná z finančných prostriedkov EÚ poskytnutých v rámci regionálneho operačného programu rozvoja. Obžalovanému bola skutočne vyplatená suma 3 400 000 RON. Uvedený rozsudok tiež nariadil, aby bola obžalovanému skonfiškovaná suma 303 118 RON (približne 68 000 eur) a suma 30 000 eur.

24. Obžalovaný („odvolateľ“ v konaní vo veci samej) a prokurátor podali v prvom stupni proti uvedenému rozsudku odvolanie na senát zložený z piatich sudcov v rámci trestnej sekcie NKS. Rozsudkom z 28. júna 2018 tento senát čiastočne vyhovel odvolaniu odvolateľa a zrušil opatrenie spočívajúce v konfiškácii sumy 30 000 eur, pričom naopak potvrdil odsúdenie odvolateľa na trest odňatia slobody v trvaní štyroch rokov.

25. Po nadobudnutí právoplatnosti tohto rozsudku bol uverejnený nález Ústavného súdu č. 685/2018.( ) Ústavný súd v ňom konštatoval existenciu ústavnoprávneho sporu medzi parlamentom na jednej strane a NKS na strane druhej, vyplývajúceho zo skutočnosti, že iba štyria sudcovia, ktorí boli členmi senátu zloženého z piatich sudcov, boli vymenovaní na základe losovania. Pokiaľ ide o účinky tohto konštatovania, Ústavný súd uviedol, že nález č. 685/2018 sa vzťahuje aj na právoplatné rozsudky, pokiaľ účastníkom konania ešte neuplynuli lehoty na podanie mimoriadnych opravných prostriedkov.

26. Po uverejnení nálezu Ústavného súdu č. 685/2018 podali odvolateľ a prokurátor mimoriadny opravný prostriedok proti rozsudku z 28 júna 2018, ktorým sa domáhali jeho zrušenia.

27. Rozsudkami z 25. februára 2019 a z 20.mája 2019, v uvedenom poradí, senát NKS zložený z piatich sudcov v nadväznosti na nález Ústavného súdu č. 685/2018 predmetnému mimoriadnemu opravnému prostriedku vyhovel. V plnom rozsahu zrušil rozsudok z 28. júna 2018 a nariadil opätovne preskúmať odvolania podané odvolateľom a prokurátorom proti rozsudku z 26. mája 2017.

28. V priebehu konania týkajúceho sa opätovného preskúmania uvedených odvolaní vydal Ústavný súd nález č. 417/2019. Po uverejnení tohto nálezu odvolateľ požiadal o uznanie skutočnosti, že daný nález je záväzný a vyvoláva účinky vo vzťahu k rozsudku z 26. mája 2017, pretože senát zložený z troch sudcov, ktorý napadnutý rozsudok vydal, nebol špecializovaný v oblasti trestných činov spojených s korupciou.

29. Za týchto okolností Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Majú sa článok 19 ods. 1 [ZEÚ], článok 325 ods. 1 [ZFEÚ] a článok 4 [smernice 2017/1371], ktorý bol prijatý na základe článku 83 ods. 2 [ZFEÚ], vykladať v tom zmysle, že bránia prijatiu rozhodnutia orgánu stojaceho mimo súdnej moci [teda Ústavného súdu], ktorým sa nariaďuje opätovné preskúmanie prípadov korupcie, o ktorých sa rozhodlo v určitom konkrétnom období a nachádzajú sa v štádiu odvolania, a to z dôvodu, že v rámci Najvyššieho súdu neboli zriadené súdne senáty špecializované v danej oblasti, hoci sa uznáva špecializácia sudcov, z ktorých boli dotknuté súdne senáty zložené?

2. Majú sa článok 2 [ZEÚ] a článok 47 [druhý odsek] [Charty] vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán stojaci mimo súdnej moci vyhlásil za nezákonné zloženie rozhodovacieho senátu sekcie Najvyššieho súdu (senát zložený z aktívnych sudcov, ktorí v čase povýšenia spĺňali okrem iného podmienku špecializácie požadovanú na účely ich pridelenia na Najvyšší súd)?

3. Má sa prednosť práva Únie vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu umožňuje neuplatniť rozhodnutie Ústavného súdu vyhláseného v konaní týkajúcom sa ústavného sporu, ktoré je v zmysle vnútroštátneho práva záväzné?“

C. Konanie na Súdnom dvore

30. Vnútroštátny súd navrhol, aby vo veci C‑811/19, ako aj vo veci C‑840/19 prebehlo skrátené prejudiciálne konanie podľa článku 105 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Rozhodnutiami z 28. novembra 2019 a 16. decembra 2019 predseda Súdneho dvora vyhovel v uvedenom poradí návrhu na skrátené konanie vo veciach C‑811/19 a C‑840/19. Na základe rozhodnutia predsedu Súdneho dvora z 26. februára 2020 boli uvedené veci spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

31. Vo veci C‑811/19 predložili písomné pripomienky prvý odvolateľ, prokurátor, poľská a rumunská vláda, ako aj Európska komisia.

32. Vo veci C‑840/19 predložili písomné pripomienky odvolateľ, prokurátor, rumunská a poľská vláda, ako aj Komisia.

33. Prvý odvolateľ vo veci C‑811/19, odvolateľ vo veci C‑840/19, prokurátor, rumunská vláda a Komisia odpovedali na písomné otázky, ktoré im položil Súdny dvor.

IV. Analýza

34. Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Po prvé sa zameriam na námietky voči prípustnosti prejudiciálnych otázok, ktoré vzniesli dotknutí účastníci konania (A). Po druhé stručne vymedzím právny rámec Únie a poukážem na príslušné ustanovenia práva Únie, ktoré sa na prejednávané veci vzťahujú (B). Po tretie meritórne posúdim otázky, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru (C).

A. Prípustnosť prejudiciálnych otázok

1. Vec C‑811/19

35. Poľská vláda tvrdí, že otázky vo veci C‑811/19 sú neprípustné. Podľa nej vnútroštátny súd nežiada o výklad práva Únie, ale skôr o meritórne preskúmanie rozsudku vnútroštátneho súdu. Úlohou Súdneho dvora v rámci prejudiciálneho konania nie je preskúmať meritórnu stránku rozhodnutí vnútroštátnych súdov a rozhodovať o tom, či sú tieto súdy povinné riadiť sa rozhodnutiami iných vnútroštátnych súdov. Okrem toho uvedená vláda poukazuje na to, že odpoveď Súdneho dvora na prejudiciálne otázky nie je nevyhnutná na účely rozhodnutia sporu vo veci samej. Tento spor sa týka výhradne vnútroštátnej situácie, ktorá nemá vplyv na nijakú oblasť právomoci Únie. Navyše Charta sa uplatňuje iba vtedy, keď členské štáty implementujú právo Únie, a to nie je prípad prejednávanej veci.

36. Námietky poľskej vlády podľa mňa nemožno prijať.

37. Po prvé tvrdenia vzťahujúce sa na nedostatok právomoci Únie v oblasti organizácie súdnictva sa týkajú právomoci Súdneho dvora, a nie prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Únia naozaj nemá priamu legislatívnu právomoc vo sfére všeobecnej organizácie súdnictva. Je však tiež zjavné, že keď členské štáty prijímajú svoje právne normy a vytvárajú prax s dosahom na vnútroštátne uplatňovanie a vymáhanie práva Únie, sú povinné dodržiavať okrem iného požiadavky článku 2 a článku 19 ods. 1 ZEÚ, článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ako aj článku 47 Charty. Táto logika nezávisí od oblasti. S ohľadom na obmedzenia EÚ v súvislosti s východiskovou vnútroštátnou procesnou autonómiou závisí a vždy závisela od dosahu. Môže sa týkať akéhokoľvek prvku vnútroštátnych štruktúr alebo postupov, ktoré sa používajú v rámci vnútroštátneho presadzovania práva Únie.

38. Preto postačí poukázať na to, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa vzťahuje konkrétne na výklad pôsobnosti práva Únie, osobitne článku 2 a článku 19 ods. 1 ZEÚ, článku 325 ods. 1 ZFEÚ, smerníc 2015/849 a 2017/1371, ako aj článku 47 Charty, takže Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania v celom jeho rozsahu.( )

39. Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či je na účely článku 267 ZFEÚ odpoveď Súdneho dvora nevyhnutná, aby vnútroštátny súd mohol rozhodnúť vo veci samej,( ) je potrebné poukázať na to, že všetky otázky vo veci C‑811/19 boli položené v rámci analýzy odvolaní, o ktorých rozhoduje vnútroštátny súd. Z vysvetlení, ktoré tento súd poskytol, vyplýva, že jeho rozhodnutie o zrušení alebo nezrušení prvostupňového rozsudku a o vrátení vecí na opätovné preskúmanie (prvostupňovému) senátu pozostávajúcemu z troch sudcov, závisí od odpovede Súdneho dvora na prejudiciálne otázky. Cieľom týchto otázok je práve zistenie, či je rozhodnutie Ústavného súdu, ktoré ukladá povinnosť opätovného preskúmania vecí, v súlade s inými ustanoveniami práva Únie, ktorých výklad sa požaduje (otázky 1, 2 a 3), a či takéto rozhodnutie možno na základe zásady prednosti práva Únie neuplatňovať (otázka 4).

40. Vzhľadom na vyššie uvedené je zrejmé, že prejudiciálne otázky spĺňajú požiadavku „nevyhnutnosti“ na účely článku 267 ZFEÚ. Sú preto prípustné.

2. Vec C‑840/19

41. V súvislosti s prípustnosťou prejudiciálnych otázok vo veci C‑840/19 poľská vláda predniesla pripomienky, ktoré sú v podstate rovnaké ako pripomienky vo veci C‑811/19.

42. Odvolateľ tvrdí, že rozhodnutie v prejudiciálnom konaní nie je v zmysle článku 267 ZFEÚ „nevyhnutné“. NKS má rozhodnúť o čisto procesnej otázke spočívajúcej vo vyhlásení absolútnej neplatnosti napadnutého rozsudku. To si nevyžaduje rozhodnutie Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní. Okrem toho odvolateľ v súvislosti s druhou otázkou uvádza, že neobsahuje problém, ktorý by súvisel s výkladom práva Únie a vzťahoval by sa na vec samu. Podobné tvrdenia boli prednesené aj v súvislosti s treťou otázkou.

43. Odvolateľ ďalej tvrdí, že skutkové okolnosti v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú skreslené, keďže do príslušného spisu v konaní vo veci samej boli zahrnuté nesúvisiace prvky s cieľom vytvorenia prepojenia na finančné záujmy Únie a z toho vyplývajúceho zabezpečenia prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Obvinenie odvolateľa a ani jeho odsúdenie v prvom stupni sa netýkajú konkrétne trestného činu korupcie v rámci verejného obstarávania financovaného z prostriedkov Únie. Informácie, ktoré používa vnútroštátny súd, pochádzajú z iného trestného konania a odvolateľ nie je jeho účastníkom. V rovnakom zmysle odvolateľ v súvislosti s prvou otázkou uvádza, že vnútroštátny súd poskytol o vnútroštátnom právnom rámci neúplné informácie. Aj informácie o Ústavnom súde a jeho náleze č. 417/2019 sú podľa odvolateľa neúplné a čiastočne nepresné.

44. Domnievam sa, že nemožno prijať ani jedno z tvrdení predložených s cieľom spochybniť prípustnosť.

45. Po prvé úvahy v bodoch 37 až 40 vyššie, ktoré sa týkajú tak právomoci tohto Súdneho dvora, ako aj „nevyhnutnosti“ odpovedí Súdneho dvora na účely článku 267 ZFEÚ vo veci C‑811/19, sa uplatňujú aj v súvislosti s takmer rovnakými tvrdeniami prednesenými vo veci C‑840/40.

46. Po druhé nemožno prijať ani ďalšie tvrdenia, ktoré v súvislosti s prípustnosťou otázok predniesol odvolateľ.

47. Pokiaľ ide o prvú skupinu tvrdení, je potrebné pripomenúť, že konanie podľa článku 267 ZFEÚ je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom. Len vnútroštátny súd má právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav veci, ako aj vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo. Súdnemu dvoru neprislúcha overovať presnosť právneho a skutkového rámca, ktorý vnútroštátny súd určuje na svoju vlastnú zodpovednosť.( ) Okrem toho v súvislosti s tvrdeniami o neexistencii prepojenia medzi prejednávanou vecou a finančnými záujmami Únie je potrebné poukázať na to, že cieľom prvej otázky je práve určiť, či sa článok 325 ods. 1 ZFEÚ uplatňuje v situácii ako vo veci samej.

48. Z toho vyplýva, že prejudiciálne otázky položené vo C‑840/19 sú prípustné.

B. Uplatniteľné právo Únie

49. Jednotlivými otázkami v spojených veciach, o ktorých rozhoduje Súdny dvor, sa NKS v podstate pýta na výklad článku 2 a článku 19 ods. 1 ZEÚ, článku 47 Charty, článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ako aj smerníc 2015/849 a 2017/1371. Najprv budem analyzovať, ktoré z týchto ustanovení práva Únie sú na účely tohto konania relevantné.

1. Článok 2 a článok 19 ods. 1 ZEÚ

50. Ako som uviedol v návrhoch AFJR( ) a tiež v návrhoch Euro Box Promotion( ), v zmysle súčasnej podoby judikatúry Súdneho dvora sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ uplatňuje v prípadoch, v ktorých vnútroštátny orgán môže rozhodovať ako súdny orgán o otázkach súvisiacich s uplatňovaním alebo výkladom práva Únie.( ) Je nepochybné, že NKS, teda súdny orgán, ktorého nezávislosť by mohla byť ovplyvnená rozhodnutím Ústavného súdu, ktorého sa týka táto vec, je vnútroštátnym súdnym orgánom, ktorý ako súd rozhoduje o otázkach týkajúcich sa uplatňovania alebo výkladu práva Únie.

51. Okrem toho, pokiaľ ide o článok 2 ZEÚ, ktorý sa uvádza v druhej otázke tak vo veci C‑811/19, ako aj vo veci C‑840/19, zdá sa, že nie je nevyhnutné toto ustanovenie osobitne analyzovať pre potreby uvedených vecí. Právny štát ako jedna z hodnôt, na ktorej je Únia založená, je chránený zaručením práva na účinnú súdnu ochranu a základného práva na spravodlivý proces, ktorých neodmysliteľnou súčasťou je zásada nezávislosti súdov.( ) Článok 47 Charty rovnako ako článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ preto presnejšie vyjadrujú tento rozmer hodnoty právneho štátu stanovenej v článku 2 ZEÚ.( )

2. Rozhodnutie MSO (a Charta)

52. Podobne ako vo veci Euro Box Promotion a i. (C‑357/19 a C‑547/19) neobsahujú ani tieto dva návrhy na začatie prejudiciálneho konania osobitné otázky vzťahujúce sa na rozhodnutie Komisie 2006/928/ES z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii (ďalej len „rozhodnutie MSO“)( ). Toto rozhodnutie pritom bolo základom všetkých predchádzajúcich vecí v prvej skupine (teda vo veci AFJR a tiež v paralelnej veci Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice( )). Na uvedené rozhodnutie sa tiež poukazuje v druhej skupine vecí, konkrétne vo veci C‑379/19, DNA ‑ Serviciul Teritorial Oradea, v ktorej dnes tiež prednesiem svoje návrhy.

53. S výnimkou prvého odvolateľa vo veci C‑811/19 všetci dotknutí účastníci konania, ktorí písomne odpovedali na otázky Súdneho dvora, súhlasili s tým, že rozhodnutie MSO, predovšetkým vzhľadom na referenčné kritériá č. 1 a 3 uvedené v jeho prílohe, sa uplatňuje s ohľadom na otázky vyplývajúce z prejednávaných vecí, ktoré sa týkajú boja proti korupcii, právneho štátu a záruky nezávislosti súdov.

54. Rozhodnutie MSO sa uplatňuje aj na prejednávané veci, a to z dôvodov, ktoré som podrobne vymedzil v návrhoch Euro Box Promotion( ) a ktoré v celom rozsahu platia aj v prejednávaných veciach, vrátane skutočnosti, že dotknuté vnútroštátne ustanovenie je rozhodnutím vnútroštátneho Ústavného súdu. Článok 47 Charty sa uplatňuje tiež vzhľadom na to, že jeho pôsobnosť aktivuje rozhodnutie MSO podľa článku 51 ods. 1 Charty.

3. Článok 325 ods. 1 ZFEÚ (a Charta)

55. Podľa článku 325 ods. 1 ZFEÚ členské štáty zamedzia podvody a iné protiprávne konanie poškodzujúce finančné záujmy Únie prostredníctvom opatrení, ktoré majú pôsobiť odradzujúco a tak, aby to poskytlo v členských štátoch účinnú ochranu. Uplatniteľnosť článku 325 ods. 1 ZFEÚ teda predpokladá existenciu podvodu alebo iných protiprávnych konaní, ktoré môžu ovplyvniť finančné záujmy Únie. To vyvoláva otázku, či práve o takýto prípad ide aj za okolností prejednávaných vecí.

56. Podľa môjho názoru je odpoveď na túto otázku kladná. Po prvé článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa uplatňuje na trestné činy týkajúce sa korupcie v spojení s projektami financovanými z prostriedkov EÚ (a). Po druhé skutočnosť, že obvinenia, ktoré boli proti odvolateľom vznesené v konaní vo veci samej, sa netýkajú trestných činov s výslovným prepojením na finančné záujmy Únie, nie je v tejto súvislosti relevantná (b).

a) Článok 325 ZFEÚ (a dohovor PIF) sa uplatňujú v spojení s korupciou týkajúcou sa finančných prostriedkov EÚ

57. Prvý odvolateľ vo veci C‑811/19 v odpovediach na otázky Súdneho dvora uvádza, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa v tejto veci neuplatňuje. Nie všetky trestné činy korupcie spojené s projektami financovanými z prostriedkov EÚ totiž ovplyvňujú finančné záujmy Únie. Článok 325 ods. 1 ZFEÚ stanovuje povinnosť uložiť trestné sankcie len v prípadoch vážneho podvodu, na ktorý sa vzťahuje dohovor PIF. Okrem toho prvý odvolateľ uvádza, že nezaznelo tvrdenie, podľa ktorého by zadávanie verejných zákaziek, v súvislosti s ktorým bol obvinený zo zneužívania právomocí verejného činiteľa, priamo alebo nepriamo obchádzalo pravidlá týkajúce sa poskytnutia finančných prostriedkov alebo verejného obstarávania. Okrem toho tento odvolateľ tvrdí, že dohovor PIF a jeho protokoly sa neuplatňujú, pretože v jeho veci nie je prítomný nijaký cezhraničný prvok, a že nebol obvinený ani z trestného činu pasívnej korupcie, na ktorý sa vzťahuje prvý protokol dohovoru PIF, ani z trestného činu prania špinavých peňazí v súvislosti s vážnym podvodom v zmysle dohovoru PIF.

58. Rumunská vláda, ktorá je odvolateľom vo veci C‑840/19, prokurátor a Komisia odpovedali na otázky, ktoré im položil Súdny dvor, v tom zmysle, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ, a najmä výraz „iné protiprávne konanie“ sa vzťahuje na trestné činy korupcie spojené s projektami a zmluvami financovanými zo zdrojov EÚ.

59. Úplne s tým súhlasím. Z dôvodov, ktoré som podrobne vysvetlil v návrhoch Euro Box Promotion( ), sa môže pojem „iné protiprávne konanie“ v článku 325 ods. 1 ZFEÚ vzťahovať na akékoľvek trestné činy spojené s korupciou, ktoré boli spáchané v súvislosti s vynakladaním finančných prostriedkov EÚ.

60. Ďalšie tvrdenia, ktoré predniesol prvý odvolateľ vo veci C‑811/19, sa v tejto súvislosti zdajú irelevantné. Po prvé neexistuje opora pre jeho tvrdenie, že do pôsobnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ spadajú iba prípady vážneho podvodu v zmysle dohovoru PIF. Práve naopak, výraz „iné protiprávne konanie“ v článku 325 ods. 1 ZFEÚ potvrdzuje širšiu pôsobnosť tohto ustanovenia.( )

61. Po druhé samotný výraz „iné protiprávne konanie“ nevyžaduje, aby v oblasti korupcie spojenej so správou alebo zadávaním verejných zákaziek financovaných z prostriedkov EÚ existovalo ešte ďalšie porušenie pravidiel Únie o udeľovaní finančných prostriedkov EÚ alebo o verejnom obstarávaní. Ako vysvetlil vnútroštátny súd v oboch návrhoch na začatie prejudiciálneho konania, prvý odvolateľ vo veci C‑811/19, ako aj odvolateľ vo veci C‑840/19 získali na základe svojho konania, ktoré bolo kvalifikované ako predmetné trestné činy, významný podiel na hodnote verejných projektov financovaných (do veľkej miery) finančnými prostriedkami EÚ. Z toho vyplýva, že dotknuté trestné činy spojené s korupciou poškodzujú finančné záujmy Únie, pretože z nich vyplýva závažný zásah do zákonného zadávania verejných zákaziek financovaných z prostriedkov EÚ, a teda do správneho rozdelenia týchto prostriedkov.

62. Po tretie článok 325 ods. 1 ZFEÚ si na účely svojho uplatnenia nevyžaduje prítomnosť cezhraničného prvku. Po štvrté je úlohou vnútroštátneho súdu, aby určil, či dotknuté trestné činy spadajú do niektorého z osobitných ustanovení dohovoru PIF a jeho protokolu (v súvislosti s trestnými činmi spojenými s korupciou). Bez ohľadu na uplatniteľnosť týchto nástrojov sa na predmetné trestné činy, najmä na trestný čin zneužívania právomoci verejného činiteľa v súvislosti so zadaním verejnej zákazky financovanej finančnými prostriedkami EÚ, z ich podstaty vzťahuje výraz „iné protiprávne konanie“ uvedený v článku 325 ods. 1 ZFEÚ, a preto spadajú do pôsobnosti práva Únie.

b) Prepojenie medzi trestným obvinením a finančnými záujmami Únie

63. Vo svojich písomných odpovediach na otázky Súdneho dvora uviedol prvý odvolateľ vo veci C‑811/19 a odvolateľ vo veci C‑840/19, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ vyžaduje, aby prepojenie medzi trestnými činmi a finančnými záujmami Únie výslovne vyplývalo z definície trestného činu. Prvý odvolateľ vo veci C‑811/19 tvrdí, že len takýto prístup dokáže zaručiť právo na obhajobu. Odvolateľ vo veci C‑840/19 uvádza, že ani vznesené obvinenia, ani rozsudky, ktoré sa na neho vzťahujú, osobitne neodkazujú na podvod v súvislosti s projektami financovanými z prostriedkov EÚ. Aj keď v rumunskom právnom poriadku existujú konkrétne trestné činy, ktoré súvisia s finančnými záujmami Únie, odvolateľ z takýchto trestných činov nebol obvinený.( )

64. S týmto stanoviskom nesúhlasím.

65. Po prvé pôsobnosť článku 325 ods. 1 ZFEÚ nemožno obmedziť na účinné uplatňovanie konkrétnych trestných činov vo vnútroštátnom právnom poriadku, ktoré výslovne odkazujú na finančné záujmy Únie, alebo dokonca na finančné prostriedky EÚ. Znamenalo by to, že pôsobnosť tohto ustanovenia primárneho práva Únie by závisela od vnútroštátnych definícií konkrétnych trestných činov.

66. Ako správne uvádza Komisia, rumunská vláda a prokurátor, to, či finančné záujmy Únie boli, alebo neboli ovplyvnené, by nemalo závisieť od výslovnej definície daného trestného činu vo vnútroštátnom práve. Táto otázka sa musí posúdiť v širšom skutkovom rámci. Ako totiž tvrdí rumunská vláda, vnútroštátne finančné záujmy a finančné záujmy Únie sú častokrát prepojené. V zmysle vnútroštátneho práva nemôže byť vzťah medzi všeobecnými trestnými činmi a trestnými činmi, ktoré sa osobitne týkajú finančných záujmov Únie, jasne rozdelený, ak finančné prostriedky spravuje ten istý orgán, pričom tieto prostriedky sú vzájomne prepojené v rámci spolufinancovaných projektov.

67. Po druhé, pokiaľ ide o požiadavku dodržiavať právo na obhajobu, nerozumiem, prečo by možnosť uplatnenia článku 325 ods. 1 ZFEÚ (automaticky) znamenala porušenie tohto práva.

68. Po tretie a na záver pripomínam, že priamym dôsledkom zistenia uplatniteľnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ a možno aj článku 2 ods. 1 Dohovoru PIF, a napokon aj článku 2 ods. 1 protokolu k Dohovoru PIF je uplatniteľnosť Charty. Sankcie a trestné konania, ktoré sa na obžalovaných vzťahovali alebo sa stále vzťahujú vo veci samej, totiž predstavujú implementáciu článku 325 ods. 1 ZFEÚ, a ak to vyplynie z overenia uskutočneného vnútroštátnym súdom, aj implementáciu dohovoru PIF a jeho protokolu, čo znamená, že Charta sa uplatňuje podľa jej článku 51 ods. 1.( )

4. Smernica 2015/849 a smernica 2017/1371

69. Prvá otázka vo veci C‑811/19, ako aj vo veci C‑840/19 odkazuje na článok 4 smernice 2017/1371 ako na jedno z možných uplatniteľných ustanovení práva Únie. Okrem toho prvá otázka vo veci C‑811/19 tiež odkazuje na článok 58 smernice 2015/849.

70. Dotknutí účastníci konania vo svojich odpovediach na otázky Súdneho dvora predostreli rôznorodé pohľady na uplatnenie smernice 2015/849 a smernice 2017/1371. Ako však poznamenáva rumunská vláda, z informácií predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že skutkové okolnosti, na základe ktorých sa vedie trestné stíhanie v konaní vo veci samej, nastali pred nadobudnutím účinnosti oboch smerníc. To teda zrejme znamená, že tieto smernice sa na okolnosti veci samej neuplatňujú ani v jednom z oboch prípadov.

5. Predbežný záver

71. Z uvedeného vyplýva, že rozhodnutie MSO a článok 325 ods. 1 ZFEÚ spolu s článkom 47 druhým odsekom Charty, a tiež dohovor PIF a jeho protokol, čo ešte musí overiť vnútroštátny súd, predstavujú relevantné ustanovenia tak vo veci C‑811/19, ako aj vo veci C‑840/19.

72. Na prejednávané veci sa uplatňuje aj článok 19 ods. 1 druhý pododsek a článok 2 ZEÚ. Nie je však jasné, prečo by tieto ustanovenia mali priniesť do týchto vecí viac obsahu alebo zrozumiteľnosti, ako už prinášajú konkrétnejšie ustanovenia citované vyššie.( ) Z tohto dôvodu sa bude za relevantný právny rámec považovať článok 47 druhý odsek Charty, pretože tak rozhodnutie MSO, ako aj článok 325 ods. 1 ZFEÚ aktivujú uplatniteľnosť Charty.

C. Posúdenie

73. Predtým, ako začnem skúmať prejudiciálne otázky položené v rámci prejednávaných vecí, v stručnosti vymedzím vnútroštátny právny rámec (1). Po druhé sa zameriam na druhú otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19, ako aj na štvrtú otázku vo veci C‑811/19, ktoré sa týkajú výkladu článku 47 Charty. Konkrétne budem analyzovať, či si toto ustanovenie vyžaduje špecializáciu sudcov (2). Po tretie preskúmam prvú otázku v oboch veciach, pričom k nej budem pristupovať hlavne z hľadiska článku 325 ods. 1 ZFEÚ (3), a následne sa v krátkosti sústredím na zásadu nezávislosti súdov (4). Na záver sa budem venovať zásade prednosti práva Únie a odpoviem tak na tretiu otázku v oboch veciach (5).

1. Vnútroštátny právny rámec

74. Článok 29 zákona č. 78/2000, zmenený a doplnený zákonom č. 161/2003, stanovuje, že na rozhodovanie v prvom stupni o trestných činoch spojených s korupciou, ktoré sú vymedzené v tomto zákone, sa zriadia špecializované senáty. Je zrejmé, že NKS takéto senáty vytvoril až rozhodnutím č. 14 Správnej rady NKS z 23. januára 2019 („rozhodnutie č. 14/2019“).

75. Podľa vnútroštátneho súdu vo veci C‑840/19 z vnútroštátnej judikatúry NKS týkajúcej sa zloženia súdnych senátov rozhodujúcich v prvom stupni o trestných činoch, ktoré sú upravené v zákone č. 78/2000, vyplýva, že všetci sudcovia trestného senátu NKS sú príslušní rozhodovať v prvom stupni o všetkých veciach spadajúcich do právomoci tohto súdu.( ) To znamená, že vzhľadom na výklad článku 19 ods. 3 zákona č. 304/2004 a článku 29 zákona č. 78/2000, a tiež, berúc do úvahy judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“), NKS rozhodol, že dôvody týkajúce sa nezákonného zloženia senátu pozostávajúceho z troch sudcov na základe požiadavky špecializácie sú nedôvodné. Preto ani nebolo potrebné uplatňovať sankciu spočívajúcu v absolútnej neplatnosti.

76. Rozhodnutím č. 14/2019 Správna rada NKS rozhodla, že všetky senáty NKS rozhodujúce v trestných veciach sú senátmi špecializovanými v súvislosti s trestnými činmi spojenými s korupciou, z čoho vyplývalo, že všetky senáty NKS pozostávajúce z troch sudcov mali do budúcna fungovať ako špecializované senáty v zmysle článku 29 ods. 1 zákona č. 78/2000.

77. Na základe žaloby podanej predsedom poslaneckej snemovne Ústavný súd svojím nálezom č. 417/2019 konštatoval, že medzi parlamentom a NKS existuje ústavnoprávny spor. Tento spor vznikol preto, že NKS nevytvoril špecializované senáty, ktoré by v prvom stupni rozhodovali o trestných činoch spojených s korupciou, čo bolo v rozpore s ustanovením článku 29 ods. 1 zákona č. 78/2000, zmeneného a doplneného zákonom č. 161/2003. NKS svojím odmietnutím vytvoriť špecializované senáty nerešpektoval svoju povinnosť dodržiavať zákon, a to v rozpore s požiadavkami právneho štátu a súladu s ústavou, z čoho vyplýva zásah do inštitucionálnej úlohy parlamentu ako zákonodarcu. Ústavný súd tiež vyhlásil, že uvedené odmietnutie porušilo ustanovenia rumunskej ústavy týkajúce sa práva na spravodlivý proces súvisiaceho s právom na súd zriadený zákonom.( )

78. Z výroku nálezu č. 417/2019 vyplýva, že veci prejednávané NKS, o ktorých sa rozhodlo v prvom stupni pred prijatím rozhodnutia č. 14/2019 Správnej rady NKS, pričom ešte nebol vydaný právoplatný rozsudok, majú v zmysle článku 421 ods. 2 písm. b) Trestného poriadku opätovne preskúmať špecializované senáty v zložení podľa článku 29 ods. 1 zákona č. 78/2000.

79. Ústavný súd konštatoval, že rozhodnutie prijaté v rozhodovacom zložení, ktoré nie je špecializované, pričom príslušný mal byť práve špecializovaný senát, vedie k absolútnej neplatnosti rozhodnutia. Podľa článku 281 ods. 1 písm. a) Trestného poriadku totiž porušenie pravidiel o zložení senátu spôsobuje absolútnu neplatnosť.( )

80. Ústavný súd ďalej poukázal na to, že špecializácia sudcov NKS v súvislosti s trestnými činmi spojenými s korupciou nevyplývala z nijakého právneho ustanovenia a že neexistovala povinnosť určiť špecializáciu sudcov alebo aspoň niektorých z nich. Vylúčená nebola ani možnosť považovať všetkých sudcov za „špecializovaných“ vzhľadom na ich vzdelanie a odborné skúsenosti, avšak Ústavný súd konštatoval, že táto skutočnosť sa musí preukázať. To znamená, že aj keď je možné všetkých sudcov NKS považovať za špecializovaných v oblasti trestnej činnosti, na ktorú sa vzťahuje zákon č. 78/2000, a teda za spôsobilých rozhodovať v špecializovaných senátoch, pretože majú potrebné odborné znalosti, neznamená to, že všetky súdne senáty pozostávajúce z týchto sudcov majú právomoc o týchto trestných činoch rozhodovať. To, že všetci sudcovia sú špecializovaní, len znamená, že ak sa uvedené senáty vytvoria, ich členom sa môže stať ktorýkoľvek z nich.

81. Vzhľadom na situáciu vyplývajúcu z prijatia rozhodnutia Správnej rady NKS č. 14/2019 však Ústavný súd uviedol, že aj v prípade nedostatku transparentnosti pri vytváraní špecializovaných senátov, ktoré uvedené rozhodnutie spôsobilo, nedošlo už po jeho prijatí k nijakému porušeniu ústavy. Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o obdobie po prijatí rozhodnutia č. 14/2019, cieľ zákona bol dosiahnutý a nenastalo už nijaké porušenie.( )

82. Pokiaľ ide o procesné dôsledky, z nálezu Ústavného súdu č. 417/2019 vyplýva, že sa musia v prvom stupni opätovne preskúmať všetky veci týkajúce sa korupcie, o ktorých v prvom stupni rozhodoval senát zložený z troch sudcov NKS v období pred nadobudnutím účinnosti pravidla o špecializácii v zmysle zákona č. 78/2000 (v roku 2003) a prijatím prvostupňového rozhodnutia č. 14/2019 (v roku 2019), pričom sa to týka vecí, ktoré ešte neboli právoplatné. Po prijatí rozhodnutia č. 14/2019, v zmysle ktorého sa všetky trestné senáty NKS stali senátmi špecializovanými v oblasti korupcie, sa však všetky senáty NKS pozostávajúce z troch sudcov stali špecializovanými senátmi podľa článku 29 ods. 1 zákona č. 78/2000 po vydaní nálezu Ústavného súdu č. 417/2019.

83. Z uvedených skutočností vyplýva, že ak vnútroštátnemu právnemu rámcu správne rozumiem, podstatou prejednávanej veci je neexistencia formálneho označenia. Keď však NKS formálne stanovil, že všetky jeho trestné senáty sú senátmi, ktoré sa špecializujú na oblasť korupcie, boli takéto senáty v úplne rovnakom zložení právne vytvorené.

2. Špecializácia sudcov a právo na súd zriadený zákonom

84. Vnútroštátny súd sa svojou štvrtou otázkou vo veci C‑811/19 pýta, či článok 47 Charty zahŕňa požiadavku špecializácie sudcov a vytvorenia špecializovaných senátov na najvyššom súde, akým je NKS. Druhou otázkou vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či sa má článok 47 druhý odsek Charty vykladať v tom zmysle, že bráni prijatiu nálezu Ústavného súdu č. 417/2019.

85. Tieto otázky majú dve samostatné roviny. Po prvé je súdna špecializácia súčasťou (autonómneho) štandardu článku 47 Charty, ktorého porušenie spôsobuje nesúlad s právom Únie? Po druhé bráni článok 47 Charty vyhláseniu nezákonnosti založenému na tom, že nebolo dodržané vnútroštátne ustanovenie vyžadujúce špecializáciu sudcov a vyplývajú z toho otázky súvisiace s právom na vnútroštátnu definíciu „súdu zriadeného zákonom“?

86. Domnievam sa, že odpoveďou na obe otázky je „nie“. Vysvetlenie tohto môjho záveru si predovšetkým vyžaduje analýzu, aký presne je štandard vyplývajúci z článku 47 druhého odseku Charty (a). Následne posúdim, či sa toto ustanovenie má vykladať v tom zmysle, že bráni dotknutému rozhodnutiu Ústavného súdu (b).

a) Štandard práva Únie

87. Po prvé som presvedčený, že právo Únie neobsahuje nijakú požiadavku, ktorá sa týka špecializácie sudcov alebo súdnych senátov a mohla by vyplývať z článku 47 Charty, či už je to v prípade korupcie, alebo to súvisí s ochranou finančných záujmov Únie, alebo ide o úplne inú oblasť práva Únie.

88. Nepochybne je potrebné trvať na tom, že preukázaná právna kvalifikácia a odbornosť je súčasťou nevyhnutných požiadaviek pri menovaní sudcov do funkcie. Nedostatky v tejto súvislosti by mohli viesť k problémom v oblasti súdnej nestrannosti a nezávislosti. Je síce pravda, že z formálneho hľadiska môže byť aj nekompetentný sudca nezávislý, niekedy dokonca pozoruhodne nezávislý. Stále je však opodstatnené predpokladať, že nekompetentní sudcovia nie sú z dlhodobého hľadiska pre obranu a zachovanie nezávislosti súdov ideálni.

89. Pokiaľ ide o existenciu súdnej špecializácie, na vnútroštátnej úrovni je zjavná pozoruhodná rozmanitosť. Vo viacerých členských štátoch existuje skutočne vysoký stupeň súdnej špecializácie. V iných to tak nie je. Okrem toho sa pravidlá môžu líšiť aj v rámci jedného právneho poriadku: častokrát je to tak, že čím vyššie vec postúpila v rámci súdnej hierarchie, tým menej špecializácie vidíme. V niektorých systémoch je však skutočne vysoká miera súdnej špecializácie, dokonca aj na úrovni najvyššieho súdu.

90. Rovnaká rozmanitosť je zjavná aj v judikatúre, alebo skôr v prázdnote, ktorá je v nej prítomná, pokiaľ ide o otázku súdnej špecializácie v zmysle článku 47 Charty alebo článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach (EDĽP). Odvolateľ vo veci C‑840/19 v odpovediach na otázky Súdneho dvora týkajúce sa relevantných zdrojov, ktoré by podporovali jeho tvrdenie, že existuje právna zásada o špecializácii sudcov, uviedol rozhodnutie ESĽP týkajúce sa inej otázky,( ) a tiež niekoľko nezáväzných dokumentov medzinárodných orgánov, ktoré za istých okolností chvália a podporujú súdnu špecializáciu ako nápomocnú a potrebnú.( ) Tieto dokumenty však ani zďaleka nepredstavujú dôkazy, ktoré by mohli podporiť tvrdenie, že špecializácia súdnych senátov je požiadavkou, ktorej nesplnenie znamená porušenie článku 47 Charty (alebo článku 6 EDĽP).

91. Po druhé existuje ďalšia rovina tohto problému: právo na „súd zriadený zákonom“ v zmysle článku 47 Charty. Napriek tomu, že požiadavka špecializácie súdnych senátov nie je súčasťou štandardu ochrany zaručeného v článku 47 Charty, ak existuje vo vnútroštátnych pravidlách, mohla by byť súčasťou práva na „súd zriadený zákonom“.

92. Hlavné súvislosti, ktoré sa týkajú štandardu ochrany na základe práva Únie a vyplývajú z druhého odseku článku 47 Charty, som vymedzil v bodoch 136 až 143 návrhov Euro Box Promotion. Na tomto mieste sa obmedzím len na pripomenutie dvoch dôležitých súvislostí.

93. Po prvé právo na „súd zriadený zákonom“ sa nevyhnutne určuje odkazom na vnútroštátne právo. Vnútroštátne pravidlá tak môžu skutočne byť relevantné na základe odkazu na ne.

94. Po druhé z hľadiska práva Únie a v úzkom spojení s prístupom, ktorý v tejto otázke zvolil ESĽP, sa nezdá, že by akékoľvek porušenie vnútroštátnych pravidiel upravujúcich zloženie súdnych senátov automaticky viedlo k porušeniu článku 47 Charty. Ako totiž vyplýva z veci Simpson, nezrovnalosti môžu predstavovať porušenie článku 47 druhého odseku prvej vety „najmä ak má táto nezrovnalosť takú povahu a závažnosť, že vytvára skutočné riziko, že iné zložky moci, najmä výkonná moc, by mohli vykonávať nenáležitú diskrečnú právomoc, ktorá ohrozuje integritu výsledku, ku ktorému vedie proces vymenovania, a teda vyvoláva legitímnu pochybnosť v mysli osôb podliehajúcich súdnej právomoci, pokiaľ ide o nezávislosť a nestrannosť dotknutého sudcu alebo sudcov…“ Súdny dvor poukázal na to, že o taký prípad by išlo, ak „sú dotknuté základné pravidlá, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť vytvárania a fungovania tohto súdneho systému“( ).

b) Analýza

95. Po prvé, ako som už uviedol vyššie a ako vyplýva aj z vyjadrení rumunskej vlády, prokurátora a Komisie, požiadavka špecializácie nie je ako taká súčasťou štandardu článku 47 Charty. S predpokladom, že zásada špecializácie sudcov je súčasťou štandardu článku 47 Charty, sa preto viac nie je potrebné zaoberať.

96. Po druhé prvý odvolateľ vo veci C‑811/19 na otázky Súdneho dvoru odpovedá v tom zmysle, že vzhľadom na to, že právo na „súd zriadený zákonom“ odkazuje na vnútroštátnu právnu úpravu, článok 47 druhý odsek Charty, ktorý musí dodržiavať minimálny štandard zaručený v článku 6 EDĽP, nemôže stanoviť štandard založený na kritériách, ktoré sa odlišujú od záruk zakotvených na vnútroštátnej úrovni. Okrem toho tento odvolateľ poukazuje na to, že v náleze č. 417/2019 sa konštatuje, že NKS flagrantne porušil právne ustanovenia týkajúce sa požiadavky špecializácie.

97. Domnievam sa, že toto tvrdenie nemožno prijať.

98. Práve autonómna a nezávislá povaha obsahu článku 47 Charty, ktorý, ako to vyplýva z článku 52 ods. 3 Charty, musí zaručovať rovnakú alebo vyššiu úroveň ochrany ako zodpovedajúce ustanovenia EDĽP, je vzdialená od výhradne automatického a formálneho posúdenia. Nie každé formálne porušenie niektorého (vnútroštátneho) pravidla, ktoré sa môže týkať organizácie súdov, znamená porušenie článku 47 Charty.

99. Ako uviedla rumunská vláda, prokurátor a Komisia, porušenie pravidla, ktorého sa týka prejednávaná vec, neznamená porušenie v zmysle článku 47 Charty.

100. Po prvé požiadavka špecializácie má zrejme výsostne formálnu povahu. Ako uviedol prokurátor, všetky senáty NKS sa stali z jedného dňa na druhý špecializovanými, a to po prijatí rozhodnutia jeho správnej rady č. 14/2019. Nález č. 417/2019 Ústavného súdu tento stav potvrdil v tom zmysle, že je v súlade s vnútroštátnymi ústavnými požiadavkami. Ako uviedla Komisia, znamenalo to, že výhradne formálne označenie senátov za špecializované, ktoré neprinieslo nijakú hmotnoprávnu zmenu, bolo považované za dostatočné na účely dosiahnutia súladu s ústavnými požiadavkami, vrátane požiadaviek vyplývajúcich z ústavných základných práv.

101. Po druhé sa zdá, že toto pravidlo je len dosť zúženou výnimkou, ktorá sa uplatňuje výhradne na osobitné oblasti práva a na konanie v prvom stupni.

102. Po tretie, ako uviedla Komisia, ďalšie skutočnosti ako pochybnosti týkajúce sa uplatniteľnej právnej úpravy a neexistencia zámerného prehliadnutia poukazujú na to, že porušenie nemalo „flagrantnú“ povahu.

103. Okrem toho vyššie uvedené úvahy užitočne ilustrujú skutočnú povahu požiadavky špecializácie na vnútroštátnom súde: ide totiž predovšetkým o záležitosť interného riadenia a efektívnosti pri práci súdu. Zjavné a zámerné prehliadanie takého pravidla, za predpokladu, že v minulosti bolo pevne zakotvené vo vnútroštátnom právnom poriadku, so sebou samozrejme prináša právne následky.( ) Požiadavka špecializácie sudcov sama osebe však nepredstavuje základné pravidlo súdneho systému na účely uplatňovania štandardu vyplývajúceho z článku 47 druhého odseku Charty, teda pravidlo, ktoré musí byť vždy prítomné, aby mohli byť splnené požiadavky článku 47 Charty.

104. Napokon existuje ešte jedna kľúčová otázka, ktorá súvisí s článkom 47 Charty. Aj keď som už dospel k zisteniu, že toto ustanovenie nevyžaduje špecializáciu sudcov, a teda že nebol porušený autonómny štandard tohto ustanovenia určujúci, čo znamená súd zriadený zákonom, stále zostáva otvorená otázka, či rovnaké ustanovenie bráni vnútroštátnemu Ústavnému súdu, aby na základe ústavne chránených základných práv alebo iných hodnôt konštatoval, že k takému porušeniu došlo.

105. Z dôvodov, ktoré som podrobne vysvetlil v bodoch 145 až 156 návrhov Euro Box Promotion, je odpoveď na uvedenú otázku negatívna, a teda článok 47 Charty takémuto konštatovaniu nebráni.

106. Pokiaľ ide o právne otázky a situácie, ktoré spadajú do pôsobnosti práva Únie, ale toto právo ich neurčuje v celom rozsahu, aj keď Súdny dvor dospel k záveru, že k porušeniu článku 47 Charty dochádza najmä vtedy, ak nezrovnalosti dosahujú takú závažnosť, že vzniká skutočné riziko nenáležitej diskrečnej právomoci, čo vedie k legitímnej pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti sudcov,( ) nebráni to vnútroštátnemu Ústavnému súdu, aby konštatoval, že ústavné právo na spravodlivý proces bolo porušené na základe iného vyššieho vnútroštátneho štandardu. V otázkach a situáciách, ktoré právo Únie neurčuje v plnom rozsahu, je Charta v zmysle svojho článku 53 spodnou hranicou (teda minimom), ale nie stropom (teda maximom). Vnútroštátny súd preto môže prijať a uplatňovať vyšší vnútroštátny štandard.

107. Určenie takého vnútroštátneho ústavného štandardu, ak samozrejme vôbec existuje, je úlohou príslušných vnútroštátnych orgánov. Rumunská vláda a prokurátor uviedli, že požiadavka špecializácie nepatrí medzi prvky vnútroštátneho štandardu práva na účinnú súdnu ochranu. Toto stanovisko beriem do úvahy, ale to je všetko, čo môže Súdny dvor urobiť. Znova zopakujem, že len vnútroštátne súdy a subjekty môžu definovať vnútroštátny ústavný štandard. To však nevyhnutne neznamená, že každé tvrdenie prednesené ako otázka vyššieho vnútroštátneho štandardu bude napokon prijaté ako dostatočné odôvodnenie v zmysle práva Únie, a práve tejto otázke sa budem venovať v nasledujúcej časti týchto návrhov.

c) Predbežný záver

108. Vzhľadom na už vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na druhú otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 a na štvrtú otázku vo veci C‑811/19 odpovedal v tom zmysle, že článok 47 Charty sa má vykladať tak, že nezahŕňa požiadavku špecializácie súdnych senátov. Článok 47 druhý odsek Charty však nebráni rozhodnutiu vnútroštátneho Ústavného súdu, ktorý konštatuje, že vzhľadom na uplatnenie skutočného a primeraného vnútroštátneho štandardu ochrany práva na účinnú právnu ochranu a na základe výkladu príslušných vnútroštátnych ustanovení, ku ktorému tento súd dospel, je zloženie súdneho senátu nezákonné z dôvodu porušenia vnútroštátnej právnej požiadavky týkajúcej sa špecializácie súdnych senátov.

3. Ochrana finančných záujmov Únie

109. Prejednávané veci poukazujú na ďalšie dva problematické body: výklad článku 325 ods. 1 ZFEÚ vo vzťahu k prijatiu a účinkom nálezu Ústavného súdu č. 417/2019 a výklad článku 19 ods. 1 a článku 2 ZEÚ, ako aj článku 47 Charty vo vzťahu k rovnakému nálezu. V tejto časti návrhov sa budem venovať konkrétnejším problémom vyplývajúcim z možného dosahu dotknutého ústavného rozhodnutia na ochranu finančných záujmov Únie.

110. Vnútroštátny súd na základe konkrétnych problematických bodov, ktoré súvisia s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ, vysvetľuje, že v oboch prejednávaných veciach môže opätovné preskúmanie vyžadované Ústavným súdom zabrániť uplatneniu účinných a odrádzajúcich sankcií v prípadoch zahŕňajúcich skutky, ktoré ovplyvňujú finančné záujmy Únie. Vzhľadom na komplexnosť a dĺžku konania, ktoré bude trvať až do vyhlásenia právoplatného rozsudku v obnovenom konaní na prvom stupni, existuje riziko premlčania trestnoprávnej zodpovednosti. Uplatnenie nálezu Ústavného súdu č. 417/2019, ktoré je v zmysle vnútroštátneho práva povinné, so sebou prináša povinnosť obnoveného konania na prvom stupni, čo má za následok dva rozsudky na prvom stupni a tri rozsudky na základe opravného prostriedku v rámci rovnakého konania. Svoje obavy vnútroštátny súd ilustruje najmä odkazom na okolnosti veci C‑840/19, v ktorej sa trestné konanie začalo približne pred štyrmi rokmi a v súčasnosti sa vo veci opätovne skúma riadne odvolanie po tom, ako bol prijatý mimoriadny opravný prostriedok navrhujúci zrušenie (čo vyplynulo z uplatnenia nálezu Ústavného súdu č. 685/2018).

111. V bodoch 173 až 184 návrhov vo veci Euro Box Promotion som podrobne vysvetlil, akými východiskami by sa malo riadiť kritérium normatívneho súladu vnútroštátnych pravidiel a praxe s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ. Po prvé tak, ako je to v iných oblastiach práva Únie, malo by ísť o kritérium normatívneho súladu. Nemalo by ísť o analýzu, ktorá by bola subjektívnym a možno dokonca svojvoľným preskúmaním vybraných štatistík týkajúcich sa počtu obvinení a oslobodení, ktorý zvyčajne vnútroštátny súd nemá k dispozícii. Po druhé v rámci samotného uvedeného kritéria je už vo výklade rozsahu povinností vyplývajúcich z článku 325 ods. 1 ZFEÚ zakotvené dodržiavanie zákonnosti a základných práv. Po tretie súčasťou uvažovania môžu byť aj primerané a reálne vnútroštátne ústavné súvislosti vrátane väčšej ochrany vnútroštátnych základných práv, ktoré sú takto vymedzené.

112. Jednoducho povedané, usmernenie v tejto oblasti práva by malo vychádzať z logiky a celkového prístupu, ktorý vyplýva z vecí M.A.S., Scialdone, a Dzivev,( ) a nie z vecí Taricco a Kolev.( )

113. Pri posudzovaní súladu vnútroštátnych ustanovení s požiadavkami článku 325 ods. 1 ZFEÚ preto treba zohľadniť: po prvé normatívne a systematické preskúmanie obsahu dotknutých pravidiel; po druhé ich cieľ a tiež ich vnútroštátny rámec; po tretie ich praktické dôsledky, ktoré sa dajú primerane vnímať alebo očakávať a vyplývajú z výkladovej alebo aplikačnej praxe súvisiacej s týmito pravidlami (pričom sú nezávislé od štatistického odhadu počtu prípadov, ktorých sa to reálne alebo potenciálne týka); po štvrté základné práva a zákonnosť ako súčasť vnútornej rovnováhy pri výklade vecných požiadaviek stanovených v článku 325 ods. 1 ZFEÚ. Akékoľvek vnútroštátne súvislosti, na ktoré sa v tejto súvislosti poukazuje, však musia odrážať primeraný a skutočný záujem o väčšiu ochranu práv. Okrem toho ich prípadný vplyv na záujmy chránené článkom 325 ods. 1 ZFEÚ musí byť primeraný.

114. Domnievam sa, že dotknuté vnútroštátne rozhodnutie, ktorých sa týkajú prejednávané veci, tieto požiadavky nespĺňa. Jednoducho povedané, pomerne nepodstatné a výhradne formálne označenie, ktoré vyžaduje vnútroštátne právo, má úplne neprimeraný vplyv na chránené záujmy Únie.

115. Po prvé nález č. 417/2019 nevyvoláva na prvý pohľad v súvislosti s abstraktným a systematickým posúdením jeho obsahu osobitné obavy. Toto rozhodnutie totiž nevytvára nový opravný prostriedok ani neobchádza existujúci právny rámec. Ako uviedol odvolateľ vo veci C‑840/19, uvedené rozhodnutie vyžaduje uplatnenie ustanovení Trestného poriadku, podľa ktorých sa musí odvolaciemu súdu vec vrátiť na opätovné preskúmanie, a to predovšetkým v prípade, že došlo k nezrovnalosti týkajúcej sa zloženia súdneho senátu.( )

116. Po druhé, pokiaľ ide o cieľ a vnútroštátny rámec, v ktorom sa nález č. 417/2019 nachádza, chcem poukázať na to, že Súdny dvor nemá k dispozícii nič, čo by na základe objektívnych okolností, kontextu alebo praktických účinkov naznačovalo, že by cieľom dotknutého rozhodnutia bolo obchádzať či oslabovať právne nástroje používané v boji proti korupcii alebo ovplyvniť ochranu finančných záujmov Únie.

117. Domnievam sa, že k inému záveru nemožno dospieť len preto, že ako vyplýva z návrhov na začatie prejudiciálneho konania, návrh, na základe ktorého bol vydaný nález č. 417/2019, podal predseda poslaneckej snemovne, ktorý bol v tom čase trestne stíhaný v súvislosti s trestnými činmi spadajúcimi do pôsobnosti zákona č. 78/2000, pričom išlo o vec, ktorú v odvolacom konaní prejednával senát pozostávajúci z piatich sudcov NKS. Ako som opakovane zdôraznil v kontexte prejednávaných vecí, nijaký súd a iste ani Súdny dvor nemôže konať na základe náznakov a domnienok.( )

118. Po tretie, ako tvrdí Komisia a prokurátor, je možné poukázať na vážne obavy v súvislosti s treťou skutočnosťou uvedenou vyššie, ktorá sa týka všeobecne vnímaných alebo očakávaných praktických dôsledkov dotknutého rozhodnutia. Na rozdiel od nálezu Ústavného súdu uvedeného vo veci Euro Box Promotion a i. (C‑357/19 a C‑547/19) a v súlade s tvrdeniami, ktoré predniesla Komisia, sú účinky nálezu č. 417/2019 z viacerých uhlov pohľadu ďalekosiahle.

119. Ako uviedla Komisia, účinky nálezu č. 417/2019 zrejme nie sú zúžené na relatívne obmedzené časové obdobie: toto rozhodnutie vyžaduje opätovné preskúmanie na prvom stupni týkajúce sa všetkých prípadov, v ktorých prebieha odvolacie konanie a prvostupňový rozsudok bol vyhlásený medzi 21. aprílom 2003 (deň, keď zmeny a doplnenia zákona č. 78/2000 zaviedli požiadavku špecializácie) a 22. januárom 2019 (deň, keď Správna rada NKS vyhlásila, že všetky senáty sa majú považovať za špecializované senáty). Ide celkovo o 16 rokov. Ako správne uvádza Komisia, vzhľadom na všeobecnú komplexnosť vecí týkajúcich sa trestných činov korupcie spáchaných osobami spadajúcimi do právomoci NKS (vymenovaní úradníci alebo vysokí štátny úradníci) a na pravdepodobnosť odvolania sú primerane očakávané účinky tohto nálezu veľmi široké.

120. Okrem toho je určite potrebné dodať, že účinky nálezu č. 417/2019 majú byť zamerané z vecného aj osobného hľadiska na pôsobnosť, ktorá má osobitný význam z pohľadu ochrany finančných záujmov Únie. Ako totiž uviedla Komisia, toto rozhodnutie má vplyv len na prípady korupcie, v ktorých obvinený spadá do právomoci NKS v prvom stupni, a z toho vyplýva, že požiadavka opätovného preskúmania sa dotkne všetkých vecí týkajúcich sa trestných činov spojených s korupciou spáchaných vysokopostavenými verejnými činiteľmi.

121. Aj keď uplatnenie nálezu č. 417/2019 nevedie k zastaveniu trestného konania, je pravda, že sa zvyšuje nebezpečenstvo premlčania trestného stíhania, ktoré vyplýva z tohto uplatnenia. Okrem toho, ako tiež uviedla Komisia, aj keby bol prijatý predpoklad, že články 154 a 155 Trestného zákona neobsahujú pravidlá o premlčaní, ktoré by sa ako také mohli považovať za problematické, uplatnenie nálezu č. 417/2019 znamená, že veci, ktoré už sú v odvolacom konaní prejednávané s devolutívnym účinkom, musia byť v takomto štádiu preskúmané nielen opätovne, ale aj úplne od začiatku. To znamená opakovanie všetkých etáp konania, čo výrazne zvyšuje možnosť uplynutia premlčacích lehôt.

122. Po štvrté v prejednávaných veciach je aspoň podľa môjho názoru rozhodujúce predovšetkým vyvažovanie záujmov Únie a dotknutých vnútroštátnych záujmov a tiež (ne)primeraný výsledok z hľadiska procesných dôsledkov tohto vyvažovania.

123. Je vhodné opäť pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v prípade, že právo Únie priznáva členským štátom diskrečnú právomoc, môžu vnútroštátne orgány a súdy chrániť základné práva vyplývajúce z vnútroštátnych ústav, pokiaľ nebude ohrozená úroveň ochrany zaručená Chartou, a ani prednosť, jednotnosť a účinnosť práva Únie.( ) Okrem toho som v týchto návrhoch už uviedol, že daný vnútroštátny ústavný štandard by naozaj mohol vyžadovať špecializáciu sudcov, či už by išlo o nezávislý vnútroštátny štandard, alebo vnútroštátne pravidlo, do ktorého sa v konečnom dôsledku premietlo právo na súd zriadený zákonom (alebo na spravodlivý proces či zákonného sudcu, alebo môže ísť o akékoľvek iné označenie, pod ktorým vnútroštátne ústavné normy takéto pravidlo uvádzajú).( )

124. Ako som však zdôraznil vo svojich návrhoch Euro Box Promotion,( ) akýkoľvek taký vnútroštátny štandard je primeraný a skutočný, aby sa naň bolo možné odvolať ako na legitímny vnútroštátny záujem v kontexte článku 325 ods. 1 ZFEÚ, a tiež ako na vyšší vnútroštátny štandard ochrany podľa Charty. Vo vnútroštátnom pravidle sa musí odrážať skutočný záujem, ktorý primerane prispeje k ochrane vnútroštátnych základných práv a hodnôt a bude prijateľný (vo všeobecnosti, a nie nevyhnutne svojím rozsahom alebo konkrétnym vyjadrením) ako hodnota v rámci Únie založenej na zásadách právneho štátu, demokracie a ľudskej dôstojnosti.

125. Navyše v kontexte prejednávaných vecí je kľúčové, že aj keby sa pripustilo, že uvedený vnútroštátny štandard je súčasťou vyvažovania v zmysle článku 325 ods. 1 ZFEÚ, výsledok uvedeného vyvažovania musí byť primeraný. Inak povedané, legitímne záujmy Únie (účinná ochrana jej finančných záujmov) sa musia primerane vyvážiť legitímnymi hodnotami a štandardmi vnútroštátneho právneho poriadku. Ak sú tieto vnútroštátne záujmy prijaté, nemali by zasahovať do záujmov Únie nad rámec toho, čo je nevyhnutné na zachovanie uvedených vnútroštátnych záujmov.

126. V rámci prejednávaných vecí tvrdí prvý odvolateľ vo veci C‑811/19 a odvolateľ vo veci C‑840/19, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ by nemal viesť k neuplatneniu rozhodnutí Ústavného súdu odrážajúcich pravidlá vnútroštátneho práva na ústavnej úrovni, ktorých cieľom je účinné zaručenie základného práva na spravodlivý proces.

127. Prokurátor, rumunská vláda a Komisia však vyjadrili pochybnosti v súvislosti s autentickou povahou odôvodnenia nálezu č. 417/2019, ktoré je založené na základných právach. Výsostne formálny prístup tohto nálezu k požiadavke špecializácie vedie k praktickému záveru, že ak veci opätovne skúmajú presne tie isté senáty, môže to len ťažko znamenať zrejmé porušenie vnútroštátneho práva.

128. Rovnaké obavy mám aj ja.

129. Po prvé som zmätený z toho, prečo sa považuje za podstatný vnútroštátny štandard špecializácie sudcov, ktorý je len formálny a spočíva v mechanickom označení úplne rovnakých senátov a sudcov. Nerozumiem, ako táto požiadavka prispieva k vyššej úrovni (účinnej) súdnej ochrany.

130. Po druhé vo mne tiež vyvoláva rozpaky stupeň „superšpecializácie“, ktorý vnútroštátne právo požaduje. Viem si predstaviť súdnu špecializáciu, ktorá sa viaže na isté oblasti práva (napríklad na trestné právo, daňové právo, rodinné právo, právo duševného vlastníctva a pod.).( ) Rovnako rozumiem tomu, že špecializáciu možno zaviesť ako vec osobitnej právomoci niektorých súdov na základe konkrétneho typu trestného činu a/alebo s ohľadom na osobitný typ obžalovaného.( ) Je však naozaj nezvyčajné vidieť požiadavku špecializácie vzťahujúcu sa na korupciu (ako trestný čin), ktorá by si z hľadiska svojho obsahu alebo komplexnosti vyžadovala špecializáciu (alebo odbornosť) nad rámec predpokladov nevyhnutných pre pozíciu (špecializovaného) trestného sudcu na úrovni vnútroštátneho najvyššieho súdu.

131. Možno by však bolo možné tvrdiť, že vyšší vnútroštátny štandard zaručený nálezom č. 417/2019 by nespočíval v požiadavke špecializácie ako takej, ale skôr v uplatňovaní striktného konceptu „súd zriadený zákonom“. Určenie, kto je „špecializovaný“ v oblasti trestných činov spojených s korupciou, by tak nebolo otázkou samotnej špecializácie, ale skôr otázkou označenia skupiny sudcov, z ktorej by bolo možné vybrať sudcov na vytvorenie prvostupňového senátu, a išlo by tak o otázku zákonného zloženia senátu súdu. Ak by to tak naozaj bolo, musí sa diskusia vrátiť k tomu, či by došlo k porušeniu základného práva na účinnú súdnu ochranu akýmkoľvek porušením akéhokoľvek pravidla, a to aj čisto formálneho, ktoré nemá nijaké vplyv ani vecný dosah na právo na obhajobu alebo právo na spravodlivý proces.( )

132. Akokoľvek to je, popri otázke definovania vnútroštátneho štandardu a jeho cieľa je stále prítomný problém primeraného výsledku vyváženia hodnôt v rámci výkladu článku 325 ods. 1 ZFEÚ. V tejto súvislosti dotknuté vnútroštátne pravidlo výrazným spôsobom zlyháva. Povedané priamo, malo by byť možné, aby sa na základe dosť pochybnej vnútroštátnej požiadavky, ktorá sa uplatňuje výhradne formálnym spôsobom (či dokonca možno až formalistickým), a jej podiel na účinnej individuálnej ochrane práv jednotlivcov nie je vôbec zjavný, mohli potenciálne obnovovať konania, v ktorých bol rozsudok vyhlásený počas uplynulých 16 rokov?

133. Ak by vnútroštátne súdy takýto výklad prijali, znamenalo by to podľa mňa, že tieto prvky vnútroštátneho práva by sa stali nezlučiteľné s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ.

a) Predbežný záver

134. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 v rozsahu, v akom sa týka článku 325 ods. 1 ZFEÚ, sa má odpovedať tak, že toto ustanovenie treba vykladať v tom zmysle, že bráni rozhodnutiu vnútroštátneho Ústavného súdu, ktorý vyhlásil zloženie súdnych senátov vnútroštátneho Najvyššieho súdu rozhodujúcich v prvom stupni o trestných činoch spojených s korupciou za nezákonné, a odôvodnil to tým, že uvedené senáty nie sú špecializované v oblasti korupcie, napriek tomu, že bolo uznané, že sudcovia, ktorí tieto senáty tvoria, majú príslušnú špecializáciu, pokiaľ uvedené vyhlásenie môže zvýšiť systematické riziko beztrestnosti v súvislosti s trestnými činmi ovplyvňujúcimi finančné záujmy Únie.

4. Zásada nezávislosti súdov

135. V prvej otázke vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 v rozsahu, v akom sa vzťahujú na článok 19 ods. 1 ZEÚ, a v druhej otázke vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 2 a článok 19 ods. 1 ZEÚ a tiež článok 47 druhý odsek Charty majú vykladať v tom zmysle, že bránia Ústavnému súdu definovanému ako „orgán stojaci mimo súdnej moci“, aby prijal rozhodnutie, akým je nález č. 417/2019. Takto formulované otázky sa v uvedenom rámci (alebo v tejto rovine diskusie) týkajú predovšetkým inštitucionálnej organizácie a úloh Ústavného súdu a účinkov jeho rozhodnutia na veci, v ktorých rozhodol NKS.

136. Uvedené otázky sa prelínajú s otázkami, na ktoré som sa už zameral v návrhoch Euro Box Promotion, aj keď otázky v uvedenej veci boli zamerané na iný nález Ústavného súdu a mali širší inštitucionálny rozmer. Ako som uviedol v návrhoch v uvedenej veci, nemyslím si, že by úloha Súdneho dvora mala spočívať v tom, že by sa mal zapájať do abstraktnej diskusie o inštitucionálnych rozhodnutiach členských štátov týkajúcich sa zloženia alebo príslušnosti vnútroštátneho Ústavného súdu, ak nič nenasvedčuje tomu, že takáto inštitúcia viac štrukturálne nespĺňa požiadavky, aby bola považovaná za nezávislý súd v zmysle vyplývajúcom z autonómneho významu tohto slova v práve Únie.( )

137. Navyše na rozdiel od vnútroštátneho ústavného rozhodnutia vo veci Euro Box Promotion a i. (C‑357/19 a C‑547/19), v prejednávanej veci prvky vnútroštátneho práva, ktorých sa dotýka nález Ústavného súdu č. 417/2019, podľa môjho názoru nespĺňajú požiadavky článku 325 ods. 1 ZFEÚ.

138. Domnievam sa, že vzhľadom na tento prepojený kontext nie je potrebné sa znovu zaoberať otázkami, ktoré vnútroštátny súd položil v rámci prejednávaných vecí.

5. Zásada prednosti

139. Treťou otázkou vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zásada prednosti práva Únie umožňuje vnútroštátnemu súdu, aby neuplatnil nález Ústavného súdu č. 417/2019. Zdá sa, že tieto otázky sú čiastočne motivované skutočnosťou, že podľa článku 99 písm. ș) zákona č. 303/2004 predstavuje nerešpektovanie rozhodnutia Ústavného súdu sudcom disciplinárne previnenie.

140. Týmto otázkam som sa už podrobne venoval v mojich paralelných návrhoch vo veci Euro Box Promotion a i. (spojené veci C‑357/19 a C‑547/19) a dospel som k záveru, že právo Únie skutočne umožňuje vnútroštátnemu sudcovi, aby nerešpektoval (inak záväzný) právny názor súdu vyššieho stupňa, ak je presvedčený o tom, že tento právny výklad je v rozpore s právom Únie. Navyše z pohľadu práva Únie musí to isté platiť na akúkoľvek prípadnú vnútroštátnu sankciu za takéto konanie: ak je uvedené konanie z pohľadu práva Únie v poriadku, nemožno zaň uložiť nijakú sankciu.( )

141. Preto by sa v kontexte prejednávanej veci malo na tretiu otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 odpovedať kladne: zásada prednosti práva Únie sa má vykladať tak, že vnútroštátnemu súdu umožňuje neuplatniť rozhodnutie vnútroštátneho Ústavného súdu, ktoré je v zmysle vnútroštátneho práva záväzné, ak to vnútroštátny súd považuje za nevyhnutné s cieľom dosiahnuť súlad s povinnosťami vyplývajúcimi z priamo účinných ustanovení práva Únie.

142. Namiesto záveru je vhodné uviesť dve poznámky. Po prvé článok 325 ods. 1 ZFEÚ skutočne má priamy účinok.( ) Po druhé, ak sa vnútroštátny súd rozhodne neuplatniť vnútroštátne právo a vnútroštátne pravidlá z dôvodu ich nesúladu s priamo účinnými pravidlami Únie, prirodzene sa tak nachádza v priestore, v ktorom koná v rámci pôsobnosti práva Únie. Preto musí dodržiavať štandardy Únie týkajúce sa základných práv zaručených v Charte, a to tiež v kontexte dôsledkov vyplývajúcich z neuplatnenia vnútroštátnych pravidiel, ktoré nie sú v súlade s pravidlami Únie.( )

V. Návrh

143. Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Najvyšší kasačný súd, Rumunsko), takto:

– Na druhú otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 a na štvrtú otázku vo veci C‑811/19 by sa malo odpovedať v tom zmysle, že článok 47 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať tak, že nezahŕňa požiadavku špecializácie súdnych senátov. Článok 47 druhý odsek Charty však nebráni rozhodnutiu vnútroštátneho Ústavného súdu, ktoré konštatuje, že vzhľadom na uplatnenie skutočného a primeraného vnútroštátneho štandardu ochrany práva na účinnú právnu ochranu a na základe výkladu príslušných vnútroštátnych ustanovení, ku ktorému tento súd dospel, je zloženie súdneho senátu nezákonné z dôvodu porušenia vnútroštátnej právnej požiadavky týkajúcej sa špecializácie súdnych senátov.

– Na prvú otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 by sa malo odpovedať tak, že článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni rozhodnutiu vnútroštátneho Ústavného súdu, ktorý vyhlásil zloženie súdnych senátov vnútroštátneho Najvyššieho súdu rozhodujúcich na prvom stupni o trestných činoch spojených s korupciou za nezákonné, a odôvodnil to tým, že uvedené senáty nie sú špecializované v oblasti korupcie, napriek tomu, že bolo uznané, že sudcovia, ktorí tieto senáty tvoria, majú príslušnú špecializáciu, pokiaľ uvedené vyhlásenie môže zvýšiť systematické riziko beztrestnosti v súvislosti s trestnými činmi ovplyvňujúcimi finančné záujmy Únie.

– Na tretiu otázku vo veciach C‑811/19 a C‑840/19 by sa malo odpovedať v tom zmysle, že zásada prednosti práva Únie sa má vykladať tak, že vnútroštátnemu súdu umožňuje neuplatniť rozhodnutie vnútroštátneho Ústavného súdu, ktoré je v zmysle vnútroštátneho práva záväzné, ak to vnútroštátny súd považuje za nevyhnutné s cieľom dosiahnuť súlad s povinnosťami vyplývajúcimi z priamo účinných ustanovení práva Únie.