Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MICHAL BOBEK

prednesené 4. marca 2021( )

Vec C‑379/19

DNA‑ Serviciul Teritorial Oradea

proti

KI,

LJ,

IG,

JH

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor, Rumunsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Rozhodnutie Komisie 2006/928/ES, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania (MSO) – Právne účinky MSO a správ vypracovaných Komisiou na jeho základe – Trestné konania týkajúce sa korupcie – Rozhodnutia ústavného súdu o vylúčení dôkazu získaného spravodajskými službami alebo v spolupráci s nimi – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Nezávislosť súdov – Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ – Prednosť práva Únie – Disciplinárne konania proti sudcom“





I. Úvod

1. Sú rozhodnutia vnútroštátneho ústavného súdu, ktoré vyhlasujú účasť domácich spravodajských služieb na vykonávaní opatrení technického dohľadu, na účely vyšetrovacích úkonov v trestnom konaní, za protiústavné a trvajú na vylúčení takéhoto dôkazu z trestného konania, zlučiteľné s právom Únie?

2. Toto je otázka, o ktorú v podstate ide v tejto veci. Táto vec však vyvoláva aj viaceré ďalšie otázky, ktorým som mal česť venovať sa v mojich predchádzajúcich návrhoch, ktoré som predniesol najmä vo veci Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a i.( ), ako aj v paralelných návrhoch k týmto návrhom, najmä vo veci Euro Box Promotion a i.( ). Na účely tejto veci sa preto budem opierať o svoje analýzy, ktoré som už vykonal v uvedených veciach.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Primárne právo

3. Relevantné ustanovenia práva Únie obsiahnuté v Zmluve o pristúpení Bulharskej republiky a Rumunska k Európskej únii (ďalej len „zmluva o pristúpení“)( ), ako aj Aktu o podmienkach pristúpenia Bulharskej republiky a Rumunska (ďalej len „akt o pristúpení“)( ) boli prevzaté v bodoch 5 až 8 návrhov vo veci AFJR.

2. Sekundárne právo

4. Rozhodnutie Komisie 2006/928/ES z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii (ďalej len „rozhodnutie MSO“)( ), bolo podľa jeho odôvodnenia 5 prijaté na základe článkov 37 a 38 aktu o pristúpení.

5. Podľa odôvodnenia 6 rozhodnutia MSO „nedoriešené záležitosti v oblasti miery zodpovednosti a [účinnosti] súdneho systému a orgánov činných v trestnom konaní si vyžadujú zriadenie mechanizmu na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii“.

6. Článok 1 rozhodnutia MSO stanovuje, že Rumunsko má každoročne podávať Komisii správu o pokroku v plnení jednotlivých referenčných kritérií uvedených v prílohe uvedeného rozhodnutia. V súlade s článkom 2 mala Komisia oznámiť Európskemu parlamentu a Rade svoje pripomienky a zistenia týkajúce sa správy Rumunska po prvýkrát v júni 2007 a po tomto dátume má Komisia podávať správy podľa potreby a minimálne jedenkrát za každých šesť mesiacov. Článok 3 stanovuje, že rozhodnutie MSO „nadobudne účinnosť iba za podmienky a dňom nadobudnutia platnosti zmluvy o pristúpení“. Podľa článku 4 je rozhodnutie MSO určené všetkým členským štátom.

7. Príloha k rozhodnutiu MSO obsahuje „referenčné kritériá pre Rumunsko uvedené v článku 1“. Prvým, tretím a štvrtým referenčným kritériom, stanovenými v tejto prílohe, sa má v tomto poradí: „zabezpečiť transparentnejšie a účinnejšie súdne konanie, najmä rozšírením kapacít a kompetencií Vyššej sudcovskej rady…“; „stavať na dosiahnutom pokroku, pokračovať v profesionálnom, nezaujatom vyšetrovaní v prípadoch podozrenia z korupcie na najvyšších miestach“ a „prijať ďalšie opatrenia na prevenciu a boj proti korupcii, najmä v miestnej samospráve“.

B. Rumunské právo

1. Trestný poriadok

8. Podľa článku 102 ods. 2 Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (zákon č. 135/2010 o Trestnom poriadku, ďalej len „Trestný poriadok“) sa „nezákonne získaný dôkaz nemôže v trestnom konaní použiť“. Podľa odseku 3 toho istého ustanovenia „neplatnosť aktu, ktorým sa nariadilo alebo schválilo získanie dôkazu, alebo ktorým sa dôkaz získal, vedie k vylúčeniu takéhoto dôkazu“.

9. Článok 142 ods. 1 Trestného poriadku v znení predchádzajúcom rozhodnutiu Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko, ďalej len „Ústavný súd“) č. 51 zo 16. februára 2016 (ďalej len „nález č. 51/2016“), nazvaný „Vykonávanie mandátu na technický dohľad“, stanovoval, že „prokurátor vykonáva technický dohľad alebo môže nariadiť jeho vykonanie orgánom činným v trestnom konaní, špecializovanými príslušníkmi policajného zboru alebo inými špecializovanými štátnymi subjektmi“.

10. Článok 142 ods. 1 Trestného poriadku v znení nasledujúcom nálezu č. 51/2016, zmenený mimoriadnym nariadením č. 6/2016, stanovuje, že „prokurátor vykonáva technický dohľad alebo môže nariadiť jeho vykonanie orgánom činným v trestnom konaní alebo špecializovanými príslušníkmi policajného zboru“.

11. Článok 281 Trestného poriadku, nazvaný „Absolútna neplatnosť“, stanovuje:

„1. Neplatnosť vždy spôsobí porušenie ustanovení týkajúcich sa:

…

b) príslušnosti súdov ratione materiae a ratione personae, pokiaľ rozhodnutie vydal súd nižšieho stupňa, ako je súd, ktorý je príslušný podľa zákona;

…

2. Absolútna neplatnosť sa určí ex offo alebo na návrh.

3. Porušenia právnych predpisov uvedených v odseku 1 písm. a) až d) sa možno dovolávať v ktoromkoľvek štádiu konania.

…“

2. Zákon č. 303/2004

12. Podľa článku 99 (ș) Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (zákon č. 303/2004 o postavení sudcov a prokurátorov, ďalej len „zákon č. 303/2004“)( ) „nedodržanie rozhodnutí [Ústavného súdu]…“ predstavuje disciplinárne previnenie.

III. Skutkový stav, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky

13. Dňa 22. augusta 2016 Direcția Națională Anticorupție – Serviciul Teritorial Oradea (Národné protikorupčné riaditeľstvo – miestny príslušný odbor Oradea, Rumunsko, ďalej len „prokurátor“) podalo obžalobu proti štyrom osobám obžalovaným vo veci samej. Obžalované sú zo spáchania trestných činov korupcie.

14. V rámci predbežného prejednania obžaloby prvý a druhý obžalovaný súdu okrem iného navrhli, aby v súlade s nálezom Ústavného súdu č. 51/2016 vylúčil z prípustného dôkazového materiálu dôkaz nadobudnutý zo zápisnice zo záznamov z odpočúvania, keďže podľa ich názoru bol nezákonný.

15. Uznesením z 27. januára 2017 sudca pre predbežné prejednanie obžaloby na Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor, Rumunsko) uvedený návrh zamietol. Tento sudca konštatoval, že dôkaz bol získaný zákonne. Nariadil hlavné pojednávanie. Vyhlásil, že na prejednávanú vec sa nevzťahuje nález č. 51/2016, keďže má právne účinky len do budúcnosti.

16. Odvolanie, ktoré obžalovaní podali proti uzneseniu z 27. januára 2017, Curtea de Apel Oradea (Odvolací súd Oradea, Rumunsko) 10. mája 2017 zamietol. Tento súd konštatoval, že nález č. 51/2016 sa nevzťahuje na opatrenia technického dohľadu nariadené počas predmetného konania, keďže bol uverejnený v Monitorul Oficial (Zbierka zákonov) až po tom, čo bol dôkaz získaný pri vyšetrovaní v rámci trestného stíhania. Uvedený súd poznamenal, že v súlade s článkom 147 ods. 4 Ústavy Rumunska sú rozhodnutia Ústavného súdu záväzné odo dňa ich uverejnenia a právne účinky vyvolávajú len do budúcnosti. Rozhodnutie súdu prijaté v rámci predbežného prejednania obžaloby preto nadobudlo právoplatnosť a žiadny z dôkazov predložených v rámci trestného konania nebol vylúčený.

17. Počas pojednávania viacerí obžalovaní požiadali súd o preverenie toho, či prokurátor pri vyšetrovaní v rámci trestného stíhania spolupracoval so Serviciul Român de Informații (Rumunská informačná služba, Rumunsko, ďalej len „SRI“) na základe protokolu uzavretého medzi Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (prokuratúra pri Najvyššom kasačnom súde, Rumunsko) a SRI. Viacerí obžalovaní tiež s odvolaním sa na rozhodnutie Ústavného súdu č. 302 zo 4. mája 2017 (ďalej len „nález č. 302/2017“) navrhli vyhlásiť absolútnu neplatnosť vo vzťahu k opatreniam použitým pri vykonávaní mandátu na technický dohľad a žiadali, aby boli z dôkazov vylúčené všetky zápisnice zo záznamov pochádzajúcich z týchto opatrení dohľadu.

18. Obžalovaní poukázali aj na rozhodnutie Ústavného súdu č. 26 zo 16. januára 2019 (ďalej len „nález č. 26/2019“), v ktorom uvedený súd konštatoval existenciu ústavnoprávneho konfliktu medzi Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (prokuratúra pri Najvyššom kasačnom súde) a rumunským parlamentom na jednej strane a Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) a inými súdnymi orgánmi na strane druhej, a to v dôsledku uzavretia protokolov medzi prokuratúrou pri Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) a SRI.

19. Na žiadosť príslušného súdu prokurátor oznámil, že v predmetnej veci sa vykonalo deväť mandátov na technický dohľad s technickou podporou SRI. Po uverejnení nálezu č. 51/2016 sa vykonali ďalšie dva mandáty, ale bez akejkoľvek účasti SRI.

20. Vnútroštátny súd usudzuje, že predtým, ako bude môcť pokračovať v konaní, je povinný prednostne rozhodnúť o návrhu na vylúčenie dôkazu predloženého pri vyšetrovaní v rámci trestného stíhania. Je to nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby celé trestné konanie nebolo narušené dôkazom, ktorý mohol byť získaný nezákonne.

21. Za týchto okolností Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Sú [MSO], zriadený [rozhodnutím MSO], a požiadavky uvedené v správach vypracovaných v rámci tohto mechanizmu pre Rumunsko záväzné?

2. Má sa článok 2 [ZEÚ] v spojení s článkom 4 ods. 3 [ZEÚ] vykladať v tom zmysle, že povinnosť Rumunska dodržiavať požiadavky stanovené v správach vypracovaných v rámci [MSO], zriadeného [rozhodnutím MSO], predstavuje povinnosť členského štátu dodržiavať zásady právneho štátu, a to aj pokiaľ ide o zdržanie sa politicko‑súdnej inštitúcie, akou je Ústavný súd, konania na účely výkladu zákona a stanovenia konkrétnych a záväzných podmienok, za ktorých majú súdy tento zákon uplatňovať, čo je výlučná právomoc priznaná súdnemu orgánu, ako aj na účely zavedenia nových legislatívnych ustanovení, čo je výlučná právomoc priznaná zákonodarnému orgánu? Vyžaduje právo Únie zrušenie účinkov takéhoto rozhodnutia Ústavného súdu členského štátu? Bráni právo Únie ustanoveniu vnútroštátneho práva upravujúcemu disciplinárnu zodpovednosť sudcu, ktorý v súvislosti s položenou prejudiciálnou otázkou neuplatní rozhodnutie [Ústavného súdu]?

3. Bráni zásada nezávislosti súdov zakotvená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a v článku 47 (Charty základných práv Európskej únie, ďalej len ‚Charta‘) v súlade s výkladom, ktorý poskytol Súdny dvor Európskej únie (rozsudok veľkej komory z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), tomu, aby sa právomoc súdov nahradila rozhodnutiami [Ústavného súdu, nález č. 51/2016, nález č. 302/2017 a nález č. 26/2019], s tým dôsledkom, že by to viedlo k nepredvídateľnosti trestného konania (retroaktívne uplatňovanie) a k nemožnosti vykladať zákon a uplatniť ho na konkrétny prípad? Bráni právo Únie ustanoveniu vnútroštátneho práva upravujúcemu disciplinárnu zodpovednosť sudcu, ktorý v súvislosti s položenou prejudiciálnou otázkou neuplatní rozhodnutie [Ústavného súdu]?“

IV. Konanie na Súdnom dvore

22. Vnútroštátny súd podal návrh na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a subsidiárne skráteného súdneho konania podľa článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku. Návrh na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania bol zamietnutý rozhodnutím Súdneho dvora z 13. júna 2019. Predseda Súdneho dvora rozhodnutím zo 17. júna 2019 zamietol aj návrh na uplatnenie skráteného konania.

23. Listom z 27. júna 2019 vnútroštátny súd informoval Súdny dvor, že Curtea de Apel Oradea (Odvolací súd Oradea) rozhodnutím z 18. júna 2019 vyhovel odvolaniu, ktoré podal prokurátor proti prerušeniu konania vo veci samej, o ktorom rozhodol Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor) uznesením zo 7. mája 2019 s cieľom položiť predmetné prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru. Curtea de Apel Oradea (Odvolací súd Oradea) uvedeným rozhodnutím nariadil pokračovať v konaní v rozsahu, v akom sa netýka prejudiciálnych otázok položených Súdnemu dvoru.

24. Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor) listom z 26. júla 2019 v odpovedi na otázku Súdneho dvora uviedol, že má záujem zotrvať na položených otázkach. Vnútroštátny súd spresnil, že hoci konanie vo veci samej už nie je podľa vnútroštátnych predpisov prerušené, nebude môcť rozhodovať o dôkazoch, ktoré sú predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pokiaľ Súdny dvor neodpovie na položené otázky.

25. V tom istom liste vnútroštátny súd tiež informoval Súdny dvor, že Inspecția judiciară (Súdna inšpekcia, Rumunsko) začala disciplinárne vyšetrovanie proti vnútroštátnemu sudcovi na základe článku 99 (ș) zákona č. 303/2004, podľa ktorého nedodržanie rozhodnutí Ústavného súdu predstavuje disciplinárne previnenie.

26. Predseda Súdneho dvora rozhodnutím z 18. septembra 2019 rozhodol o prednostnom prejednaní tejto veci.

27. Písomné pripomienky predložili prvý a druhý obžalovaný, poľská vláda a Európska komisia.

28. Prvý a druhý obžalovaný, prokurátor, rumunská vláda a Komisia odpovedali na otázky položené Súdnym dvorom na písomné zodpovedanie.

V. Analýza

29. Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Po prvé sa budem zaoberať námietkami týkajúcimi sa prípustnosti prejudiciálnych otázok vznesených dotknutými osobami (A). Po druhé stručne vysvetlím relevantné ustanovenia práva Únie uplatniteľné na prejednávanú vec (B). Po tretie pristúpim k meritórnemu skúmaniu prejudiciálnych otázok položených Súdnemu dvoru (C).

A. Prípustnosť prejudiciálnych otázok

30. Prvý a druhý obžalovaný, ako aj poľská vláda tvrdia, že otázky položené v prejednávanej veci sú neprípustné.

31. Prvý a druhý obžalovaný s odkazom na rozsudok vo veci Cilfit( ) tvrdia, že prvá otázka je neprípustná, pretože odpoveď na túto otázku je zrejmá. Navyše uvádzajú, že je zjavné, že výklad požadovaný od Súdneho dvora nijako nesúvisí s predmetom veci samej. Podľa nich vnútroštátny súd v skutočnosti žiada Súdny dvor, aby sa vyjadril k zákonnosti predmetných rozhodnutí Ústavného súdu, aby sa tak vyhol povinnosti uplatniť tieto rozhodnutia. Pokiaľ ide o tretiu otázku, prvý a druhý obžalovaný tvrdia, že položené otázky nesúvisia s rozhodnutím vo veci samej. V skutočnosti podľa nich táto otázka smeruje k získaniu imunity vnútroštátneho súdu voči vnútroštátnemu disciplinárnemu konaniu.

32. Poľská vláda, ktorá predložila pripomienky len k tretej otázke, považuje túto otázku za neprípustnú, pretože na jednej strane Únia nemá žiadne právomoci v oblasti organizácie súdnictva a na druhej strane predmetné trestné konanie vo veci samej má čisto vnútroštátnu povahu.

33. Podľa môjho názoru nemožno vyhovieť ani jednej z týchto pripomienok.

34. Po prvé skutočnosť, že správne uplatňovanie práva Únie môže byť zjavné v rámci konania vo veci samej, môže skutočne mať vplyv na povinnosť súdov posledného stupňa položiť Súdnemu dvoru otázku( ) alebo alternatívne na spôsob, akým bude Súdny dvor k otázke pristupovať.( ) Za súčasného stavu práva Únie však táto záležitosť nie je pri posúdení prípustnosti prejudiciálnej otázky relevantná.

35. Po druhé, pokiaľ ide o súvislosť medzi výkladom práva Únie požadovaným vnútroštátnym súdom a predmetom veci samej, uvedený súd vysvetlil dôvody, pre ktoré považuje odpoveď Súdneho dvora za „nevyhnutnú“. Na účely prijatia rozhodnutia vo veci samej totiž vnútroštátny súd zdôraznil, že je povinný rozhodnúť o žiadosti o vylúčenie dôkazov predložených pri vyšetrovaní v rámci trestného stíhania. Z tohto dôvodu vnútroštátny súd považuje za potrebné určiť, či sú rozhodnutia Ústavného súdu, ktoré nariaďujú vylúčenie takýchto dôkazov, v súlade s ustanoveniami práva Únie, o ktorých výklad žiada svojimi prejudiciálnymi otázkami.

36. Po tretie, prvý a druhý obžalovaný tiež tvrdia, že vnútroštátny súd v skutočnosti žiada o imunitu voči disciplinárnemu konaniu. Toto tvrdenie možno chápať ako nepriame spochybnenie prípustnosti tretej časti druhej otázky a druhej časti tretej otázky. Cieľom každej z týchto otázok je totiž zistiť, či právo Únie v osobitnom kontexte návrhu na začatie prejudiciálneho konania predloženého Súdnemu dvoru bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, podľa ktorého nedodržanie rozhodnutí Ústavného súdu zakladá disciplinárnu zodpovednosť vnútroštátneho sudcu.

37. Súdny dvor vo veci Miasto Łowicz a Prokurator Generalny konštatoval, že samotná skutočnosť, že voči sudcom, ktorí podali návrhy na začatie prejudiciálneho konania, bolo z dôvodu uvedených návrhov vedené vyšetrovanie pred začatím prípadného disciplinárneho konania, nie je na účely prípustnosti relevantná. Spory vo veci samej, v súvislosti s ktorými bol Súdnemu dvoru podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa netýkali tejto okolnosti.( )

38. K uvedeným konštatovaniam však došlo v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorého jediným cieľom bolo posúdiť zlučiteľnosť ustanovení týkajúcich sa disciplinárneho konania s právom Únie, zatiaľ čo spory vo veciach samých nemali žiadnu inú spojitosť s právom Únie. V tomto osobitnom kontexte Súdny dvor vyhlásil, že prejudiciálnu otázku položenú za takejto okolnosti nemožno považovať za nevyhnutnú na rozhodnutie vnútroštátneho súdu vo veciach samých.( )

39. Prejednávaná vec je však odlišná. V predmetnom návrhu na začatie prejudiciálneho konania boli položené viaceré prejudiciálne otázky, ktoré sa týkajú výkladu jasne identifikovaných zdrojov práva Únie, a teda sú už samy osebe prípustné. V tomto kontexte síce vnútroštátny súd zjavne neprijíma súdne rozhodnutie týkajúce sa vlastnej disciplinárnej zodpovednosti, no otázky položené v súvislosti s týmto problémom nie sú podľa môjho názoru vôbec irelevantné.

40. Problém prípadnej disciplinárnej zodpovednosti, či už vznikne pred podaním návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo po ňom, je už len z dôvodu, že takýto návrh bol podaný, čím sa potenciálne nepriamo spochybňuje právne stanovisko iného vnútroštátneho subjektu – zvlášť, ak ide o súd vyššieho stupňa – sa hlboko prepája s podstatou takéhoto návrhu. V takejto situácii sú otázky súvisiace s režimom disciplinárnej zodpovednosti sudcov, ktorí podali návrh na začatie prejudiciálneho konania, podľa môjho názoru „nevyhnutné“ na rozhodnutie vo veciach samých z dosť jednoduchého dôvodu: ak by vznikala disciplinárna zodpovednosť vnútroštátnych sudcov, pretože kladú prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru,( ) pravdepodobne by sa kládlo len málo prejudiciálnych otázok. Preto môže mať odpoveď Súdneho dvora rozhodujúci vplyv na prípadné rozhodnutie vnútroštátneho súdu ponechať alebo vziať späť návrh na začatie prejudiciálneho konania a najmä na následné uplatnenie odpovede Súdneho dvora v konaní vo veci samej.( )

41. Navyše možnosť začatia disciplinárneho konania zďaleka nie je čisto teoretická a v tejto veci sa skutočne vo vzťahu k vnútroštátnemu súdu konkretizovala, keďže Inspecția judiciară (Súdna inšpekcia) začala predbežné disciplinárne vyšetrovanie priamo spojené s týmto návrhom.( )

42. Predchádzajúce úvahy preukazujú, že Súdnemu dvoru neprináleží rozhodovať o individuálnych prípadoch súdnej disciplíny, rovnako ako vo všeobecnosti nie je jeho úlohou uplatňovať právo Únie v jednotlivých veciach. Určite však prináleží Súdnemu dvoru, aby sa vyjadril k štrukturálnym a systematickým otázkam vnútroštátneho práva, ktoré majú jasný dosah a dôsledky pre vnútroštátne súdy, sledujúce využitie svojej výsady, ktorú im zveruje priamo článok 267 ZFEÚ.

43. Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie poľskej vlády týkajúce sa neexistencie právomoci Únie v oblasti súdnej organizácie súdnictva, treba pripomenúť, že členské štáty sú povinné dodržiavať požiadavky vyplývajúce z článku 2 ZEÚ a článku 19 ods. 1 ZEÚ, ako aj akékoľvek iné uplatniteľné zdroje práva Únie, v prejednávanej veci vrátane rozhodnutia MSO. Stačí teda poznamenať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa skutočne týka výkladu práva Únie, konkrétne článku 2 ZEÚ a článku 19 ods. 1 ZEÚ, ako aj rozhodnutia MSO, takže Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o tomto návrhu v celom rozsahu.( )

44. V dôsledku toho podľa mňa žiadne z predložených tvrdení nemôže vyvolať pochybnosti o právomoci Súdneho dvora ani o prípustnosti otázok položených v tejto veci.

B. Uplatniteľné právo Únie

45. Vnútroštátny súd formuloval svoje otázky s odvolaním sa na rozhodnutie MSO, článok 2 ZEÚ a článok 19 ods. 1 ZEÚ, ako aj na článok 47 Charty. Podľa môjho názoru a v súlade s prístupom rozvinutým v predchádzajúcich a paralelných veciach( ) usudzujem, že pre prejednávanú vec je relevantným zdrojom práva Únie rozhodnutie MSO, ktoré zavádza a otvára pôsobnosť Charty, najmä jej článku 47.

46. Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ je uplatniteľný vtedy, keď vnútroštátny orgán môže rozhodovať ako „súdny orgán“ o otázkach súvisiacich s uplatňovaním alebo výkladom práva Únie.( ) Pokiaľ ide o toto ustanovenie, Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor) – súdny orgán, ktorého nezávislosť by prípadne mohli ovplyvniť rozhodnutia Ústavného súdu sporné v prejednávanej veci –, je vnútroštátnym súdnym orgánom, ktorý možno požiadať, aby ako súd rozhodol o otázkach týkajúcich sa uplatňovania alebo výkladu práva Únie.

47. Na účely prejednávanej veci sa nezdá potrebné vykonať samostatnú analýzu článku 2 ZEÚ. Právny štát ako jedna z hodnôt, na ktorých je založená Únia, je zabezpečený zárukou práva na účinnú súdnu ochranu a základného práva na spravodlivý proces, ktorých podstatnou a neoddeliteľnou súčasťou je zas zásada nezávislosti súdov. Článok 7 Charty, ako aj článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ konkretizujú tento rozmer hodnoty právneho štátu uvedenej v článku 2 ZEÚ.( )

48. Komisia, rumunská vláda a prokurátor vo svojich odpovediach na otázky položené Súdnym dvorom uviedli, že podľa nich je rozhodnutie MSO na spor vo veci samej uplatniteľné.

49. S týmto názorom súhlasím.

50. Rozhodnutie MSO je na účely tohto konania relevantné jednak z dôvodu širokého rozsahu referenčných kritérií uvedených v jeho prílohe a jednak z hľadiska rozsahu rozhodnutí Ústavného súdu sporných vo veci samej a ich systémového dosahu na účinnosť súdneho systému a všeobecnejšie na boj proti korupcii. Príloha rozhodnutia MSO obsahuje „referenčné kritériá pre Rumunsko uvedené v článku 1“. Prvým, tretím a štvrtým referenčným kritériom, stanovenými v tejto prílohe, sa má v tomto poradí: „zabezpečiť transparentnejšie a účinnejšie súdne konanie…“; „stavať na dosiahnutom pokroku, pokračovať v profesionálnom, nezaujatom vyšetrovaní v prípadoch podozrenia z korupcie na najvyšších miestach“ a „prijať ďalšie opatrenia na prevenciu a boj proti korupcii, najmä v miestnej samospráve“.

51. Prejednávaná vec sa týka potenciálnych účinkov viacerých rozhodnutí Ústavného súdu, ktoré tým, že vedú k vylúčeniu niektorých dôkazov, môžu mať vplyv na účinnosť súdneho konania (kritérium 1). Okrem toho sa konanie vo veci samej osobitne týka trestných činov korupcie, čo preukazuje, že rozhodnutia Ústavného súdu môžu mať vplyv aj na boj proti korupcii, na ktorý sa vzťahujú referenčné kritériá č. 3 a 4 podľa rozhodnutia MSO. Existuje teda široká vecná súvislosť medzi predmetom prejednávanej veci a rozhodnutím MSO.

52. Skutočnosť, že prejednávaná vec sa týka rozhodnutí Ústavného súdu, a nie aktov prijatých výkonnou alebo zákonodarnou mocou, je irelevantná. Systematická povaha rozhodnutí Ústavného súdu, ktoré majú všeobecnú platnosť a zjavne stanovujú všeobecné pravidlá upravujúce legislatívne prostredie, spôsobuje, že takéto pravidlá sú z hľadiska svojich účinkov neodlíšiteľné od aktov zákonodarcu alebo iných politických subjektov s regulačnými právomocami.

53. Okrem toho skutočnosť, že rozhodnutia Ústavného súdu, o ktoré ide v týchto návrhoch, patria do pôsobnosti MSO, zároveň znamená, že predstavujú prípad „vykonávania“ rozhodnutia MSO, a teda práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty. Článok 47 Charty predstavuje na účely prejednávanej veci najšpecifickejšie ustanovenie na to, aby Súdny dvor mohol vnútroštátnemu súdu poskytnúť užitočnú odpoveď.

C. Posúdenie

54. Na účely odpovede na otázky položené v prejednávanej veci začnem stručným pripomenutím vnútroštátneho právneho rámca (1). Po druhé sa budem zaoberať prvou a druhou otázkou, ktoré sa týkajú právnych účinkov rozhodnutia MSO a správ (2). Po tretie budem skúmať tretiu otázku týkajúcu sa zásady nezávislosti súdov (3). Napokon po štvrté uvediem niekoľko poznámok k vplyvu zásady prednosti práva Únie na uplatnenie disciplinárnych sankcií na sudcov za nedodržanie rozhodnutí Ústavného súdu (4).

1. Vnútroštátny právny rámec

55. V dňoch 4. februára 2009 a 8. decembra 2016 podpísali Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (prokuratúra pri Najvyššom kasačnom súde) a SRI, rumunská spravodajská služba, dva protokoly zverujúce SRI úlohu vykonávať na základe článku 142 Trestného poriadku technologické opatrenia dohľadu, akými sú odpočúvanie komunikácie.

56. Ústavný súd svojím nálezom č. 51/2016 týkajúcim sa sťažnosti na protiústavnosť vyhlásil výraz „alebo inými špecializovanými štátnymi subjektmi“ uvedený v článku 142 Trestného poriadku za protiústavný. Uvedený súd najmä konštatoval, že tento výraz nie je jasný, presný a predvídateľný. Neumožňuje identifikovať subjekty zodpovedné za vykonávanie opatrení zahŕňajúcich vysokú mieru zasahovania do súkromného života osôb.

57. Okrem toho Ústavný súd podľa článku 147 ods. 4 rumunskej ústavy rozhodol, že nález č. 51/2016 sa neuplatňuje na rozhodnutia, ktoré nadobudli právoplatnosť ku dňu jeho uverejnenia, ale že sa bude uplatňovať na prejednávané veci.

58. V nadväznosti na toto rozhodnutie bol článok 142 ods. 1 Trestného poriadku zmenený mimoriadnym nariadením č. 6/2016. Nové znenie uvedeného ustanovenia stanovuje, že prokurátor vykonáva technický dohľad alebo môže nariadiť jeho vykonanie orgánom činným v trestnom konaní alebo špecializovanými príslušníkmi policajného zboru, pričom sa vypustil výraz „alebo inými špecializovanými štátnymi subjektmi“.

59. Nálezom č. 302/2017, týkajúcim sa sťažnosti na protiústavnosť, Ústavný súd rozhodol, že článok 281 ods. 1 písm. b) Trestného poriadku je neústavný, keďže toto ustanovenie nezahŕňa medzi prípady absolútnej neplatnosti situácie, v ktorých orgán zodpovedný za trestné konanie nemá právomoc ratione materiae a ratione personae.

60. Nálezom č. 26/2019 Ústavný súd konštatoval existenciu konfliktu ústavnej povahy medzi Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (Prokuratúra pri Najvyššom kasačnom súde) a parlamentom na jednej strane a Curte de Casație și Justiție (Najvyšší kasačný súd) a inými súdmi na strane druhej. Tento konflikt vyplýval z uzavretia protokolov zo 4. februára 2009 a z 8. decembra 2016 medzi Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (Prokuratúra pri Najvyššom kasačnom súde) a SRI, ako aj z nevhodného výkonu parlamentnej kontroly nad činnosťami SRI. Ústavný súd okrem iného konštatoval, že ustanovenia protokolov porušujú právo na spravodlivý proces a právo na súkromný a rodinný život stanovené rumunskou ústavou. Nález č. 26/2019 uložil súdnym orgánom povinnosť uplatňovať nálezy č. 51/2006 a 302/2017 a overiť v prejednávaných veciach existenciu porušenia pravidiel týkajúcich sa osobnej a vecnej právomoci subjektu povereného vyšetrovaním v trestnom konaní.

2. Rozhodnutie a správy MSO

61. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sú rozhodnutie MSO a požiadavky stanovené v správach prijatých na jeho základe pre Rumunsko záväzné. Prvou a druhou časťou druhej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 2 ZEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ ukladá Rumunsku povinnosť dodržiavať požiadavky stanovené v správach MSO a či táto povinnosť ukladá aj Ústavnému súdu povinnosť zdržať sa prijímania rozhodnutí vykladajúcich vnútroštátne právo, ktoré stanovujú kogentné pravidlá uplatňovania práva súdnymi orgánmi. Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta, či má za týchto okolností odmietnuť uplatniť rozhodnutia Ústavného súdu.

62. Tieto otázky treba je vhodné skúmať spoločne. Majú dve úrovne. Na jednej strane sa pýtajú na povahu a právne účinky uvedených nástrojov. Na druhej strane sa nimi chce zistiť, či sú ústavné rozhodnutia, o ktoré ide v prejednávanej veci, skutočne v súlade s týmito nástrojmi.

63. Po prvé otázkou povahy právnych účinkov rozhodnutia MSO a správ prijatých na jeho základe som sa podrobne zaoberal v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci AFJR.( ) Usúdil som, že rozhodnutie MSO je pre Rumunsko právne záväzné. Tiež som navrhol výklad, že rozhodnutie MSO má za následok uplatniteľnosť Charty: pokiaľ sú vnútroštátne pravidlá prijímané a uplatňované v rámci pôsobnosti rozhodnutia MSO, znamená to, že na tieto pravidlá sa vzťahuje aj pôsobnosť článku 51 ods. 1 Charty.( )

64. Správy MSO a odporúčania, ktoré sú v nich obsiahnuté, však pre Rumunsko právne záväzné nie sú. Rumunsko ale musí náležite zohľadniť tieto správy vo svojom úsilí smerujúcom k splneniu jeho povinností dosiahnuť referenčné kritériá obsiahnuté v prílohe rozhodnutia MSO a primerane pri tom prihliadať na zásadu lojálnej spolupráce zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ.( )

65. Z predchádzajúceho bodu vyplýva aj ďalší dôležitý dôsledok, ktorý je v prejednávanej veci tiež relevantný: vzhľadom na to, že správy MSO neobsahujú žiadne záväzné právne povinnosti, nemožno sa ich ako takých a na ich základe dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi. Vnútroštátne súdy sa teda nemôžu odvolávať na odporúčania uvedené v týchto správach ako na právo EÚ s cieľom vylúčiť uplatnenie ustanovení vnútroštátnej právnej úpravy, ktoré sú podľa nich v rozpore s týmito odporúčaniami.( )

66. Po druhé, pokiaľ ide o vec samu, bráni rozhodnutie MSO prijatiu sporných ústavných rozhodnutí? V tejto súvislosti boli uvedené dve hlavné línie tvrdení.

67. Na jednej strane znenie druhej prejudiciálnej otázky uvádza, že Ústavný súd vykladal právo a zaviedol osobitné a kogentné pravidlá uplatňovania práva súdnymi orgánmi, čo je úlohou patriacou do výlučnej právomoci súdnych orgánov. Táto otázka tiež uvádza, že činnosť uvedeného súdu zavádza nové legislatívne opatrenia, čo je úloha patriaca do výlučnej právomoci zákonodarných orgánov. Toto tvrdenie v podstate naznačuje, že Ústavný súd porušil rozdelenie moci a že jeho rozhodnutia zasahujú do právomocí ostatných subjektov štátnej moci, najmä súdnej moci.

68. Na druhej strane prokurátor vo svojich odpovediach na otázky Súdneho dvora uviedol, že vzhľadom na to, že rozhodnutia Ústavného súdu sporné vo veci samej viedli k vylúčeniu všetkých dôkazov získaných s technickou podporou SRI, boj proti korupcii na vysokej úrovni je tým ovplyvnený negatívnym a významným spôsobom. Zbavuje to bežné súdy možnosti v jednotlivých veciach určiť, či účasť SRI viedla k porušeniu základných práv.

69. Prvý a druhý obžalovaný vo svojich odpovediach na otázky Súdneho dvora tvrdia, že nebol predložený nijaký dôkaz, ktorý by umožňoval domnievať sa, že takéto rozhodnutia Ústavného súdu sú v rozpore s cieľmi stanovenými v referenčných kritériách obsiahnutých v prílohe rozhodnutia MSO.

70. Podľa môjho názoru sú tvrdenia naznačujúce, že predmetné rozhodnutia Ústavného súdu predstavujú porušenie povinností, ktoré Rumunsku vyplývajú z rozhodnutia MSO, úplne nedôvodné.

71. Treba zdôrazniť, že hoci členský štát skutočne podlieha osobitnému režimu podľa rozhodnutia MSO, zachováva si svoju pôvodnú inštitucionálnu autonómiu, pokiaľ ide o výber a koncepciu jeho vnútroštátnych inštitúcií a konaní. Táto autonómia zahŕňa aj výber subjektov oprávnených podľa vnútroštátneho práva vykonávať technický dohľad, ktorý možno použiť ako dôkaz v trestnom konaní. Prirodzene zahŕňa aj organizáciu a právomoci vnútroštátnych spravodajských služieb.

72. Ďalej rozhodnutie MSO a povinnosti vyplývajúce z Charty, ktoré toto rozhodnutie zakladá, nespočívajú len v (istým spôsobom mechanickej) povinnosti dosiahnuť referenčné kritériá uvedené v prílohe rozhodnutia MSO. Znamenajú aj zvýšenú potrebu dodržiavania základných práv zaručených Chartou, zákonnosti a právneho štátu. Je totiž asi v poriadku predpokladať, že členský štát by nepodliehal osobitnému režimu MSO, ak by bolo všetko predtým ideálne.

73. Stručne zhrnuté – je pravda, že cieľom rozhodnutia MSO je podporiť (právnu) účinnosť a boj proti korupcii, ale tieto ciele musia byť dosiahnuté (predovšetkým) vo funkčnom systéme, ktorý rešpektuje vlastný právny rámec a základné práva dotknutých osôb. Bolo by nesprávne (a veľmi nebezpečné) domnievať sa, že účel rozhodnutia MSO sa obmedzuje na maximalizáciu jednej hodnoty (účinnosti meranej počtom konečných odsúdení( )) na úkor iných rovnako významných hodnôt.( )

74. Ak možno v takom kontexte povedať niečo o sporných ústavných rozhodnutiach, bolo by to skôr to, že v skutočnosti vykonávajú ciele a referenčné kritériá stanovené v prílohe rozhodnutia MSO, určite nie to, že ho porušujú. Jednoducho nevidím nič problematické na tom, že vnútroštátne ústavné rozhodnutie vyhlási, že domáce spravodajské služby sa z hľadiska vnútroštátneho ústavného práva a záruk nemajú nezúčastňovať na vyšetrovaní v trestnom konaní.

75. V súlade s pripomienkami, ktoré Komisia sformulovala v tejto súvislosti v minulosti, by bol určite dôvod na obavy, ak by sa domáce spravodajské služby rutinne zúčastňovali na vyšetrovaní v trestnom konaní. Správa Komisie v rámci MSO z roku 2018 poukázala na problémy spôsobené protokolmi so SRI.( ) Navyše správa Komisie v rámci MSO z roku 2019 odkázala na predmetné rozhodnutia Ústavného súdu, zdôrazňujúc, že „cieľom by mal byť rámec, v ktorom sú spravodajské služby pod riadnym demokratickým dohľadom, v ktorom možno trestné činy účinne vyšetriť a potrestať, plne rešpektujúc základné práva, a v ktorom sa verejnosť môže spoľahnúť na to, že nezávislosť súdnictva je zabezpečená“.( )

76. Možno teda jednoducho zopakovať, že právo Únie, vrátane skôr ďalekosiahleho mechanizmu MSO, nijako neupravuje spôsob, akým sa opatrenia technického dohľadu vykonávajú v rámci trestného konania, ani úlohu a právomoci vnútroštátnych spravodajských služieb. V tomto rámci môže vnútroštátny ústavný súd prirodzene vylúčiť určité subjekty z možnosti vykonávať technologické opatrenia dohľadu.

77. Skutočnosť, že takéto ústavné rozhodnutie bude mať procesné dôsledky na prebiehajúce a budúce trestné konania v oblasti korupcie, je nevyhnutným a logickým dôsledkom. Súdny dvor v rozsudku Dzivev pripustil potrebu takéhoto dôsledku vo forme „pravidla vylúčenia“ z dôvodu nezákonne získaného dôkazu aj v prípadoch, ktoré patria do pôsobnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ.( ) To isté musí a fortiori nutne platiť, pokiaľ ide o oveľa vágnejší režim rozhodnutia MSO.

78. Na základe týchto úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku, ako aj na prvú a druhú časť druhej otázky takto:

– Rozhodnutie 2006/928 je právne záväzné. Správy prijaté Komisiou v rámci MSO nie sú pre Rumunsko právne záväzné. Tieto správy má však uvedený členský štát náležite zohľadniť vo svojom úsilí smerujúcom k splneniu svojich povinností dosiahnuť referenčné kritériá stanovené v prílohe rozhodnutia MSO a primerane pri tom prihliadať na požiadavku lojálnej spolupráce zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ.

– Povinnosť Rumunska dosiahnuť ciele stanovené v rozhodnutí MSO nebráni rozhodnutiam vnútroštátneho ústavného súdu, ktoré vyhlasujú vykonávanie opatrení technického dohľadu vnútroštátnymi spravodajskými službami v rámci trestných konaní za protiústavné a vyžadujú vylúčenie všetkých takto získaných dôkazov z trestného konania.

3. Zásada nezávislosti súdov

79. Prvou časťou svojej tretej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada nezávislosti súdov zakotvená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a článku 47 druhom odseku Charty vykladať v tom zmysle, že bráni nálezom Ústavného súdu č. 51/2016, č. 302/2017 a č. 26/2019.

80. Vnútroštátny súd usudzuje, že kombinované účinky nálezov Ústavného súdu č. 51/2016, č. 302/2017 a č. 26/2019 zasahujú do právomocí bežných súdov. Vedú k vylúčeniu dôkazu v prípadoch, keď bola SRI zapojená do výkonu mandátov na technický dohľad, čím zbavujú bežné súdy možnosti vykonať posúdenie in concreto s ohľadom na osobitné okolnosti každej veci. Vnútroštátny súd tiež usudzuje, že vyššie uvedené ústavné rozhodnutia tým, že uložili uplatnenie tejto judikatúry na prejednávané veci, majú retroaktívny účinok, v dôsledku čoho je výsledok trestného konania nepredvídateľný. Podľa vnútroštátneho súdu to môže ohroziť jeho súdnu nezávislosť.

81. Komisia tvrdí, že skutočnosť, že vnútroštátny súd je viazaný rozhodnutiami Ústavného súdu, sama osebe neohrozuje jeho nezávislosť, pokiaľ Ústavný súd koná v súlade s požiadavkami nezávislosti súdov. Podľa Komisie nič nenasvedčuje tomu, že by Ústavný súd a najmä sporné ústavné rozhodnutia neboli v súlade s požiadavkami nezávislosti a nestrannosti súdov vyplývajúcimi z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty.

82. Súhlasím s uvedeným stanoviskom.

83. Po prvé nič v tejto veci ani v paralelných veciach nepoukazuje na žiadne štrukturálne dôvody, pre ktoré by sa vnútroštátny Ústavný súd nemal považovať za nezávislý. Konkrétne v návrhoch vo veci Euro Box Promotion, na ktoré musím odkázať aj na účely prejednávanej veci, som navrhol, že nič v zložení, štatúte a právomoci Ústavného súdu nemôže vyvolať pochybnosti o nezávislosti a nestrannosti tohto súdu.( ) Rovnako neboli uvedené žiadne skutkové okolnosti alebo tvrdenia, ktoré by odhalili manipulácie, obchádzanie alebo zneužitie v súvislosti s bežnými postupmi stanovenými vnútroštátnym právom.( )

84. Tieto úvahy platia aj v tomto kontexte. Návrh na začatie tohto prejudiciálneho konania neobsahuje žiadne ďalšie prvky, ktoré by viedli k povinnosti prehodnotiť tento záver v osobitnom rámci rozhodnutí Ústavného súdu sporných vo veci samej.

85. Po druhé osobitné obavy vyjadrené vnútroštátnym súdom, z ktorých vyplýva, že Ústavný súd tak zasiahol do právomocí súdnej moci, že jeho rozhodnutia predstavujú hrozbu pre nezávislosť bežných súdov, sa nezdajú podložené. Nič nenasvedčuje tomu, že Ústavný súd tým, že vo svojich nálezoch č. 51/2016 a č. 302/2017 vyhlásil osobitné aspekty určitých ustanovení Trestného poriadku za protiústavné, alebo tým, že v náleze č. 26/2019 vyhlásil právny konflikt ústavnej povahy, konal nad rámec svojich právomocí alebo inak ohrozil nezávislosť bežných súdov.

86. Po tretie sa nezdá, že by uplatnenie účinkov sporných rozhodnutí Ústavného súdu na neukončené veci, a to napriek vykonaniu opatrení dohľadu v súlade s ustanoveniami, ktoré už boli pripustené ako ústavné, znamenalo retroaktívne uplatnenie judikatúry ohrozujúce zásadu zákonnosti. Ako správne poznamenáva Komisia, vylúčenie dôkazu založeného na týchto mandátoch na dohľad nezasahuje do individuálnych práv. Okrem toho je skutočnosť, že sa nový výklad zákona vydaný najvyšším alebo ústavným súdom uplatňuje, pokiaľ nie je výslovne stanovené inak, na všetky budúce a neukončené veci, skôr bežná.( )

87. V konečnom dôsledku sa v skutočnosti zdá byť jadrom obáv vyjadrených vnútroštátnym súdom nezhoda v osobitnom právnom prístupe vnútroštátneho ústavného súdu, ktorá spôsobuje vnútroštátnemu súdu určité obmedzenia. Samu osebe ju však nemožno vykladať ako štrukturálnu hrozbu jeho súdnej nezávislosti. „Nezávislosť súdov“ si nemožno zamieňať s izoláciou súdov alebo s nepreverovaným súdnictvom. Sudcovia síce požívajú výsadu nezávislosti, aby boli nestranné, ale v medziach zákona a s ústavnými brzdami a protiváhami, ktoré vykonáva iná štátna moc.

88. Je však pravda, že uvedené platí len pre štruktúry a inštitúcie členských štátov, ktoré samy ostávajú v rámci „pravidiel hry právneho štátu“ (alebo toho, čo tak možno nazvať). Uznávam, že je nemožné dodržiavať takéto (normálne) pravidlá v (nenormálnych) časoch, vo vnútroštátnych systémoch, v ktorých už iné orgány podľa týchto pravidiel nehrajú. Rešpektovanie formálnej inštitucionálnej autority iného (súdneho) orgánu je teda zaručené len dovtedy, kým tento orgán sám zodpovedá štrukturálnym zárukám nezávislosti a nestrannosti.( )

89. V dôsledku toho navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú časť tretej otázky takto: zásada práva Únie spočívajúca v nezávislosti súdov, zakotvená v článku 47 druhom odseku Charty a v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ, nebráni rozhodnutiam vnútroštátneho ústavného súdu, ktorými sa vyhlasuje vykonanie opatrení technického dohľadu domácimi spravodajskými službami v rámci trestného konania za protiústavné a ktorými sa vyžaduje vylúčenie akéhokoľvek takto získaného dôkazu z trestného konania.

4. Disciplinárne sankcie za nedodržanie rozhodnutí Ústavného súdu

90. V rámci svojej druhej a tretej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či právo Únie bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva upravujúcemu disciplinárnu zodpovednosť sudcu, ktorý neuplatnil rozhodnutie Ústavného súdu v rámci veci, v ktorej bol na Súdny dvor podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania.

91. Táto otázka je odôvodnená tým, že podľa článku 99 (ș) zákona č. 303/2004 nedodržanie rozhodnutia Ústavného súdu sudcom predstavuje disciplinárne previnenie. Na rozdiel od návrhov vo veci Euro Box Promotion, v ktorej vnútroštátny súd poukázal na podobný problém v súvislosti s teoretickou možnosťou, že v neskoršom štádiu konania nezohľadní potenciálne nezlučiteľnú vnútroštátnu ústavnú judikatúru (bez toho, aby sa následne vystavil disciplinárnemu konaniu),( ) sa však situácia v tejto veci nachádza v neskoršom štádiu.

92. Vnútroštátny súd listom z 26. júla 2019 informoval Súdny dvor, že Inspecția judiciară (Súdna inšpekcia) začala na základe článku 99 (ș) zákona č. 303/2004 predbežné disciplinárne vyšetrovanie proti vnútroštátnemu sudcovi. Začatie takéhoto vyšetrovania zrejme bolo odôvodnené obsahom návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci, v ktorom vnútroštátny súd zaujal kritické stanovisko k judikatúre Ústavného súdu, spochybňujúc jeho právomoc a záväznosť jeho rozhodnutí.( )

93. V návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Euro Box Promotion, som sa snažil zasadiť judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa prípustných limitov „súdnej neposlušnosti“ do jej vlastného kontextu. V podstate som navrhol, aby právo Únie otváralo pre všetky vnútroštátne súdy (bez ohľadu na formálnu súdnu hierarchiu) priestor na racionálnu právnu úvahu o správnom výklade práva Únie. Na jednej strane to znamená, že každý vnútroštátny súd musí mať možnosť uplatniť právo Únie a podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, ak to považuje za potrebné. Na druhej strane, pokiaľ sú tieto minimálne štandardy dodržané, však vnútroštátny súd len samotným odvolaním sa na právo Únie nemôže úplne uniknúť akýmkoľvek obmedzeniam, ktoré sa obvykle vzťahujú na výkon vnútroštátnej súdnej moci, a to vrátane vnútroštátnej súdnej hierarchie a disciplíny.( )

94. Pokiaľ je však naozaj pravda, že vnútroštátny súd čelí disciplinárnemu konaniu výlučne preto, že podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom spochybnil právny názor vnútroštátneho ústavného súdu, potom podľa môjho názoru končí akákoľvek diskusia o vhodnej rovnováhe medzi systémovými požiadavkami vnútroštátneho práva a práva Únie. Právo Únie kategoricky bráni tomu, aby sudcovia podliehali vnútroštátnemu disciplinárnemu konaniu len z toho dôvodu, že využili právo, ktoré im priznáva článok 267 ZFEÚ.( )

95. Stačí pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora právo Únie bráni vnútroštátnym ustanoveniam, z ktorých by vyplývalo, že vnútroštátni sudcovia môžu byť vystavení disciplinárnym konaniam z dôvodu, že predložili Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania.( ) Znamená to, že samotná vyhliadka, že proti nim môžu byť prípadne začaté disciplinárne konania z dôvodu, že predložili takýto návrh na začatie prejudiciálneho konania alebo sa rozhodli na ňom po jeho predložení zotrvať, môže ohroziť účinný výkon možností a funkcií vnútroštátnych súdov v rámci článku 267 ZFEÚ dotknutými vnútroštátnymi sudcami.( ) Navyše skutočnosť, že sudca nebude vystavený disciplinárnym konaniam alebo opatreniam za využitie možnosti obrátiť sa na Súdny dvor, tiež predstavuje podstatnú záruku sudcovskej nezávislosti.( )

96. V dôsledku toho navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu časť druhej otázky a druhú časť tretej otázky takto: článok 267 ZFEÚ, ako aj zásada nezávislosti súdov zakotvená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a v článku 47 Charty bránia tomu, aby bolo začaté disciplinárne konanie proti sudcovi len z dôvodu, že podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorým uvedený sudca spochybní judikatúru vnútroštátneho ústavného súdu a nastolí možnosť túto judikatúru neuplatniť.

VI. Návrh

97. Navrhujem, aby Súdny dvor na otázky, ktoré položil Tribunalul Bihor (Prvostupňový súd Bihor, Rumunsko) v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, takto:

– Na prvú otázku, ako aj na prvú a druhú časť druhej otázky treba odpovedať:

– Rozhodnutie Komisie 2006/928/ES z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii, je právne záväzné. Správy prijaté Európskou komisiou v rámci mechanizmu spolupráce a overovania nie sú pre Rumunsko právne záväzné. Tieto správy má však uvedený členský štát náležite zohľadniť vo svojom úsilí smerujúcom k splneniu svojich povinností dosiahnuť referenčné kritériá stanovené v prílohe rozhodnutia 2006/928 a primerane pri tom prihliadať na požiadavku lojálnej spolupráce zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ.

– Povinnosť Rumunska dosiahnuť ciele stanovené v rozhodnutí rozhodnutia 2006/928 nebráni rozhodnutiam vnútroštátneho ústavného súdu, ktoré vyhlasujú vykonávanie opatrení technického dohľadu vnútroštátnymi spravodajskými službami v rámci trestných konaní za protiústavné a vyžadujú vylúčenie všetkých takto získaných dôkazov z trestného konania.

– Na prvú časť tretej otázky treba odpovedať: zásada práva Únie spočívajúca v nezávislosti súdov, zakotvená v článku 47 druhom odseku Charty základných práv Európskej únie a v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ, nebráni rozhodnutiam vnútroštátneho ústavného súdu, ktorými sa vyhlasuje vykonanie opatrení technického dohľadu domácimi spravodajskými službami v rámci trestného konania za protiústavné a ktorými sa vyžaduje vylúčenie akéhokoľvek takto získaného dôkazu z trestného konania.

– Na tretiu časť druhej otázky a druhú časť tretej otázky treba odpovedať takto: článok 267 ZFEÚ, ako aj zásada nezávislosti súdov zakotvená v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a v článku 47 Charty základných práv bránia tomu, aby bolo začaté disciplinárne konanie proti sudcovi len z dôvodu, že podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorým uvedený sudca spochybní judikatúru vnútroštátneho ústavného súdu a nastolí možnosť túto judikatúru neuplatniť.