ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Sociálna politika – Aproximácia právnych predpisov – Hromadné prepúšťanie – Smernica 98/59

[Smernica Rady 98/59, článok 1 ods. 1 písm. a)]

2. Sociálna politika – Aproximácia právnych predpisov – Hromadné prepúšťanie – Smernica 98/59

(Smernica Rady 98/59, článok 4 ods. 4)

Summary

1. Smernica Rady 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania a najmä jej článok 1 ods. 1 písm. a) sa má vykladať v tom zmysle, že oddelená výrobná jednotka spoločnosti, ktorá má k dispozícii samostatné vybavenie a odborný personál, ktorej činnosť nie je ovplyvňovaná činnosťou iných jednotiek a ktorá má riaditeľstvo výroby, ktoré zabezpečuje riadny výkon práce a dohľad nad celkovou činnosťou zariadení jednotky, ako aj riešenie technických problémov, spadá pod pojem „zariadenie“ na účely uplatnenia tejto smernice. Skutočnosť, že rozhodnutia týkajúce sa výrobných nákladov každej z jednotiek, nákupu surovín a výpočtu nákladov na výrobky sa prijímajú v sídle spoločnosti, v ktorom sa nachádza spoločné účtovné oddelenie, nie je v tejto súvislosti relevantná.

Vzhľadom na to, že cieľ sledovaný smernicou 98/59 sa zameriava predovšetkým na sociálno-ekonomické účinky, ktoré by hromadné prepúšťanie mohlo spôsobiť v miestnom kontexte a vo vymedzenom sociálnom prostredí, predmetný subjekt nemusí mať nevyhnutne určité samostatné právne postavenie, ani hospodársku, finančnú, administratívnu alebo technologickú samostatnosť na to, aby mohol byť kvalifikovaný ako „zariadenie“. Na vymedzenie pojmu „zariadenie“ nie je podstatná ani skutočnosť, či predmetná jednotka má alebo nemá také riaditeľstvo, ktoré by mohlo vykonávať hromadné prepúšťanie nezávislým spôsobom, alebo či existuje geografické oddelenie vo vzťahu k ostatným jednotkám a zariadeniam podniku.

(pozri body 28, 29, 31, 32 a výrok)

2. Odchylné ustanovenie článku 4 ods. 4 smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa uplatní iba a výlučne vtedy, ak k ukončeniu činnosti podniku alebo prevádzky dôjde na základe súdneho rozhodnutia. Vo všetkých ostatných prípadoch a najmä ak k ukončeniu činnosti zariadenia dôjde výlučne na základe rozhodnutia zamestnávateľa, má tento zamestnávateľ povinnosť pristúpiť k rokovaniam so zamestnancami v dodatočnej lehote pred príslušným verejným orgánom.

(pozri bod 36)
Keywords

Summary



Keywords

Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí – Pôsobnosť – Občianske a obchodné veci – Pojem „občianske a obchodné veci“

(Dohovor z 27. septembra 1968, článok 1 prvý odsek prvá veta)

Summary

Článok 1 prvý odsek prvá veta Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, zmeneného a doplneného Dohovormi o pristúpení z rokov 1978, 1982 a 1989, sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba, ktorú podali fyzické osoby v zmluvnom štáte proti inému zmluvnému štátu, smerujúca k získaniu náhrady škody spôsobenej právnym nástupcom obetí konaním ozbrojených síl v rámci vojenských operácií na území prvého uvedeného štátu nespadá pod „občianske veci“ v zmysle tohto ustanovenia.

Ak sú spory spôsobené uplatnením výsad verejnej moci jedným z účastníkov konania, keďže tento vykonáva osobitnú právomoc na rozdiel od pravidiel spoločného správa uplatniteľného na vzťahy medzi jednotlivcami, vylúčené z pojmu „občianske a obchodné veci“, uvedené platí o to viac v prípade, ak ide o súdnu žalobu o náhradu škody založenú na operáciách vedených ozbrojenými silami, pričom takéto operácie sú jednou z charakteristických vlastností štátnej zvrchovanosti, najmä ak o nich rozhodujú jednostranne a záväzne príslušné verejné orgány a ak sa javia byť nerozlučne spojené so zahraničnou a obrannou politikou štátov.

V tejto súvislosti sa otázka týkajúca sa protiprávneho alebo neprotiprávneho charakteru konaní verejnej moci, ktoré sú základom takejto žaloby, týka povahy týchto konaní, nie však oblasti, do ktorej spadajú. Vzhľadom na to, že táto oblasť musí byť ako taká považovaná za nespadajúcu do pôsobnosti dohovoru, protiprávny charakter týchto konaní nemôže odôvodniť odlišný výklad.

(pozri body 34 – 37, 41 – 44 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia pri nadobudnutí nehnuteľného majetku

(Článok 56 ES)

Summary

Článku 56 ES odporuje to, aby vnútroštátne právne predpisy podmieňovali nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, že si nadobúdateľ na tejto usadlosti zriadi trvalé bydlisko na obdobie ôsmich rokov bez ohľadu na osobitné okolnosti súvisiace s charakteristickými vlastnosťami predmetnej poľnohospodárskej usadlosti.

Možno síce pripustiť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá obsahuje takúto povinnosť bydliska brániacu tomu, aby sa poľnohospodárske pozemky nadobúdali z čisto špekulatívnych dôvodov, a ktorá tak smeruje k uľahčeniu nadobúdania tejto pôdy prednostne osobami, ktoré ju chcú obhospodarovať, zodpovedá cieľu všeobecného záujmu v členskom štáte, v ktorom poľnohospodárska pôda predstavuje obmedzený prírodný zdroj. Povinnosť bydliska však predstavuje opatrenie, ktoré presahuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie takéhoto cieľa. Uvedená povinnosť sa totiž javí na jednej strane ako osobitne obmedzujúca v tom zmysle, že obmedzuje nielen slobodu pohybu kapitálu, ale aj právo nadobúdateľa slobodne si zvoliť svoje bydlisko, ktoré je zaručené Európskym dohovorom o ľudských právach a chránené v právnom poriadku Spoločenstva, a porušuje tak základné právo. Na druhej strane nič neumožňuje konštatovať, že na dosiahnutie sledovaného cieľa nemôžu byť prijaté iné opatrenia, ktoré by boli menej obmedzujúce ako táto povinnosť. Taká povinnosť, o to viac keď je doplnená podmienkou, že toto bydlisko musí byť zachované počas niekoľkých rokov, presahuje to, čo možno považovať za nevyhnutné.

(pozri body 33 – 37, 41, 42, 50, bod 1 výroku)
Právo Spoločenstva neukladá vnútroštátnemu súdu v súdnom konaní týkajúcom sa zákonnosti správneho aktu vo vzťahu k dôvodom vychádzajúcim z porušenia článkov 11 a 13 smernice 85/511 o zavedení opatrení spoločenstva na boj proti slintačke a krívačke, zmenenej a doplnenej smernicou 90/423, povinnosť nastoliť ex offo dôvod založený na porušení ustanovení predpisov Spoločenstva, keďže si to nevyžadujú ani zásada ekvivalencie, ani zásada efektivity.

Na jednej strane totiž, pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, uvedené ustanovenia smernice neurčujú ani podmienky, za ktorých možno začať konania v oblasti boja proti slintačke a krívačke, ani orgány, ktoré sú v ich rámci príslušné stanoviť rozsah práv a povinností osôb podliehajúcich súdnej právomoci, takže ich nemožno považovať za rovnocenné vnútroštátnym pravidlám verejného poriadku, ktoré sú samotným základom vnútroštátnych konaní, keďže definujú podmienky, za ktorých možno začať tieto konania, a orgány, ktoré sú v ich rámci príslušné určiť rozsah práv a povinností osôb podliehajúcich súdnej právomoci. Na druhej strane zásada efektivity nebráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré znemožňuje vnútroštátnym súdom uviesť ex offo dôvod založený na porušení ustanovení Spoločenstva, pokiaľ by ich skúmanie tohto dôvodu nútilo vzdať sa pasivity, ktorá im prináleží, tým, že by vyšli z rámca sporu vymedzeného účastníkmi konania a opreli by sa o iné skutočnosti a okolnosti ako tie, na ktorých účastník konania, ktorý má záujem na uplatnení uvedených ustanovení, založil svoj návrh. V takomto konaní zásada efektivity neukladá vnútroštátnym súdom povinnosť nastoliť ex offo dôvod založený na ustanovení Spoločenstva nezávisle od jeho dôležitosti pre právny poriadok Spoločenstva, pokiaľ mali účastníci konania skutočnú možnosť nastoliť pred vnútroštátnym súdom dôvod založený na práve Spoločenstva.

(pozri body 29 – 31, 36, 41, 42 a výrok)
Vec C-335/05

Řízení Letového Provozu ČR, s. p.

proti

Bundesamt für Finanzen

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Köln)

„Trinásta smernica o DPH — Článok 2 ods. 2 — GATS — Doložka najvyšších výhod — Výklad sekundárneho práva Spoločenstva vzhľadom na medzinárodné dohody uzavreté Spoločenstvom“

Návrhy prednesené 15. februára 2007 — generálny advokát P. Mengozzi I - 4309

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. júna 2007 I - 4324

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Vrátenie dane platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území Spoločenstva

(Smernica Rady 86/560, článok 2 ods. 2)

Článok 2 ods. 2 trinástej smernice 86/560 o harmonizácii zákonov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu — postup vrátenia dane z pridanej hodnoty osobám podliehajúcim zdaneniu, ktoré nesídlia na území spoločenstva, podľa ktorého členské štáty môžu podmieniť vrátenie dane poskytnutím porovnateľných výhod týkajúcich sa daní z obratu tretími štátmi, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „tretie štáty“ zahŕňa všetky tretie štáty a že toto ustanovenie nezasahuje do právomoci členských štátov rešpektovať ich povinnosti vyplývajúce z medzinárodných dohôd, akou je Všeobecná dohoda o obchode so službami, ani do zodpovednosti za toto rešpektovanie.

Článok 2 ods. 2 trinástej smernice, ako aj iné ustanovenia tej istej smernice totiž jasne odkazuje na tretie štáty bez akéhokoľvek rozlíšenia.

Toto ustanovenie okrem toho tým, že ponecháva každému členskému štátu vo vzťahu ku každému tretiemu štátu voľnosť posúdenia, či je, alebo nie je potrebné uložiť podmienku vzájomnosti, umožňuje členským štátom prispôsobiť ich legislatívu predmetným dohodám v rovnakej miere ako dohody uzavreté s určitými tretími štátmi obmedzujú túto mieru voľnej úvahy. Za týchto podmienok si požiadavka vykladať sekundárne právo Spoločenstva v maximálnej možnej miere v súlade s medzinárodnými dohodami uzavretými Spoločenstvom nevyžaduje, aby pojem „tretie štáty“ uvádzaný v uvedenom ustanovení bol vykladaný ako obmedzený na tretie štáty, ktoré sa nemôžu odvolávať na doložku najvyšších výhod uvádzanú v článku II ods. 1 Všeobecnej dohody o obchode so službami.

(pozri body 15, 18 – 21 a výrok)
Súdny dvor je príslušný rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach, ktoré sa týkajú výkladu a uplatnenia Zmluvy o ESUO, ako aj aktov prijatých na jej základe, aj keď mu tieto otázky boli predložené až po uplynutí platnosti Zmluvy o ESUO. Aj napriek tomu, že sa článok 41 tejto Zmluvy už nemôže uplatniť za týchto okolností na podloženie právomoci Súdneho dvora, bolo by v rozpore s účelom a koherenciou Zmlúv a nezlučiteľné s kontinuitou právneho poriadku Spoločenstva, ak by Súdny dvor nemal právomoc zabezpečiť jednotný výklad predpisov vzťahujúcich sa k Zmluve o ESUO, ktorej účinky pretrvávajú aj po uplynutí jej platnosti.

Na vnútroštátne súdy môže byť podaná žaloba týkajúca sa štátnej pomoci, pričom tieto súdy budú musieť podať výklad a uplatniť pojem štátnej pomoci uvedený v článku 87 ods. 1 ES, a to najmä čo sa týka určenia toho, či štátne opatrenie, ktoré bolo prijaté bez predbežnej kontroly stanovenej v článku 88 ods. 3 ES, sa má alebo nemá tejto kontrole podrobiť. Vnútroštátny súd môže byť tiež požiadaný o výklad pojmu pomoci, ktorý je uvedený v článku 4 písm. c) Zmluvy o ESUO a v prvom článku spomínaného všeobecného rozhodnutia, a o to, aby určil, či štátne opatrenie zavedené bez dodržania postupu predbežnej kontroly, ktorý je uvedený v článku 6 všeobecného rozhodnutia č. 3484/85, ktorým sa stanovili pravidlá Spoločenstva na udeľovanie štátnej pomoci v oceliarskom priemysle [neoficiálny preklad], by sa malo alebo nemalo podrobiť tomuto postupu.

Naopak, vnútroštátne súdy nie sú príslušné na posúdenie zlučiteľnosti štátnej pomoci so spoločným trhom. Posúdenie zlučiteľnosti opatrení alebo režimov pomoci so spoločným trhom totiž prináleží do výlučnej právomoci Komisie, ktorej činnosť je preskúmateľná súdom Spoločenstva.

(pozri body 50 – 52, 62)
Z toho vyplýva, že dividenda vyplatená nadobúdajúcou spoločnosťou spoločníkom nadobudnutej spoločnosti krátko po výmene akcií, ktorá nie je neoddeliteľnou súčasťou protiplnenia, ktoré sa má zaplatiť nadobúdajúcou spoločnosťou, sa nemôže zahrnúť do výpočtu „platby v hotovosti“ upravenej v článku 2 písm. d) smernice.

V tejto súvislosti pojem „platba v hotovosti“ vyplatená spoločníkom spoločnosti nadobudnutej v rámci výmeny akcií v zmysle článku 2 písm. d) tejto smernice upravuje peňažné plnenia, ktoré sú protiplnením k operácii nadobudnutia, teda plnenia, ktoré boli dodatočne záväzne dohodnuté na účely získania účasti na základnom kapitále nadobúdajúcej spoločnosti, a to nezávisle na prípadných dôvodoch takejto operácie. V zmysle uvedeného ustanovenia sa pojem „platba v hotovosti“ preto nedá kvalifikovať ako peňažné plnenie uskutočnené nadobúdajúcou spoločnosťou v prospech spoločníkov nadobudnutej spoločnosti, a to z jednoduchého dôvodu určitej dočasnej väzby alebo inej súvislosti s operáciou nadobudnutia alebo z dôvodu prípadného úmyslu podvodu. Naopak, je potrebné preskúmať v každom konkrétnom prípade pri zohľadnení všetkých okolností, či má sporné plnenie povahu protiplnenia doplňujúceho operáciu nadobudnutia.

Všetky orgány členského štátu, ktoré uplatňujú vnútroštátne právo, ho musia vykladať, pokiaľ možno, v čo najväčšej miere vo svetle znenia a účelu smerníc Spoločenstva, aby dosiahli ňou sledovaný výsledok. Je pravdou, že táto požiadavka jednotného výkladu nesmie ísť tak ďaleko, aby smernica sama a nezávisle od vnútroštátneho vykonávacieho predpisu ukladala povinnosti jednotlivcom alebo určovala, alebo sprísňovala trestnú zodpovednosť tých, ktorí sa dopustia porušenia jej ustanovení, štát však môže namietať, aby sa vo vzťahu k jednotlivcom vykladalo vnútroštátne právo v súlade so smernicou.

V zmysle článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 90/434 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov môžu členské štáty odmietnuť uplatniť vo výnimočných a konkrétnych prípadoch všetky ustanovenia smernice alebo jej častí alebo môžu zrušiť všetky výhody vyplývajúce z operácie výmeny akcií, ak má táto operácia za svoj hlavný cieľ alebo jeden z hlavných cieľov daňový únik alebo vyhýbanie sa plateniu daní.

Ak existujú určité domnienky, ktoré by mohli odôvodňovať uplatnenie uvedeného článku, ale ak vnútroštátne právo dotknutého členského štátu neobsahuje osobitné ustanovenie, ktoré by ho preberalo, zdaňovanie výmeny predmetných podielov sa môže odôvodniť, ak existuje vo vnútroštátnom práve ustanovenie alebo všeobecná zásada, podľa ktorej sa zneužitie práva zakazuje, alebo iné ustanovenia o daňových únikoch alebo vyhýbaní sa plateniu dane, ktoré by sa mohli vykladať v súlade s uvedeným článkom.

(pozri body 37, 39, 46, 48 a výrok)
Vec C-382/05

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Talianskej republike

„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Verejné zmluvy na poskytnutie služieb — Smernica 92/50/EHS — Zmluvy týkajúce sa spracovania komunálnych odpadov — Posúdenie — Verejná zmluva — Koncesia na služby — Uverejnenie“

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júla 2007 I - 6659

Abstrakt rozsudku

Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Pôsobnosť

Členský štát si tým, že verejný obstarávateľ začal konanie týkajúce sa uzatvorenia zmlúv o využívaní zvyškového komunálneho odpadu, ktorý zostane po jeho separovanom zbere, produkovaného obcami regiónu uvedeného členského štátu a uzatvoril tieto zmluvy bez uplatnenia postupov stanovených v smernici 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/78, a najmä bez riadneho uverejnenia oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z uvedenej smernice a zvlášť z jej článkov 11, 15 a 17.

Vyššie uvedené zmluvy, ktoré najmä stanovujú poplatok, ktorý zaplatí subjektu verejný obstarávateľ a ktorého výška je stanovená v eurách za tonu odpadu, ktorý dotknuté obce poskytli na odvoz uvedenému subjektu, totiž nestanovujú spôsob odplaty, ktorý by spočíval v práve poskytovateľa poskytovať dotknuté služby a ktorý by znamenal, že subjekt znáša riziko spojené s týmto poskytovaním. Tieto zmluvy sa majú teda považovať za verejné zmluvy na poskytnutie služieb spadajúce do pôsobnosti smernice 92/50, a nie za koncesie na služby, na ktoré sa uvedená smernica nevzťahuje, pričom môžu byť uzatvorené iba v súlade s ustanoveniami uvedenej smernice.

(pozri body 32, 34, 37, 45, 46, výrok)
Vec C-277/05

Société thermale d’Eugénie-les-Bains

proti

Ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko)]

„DPH — Pôsobnosť — Zálohy zaplatené v rámci zmlúv týkajúcich sa poskytovania služieb podliehajúcich DPH, ktoré si poskytovateľ ponecháva v prípade odstúpenia od zmluvy — Posúdenie“

Návrhy prednesené 13. septembra 2006 — generálny advokát M. Poiares Maduro I - 6417

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2007 I - 6428

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľný základ

(Smernica Rady 77/388, článok 2 bod 1 a článok 6 ods. 1)

Článok 2 bod 1 a článok 6 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa majú vykladať v tom zmysle, že sumy zaplatené ako zálohy v rámci zmlúv týkajúcich sa poskytovania hotelových služieb podliehajúcich dani z pridanej hodnoty sa musia v prípade, že zákazník využije právo na odstúpenie od zmluvy, ktorým disponuje, a že prevádzkovateľ hotelového zariadenia si tieto sumy ponechá, považovať za paušálne odškodnenie za odstúpenie od zmluvy zaplatené z dôvodu náhrady škody, ktorú prevádzkovateľ utrpel v nadväznosti na nesplnenie záväzku zákazníkom, ktoré však priamo nesúvisí so žiadnou odplatne poskytnutou službou, a ako také za sumy nepodliehajúce tejto dani.

Zaplatenie zálohy zákazníkom a povinnosť prevádzkovateľa hotelového zariadenia nedohodnúť sa s iným zákazníkom takým spôsobom, ktorý by mu bránil v dodržaní záväzku voči jeho prvému zákazníkovi, totiž nemožno označiť za vzájomné plnenia, keďže v tomto prípade povinnosť prevádzkovateľa vyplýva priamo zo zmluvy o ubytovaní a nie zo zaplatenia zálohy. Ak totiž prevádzkovateľ hotelového zariadenia poskytne v nadväznosti na rezerváciu dohodnuté plnenie, iba tým dodrží dohodu uzavretú so svojím zákazníkom v súlade so zásadou, podľa ktorej sa zmluvy musia plniť. Preto nemožno dodržanie tejto povinnosti označiť za protihodnotu zaplatenia zálohy.

(pozri body 23, 25, 36 a výrok)
Článok 13 B písm. d) bod 6 šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „spoločné investičné fondy“ uvedený v tomto ustanovení má zahŕňať spoločné investičné fondy s fixným kapitálom, akými sú fiduciárne investičné spoločnosti (Investment Trust Companies).

Výklad článku 13 B písm. d) bodu 6 šiestej smernice, podľa ktorého by bola oslobodená od dane z pridanej hodnoty správa fondov s variabilným kapitálom a nie správa fondov s fixným kapitálom, by bol v rozpore so zásadou daňovej neutrality, na ktorej predovšetkým spočíva spoločný systém dane z pridanej hodnoty zavedený šiestou smernicou a v rozpore s ktorým je, aby sa s hospodárskymi subjektmi, ktoré uskutočňujú zdaniteľné plnenia rovnakého druhu, zaobchádzalo pri vyberaní dane z pridanej hodnoty rozdielne. Fondy s fixným kapitálom totiž nie sú odlišné v ničom tak relevantnom, čo by a priori bránilo tomu, aby boli zaradené medzi spoločné investičné fondy uvedené v článku 13 B písm. d) bode 6 šiestej smernice, rovnako ako fondy s variabilným kapitálom.

Nemožno oprávnene odkazovať na ustanovenia smernice 85/611 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa podnikov kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP), zmenenej a doplnenej smernicou 2005/1, na to, aby sa z toho vyvodil obmedzený výklad pojmu „spoločné investičné fondy“ uvedeného v článku 13 B písm. d) bode 6 šiestej smernice. Hoci z odôvodnení a znenia smernice 85/611 vyplýva, že jej cieľom je koordinácia vnútroštátnych právnych úprav, ktoré upravujú podniky kolektívneho investovania, nič to nemení na tom, že v okamihu prijatia šiestej smernice nebola ešte terminológia Spoločenstva v oblasti spoločných investičných fondov harmonizovaná, pretože smernica 85/611, ktorá v článku 1 ods. 3 uvádza definíciu Spoločenstva pre podniky kolektívneho investovania, bola prijatá až v roku 1985.

(pozri body 29 – 32, 37, bod 1 výroku)
Keď je znenie sekundárneho práva Spoločenstva možné vykladať viac ako jedným spôsobom, treba uprednostniť výklad, ktorý umožňuje, aby bolo ustanovenie v súlade so Zmluvou, pred výkladom, ktorý vedie k tomu, že je s ňou nezlučiteľné. Je totiž povinnosťou členských štátov nielen vykladať ich vnútroštátne právo v súlade s právom Spoločenstva, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu textu sekundárneho práva, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva alebo s inými všeobecnými zásadami práva Spoločenstva.

Povinnosti informovania a spolupráce s orgánmi zodpovednými za boj proti praniu špinavých peňazí stanovené článkom 6 ods. 1 smernice 91/308 o predchádzaní zneužívania finančného systému na účely prania špinavých peňazí, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/97, ktoré ukladá advokátom článok 2a bod 5 tejto smernice, neporušujú so zreteľom na jej článok 6 ods. 3 druhý pododsek právo na spravodlivé súdne konanie, ako ho zaručujú článok 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a článok 6 ods. 2 EÚ.

Z článku 2a bodu 5 smernice 91/308 vyplýva, že povinnosti informovania a spolupráce sa uplatňujú na advokátov len do tej miery, v akej pomáhajú svojim klientom pri príprave alebo uskutočňovaní určitých transakcií, ktoré majú výlučne finančný charakter a týkajú sa nehnuteľností a ktoré sú uvedené v tomto ustanovení v písmene a), alebo keď konajú v mene a na účet svojich klientov pri akejkoľvek finančnej transakcii alebo transakcii týkajúcej sa nehnuteľnosti. Vo všeobecnosti tieto činnosti z dôvodu ich samotného charakteru sa nachádzajú v kontexte, ktorý nemá súvis so súdnym konaním, a preto nepatria do pôsobnosti práva na spravodlivé súdne konanie.

Okrem toho, odkedy sa požiada o to, aby advokát, ktorý zasiahol do rámca transakcie uvedenej v článku 2a bode 5 smernice 91/308, poskytol pomoc, ktorá spočíva v obhajobe alebo v zastupovaní tohto klienta v súdnom konaní alebo v získaní rady o spôsoboch začatia alebo vyhnutia sa súdnemu konaniu, takýto advokát je oslobodený na základe článku 6 ods. 3 druhého pododseku zmienenej smernice od povinností uvedených v odseku 1 zmieneného článku a v tejto súvislosti nie je dôležité to, či tieto informácie boli zaobstarané alebo získané pred, počas alebo po tomto konaní. Takéto oslobodenie môže chrániť právo klienta na spravodlivé súdne konanie.

Keďže predpokladom požiadaviek vyplývajúcich z práva na spravodlivé súdne konanie, ako sú vymedzené, je existencia vzťahu so súdnym konaním, a tiež so zreteľom na skutočnosť, že článok 6 ods. 3 druhý pododsek smernice 91/308 oslobodzuje advokátov od povinností informovania a spolupráce, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 1 zmienenej smernice, keď ich činnosti sa vyznačujú takýmto vzťahom, uvedené požiadavky sú splnené.

(pozri body 33 – 35, 37 a výrok)