NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBS

prednesené 17. novembra 2005 1( )

Vec C‑371/03

Siegfried Aulinger

proti

Spolkovej republike Nemecko





1. V danom prípade položil Oberlandesgericht Köln (Vyšší súd v Kolíne) Súdnemu dvoru dve otázky týkajúce sa výkladu nariadenia Rady (EHS) č. 1432/92 z 1. júna 1992, ktoré zakazuje obchod medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a republikami Srbsko a Čierna Hora [neoficiálny preklad] (ďalej len „nariadenie o embargu“).( )

2. Vnútroštátny súd v podstate žiada objasniť, či článok 1 písm. d) nariadenia o embargu zakazuje „delenú prepravu“ cestujúcich do krajín, na ktoré bolo uvalené embargo, alebo z nich. Pod takouto prepravou sa rozumie komerčná preprava osôb prostredníctvom spojenej a jednotnej hospodárskej spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a iným podnikom, ktorý má sídlo v štáte, na ktorý bolo uvalené embargo, pričom prvý menovaný podnik obstaráva prepravu do okolia hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a z neho a druhý menovaný podnik prepravu medzi týmto bodom a územím, na ktoré bolo uvalené embargo s tým, že cestujúci prestupujú do iného vozidla vopred dohodnutým spôsobom a platia za jeden cestovný lístok, ktorý ich oprávňuje na prepravu po celej dĺžke trasy.

Právny rámec

3. V súvislosti s konfliktmi vyplývajúcimi z dosiahnutia nezávislosti niektorých republík bývalej Socialistickej federatívnej republiky Juhoslávia a osobitne s konfliktmi ovplyvňujúcimi Bosnu a Hercegovinu v roku 1992 prijala Bezpečnostná rada Organizácie spojených národov (ďalej len „OSN“), konajúca na základe kapitoly VII Charty OSN, rezolúciu č. 757 (1992) zavádzajúcu ekonomické embargo proti republike Srbsko a Čierna Hora [neoficiálny preklad] (ďalej len „rezolúcia OSN o embargu“). Toto embargo bolo zamerané osobitne na obchod s tovarom a výrobkami.

4. Bod 4 rezolúcie OSN o embargu stanovuje, že všetky štáty zamedzia:

„a) dovoz všetkých tovarov a výrobkov pochádzajúcich z Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbska a Čiernej Hory) na ich územie, ktoré boli odtiaľ vyvezené po dátume tejto rezolúcie;

b) akúkoľvek činnosť uskutočnenú ich štátnymi príslušníkmi alebo na ich územiach, ktorá by podporovala alebo počítala s podporou vývozu alebo tranzitu každého tovaru alebo všetkých výrobkov pochádzajúcich z Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbska a Čiernej hory); a akékoľvek obchodovanie zo strany ich štátnych príslušníkov alebo ich vlajkovými loďami alebo ich lietadlami alebo na ich územiach s akýmkoľvek tovarom alebo výrobkami pochádzajúcimi z Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbska a Čiernej hory) a vyvezenými odtiaľ po dátume tejto rezolúcie, osobitne vrátane každého prevodu peňažných prostriedkov do Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbska a Čiernej hory) na účel takejto činnosti alebo na účel obchodovania;

c) predaj alebo dodanie akéhokoľvek tovaru alebo výrobkov prostredníctvom ich štátnych príslušníkov alebo z ich územia alebo s použitím ich vlajkových lodí alebo lietadiel, či už pochádzajúcich z ich územia, alebo nie, s výnimkou dodávok určených striktne na lekárske účely a potraviny oznámené výboru zriadenému na základe rezolúcie 724 (991), akejkoľvek osobe alebo inštitúcii v Juhoslovanskej zväzovej republike (Srbsku a Čiernej hore), alebo akejkoľvek osobe alebo inštitúcii na účel akéhokoľvek obchodu riadenému v Juhoslovanskej zväzovej republike (Srbsku a Čiernej hore) alebo uskutočňovanému z nej a akúkoľvek činnosť uskutočňovanú ich štátnymi príslušníkmi alebo na ich územiach, ktorá podporuje alebo počíta s podporou takéhoto predaja alebo dodávky takýchto tovarov alebo výrobkov.“

5. Bod 5 rezolúcie OSN o embargu stanovuje: „všetky štáty zamedzia svojim štátnym príslušníkom a akýmkoľvek osobám nachádzajúcim sa na ich území previesť alebo inak sprístupniť orgánom Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbsko a Čierna hora) alebo akýmkoľvek obchodným, priemyselným alebo verejným spoločnostiam akékoľvek peňažné prostriedky či iné finančné alebo hospodárske zdroje a poukázať akékoľvek iné peňažné prostriedky fyzickým osobám alebo inštitúciám nachádzajúcim sa v Juhoslovanskej zväzovej republike (Srbsku a Čiernej Hore), okrem platieb určených výlučne na striktne lekárske alebo humanitárne účely a za potraviny.“

6. V nadväznosti na rezolúciu OSN o embargu Spoločenstvo a jeho členské štáty súhlasili s tým, že sa obrátia na prostriedok Spoločenstva, a to na nariadenie o embargu, aby podľa jeho bodu 10 odôvodnenia zabezpečili „na celom území Spoločenstva jednotné vykonanie určitých opatrení embarga“ obsiahnutých v rezolúcii.

7. Okrem všeobecného zákazu obchodu alebo inej činnosti, ktoré by priamo alebo nepriamo podporovali obchod s tovarom a výrobkami medzi Spoločenstvom a republikami Srbsko a Čierna hora, od 31. mája 1992 článok 1 písm. d) nariadenia o embargu takisto zakazuje poskytovanie nefinančných služieb, ktorých cieľom alebo účelom je priama či nepriama podpora hospodárstva republík Srbska a Čiernej hory, osobitne tých nefinančných služieb, ktoré sú poskytnuté:

„i) na účely akejkoľvek hospodárskej činnosti uskutočnenej v republikách Srbsko a Čierna hora alebo

ii) niektorej z týchto osôb:

– akejkoľvek fyzickej osobe nachádzajúcej sa v republikách Srbsko a Čierna hora,

– akejkoľvek právnickej osobe zriadenej alebo inak založenej podľa zákona republík Srbska a Čiernej hory,

– akejkoľvek organizácii vykonávajúcej hospodársku činnosť (či už v republikách Srbsko a Čierna hora, alebo nie) pod kontrolou osôb majúcich bydlisko alebo sídlo v republikách Srbsko a Čierna hora alebo organizácií zriadených alebo založených podľa práva týchto republík.

…“ [neoficiálny preklad]

8. Článok 5 nariadenia o embargu stanovuje, že sa „uplatňuje na území Spoločenstva vrátane jeho vzdušného priestoru a na palube všetkých lietadiel alebo lodí patriacich pod jurisdikciu členského štátu, ako aj na každého štátneho príslušníka členského štátu a akúkoľvek právnickú osobu zriadenú alebo inak založenú podľa zákona členského štátu“ [neoficiálny preklad].

Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

9. Pán Aulinger je autobusový dopravca so sídlom v Nemecku. Aj po tom, čo nariadenie o embargu nadobudlo platnosť, naďalej prepravoval pracovníkov prisťahovalcov, najmä Srbov a Čiernohorcov do okolia hraníc území, na ktoré bolo uvalené embargo. Tam cestujúci prestúpili a odtiaľ boli ďalej prepravovaní do miesta určenia v Srbsku a Čiernej hore podnikom prevádzkujúcim autobusovú dopravu so sídlom na území, na ktoré bolo uvalené embargo. Spiatočná cesta zo Srbska a Čiernej hory do Nemecka prebiehala podobne. Tento postup je vnútroštátnym súdom nazvaný ako „delená preprava“.

10. Pán Aulinger konal ako subdodávateľ cestovnej kancelárie Deutsche Touring GmbH so sídlom v Nemecku, ktorá organizovala celú cestu medzi miestami odchodu v Nemecku a miestami príchodu v Srbsku a Čiernej hore a naopak a ktorá vydávala jednotlivé „delené lístky“ na celú dĺžku trasy. Spoločnosti zabezpečujúce časť trasy autobusom uskutočnenej v Srbsku a Čiernej hore konali na základe dohody o spolupráci s Deutsche Touring GmbH, ktorá im platila ich výnosy na správcovský účet alebo poskytovala úver. Spoločník na území, na ktoré bolo uvalené embargo, potom mohol tento úver previesť alebo ho použiť ako zábezpeku pri obchodoch s tretími stranami.

11. Po tom, čo bol pán Aulinger v januári 1993 kontrolovaný colnými úradníkmi na hraničnom prechode medzi Rakúskom a Nemeckom na spiatočnej ceste do Nemecka, bolo proti nemu začaté trestné stíhanie za porušenie nariadenia o embargu. Pán Aulinger následne prestal vykonávať svoje aktivity spojené s delenou prepravou, osobitne preto, že na základe neformálnych kontaktov nemecké orgány potvrdili, že takáto činnosť bola protiprávna.

12. Trestné konanie proti pánovi Aulingerovi bolo zastavené po tom, čo Bundesgerichtshof 21. apríla 1995 rozhodol, že rezolúcia OSN o embargu nezakazovala prepravu súkromných osôb na území Srbska a Čiernej hory. Takisto rozhodol, že nie je potrebné rozhodnúť o tom, či to isté platí v prípade nariadenia o embargu, keďže podľa vnútroštátneho práva nemohlo byť porušenie tohto nariadenia trestným činom.

13. Pán Aulinger následne požadoval náhradu ušlého zisku. Po dohode so Slobodným štátom Bavorsko, v ktorého právomoci bolo trestné stíhanie, v septembri 2001 podal taktiež žalobu o náhradu škody proti Spolkovej republike Nemecko. Pán Aulinger žiadal 500 000 DEM ako náhradu ušlého zisku za stratu jeho hlavného zdroja príjmov kvôli takmer úplnému prerušeniu jeho dopravnej činnosti z okolia hranice Srbska a Čiernej hory a do tohto okolia. Jeho žaloba bola založená na tvrdení, že na rozdiel od výkladu nemeckých orgánov nariadenie o embargu nezakazovalo vykonávanie „delenej prepravy“. Na podporu svojej žaloby pán Aulinger odkázal na skutočnosť, že ostatné členské štáty a pôvodne aj Komisia boli toho názoru, že takáto činnosť nie je nariadením o embargu zakázaná a že v dôsledku toho sa mali nemecké orgány pred prijatím ich stanoviska v danej veci, ktorá má podstatný význam pre ďalšiu existenciu mnohých autobusových dopravcov, poradiť s ostatnými členskými štátmi.

14. Landgericht Bonn rozsudkom zo 4. septembra 2002 žalobu o náhradu škody podanú pánom Aulingerom zamietol, osobitne z toho dôvodu, že výklad nariadenia o embargu zo strany Nemecka bol odôvodniteľný, a preto nedošlo k takému pochybeniu, aké vyžaduje paragraf 839 Bürgerliches Gesetzbuch na uplatnenie zodpovednosti štátu.

15. Pán Aulinger sa proti tomuto rozsudku odvolal na Oberlandesgericht Köln, ktorý konanie vo veci samej prerušil a položil Súdnemu dvoru nasledujúce dve otázky:

„1. Má sa článok 1 písm. d) nariadenia Rady č. 1432/92 z 1. júna 1992 vykladať v tom zmysle, že komerčná preprava osôb na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z neho vykonávaná vo forme takzvanej ‚delenej‘ prepravy bola povolená alebo zakázaná?

Pod ‚delenou prepravou‘ je potrebné rozumieť prepravu z územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a na toto územie prostredníctvom spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a podnikom, ktorý má svoje sídlo na území, na ktoré bolo uvalené embargo, keď prvý menovaný podnik obstaral prepravu po okolie hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a druhý menovaný podnik prepravu medzi týmto bodom a územím, na ktoré bolo uvalené embargo (s tým, že cestujúci prestúpia do iného vozidla).

2. V prípade, že Súdny dvor pripustí legálnosť delenej prepravy, bol členský štát podľa článku 10 ES alebo článku 297 ES, alebo v zmysle iných ustanovení práva Spoločenstva povinný poradiť sa s inými členskými štátmi alebo Komisiou pred prijatím vnútroštátnych opatrení založených na údajnej nezákonnosti delenej prepravy?“

16. Pán Aulinger, Nemecko a Komisia predložili písomné pripomienky a boli na pojednávaní zastúpení.

Prvá otázka

Tvrdenia účastníkov konania

17. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 1 nariadenia o embargu zakazuje vyššie opísanú činnosť „delenej prepravy“.

18. Pán Aulinger rozlišuje medzi „delenou prepravou“ z územia, na ktoré bolo uvalené embargo, alebo na toto územie ako celkom a čiastočným poskytnutím služieb podieľajúcich sa na tejto preprave, ktoré boli poskytnuté mimo územia, na ktoré bolo uvalené embargo, akými boli služby, ktoré poskytoval pre organizátora „delenej prepravy“. Podľa názoru pána Aulingera ani jedna z týchto možností nebola v rozpore s nariadením o embargu.

19. Považovať služby poskytnuté pánom Aulingerom v súvislosti s „delenou prepravou“ za služby porušujúce nariadenie o embargu by znamenalo, že je zakázaná akákoľvek činnosť, ktorá sa nepriamo podieľa na „delenej preprave“. Osoba predávajúca cestovné lístky na túto cestu, zamestnanec, ktorý naplnil benzínovú nádrž autobusu, a dokonca aj cestujúci, ktorí zaplatili za cestovný lístok, by takisto porušovali nariadenie o embargu. Embargo má ekonomickú povahu, ale jeho cieľom nie je zakázať súkromné cestovanie ani prepravu osôb.

20. To isté by platilo pre organizáciu „delenej prepravy“ ako celku. V rozsahu, v akom je jeho cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie sankcií obsiahnutých v rezolúcii OSN o embargu v Spoločenstve, musí byť článok 1 písm. d) nariadenia o embargu vykladaný vo svetle tejto rezolúcie. Bod 5 tejto rezolúcie iba zakazuje všetkým štátom, aby sprístupnili „akékoľvek peňažné prostriedky či iné finančné alebo hospodárske zdroje“ orgánom alebo akémukoľvek podniku Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbska a Čiernej hory). Aj keby pojem hospodárskych zdrojov zahrnoval poskytnutie služieb srbským a čiernohorským podnikom, za takéto služby nie je možné považovať prestup cestujúcich do srbských a čiernohorských dopravných podnikov. Jedinými príjemcami služieb sú v takomto prípade cestujúci.

21. Nemecká vláda sa domnieva, že komerčná preprava osôb je službou v zmysle článku 1 písm. d) nariadenia o embargu, ktorý je koncipovaný veľmi široko. V tomto ohľade nie je relevantné, či je preprava uskutočnená ako delená alebo priama preprava. Dôsledkom praxe „delenej prepravy“ je prinajmenšom nepriama podpora hospodárstva republík Srbska a Čiernej hory tým, že okrem iného podporovala podniky so sídlom na území, na ktoré bolo uvalené embargo, tým, že im bolo zaplatené za prepravu cestujúcich – na základe čoho im, a v konečnom dôsledku aj hospodárstvu krajín, na ktoré bolo uvalené embargo, boli poskytnuté hospodárske zdroje – a nepriamy dovoz zahraničnej meny cestujúcimi.

22. Tento doslovný výklad je takisto podporovaný vnútornou logikou a cieľom nariadenia o embargu. Nemecká vláda odkazuje na deviaty bod odôvodnenia nariadenia o embargu, ktoré bez výhrady stanovuje, že „hospodárske vzťahy medzi Spoločenstvom a republikami Srbska a Čiernej hory musia byť zastavené“.

23. Podľa nemeckej vlády musí byť nariadenie o embargu vykladané nezávisle od rezolúcie OSN o embargu. Zákonodarca Spoločenstva má právomoc rozhodnúť o prísnejšom embargu, ako je stanovené v rezolúcii OSN o embargu, a to vzhľadom na blízkosť Spoločenstva k územiu, na ktoré bolo uvalené embargo.

24. Nemecká vláda ďalej tvrdí, že potreba zabezpečiť efektívnosť nariadenia o embargu taktiež vyžaduje zákaz „delenej prepravy“. Jeho ustanovenia by inak mohli byť ľahko obídené v zmysle dohôd o spolupráci medzi autobusovými spoločnosťami Spoločenstva a Srbska a Čiernej hory.

25. Komisia, odkazujúc na rozsudok Bosphorus,( ) uznáva, že na výklad ustanovenia práva Spoločenstva prijatého s cieľom vykonať rezolúciu Bezpečnostnej rady OSN je užitočné odkázať na túto rezolúciu. Zákaz poskytovať nefinančné služby obsiahnutý v článku 1 písm. d) nariadenia o embargu, ktorý je predmetom konania vo veci samej, však nevyplýva z rezolúcie OSN o embargu, ktorá sa týka len obchodu s tovarom a výrobkami a vzťahuje sa na služby a prevody finančných prostriedkov.

26. Berúc do úvahy len článok 1 písm. d) nariadenia o embargu, Komisia rozlišuje medzi tromi druhmi prepravy osôb na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z neho, konkrétne priamu prepravu cestujúcich na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z neho, prepravu z miesta nachádzajúceho sa na území Spoločenstva po hranicu štátov, na ktoré bolo uvalené embargo, bez organizovaného prestupovania cestujúcich k partnerskej autobusovej spoločnosti zabezpečujúcej prepravu na časti trasy na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a opačne, a „delenú prepravu“, ktorá je predmetom konania vo veci samej.

27. Komisia tvrdí, že zatiaľ čo druhý druh prepravy nespadá do zákazu podľa článku 1 nariadenia o embargu, obidve, priama aj „delená preprava“ cestujúcich budú článkom 1 tohto nariadenia zakázané.

28. Priama preprava by podporovala hospodárstvo krajín, na ktoré bolo uvalené embargo, dvomi spôsobmi. Na jednej strane by uvoľnila srbské a čiernohorské dopravné prostriedky na iné využitia a na druhej strane by umožnila pracovníkom prisťahovalcom navrátiť finančné zdroje do vlasti.

29. „Delená preprava“ by predstavovala nefinančnú službu nepriamo podporujúcu vnútroštátne hospodárstvo, na ktoré bolo uvalené embargo. Na základe jej dohody o spolupráci s dopravnými podnikmi na území, na ktoré bolo uvalené embargo, podnik Spoločenstva zabezpečuje príchod cestujúcich na toto územie, a teda aj návrat zahraničnej meny do vlasti neskôr menovanými. Taktiež zaplatením časti cesty na území Srbska a Čiernej hory pridruženým podnikom so sídlom na území, na ktoré bolo uvalené embargo, by podnik Spoločenstva nepriamo prispieval do hospodárstva neskôr menovaných.

30. Komisia nakoniec tvrdí, že je vecou vnútroštátneho súdu, aby v rámci konania vo veci samej rozhodol, kto je v skutočnosti zodpovedný za poskytovanie zakázanej služby. Vnútroštátny súd musí určiť, či pán Aulinger bez toho, aby bol priamo zodpovedný za celkovú organizáciu a vykonanie, môže byť považovaný za osobu, ktorá svojou účasťou na zabezpečovaní „delenej prepravy“ porušila embargo.

Posúdenie

31. Predovšetkým zákaz nefinančných služieb obsiahnutý v nariadení o embargu môže byť podľa môjho názoru vykladaný nezávisle od rezolúcie OSN o embargu. Podstatná časť nariadenia totiž embargo na obchod s tovarom a výrobkami a na finančné styky rozširuje aj na nefinančné služby. Keďže rezolúcia OSN o embargu neobsahuje žiadne ustanovenie zakazujúce štátom prijímať ďalšie opatrenia o embargu, Spoločenstvo konajúce v rámci jeho právomoci na základe Zmluvy ES, osobitne jej článku 133, a zo strategických dôvodov ako takých mohlo rozhodnúť, že tak urobí. Tieto ďalekosiahle opatrenia Spoločenstva môžu byť vykladané nezávisle od rezolúcie OSN o embargu, pokiaľ nie sú s neskôr uvedeným v rozpore, čo podľa môjho názoru nie je tento prípad.

32. Článok 1 písm. d) je koncipovaný veľmi široko a zakazuje poskytovanie nefinančných služieb, ktorých „cieľom alebo účelom je priama či nepriama podpora hospodárstva republík Srbska a Čiernej hory“.( ) Ako príklady zakázaných služieb toto ustanovenie spomína „osobitne“( ) akékoľvek nefinančné služby poskytnuté na účely „akejkoľvek hospodárskej činnosti“( ) uskutočnenej v republikách Srbsko a Čierna hora alebo poskytnuté akejkoľvek fyzickej alebo právnickej osobe v týchto republikách, alebo akejkoľvek organizácii vykonávajúcej hospodársku činnosť (či už v republikách Srbsko a Čierna hora, alebo nie) pod kontrolou osôb majúcich bydlisko alebo sídlo v republikách Srbsko a Čierna hora alebo organizácií zriadených alebo založených podľa práva týchto republík.

33. Na základe tohto znenia je potrebné dospieť k záveru, že poskytovanie takejto „delenej prepravy“, akou je preprava v konaní vo veci samej, je zakázané.

34. Na základe doslovného výkladu kombinovaná a koordinovaná spolupráca autobusových spoločností Spoločenstva a Srbska a Čiernej hory, ktorá je celá pod kontrolou nemeckej cestovnej kancelárie, predstavuje poskytnutie nefinančnej služby fyzickým osobám s bydliskom v Srbsku a Čiernej hore. Cestujúci dostanú jediný cestovný lístok na celú dĺžku trasy, ktorá ich oprávňuje na prepravu medzi bodom A na území, na ktoré bolo uvalené embargo, a bodom B nachádzajúcim sa v Spoločenstve. Je zrejmé, že aspoň niektorí z cestujúcich, ktorí sú príjemcami takejto služby, sú pravdepodobne fyzickými osobami nachádzajúcimi sa v Srbsku a Čiernej hore v zmysle článku 1 písm. d) nariadenia o embargu.

35. Skutočnosť, že cestujúci musia na hranici prestúpiť do iného autobusu, neovplyvňuje ich právo na celú cestu. Ich jediný cestovný lístok ich oprávňuje prestúpiť na hranici do autobusov premávaných v rámci toho istého organizovaného systému pridruženými autobusovými spoločnosťami, ktoré ich odvezú do konečného cieľa ich cesty. Cestujúci nie sú ponechaní ich vlastnému osudu, ani si sami nemusia organizovať ďalšiu prepravu, alebo si na hranici zakúpiť ďalší cestovný lístok na účel dokončenia ich cesty.

36. Takisto súhlasím s Komisiou a nemeckou vládou, že poskytovanie „delenej prepravy“ má prinajmenšom nepriamy vplyv na podporu hospodárstva štátov, na ktoré bolo uvalené embargo, a to z dvojakého hľadiska. Po prvé, umožňuje dovoz zahraničnej meny na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, prostredníctvom vracajúcich sa pracovníkov prisťahovalcov. Po druhé, poskytuje obchodné príležitosti, ktoré by sa autobusovým spoločnostiam so sídlom v Srbsku a Čiernej hore, ktoré sú zodpovedné a platené za časť cesty na území, na ktoré bolo uvalené embargo, inak nenaskytli.

37. Skutočnosť, že takáto platba je uložená na správcovský účet alebo že je poskytnutá vo forme úveru spoločnosťou Deutsche Touring GmbH, je podľa môjho názoru nepodstatná, pretože z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že srbské a čiernohorské pridružené autobusové spoločnosti mohli tento úver previesť alebo ho použiť ako zábezpeku v ich vzťahoch s tretími stranami, získavajúc tak za ich služby hospodársky prospech.

38. Uznanie „delenej prepravy“ by podľa tvrdenia nemeckej vlády takisto poškodilo efektívnosť nariadenia o embargu, pretože by jeho ustanovenia mohli byť ľahko obídené v zmysle dohôd o spolupráci medzi podnikmi Spoločenstva a Srbska a Čiernej hory.

39. Nakoniec je vecou vnútroštátneho súdu, aby vo svetle skutočností konania vo veci samej určil, či so zreteľom na aktívne postavenie pána Aulingera ako subdodávateľa spoločnosti Deutsche Touring GmbH pri vykonávaní „delenej prepravy“ predstavovalo jeho konanie porušenie embarga.

40. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že na prvú otázku by mal Súdny dvor odpovedať tak, že článok 1 písm. d) nariadenia o embargu zakazuje poskytovanie „delenej prepravy“ podnikom Spoločenstva na územie, ktoré je predmetom embarga, a z neho.

Druhá otázka

41. Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku je druhá otázka prebytočná. Aj napriek tomu ju však stručne preskúmam pre prípad, že by Súdny dvor rozhodol, že „delená preprava“ nebola nariadením o embargu zakázaná.

42. Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či v rámci práva Spoločenstva existovala povinnosť členských štátov poradiť sa pred prijatím vnútroštátnych opatrení, ktoré sú založené na protiprávnosti „delenej prepravy“, s ostatnými členskými štátmi a/alebo s Komisiou.

43. Pán Aulinger tvrdí, že Nemecku takáto povinnosť vyplývala z výkladu článku 10 ES o vernej spolupráci medzi členskými štátmi a Spoločenstvom, článku 133 ES o obchodnej politike Spoločenstva, z odôvodnení nariadenia o embargu, z ktorých vyplýva, že členské štáty súhlasili s prijatím nástroja Spoločenstva s cieľom zabezpečiť jednotné uplatnenie opatrenia o embargu, a z článku 297 ES, podľa ktorého sa členské štáty navzájom poradia o spoločných vhodných opatreniach, ktorými sa má zabrániť, aby fungovanie spoločného trhu neovplyvnili opatrenia, ktoré musí členský štát prijať v prípade vážnych vnútorných nepokojov ohrozujúcich verejný poriadok, v prípade vojny alebo vážneho medzinárodného napätia vytvárajúceho vojnové nebezpečenstvo, alebo aby si členský štát splnil záväzky, ktoré prijal s cieľom zachovať mier a medzinárodnú bezpečnosť.

44. Nemecko a takisto aj Komisia tvrdia, že pri neexistencii akéhokoľvek osobitného ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré by požadovalo, aby sa členské štáty poradili s ostatnými členskými štátmi alebo Komisiou – ktoré existovalo v iných nariadeniach Spoločenstva, na základe ktorých bolo uvalené hospodárske embargo, nie však v danom nariadení o embargu – žiadna takáto povinnosť v práve Spoločenstva neexistuje. Navyše prikázať členským štátom a Komisii, aby sa dohodli na správnom výklade dotknutých ustanovení práva Spoločenstva, by bolo v rozpore so zásadou vyplývajúcou z článku 220 ES, podľa ktorého len Súdny dvor môže s konečnou platnosťou poskytovať záväzný výklad práva Spoločenstva.

45. V podstate súhlasím s odôvodnením Komisie a Nemecka. Je ustálenou judikatúrou, že v súlade so všeobecnými zásadami, na ktorých je založený inštitucionálny systém Spoločenstva a ktoré upravujú vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi, je na základe článku 10 ES vecou členských štátov, aby zabezpečili, že právne predpisy Spoločenstva sú na ich území vykonané. Keďže právo Spoločenstva vrátane všeobecných zásad neobsahuje s týmto cieľom všeobecné pravidlá, vnútroštátne orgány pri vykonávaní právnych predpisov Spoločenstva konajú v súlade s procesnými a hmotnoprávnymi pravidlami ich vlastného vnútroštátneho práva.( )

46. Keďže nariadenie o embargu ako priamo aplikovateľné opatrenie Spoločenstva neobsahovalo žiadnu osobitnú povinnosť vyžadujúcu konzultáciu pred jeho vykonaním vo vnútroštátnych právnych poriadkoch, členské štáty boli povinné vykladať ho a uplatňovať v dobrej viere. Jednotné vykonanie by mohlo byť s konečnou platnosťou zabezpečené prostredníctvom použitia konania o prejudiciálnej otázke podľa článku 234 ES.

47. Podľa môjho názoru žiadna povinnosť tohto typu nevyplýva ani z ostatných ustanovení práva Spoločenstva uvedených pánom Aulingerom, či už vykladaných samostatne, alebo spoločne.

48. Článok 10 ES nebráni členským štátom, aby vykladali a uplatňovali priamo použiteľné ustanovenia práva Spoločenstva bez predchádzajúcej konzultácie, ale prikazuje im, aby tak urobili v dobrej viere. Tým, že nemecké orgány rozhodli bez konzultácie o tom, že „delená preprava“ nie je na základe nariadenia o embargu povolená, čo bolo odôvodnené výkladom, nekonali tieto orgány v rozpore s povinnosťami, ktoré im vyplývajú z článku 10 ES.

49. Pokiaľ ide o článok 297 ES, z jeho znenia jasne vyplýva, že povinnosť poradiť sa uložená členským štátom sa týka situácií, v ktorých boli jednostranné opatrenia, ktoré môžu ovplyvniť riadny výkon slobôd vyplývajúcich zo Zmluvy o ES, prijaté členským štátom v súvislosti s vážnou krízou. Podľa môjho názoru sa to neuplatňuje na situáciu, akou je tá v konaní vo veci samej, kde právny nástroj Spoločenstva stanovil opatrenia, ktorými sa majú členské štáty riadiť.

50. Na podporu svojho tvrdenia, že existovala povinnosť predchádzajúcej konzultácie, odkazuje pán Aulinger takisto na článok 30 ods. 2 Jednotného európskeho aktu, ktorý sa týka Európskej spolupráce v oblasti zahraničnej politiky. Ja však nevidím relevantnosť tohto ustanovenia, ktoré bolo nahradené neskoršími zmenami Zmluvy ES. Výklad nariadenia o embargu uplatňovaný Nemeckom a napadnutý pánom Aulingerom nie je „zahraničnopolitickou otázkou všeobecného záujmu“, ktorá by zaväzovala vysoké zmluvné strany Jednotného európskeho aktu, aby sa navzájom informovali a konzultovali, ako to vyžaduje článok 30 ods. 2 písm. a) aktu.

51. Nakoniec v článku 133 nevidím nič, čo by mohlo byť chápané ako uloženie povinnosti členských štátov konzultovať, tak ako to tvrdí pán Aulinger.

52. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že odpoveďou na druhú otázku je, že právo Spoločenstva nevyžadovalo, aby sa členské štáty pred prijatím vnútroštátnych opatrení vykonávajúcich nariadenia o embargu poradili s ostatnými členskými štátmi alebo s Komisiou.

Návrh

53. Vzhľadom na uvedené vyššie sa domnievam, že by Súdny dvor mal na dve položené otázky odpovedať takto:

1. Článok 1 písm. d) nariadenia Rady (EHS) č. 1432/92 z 1. júna 1992, ktoré zakazuje obchod medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a republikami Srbsko a Čierna Hora, zakazuje poskytovanie „delenej prepravy“ podnikom Spoločenstva na územie, ktoré je predmetom embarga, a z neho, pričom „delenou prepravou“ sa rozumie komerčná preprava osôb na základe spojenej alebo jednotnej hospodárskej spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a iným podnikom, ktorý má sídlo v štáte, na ktorý bolo uvalené embargo, pričom prvý menovaný podnik obstaráva prepravu do okolia hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a z neho a druhý menovaný podnik prepravu medzi týmto bodom a územím, na ktoré bolo uvalené embargo, s tým, že cestujúci prestupujú do iného vozidla vopred dohodnutým spôsobom a platia za jeden cestovný lístok, ktorý ich oprávňuje na prepravu po celej dĺžke trasy.

2. Právo Spoločenstva nevyžaduje, aby sa členské štáty pred prijatím vnútroštátnych opatrení vykonávajúcich nariadenia o embargu museli poradiť s ostatnými členskými štátmi a/alebo s Komisiou.