3.

Vyplýva z rozsudkov Súdneho dvora Európskej únie z 12. októbra 2004, Paul a i. (С-222/02, EU:C:2004:606, body 38, 39, 43 a 49 až 51) z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C-46/93 a C-48/93, EU:C:1996:79, body 42 a 51), z 15. júna 2000, Dorsch Consult/Rada a Komisia (C-237/98 P, EU:C:2000:321, bod 19) a z 2. decembra 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Rada (5/71, EU:C:1971:116 bod 11), ako aj s ohľadom na súčasný stav práva Únie, ktoré je relevantné pre konanie vo veci samej, že A) ustanovenia smernice 94/19, najmä jej článok 7 ods. 6, priznávajú vkladateľom právo uplatniť si nárok na náhradu škody voči členskému štátu z dôvodu nedostatočného dohľadu nad úverovou inštitúciou, ktorá spravuje ich vklady a že toto právo je obmedzené na zabezpečenú výšku vkladov alebo sa má pojem „právo na náhradu škody“ vykladať široko? B) predstavujú opatrenia v oblasti dohľadu nariadené centrálnou bankou členského štátu na účely ozdravenia úverovej inštitúcie, o aké ide v konaní vo veci samej, medzi nimi zastavenie platieb upravené najmä v článku 2 siedmej zarážke smernice 2001/24/ES (3), neoprávnené a neprimerané obmedzenie majetkových práv vkladateľov, ktoré zakladá mimozmluvnú zodpovednosť za škodu spôsobenú porušením práva Únie, ak s ohľadom na článok 116 ods. 5 zákona o úverových inštitúciách, ako aj s ohľadom na článok 4 ods. 2 bod 1 a článok 94 ods. 1 bod 4 zákona o platobnej neschopnosti bánk, právo dotknutého členského štátu stanovuje, že počas trvania týchto opatrení vzniká povinnosť platiť zmluvné úroky a pohľadávky presahujúce chránenú výšku vkladov budú uspokojené v rámci všeobecného insolvenčného konania, ako aj že existuje možnosť vyplatenia úrokov? C) podmienky stanovené vnútroštátnym právom členského štátu pre vznik mimozmluvnej zodpovednosti za škodu spôsobenú konaním alebo opomenutím konania pri výkone dozorných právomocí centrálnou bankou členského štátu patriacich do pôsobnosti článku 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ nesmú odporovať požiadavkám a zásadám tejto zodpovednosti stanoveným v práve Únie, a to konkrétne: zásade nezávislosti žaloby o náhradu škody od žaloby o neplatnosť a od konštatovania neprípustnosti podmienky stanovenej vnútroštátnym právom, že je potrebné najskôr rozhodnúť o zrušení právneho úkonu alebo opomenutia, ktorými sa odôvodňuje nárok na náhradu škody; neprípustnosti požiadavky stanovenej vnútroštátnym právom týkajúcej sa zavinenia orgánov a zamestnancov, ktorých správanie zakladá nárok na náhradu škody; požiadavke vzťahujúcej sa na žaloby o náhradu majetkovej škody, aby žalobca v čase podania žaloby utrpel skutočnú a určitú škodu? D) podľa zásady nezávislosti žaloby o náhradu škody od žaloby o neplatnosť stanovenej právom Únie sa vyžaduje splnenie požiadavky nezákonnosti dotknutého postupu orgánu, ktorá zodpovedá požiadavke vnútroštátneho práva členského štátu, aby sa zrušil právny úkon alebo opomenutie, na základe ktorých sa žiada o náhradu škody, konkrétne opatrenie na ozdravenie úverovej inštitúcie, ak sa zohľadnia okolnosti v konaní vo veci samej, ako aj tieto skutočnosti: — že tieto opatrenia nie sú určené žalobkyni, ako vkladateľke úverovej inštitúcie, ako aj že podľa vnútroštátneho práva a vnútroštátnej judikatúry nie je žalobkyňa oprávnená žiadať o zrušenie individuálnych rozhodnutí, ktorými boli tieto opatrenia nariadené a že tieto rozhodnutia nadobudli právoplatnosť, — že právo Únie, v tejto oblasti konkrétne smernica 2001/24/ES, neukladá členským štátom nijakú výslovnú povinnosť, aby upravili pre všetkých veriteľov možnosť napadnúť tieto dozorné opatrenia na účel/na účely/s cieľom rozhodnutia o platnosti takýchto opatrení, — že právo členského štátu neupravuje mimozmluvnú zodpovednosť za škodu, ktorá bola spôsobená zákonným postupom orgánov alebo zamestnancov? E) v prípade, ak z výkladu vyplynie, že sa neuplatní podmienka nezákonnosti príslušného postupu orgánu za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, použijú sa na žaloby vkladateľov úverovej inštitúcie o náhradu škody spôsobenú konaním alebo opomenutím centrálnej banky členského štátu a najmä na výplatu úrokov z včas nevyplatených chránených vkladov, ako aj na vyplatenie vkladov presahujúcich chránenú výšku, ktoré sa uplatňujú v podobe nároku na náhradu škody vyplývajúcej z porušenia článkov 63 až 65 a článku 120 ZFEÚ, článku 3 ZEÚ a článku 17 Charty základných práv Európskej únie, podmienky stanovené Súdnym dvorom pre vznik mimozmluvnej zodpovednosti za škodu: — ktorá vyplynula zo zákonného postupu orgánu, a to konkrétne tri kumulatívne podmienky, ku ktorým patrí vznik skutočnej škody, príčinná súvislosť medzi touto škodou a dotknutým úkonom a tiež neobvyklý a osobitný druh škody, najmä v prípade žalôb o zaplatenie úrokov z dôvodu oneskoreného vyplatenia chránených vkladov alebo — v oblasti hospodárskej politiky, predovšetkým podmienka „iba ak došlo k dostatočne závažnému porušeniu nadradenej právnej normy, ktorá slúži na ochranu jednotlivcov“, najmä ak ide o žaloby vkladateľov o vyplatenie vkladov prevyšujúcich sumu chránených vkladov, ktoré boli uplatnené v podobe žalôb o náhradu škody a ktoré podliehajú postupu upravenému vo vnútroštátnom práve, ak sa zohľadní široká miera voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty v súvislosti s článkom 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ a opatreniami podľa smernice 2001/24 a ak okolnosti týkajúce sa úverovej inštitúcie a osoby, ktorá žiada o náhradu škody, súvisia iba s jedným členským štátom, pričom pre všetkých vkladateľov platia rovnaké predpisy a ústavná základná zásada rovnakého zaobchádzania, ktorá má prednosť pred zákonom?