NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 29. novembra 2017 ( 1 )

Vec C‑518/16

„ZPT“ AD

proti

Narodno sabranie na Republika Bălgarija,

Vărchoven administrativen săd,

Nacionalnata agencija za prichodite

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Štátna pomoc – Nariadenie (ES) č. 1998/2006 – Pomoc de minimis – Článok 1 ods. 1 písm. d) – Pomoc vo forme daňovej úľavy – Investícia do výroby výrobkov určených na vývoz – Vnútroštátna právna úprava, ktorá nepriznáva nárok na daňovú úľavu v prípade investície do výroby výrobkov určených na vývoz – Článok 35 ZFEÚ“

I. Úvod

1. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý do kancelárie Súdneho dvora podal 4. októbra 2016 Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko), sa týka výkladu článku 35 ZFEÚ a článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia Komisie (ES) č. 1998/2006 z 15. decembra 2006 o uplatňovaní článkov 87 ( 2 ) a 88 ( 3 ) zmluvy na pomoc de minimis (ďalej len „nariadenie č. 1998/2006“) ( 4 ) a platnosti tohto posledného uvedeného ustanovenia z hľadiska článku 35 ZFEÚ.

2. Tento návrh bol podaný v konaní, ktorého účastníkmi sú na jednej strane akciová spoločnosť „ZPT“ AD (ďalej len „žalobkyňa“) a na druhej strane Narodno Sabranie na Republika Bălgarija (Národné zhromaždenie Bulharskej republiky), Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd, Bulharsko) a Nacionalnata agencija za prichodite (Národná agentúra pre verejné príjmy, Bulharsko) (ďalej spoločne len ako „žalovaní“), a ktorého predmetom je daňový výmer za zdaňovacie obdobie roka 2008 určený žalobkyni.

3. Žalobkyňa svojou žalobou navrhla, aby vnútroštátny súd žalovaným ako solidárnym dlžníkom uložil povinnosť zaplatiť jej náhradu škody za majetkovú ujmu, ktorá jej vznikla a ktorá vyplýva z porušení práva Únie, najmä ustanovení nariadenia č. 1998/2006, ktorých sa dopustili žalovaní.

4. V súlade so žiadosťou Súdneho dvora sa v týchto návrhoch zameriam na otázku položenú vnútroštátnym súdom, ( 5 ) ktorá sa týka platnosti článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 z hľadiska článku 35 ZFEÚ.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

5. Článok 34 ZFEÚ stanovuje: „Množstevné obmedzenia dovozu a všetky opatrenia s rovnocenným účinkom sú medzi členskými štátmi zakázané.“

6. Článok 35 ZFEÚ stanovuje: „Množstevné obmedzenia vývozu a všetky opatrenia s rovnakým účinkom sú medzi členskými štátmi zakázané.“

7. Článok 36 ZFEÚ stanovuje: „Ustanovenia článkov 34 a 35 nevylučujú zákazy alebo obmedzenia dovozu, vývozu alebo tranzitu tovaru odôvodnené princípmi verejnej morálky, verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou, ochranou zdravia a života ľudí a zvierat, ochranou rastlín, ochranou národného kultúrneho bohatstva, ktoré má umeleckú, historickú alebo archeologickú hodnotu, alebo ochranou priemyselného a obchodného vlastníctva. Tieto zákazy a obmedzenia však nesmú byť prostriedkami svojvoľnej diskriminácie alebo skrytého obmedzovania obchodu medzi členskými štátmi.“

8. Článok 2 nariadenia Rady (ES) č. 994/98 zo 7. mája 1998 o uplatňovaní článkov [107 a 108 ZFEÚ] na určité kategórie horizontálnej štátnej pomoci ( 6 ), nazvaný „De minimis“, v odseku 1 stanovuje: „Komisia môže prostredníctvom nariadenia prijatého v súlade s postupmi stanovenými v článku 8 tohto nariadenia rozhodnúť, že, majúc na zreteli rozvoj a fungovanie spoločného trhu, určité pomoci nespĺňajú všetky kritériá článku [107 ods. 1 ZFEÚ], a sú preto vyňaté z postupu oznamovania stanovenej [stanoveného – neoficiálny preklad] v článku [108 ods. 3 ZFEÚ], za predpokladu, že pomoc poskytnutá tomu istému podniku za dané časové obdobie nepresiahne určitú pevne stanovenú čiastku.“

9. V odôvodnení 1 nariadenia č. 1998/2006 sa uvádza: „Nariadenie (ES) č. 994/98 splnomocňuje Komisiu stanovovať v nariadení prah, pod ktorým sa opatrenia pomoci považujú za nespĺňajúce všetky kritériá článku [107 ods. 1 ZFEÚ], a teda nepodliehajú oznamovaciemu konaniu stanovenému v článku [108 ods. 3 ZFEÚ].“

10. Odôvodnenie 6 nariadenia č. 1998/2006 znie: „Toto nariadenie by sa nemalo vzťahovať na pomoc de minimis pri vývoze alebo na pomoc de minimis uprednostňujúcu domáce produkty pred dovážanými. Najmä by sa nemala [nemalo – neoficiálny preklad] vzťahovať na pomoc súvisiacu s vybudovaním a prevádzkou distribučnej siete v iných členských štátoch Spoločenstva [v iných krajinách – neoficiálny preklad]. Pomoc na náklady spojená s účasťou na obchodných veľtrhoch alebo na štúdie alebo služby konzultantov potrebné na uvedenie nového alebo existujúceho produktu na nový trh zvyčajne netvoria pomoc pri vývoze.“

11. V odôvodnení 8 nariadenia č. 1998/2006 sa uvádza: „Vzhľadom na skúsenosti Komisie možno konštatovať, že pomoc nepresahujúca strop 200000 eur v priebehu troch rokov nemá vplyv na obchod medzi členskými štátmi a/alebo nepoškodzuje ani nehrozí, že bude poškodzovať hospodársku súťaž, a preto nespadá pod článok [107 ods. 1 ZFEÚ]. …“

12. Článok 1 nariadenia č. 1998/2006, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, stanovuje: „Toto nariadenie sa vzťahuje na pomoc poskytnutú podnikom vo všetkých sektoroch okrem: … d) pomoci na činnosti súvisiace s vývozom do tretích krajín alebo členských štátov, konkrétne pomoci priamo súvisiacej s vyvážanými množstvami, na zriadenie a prevádzkovanie [so zriadením a prevádzkovaním – neoficiálny preklad] distribučnej siete alebo inými bežnými výdavkami súvisiacimi s vývoznou činnosťou, e) pomoci, ktorá je podmienená uprednostňovaním používania domácich tovarov pred dovezenými, …“

13. Článok 2 nariadenia č. 1998/2006, nazvaný „Pomoc de minimis“, stanovuje: „1. Za opatrenia pomoci, ktoré nespĺňajú všetky kritéria článku [107 ods. 1 ZFEÚ], a teda sú oslobodené od oznamovacej povinnosti ustanovenej v článku [108 ods. 3 ZFEÚ], sa považujú opatrenia, ktoré spĺňajú podmienky ustanovené v odsekoch 2 až 5 tohto článku. 2. Celková pomoc de minimis poskytnutá akémukoľvek podniku nesmie presiahnuť 200000 eur v priebehu akéhokoľvek obdobia troch fiškálnych rokov. … Tieto stropy by sa mali uplatňovať bez ohľadu na formu alebo vytýčený cieľ pomoci de minimis…“

14. V odôvodnení 4 nariadenia č. 69/2001 bolo uvedené: „Vo svetle Dohody Svetovej obchodnej organizácie (WTO) o dotáciách a vyrovnávajúcich opatreniach [subvenciách a vyrovnávacích opatreniach – neoficiálny preklad]… by toto nariadenie nemalo vynímať pomoc pri vývoze ani pomoc uprednostňujúcu domáce výrobky pred dovážanými. …“

B. Zmluvné právo

15. V článku 3 ods. 1 písm. a) Dohody o subvenciách a vyrovnávacích opatreniach pripojenej k Dohode o založení WTO sa uvádza, že „… sú… zakázané tieto subvencie: a) subvencie závislé právne alebo fakticky…, či už samotné [výlučne – neoficiálny preklad], alebo ako jedna z niekoľkých ďalších podmienok, od výsledkov vývozu…“.

16. V prílohe I k Dohode o subvenciách a vyrovnávacích opatreniach pripojenej k Dohode o založení WTO sa nachádza zoznam príkladov vývozných subvencií.

C. Bulharské právo

17. Zákon o dani z príjmov právnických osôb ( 7 ) (ďalej len „daňový zákon“) v znení účinnom od 1. januára 2007 stanovuje: „§ 182… (2) …Daňová úľava, ktorá predstavuje pomoc de minimis, sa neuplatní: … 7. na investície do majetku určeného na vykonávanie činností spojených s vývozom do tretích krajín alebo do členských štátov. … § 184… Daňové subjekty majú nárok na úplné odpustenie dane z príjmov právnických osôb pripadajúcej na zdaniteľný výnos vyplývajúci z vykonávanej výrobnej činnosti, vrátane výroby na zákazku, ak sú splnené tieto kumulatívne podmienky: 1. Daňový subjekt vykonáva výrobnú činnosť výlučne v obciach, v ktorých v roku, ktorý predchádza prebiehajúcemu roku, miera nezamestnanosti predstavovala aspoň 1,35‑násobok priemernej celoštátnej miery nezamestnanosti počas toho istého obdobia; 2. …sú splnené podmienky stanovené v: a) § 188 [daňového zákona] v prípade pomoci de minimis, … § 188… 1. …Daňová úľava predstavuje pomoc de minimis, ak výška pomoci de minimis prijatej daňovým subjektom počas troch posledných rokov, vrátane prebiehajúceho roka, bez ohľadu na jej formu a zdroj, neprekročí ekvivalent sumy [v bulharských leva (BGN)] 200000 eur … 2. Prostriedky zodpovedajúce odpustenej dani v zmysle § 184 sa musia investovať do dlhodobého hmotného alebo nehmotného majetku v súlade s účtovnými právnymi predpismi v štvorročnej lehote, ktorá sa počíta od začiatku roka, za ktorý sa daň odpúšťa. …“

III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

18. Hlavným predmetom činnosti žalobkyne, ktorá je spoločnosťou zaregistrovanou v Bulharsku, je výroba rúr, dutých profilov a tvaroviek z ocele. Žalobkyňa vykonáva vo svojich výrobných zariadeniach tri samostatné a technicky nezávislé výrobné činnosti, ktorými sú výroba rúr, profilov a oceľových ochranných zariadení na cesty (ochranné zvodidlá), žiarové pozinkovanie súčiastok ponorom, elektrolytové (galvanické) pozinkovanie súčiastok alebo ich zinkovanie za studena.

19. Vo svojom daňovom priznaní za rok 2008 žalobkyňa uviedla, že žiada o odpustenie dane z príjmov právnických osôb stanovené v § 184 daňového zákona vo výške 140677,51 BGN (približne 72000 eur).

20. Daňovým výmerom z 5. marca 2010 bola táto žiadosť o odpustenie dane zamietnutá s odôvodnením, že žalobkyňa nesplnila požiadavku stanovenú v § 182 ods. 2 bode 7 daňového zákona, keďže počas obdobia, ktoré sa skončilo v roku 2012, uskutočnila investície vo svojich výrobných zariadeniach, v ktorých sa vyrábali výrobky určené na vývoz.

21. Podľa vnútroštátneho súdu „daňový orgán konštatoval, že § 182 ods. 2 bod 7 [daňového zákona] je kategorický a že [žalobkyňa] sa v žiadnom prípade nemôže domáhať čiastočného odpustenia dane z príjmov právnických osôb. Daňová úľava sa týka uskutočnenej výrobnej činnosti, vrátane výroby na zákazku, a obmedzujúca podmienka je spojená s následným predajom výrobkov a s ochranou hospodárskej súťaže v Únii. Vzhľadom na to, že [žalobkyňa] vyrobila počas roka 2008 výrobky predané v Bulharsku, v členských štátoch Únie a v tretích štátoch, vzťahuje sa na ňu obmedzujúca podmienka stanovená v § 182 ods. 2 bode 7 [daňového zákona], a preto sa nemôže domáhať odpustenia dane za rok 2008. Daňový orgán konštatoval dlh na dani z príjmov právnických osôb za rok 2008 vo výške 140677,51 BGN [(približne 72000 eur)] a na úrokoch vo výške 21454,22 BGN [(približne 11000 eur)]“.

22. Dňa 21. mája 2010 podala žalobkyňa na Administrativen săd – grad Burgas (Správny súd mesta Burgas, Bulharsko) žalobu proti rozhodnutiu správneho orgánu.

23. Administrativen săd – grad Burgas (Správny súd mesta Burgas) rozhodnutím z 12. januára 2011 zrušil daňový výmer, pričom konštatoval, že zamietnutie žiadosti o odpustenie dane nie je odôvodnené, lebo samostatná činnosť spočívajúca v zinkovaní súčiastok za studena, v rámci ktorej chcela žalobkyňa podľa svojich tvrdení uskutočniť požadované investície, neviedla k nijakému vývozu, a že štvorročná lehota, počas ktorej žalobkyňa mohla investovať sumy zodpovedajúce odpustenej dani, ešte neuplynula.

24. Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd) rozsudkom z 27. decembra 2011, ktorý bol vydaný v konaní o kasačnom opravnom prostriedku a ktorý nadobudol právoplatnosť, zrušil rozsudok Administrativen săd – grad Burgas (Správny súd mesta Burgas) a zamietol žalobu, ktorú žalobkyňa podala proti daňovému výmeru. Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd) po tom, čo konštatoval, že sa uskutočnili investície do výrobného zariadenia „žiarové pozinkovanie ponorom“, v ktorom sa vyrábali výrobky určené na vývoz, rozhodol, že nebola splnená podmienka týkajúca sa investovania do majetku, ktorý nesúvisí s vývozom do tretích krajín alebo do členských štátov, stanovená v § 182 ods. 2 bode 7 daňového zákona a že za týchto podmienok treba odpustenie dane považovať za štátnu pomoc, ktorej následkom je narušenie hospodárskej súťaže na spoločnom trhu Únie.

25. Žalobkyňa podala na Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) žalobu, ktorou sa domáhala, aby tento súd uložil žalovaným ako solidárnym dlžníkom povinnosť zaplatiť jej náhradu škody, ktorá jej vznikla v dôsledku údajných porušení práva Únie, ktorých sa dopustili žalovaní, najmä porušenia nariadenia č. 1998/2006. Tvrdí, že má nárok na odškodnenie vo výške dane, o odpustenie ktorej žiadala, pričom jej žiadosť bola zamietnutá, spolu s úrokmi.

26. Za týchto podmienok Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Majú vykonávacie predpisy práva Únie ako nariadenie č. 1998/2006 priamy účinok a priamu uplatniteľnosť a pokiaľ áno, porušuje predpis vnútroštátneho práva, ktorý zužuje alebo obmedzuje pôsobnosť predpisu Únie, tieto zásady? 2. Je štátna pomoc v podobe daňovej úľavy zlučiteľná s hospodárskou súťažou na vnútornom trhu, keď sa pomoc investuje do majetku, ktorý sa používa na výrobu výrobkov sčasti vyvážaných do tretích krajín alebo do členských štátov? 3. Predstavuje výroba výrobkov určených na vývoz s využitím majetku, ktorý bol nadobudnutý pomocou prostriedkov štátnej pomoci, činnosť, ktorá v zmysle článku 1 písm. d) nariadenia… č. 1998/2006 priamo súvisí s vyvážanými množstvami? V prípade zápornej odpovede, majú členské štáty možnosť upraviť vo svojom vnútroštátnom práve doplňujúce obmedzenia pre vývozcov výrobkov vyrobených s využitím majetku nadobudnutého investovaním daňovej úľavy? V prípade kladnej odpovede, aký je vzťah medzi týmto ustanovením a článkom 35 ZFEÚ, ktorým sa zakazujú množstevné obmedzenia vývozu, ako aj všetky opatrenia s rovnakým účinkom medzi členskými štátmi, a ide o diskrimináciu a narušenie voľného pohybu tovaru? 4. Je podľa článku 1 nariadenia (ES) č. 1998/2006 prípustné, aby sa právnickej osobe odmietol priznať nárok na finančnú pomoc de minimis, ktorý vyplýva z práva Únie, skôr ako uplynie štvorročná lehota stanovená vo vnútroštátnom [zákone], počas ktorej treba uskutočniť investíciu, a to len preto, lebo táto osoba investovala v uvedenom období prostriedky aj do iných, samostatných a oddelených súčastí svojho podniku, ktorých výrobky boli vyvezené?“

IV. Konanie pred Súdnym dvorom

27. Žalobkyňa, každý zo žalovaných, Bulharská republika, Helénska republika, Talianska republika a Európska komisia predložili písomné pripomienky.

28. Vzhľadom na nejasnosť tretej vety tretej otázky položenej vnútroštátnym súdom Súdny dvor prijal dve opatrenia.

29. V prvom rade položil vnútroštátnemu súdu nasledujúcu otázku: „Mohol by vnútroštátny súd spresniť, na ktoré ustanovenie sa odvoláva v tretej vete tretej otázky, keď sa pýta Súdneho dvora na vzťah medzi ‚týmto ustanovením‘ a článkom 35 ZFEÚ? Pýta sa tento súd, či sa má článok 35 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, aké sa nachádza v § 182 ods. 2 bode 7 [daňového] zákona, alebo sa pýta Súdneho dvora na platnosť článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006… z hľadiska článku 35 ZFEÚ?“

30. Vnútroštátny súd vo svojej odpovedi zo 7. júla 2017 uviedol: „Cieľom otázky je zistiť, či členské štáty môžu vo vnútroštátnom práve stanoviť pravidlá, ktoré obsahujú doplňujúce obmedzenia pre vývozcov výrobkov vyrobených s využitím majetku, ktorý je výsledkom investície daňovej úľavy. V prvej hypotéze, podľa ktorej výroba výrobkov určených na vývoz nepredstavuje činnosť, ktorá v zmysle nariadenia č. 1998/2006 priamo súvisí s vyvážanými množstvami, vzniká otázka, či v prípadoch podobných tým, ktoré sú uvedené v § 182 ods. 2 bode 7 [daňového zákona], možno vo vnútroštátnom práve stanoviť obmedzenia. V prípade kladnej odpovede, teda ak výroba výrobkov určených na vývoz s využitím majetku nadobudnutého pomocou prostriedkov štátnej pomoci predstavuje činnosť, ktorá v zmysle nariadenia č. 1998/2006 priamo súvisí s vyvážanými množstvami, vzniká otázka, aký je vzťah medzi obmedzením stanoveným v článku 1 [ods. 1] písm. d) nariadenia [č. 1998/2006] na jednej strane a na druhej strane zákazom množstevných obmedzení vývozu medzi členskými štátmi a iných opatrení s rovnakým účinkom.“

31. Následne Súdny dvor 13. septembra 2017 na základe článku 61 ods. 1 rokovacieho poriadku vyzval účastníkov konania a oprávnené subjekty v zmysle článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, aby na pojednávaní, ktoré sa konalo 18. októbra 2017, odpovedali na nasledujúcu otázku: „Odporuje článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006… článku 35 ZFEÚ?“

32. Žalobkyňa, Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd), bulharská vláda a Komisia predniesli na pojednávaní 18. októbra 2017 ústne pripomienky.

V. Analýza

A. Úvodné pripomienky

33. V súvislosti s otázkou obsiahnutou v tretej vete tretej otázky položenej vnútroštátnym súdom, ktorá sa týka súladu článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 s článkom 35 ZFEÚ, ( 8 ) treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa zákaz množstevných obmedzení, ako aj opatrení s rovnakým účinkom, stanovený v článkoch 34 a 35 ZFEÚ, vzťahuje nielen na vnútroštátne opatrenia, ale aj na opatrenia orgánov Únie. ( 9 )

34. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že ustanovenia týkajúce sa voľného pohybu tovaru a ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci sledujú spoločný cieľ, ktorým je zaručiť voľný pohyb tovaru medzi členskými štátmi za normálnych podmienok hospodárskej súťaže, ( 10 ) pričom články 107 a 108 ZFEÚ a nariadenie č. 1998/2006 nemôžu v nijakom prípade brániť uplatneniu pravidiel Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa voľného pohybu tovaru. ( 11 )

35. Preto sa domnievam, že Zmluva o FEÚ nezavádza hierarchiu medzi pravidlami o zákaze množstevných obmedzení ( 12 ) a o pomoci poskytovanej štátmi, ( 13 ) ktoré sú v nej obsiahnuté. Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava alebo predpisy prijaté orgánmi Únie musia rešpektovať tak pravidlá Zmluvy o FEÚ o zákaze množstevných obmedzení, ako aj pravidlá o pomoci poskytovanej štátmi. ( 14 )

36. Je zrejmé, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 priamo nezavádza množstevné obmedzenia vývozu. Je teda potrebné preskúmať, či toto ustanovenie zavádza opatrenia s rovnakým účinkom ako také obmedzenia.

37. Podmienky stanovené judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa článku 35 ZFEÚ zodpovedajú podmienkam, ktoré stanovuje článok 34 ZFEÚ. Preto každý vnútroštátny predpis alebo predpis prijatý orgánmi Únie, ktorý môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, brániť obchodu v rámci Únie, sa má považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článkov 34 ( 15 ) a 35 ZFEÚ.

38. Súdny dvor totiž vo svojom rozsudku z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, body 36, 40 a 43), rozhodol, že na vnútroštátne opatrenie uplatniteľné na všetky subjekty pôsobiace v tuzemsku, ktoré môže v skutočnosti postihovať výstup výrobkov z trhu členského štátu vývozu viac ako uvádzanie výrobkov na vnútroštátny trh uvedeného členského štátu, sa vzťahuje zákaz stanovený článkom 35 ZFEÚ.

39. Treba poznamenať, že Súdny dvor v rozsudku z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), necitoval svoj rozsudok z 8. novembra 1979, Groenveld (15/79, EU:C:1979:253) (ďalej len „judikatúra Groenveld“), v ktorom rozhodol, že článok 35 ZFEÚ „sa vzťahuje na vnútroštátne opatrenia, ktoré majú za cieľ alebo následok špecifické obmedzenie vývozných tokov, a teda zavedenie rozdielneho zaobchádzania s vnútorným obchodom členského štátu a jeho zahraničným obchodom, čím sú vnútroštátna výroba alebo domáci trh príslušného štátu osobitne zvýhodnené na úkor výroby alebo obchodu iných členských štátov“ ( 16 ).

40. Podľa môjho názoru ( 17 ) Súdny dvor v rozsudku z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), upustil od užšie formulovaných alebo prísnejších podmienok stanovených v jeho judikatúre Groenveld, ktoré boli založené najmä na existencii rozdielneho zaobchádzania alebo diskriminácie medzi vnútorným obchodom členského štátu a jeho zahraničným obchodom, a nahradil ich „voľnejšími“ ( 18 ) podmienkami založenými na existencii obmedzenia alebo prekážky obchodu medzi členskými štátmi. ( 19 )

41. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa Súdneho dvora akákoľvek prekážka niektorej zo základných slobôd stanovených Zmluvou o FEÚ, čo i malého významu, sa touto Zmluvou zakazuje. ( 20 ) Z toho vyplýva, že – na rozdiel od pravidiel vzťahujúcich sa na štátnu pomoc podľa nariadenia č. 1998/2006 ( 21 ) – neexistuje prah, pod ktorým sa vnútroštátna právna úprava alebo právna úprava prijatá orgánmi Únie považujú za nespĺňajúce kritériá stanovené v článkoch 34 a 35 ZFEÚ. Naopak nemožno konštatovať, že vnútroštátna právna úprava alebo právna úprava prijatá orgánmi Únie môže brániť obchodu medzi členskými štátmi, ak sú reštriktívne účinky, ktoré uvedená právna úprava vyvoláva, príliš neisté a nepriame. ( 22 )

B. Uplatňovanie článku 35 ZFEÚ ratione loci

42. Je potrebné poznamenať, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 sa týka vývozu do tretích krajín alebo členských štátov. Článok 35 ZFEÚ, ktorý zakazuje množstevné obmedzenia vývozu a opatrenia s rovnakým účinkom, sa pritom uplatňuje len na pohyb tovaru medzi členskými štátmi. ( 23 ) Z toho vyplýva, že obchod s tretími krajinami v zásade nepatrí do pôsobnosti článku 35 ZFEÚ z hľadiska ratione loci. Preto obmedzím svoju analýzu v týchto návrhoch na vnútorný rozmer článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006, teda na obchod medzi členskými štátmi.

C. O existencii obmedzenia, ktoré spadá pod článok 35 ZFEÚ, v článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006

43. Podľa článku 2 nariadenia č. 1998/2006, vykladaného so zreteľom na odôvodnenie 8 tohto nariadenia, sa pomoc neprekračujúca strop 200000 eur za obdobie troch rokov považuje za pomoc, ktorá neovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi a neskresľuje, ani nehrozí skresľovaním hospodárskej súťaže, takže také opatrenia sú vylúčené z pojmu štátna pomoc. ( 24 ) Nepodliehajú teda oznamovaciemu konaniu stanovenému v článku 108 ods. 3 ZFEÚ. ( 25 )

44. Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia (C‑310/99, EU:C:2002:143, bod 94), rozhodol, že „pravidlo de minimis zodpovedá požiadavkám administratívneho zjednodušenia tak pre členské štáty, ako aj pre útvary Komisie, ktorá musí mať možnosť sústrediť svoje zdroje na prípady, ktoré majú skutočný význam na úrovni Spoločenstva“ ( 26 ).

45. Podľa článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 je však pomoc priamo súvisiaca s vyvážanými množstvami, so zriadením a prevádzkovaním distribučnej siete alebo inými bežnými výdavkami súvisiacimi s vývoznou činnosťou vylúčená z pôsobnosti nariadenia č. 1998/2006, a teda sa na ňu nemôže vzťahovať výnimka de minimis. ( 27 )

46. Z toho vyplýva, že aj v prípade, ak táto pomoc neprekračuje strop stanovený v článku 2 nariadenia č. 1998/2006, nepovažuje sa za nespĺňajúcu všetky kritériá článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a preto sa na ňu nevzťahuje výnimka de minimis stanovená nariadením č. 1998/2006 a musí sa oznámiť Komisii v súlade s postupom stanoveným v článku 108 ods. 3 ZFEÚ.

47. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 postihuje výstup výrobkov z trhu členského štátu vývozu viac ako uvádzanie výrobkov na vnútroštátny trh uvedeného členského štátu. ( 28 ) Hoci je pravda, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 sa vzťahuje len na určitú štátnu pomoc súvisiacu s vývozom, domnievam sa, že účinky tohto ustanovenia nemožno označiť za neisté a nepriame, keďže toto ustanovenie vylučuje uplatnenie výnimky de minimis na predmetnú pomoc. Toto ustanovenie teda zavádza diskrimináciu týkajúcu sa ekonomických činností podľa toho, či sú alebo nie sú zamerané na vývoz. ( 29 )

D. O existencii odôvodnenia

48. Články 34 a 35 ZFEÚ však nebránia diskriminačným opatreniam alebo obmedzeniam odôvodneným dôvodmi všeobecného záujmu vymenovanými v článku 36 ZFEÚ alebo naliehavými požiadavkami. ( 30 )

49. Podľa ustálenej judikatúry vnútroštátny predpis alebo predpis prijatý orgánom Únie, ktorý obmedzuje výkon zaručených základných slobôd, možno pripustiť len vtedy, ak sleduje cieľ všeobecného záujmu, ( 31 ) je vhodný na zabezpečenie jeho dosiahnutia a nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné. ( 32 )

50. Zastávam názor, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 je de iure diskriminačný v rozsahu, v akom sa konkrétne týka určitého vývozu. Toto diskriminačné zaobchádzanie s vývozom preto musí byť odôvodnené jedným z dôvodov všeobecného záujmu vymenovaných v článku 36 ZFEÚ ( 33 ), ktorými sú princípy verejnej morálky, verejný poriadok, verejná bezpečnosť, ochrana zdravia a života ľudí a zvierat, ochrana rastlín, ochrana národného kultúrneho bohatstva, ktoré má umeleckú, historickú alebo archeologickú hodnotu, alebo ochrana priemyselného a obchodného vlastníctva.

51. Podľa Komisie „vylúčenie vývoznej pomoci z pôsobnosti nariadenia [1998/2006] vyplýva jednak zo záväzkov, ktoré Únia prijala vo vzťahu k [WTO], a jednak zo skutočnosti, že vývozná pomoc, ktorá uľahčuje vstup na trh na obchodné účely, zjavne ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi. ( 34 ) Z toho vyplýva, že logika nariadenia (podľa ktorej možno konštatovať, že kritériá existencie štátnej pomoci neboli splnené), sa neuplatní“ ( 35 ).

52. Pokiaľ ide o prvý cieľ článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006, ktorý uvádza Komisia, teda vylúčenie pomoci na vývoz do tretích krajín z výnimky de minimis s cieľom dodržať záväzky, ktoré Únia prijala vo vzťahu k WTO, domnievam sa, že tento cieľ v prejednávanom prípade nie je relevantný, lebo článok 35 ZFEÚ sa z hľadiska ratione loci neuplatní na tento vývoz. ( 36 ) Toto vylúčenie pomoci na vývoz do tretích krajín stanovené v článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 teda nemožno spochybniť vzhľadom na článok 35 ZFEÚ.

53. Čo sa týka druhého cieľa článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006, ( 37 ) na ktorý sa odvoláva Komisia, domnievam sa, že aj keby tento cieľ prípadne bol legitímny, nevzťahuje sa naň žiadny z dôvodov všeobecného záujmu vymenovaných v článku 36 ZFEÚ. Preto tento cieľ nemôže odôvodniť diskrimináciu, ktorú článok 35 ZFEÚ zakazuje. Navyše sa domnievam, že žiadny z týchto dôvodov by nemohol odôvodniť predmetné rozdielne zaobchádzanie.

54. Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006, ktorý postihuje výstup výrobkov z trhu členského štátu vývozu viac ako uvádzanie výrobkov na vnútroštátny trh uvedeného členského štátu, nie je odôvodnený žiadnym z dôvodov všeobecného záujmu vymenovaných v článku 36 ZFEÚ.

55. Preto je potrebné odpovedať na tretiu vetu tretej otázky položenej vnútroštátnym súdom tak, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 je neplatný v rozsahu, v akom v rámci systému de minimis zavádza rozdielne zaobchádzanie s čisto vnútroštátnymi ekonomickými činnosťami a činnosťami zameranými na vývoz do členských štátov.

VI. Návrh

56. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu vetu tretej otázky, ktorú mu položil Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko), takto: Článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia Komisie (ES) č. 1998/2006 z 15. decembra 2006 o uplatňovaní článkov 87 a 88 zmluvy na pomoc de minimis je neplatný v rozsahu, v akom v rámci systému de minimis zavádza rozdielne zaobchádzanie s čisto vnútroštátnymi ekonomickými činnosťami a činnosťami zameranými na vývoz do členských štátov.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Teraz článok 107 ZFEÚ.

( 3 ) Teraz článok 108 ZFEÚ.

( 4 ) Ú. v. EÚ L 379, 2006, s. 5. Nariadenie č. 1998/2006 sa v súlade s jeho článkom 6 uplatňovalo od 1. januára 2007 do 31. decembra 2013. Týmto nariadením bolo nahradené nariadenie Komisie (ES) č. 69/2001 z 12. januára 2001 o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy ES pri pomoci de minimis (Ú. v. ES L 10, 2001, s. 30; Mim. vyd. 08/002, s. 138). Pokiaľ ide o uplatňovanie pravidiel Zmluvy o FEÚ na pomoc de minimis v súčasnosti, pozri nariadenie Komisie (EÚ) č. 1407/2013 z 18. decembra 2013 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na pomoc de minimis (Ú. v. EÚ L 352, 2013, s. 1). Článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 je takmer zhodný s článkom 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1407/2013.

( 5 ) Pozri tretiu vetu tretej otázky položenej vnútroštátnym súdom a bod 26 nižšie.

( 6 ) Ú. v. ES L 142, 1998, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 312. Právnym základom nariadenia č. 994/98 je článok 94 ES (teraz článok 109 ZFEÚ). Súdny dvor rozhodol, že „v súlade s článkom 109 ZFEÚ môže Rada Európskej únie prijať akékoľvek nariadenia potrebné na uplatnenie článkov 107 a 108 ZFEÚ a najmä môže stanoviť podmienky uplatnenia článku 108 ods. 3 ZFEÚ, ako aj uviesť kategórie pomoci, ktoré sú vyňaté z tohto postupu“, pozri rozsudok z 21. júla 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, bod 33). Nariadenie č. 994/98 bolo zrušené a nahradené nariadením Rady (EÚ) 2015/1588 z 13. júla 2015 o uplatňovaní článkov 107 a 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na určité kategórie horizontálnej štátnej pomoci (Ú. v. EÚ L 248, 2015, s. 1). Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 2015/1588 je takmer zhodný s článkom 2 ods. 1 nariadenia č. 994/98.

( 7 ) DV č. 105, z 22. decembra 2006 v platnom znení.

( 8 ) Súdny dvor vyzval účastníkov konania, aby sa na pojednávaní 18. októbra 2017 vyjadrili práve k tejto otázke, ktorá je predmetom týchto konkrétne zameraných návrhov. Všetci účastníci konania sa z rôznych dôvodov vyjadrili v tom zmysle, že článok 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006 je zlučiteľný s článkom 35 ZFEÚ.

( 9 ) Rozsudky z 11. júna 2015, Pfeifer & Langen (C‑51/14, EU:C:2015:380, bod 37 a tam citovaná judikatúra), a z 22. júna 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, bod 45).

( 10 ) Rozsudok z 5. júna 1986, Komisia/Taliansko (103/84, EU:C:1986:229, bod 19).

( 11 ) Pozri analogicky rozsudky z 5. júna 1986, Komisia/Taliansko (103/84, EU:C:1986:229, bod 19); z 20. marca 1990, Du Pont de Nemours Italiana (C‑21/88, EU:C:1990:121, body 19 až 22), a z 23. apríla 2002, Nygård (C‑234/99, EU:C:2002:244, bod 57).

( 12 ) Pozri najmä články 34 až 36 ZFEÚ.

( 13 ) Pozri najmä články 107 a 108 ZFEÚ.

( 14 ) Pozri analogicky rozsudok z 15. júna 1993, Matra/Komisia (C‑225/91, EU:C:1993:239, body 41 a 42), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že „hoci konanie uvedené v článkoch [107 a 108 ZFEÚ] necháva Komisii a za určitých podmienok Rade širokú mieru voľnej úvahy pri posudzovaní zlučiteľnosti schémy štátnej pomoci s požiadavkami spoločného trhu, z celkovej systematiky Zmluvy vyplýva, že toto konanie nesmie nikdy viesť k výsledku, ktorý by bol v rozpore s osobitnými ustanoveniami Zmluvy… Súdny dvor ďalej rozhodol, že tie aspekty pomoci, ktoré by odporovali iným osobitným ustanoveniam Zmluvy než článkom [107 a 108 ZFEÚ], môžu byť nerozlučne spojené s účelom pomoci do takej miery, že nie je možné hodnotiť ich oddelene… Táto povinnosť Komisie rešpektovať koherenciu medzi článkami [107 a 108 ZFEÚ] a inými ustanoveniami Zmluvy sa musí uplatniť najmä v prípade, ak tieto iné ustanovenia tiež sledujú… cieľ neskreslenej hospodárskej súťaže na spoločnom trhu“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 15 ) Pozri rozsudok z 21. septembra 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 33), ktorý sa týka článku 34 ZFEÚ.

( 16 ) Rozsudok z 8. novembra 1979, Groenveld (15/79, EU:C:1979:253, bod 7).

( 17 ) Poukazujem však na to, že Komisia vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že článok 35 ZFEÚ „sa vzťahuje na opatrenia, ktoré sú diskriminačné vo vzťahu k určitému tovaru“, pričom dodala, že táto zásada vyplýva z judikatúry Groenveld.

( 18 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Kakavetsos‑Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2010:531, bod 49).

( 19 ) Súdny dvor vo svojom rozsudku z 3. marca 2011, Kakavetsos‑Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, bod 27), rozhodol, že akékoľvek opatrenie, ktoré by mohlo priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, prekážať obchodu v rámci Spoločenstva, predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie vývozu. Treba však poznamenať, že výrobkom, o ktorý išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 3. marca 2011, Kakavetsos‑Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110), bolo sušené hrozno, ktoré bolo predmetom spoločnej organizácie trhov stanovenej v článku 40 ZFEÚ. Generálny advokát Mengozzi v návrhoch, ktoré predniesol v spomenutej veci, uviedol, že „keďže sa vec týka spoločnej organizácie trhov, Súdny dvor prijal voľnejšiu koncepciu podmienok, ktoré musia byť splnené, aby šlo o opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie vývozu. V takomto prípade sa diskriminačná povaha opatrenia nevyžaduje“. Domnievam sa, že po vydaní rozsudku z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), neexistuje rozdiel v uplatňovaní článku 35 ZFEÚ na výrobky, ktoré sú predmetom spoločnej organizácie trhov stanovenej v článku 40 ZFEÚ, a na ostatné výrobky.

( 20 ) Rozsudok z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 37).

( 21 ) Pozri odôvodnenie 1 nariadenia č. 1998/2006.

( 22 ) Rozsudok z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 45).

( 23 ) Pozri analogicky rozsudky z 15. júna 1976, EMI Records (51/75, EU:C:1976:85, body 10 a 11), a z 9. februára 1982, Polydor a RSO Records (270/80, EU:C:1982:43, bod 18).

( 24 ) Rozsudky z 27. júna 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, bod 82), a z 8. mája 2013, Libert a i. (C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 81). Pokiaľ ide o pravidlá hospodárskej súťaže, Súdny dvor v rozsudku z 23. novembra 2006, Asnef‑Equifax a Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, bod 50), rozhodol, že „na dohodu sa nevzťahuje zákaz podľa článku [101 ZFEÚ], ak sa dotýka obchodu iba bezvýznamným spôsobom“.

( 25 ) Súdny dvor rozhodol, že povinnosť členských štátov vopred oznámiť každé opatrenie, ktorým sa má poskytnúť alebo zmeniť nová pomoc, je jedným zo základných prvkov systému kontroly štátnej pomoci. Pozri rozsudok z 21. júla 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, bod 36). V dôsledku toho, keďže nariadenie č. 1998/2006 predstavuje zmiernenie všeobecného pravidla oznamovania štátnej pomoci stanoveného v článku 108 ods. 3 ZFEÚ, toto nariadenie a podmienky, ktoré sú v ňom stanovené, sa musia vykladať doslovne. Pozri analogicky rozsudok z 21. júla 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, bod 37). Okrem toho predmetná výnimka sa môže uplatniť na danú schému pomoci len v prípade, ak táto schéma spĺňa všetky podmienky stanovené v uvedenom nariadení – pozri analogicky rozsudok z 21. júla 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, body 45 až 52).

( 26 ) Pozri tiež rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 20. septembra 2011, Regione autonoma della Sardegna a i./Komisia (T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 a T‑454/08, EU:T:2011:493, bod 304).

( 27 ) Poukazujem na to, že odmietnutie uplatnenia výnimky sa netýka všetkých vývozných činností. Komisia totiž vo svojich písomných pripomienkach poznamenáva, že „o pomoc priamo súvisiacu s vyvážanými množstvami, ktorá je vymedzená v článku 1 [ods. 1 písm. d)] nariadenia de minimis, ide vtedy, keď štát zavedie opatrenia vo forme programov, ktorých cieľom je pomôcť podnikom presadiť sa na zahraničných trhoch, aby tam mohli ponúkať svoje výrobky. Táto pomoc je podmienená vyvážanými množstvami a podnik ju využíva na podporu svojej vývoznej stratégie. Táto pomoc teda vedie k postupnému zvyšovaniu množstva výrobkov, ktoré možno vyviezť, a vláda ju poskytuje práve s týmto cieľom“. Dodáva, že „výroba výrobkov určených na vývoz, pri ktorej sa využíva majetok získaný vďaka štátnej pomoci, nepredstavuje činnosť priamo súvisiacu s vyvážanými množstvami v zmysle článku 1 ods. 1 [písm.] d) nariadenia de minimis“. V tejto súvislosti grécka vláda uvádza, že „samotná skutočnosť, že pomoc sa poskytne vyvážajúcemu podniku, nestačí na to, aby sa táto pomoc považovala za vývoznú pomoc“. Poznamenávam, že tieto nepatrné odlišnosti celkom nezodpovedajú cieľu zjednodušenia, ktorý sleduje pravidlo de minimis.

( 28 ) Pozri bod 50 nižšie.

( 29 ) Skutočne nevidím dôvod, prečo by sa mala výnimka de minimis stanovená v článku 2 nariadenia č. 1998/2006 uplatniť v prípade zriadenia a prevádzkovania distribučnej siete na vnútroštátnej úrovni, a nemala by sa uplatniť v prípade zavedenia takej istej siete na účely vývozu.

( 30 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. júna 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, bod 46).

( 31 ) Uvedený v článku 36 ZFEÚ alebo v rámci naliehavých požiadaviek.

( 32 ) Rozsudok z 21. júna 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, bod 48).

( 33 ) Len obmedzenia, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu, môžu byť totiž odôvodnené jedným z dôvodov všeobecného záujmu vymenovaných v článku 36 ZFEÚ, ako aj naliehavými požiadavkami. Pozri a contrario rozsudok z 26. apríla 2012, van Putten (C‑578/10 až C‑580/10, EU:C:2012:246, bod 44), v ktorom Súdny dvor uviedol, že rozdielne zaobchádzanie môže byť odôvodnené naliehavou požiadavkou.

( 34 ) Pozri poznámku pod čiarou 27 vyššie.

( 35 ) Poukazujem na to, že pomoc na zriadenie čisto vnútroštátnej distribučnej siete môže tiež ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi najmä tým, že sťaží prístup zahraničných podnikov na tento vnútroštátny trh. Možno si navyše vôbec predstaviť, že vývozné činnosti, na ktoré sa nevzťahuje vylúčenie v zmysle článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1998/2006, neovplyvnia medzištátny obchod? Napokon netreba zabúdať na to, že pravidlo de minimis v skutočnosti povoľuje opatrenia, ktoré by v prípade, ak by prekročili sumy, ktorých sa toto pravidlo týka, spĺňali všetky podmienky na to, aby sa považovali za štátnu pomoc, vrátane ovplyvnenia medzištátneho obchodu.

( 36 ) Pozri bod 42 vyššie.

( 37 ) Pozri bod 51 vyššie.