6

Skutkové okolnosti sporu sú vysvetlené v bodoch 4 až 16 napadnutého rozsudku takto: „4 Žalobkyňa je združením zoskupujúcim taliansky štát, región Kampánia, provinciu Neapol, ako aj niekoľko obcí. Má právnu subjektivitu podľa verejného práva. Bola založená talianskym zákonom č. 578 z 29. júla 1971 s cieľom zabezpečiť zachovanie a zhodnotenie architektonických celkov tvorených vezuvskými vilami z 18. storočia a k nim priľahlými objektmi (parky, záhrady a priľahlé budovy). 5 Podľa informácií, ktoré uviedla žalobkyňa a nespochybnila Komisia v roku 1986, sa taliansky štát obrátil na túto inštitúciu so žiadosťou o pridelenie finančnej pomoci z EFRR s cieľom vynaložiť investíciu do infraštruktúry, ktorej cieľom je integrovaný systém zhodnotenia vnútorného parku mesta Favorita, záhrady mesta Ruggiero a architektonického komplexu vily Campolieto. Vlastníkom prvej z týchto vezuvských víl je taliansky štát. Zvyšné dve sú vo vlastníctve žalobkyne. 6 Rozhodnutím K(86) 2029/120 z 18. decembra 1986, zaslaným Talianskej republike, Komisia pridelila finančnú pomoc z EFRR (č. 86/05/04/054) v sume maximálne 7,5 miliardy talianskych lír (ITL), teda vo výške 50% uplatniteľných výdavkov, na investovanie do infraštruktúry, ktorá sa týka spomínaného systému zhodnotenia víl Campolieto, Favorita a Ruggiero na turistické účely (ďalej len ‚rozhodnutie o pridelení‘). 7 V tomto rozhodnutí o pridelení pomoci sa označuje žalobkyňa zároveň ako príjemca pomoci (tretie odôvodnenie a článok 3) aj ako orgán zodpovedný za žiadosť a realizáciu projektu (príloha rozhodnutia). Podľa splátkového kalendára uvedeného v prílohe tohto rozhodnutia obdobie na uplatnenie výdavkov týkajúcich sa tohto projektu sa začalo v januári 1987 a skončilo sa v júni 1990. V zmysle článku 4 spomínaného rozhodnutia mohla Komisia znížiť alebo zrušiť finančnú pomoc z EFRR v prípade nedodržania podmienok uvedených v tomto rozhodnutí vrátane podmienok týkajúcich sa harmonogramu realizácie projektu. V takomto prípade bolo stanovené, že Komisia sa bude môcť domáhať úplného alebo čiastočného vrátenia pomoci, ktorá už bola vyplatená ‚od príjemcu z rozhodnutia‘. ‚K zrušeniu, k zníženiu, resp. k žiadosti o vrátenie pomoci môže dôjsť až potom, ako bolo príjemcovi umožnené, aby predniesol svoje pripomienky v lehote, ktorú na tento účel stanovila Komisia‘ (článok 4). 8 V rámci výkonu tohto rozhodnutia a na základe žiadosti talianskych úradov boli vyplatené dva preddavky, každý vo výške 3 miliárd ITL v roku 1988 a v roku 1990. 9 Listom z 29. marca 1995 požiadal taliansky štát o predĺženie lehoty na predloženie žiadosti o konečnú úhradu, ktorej koniec stanovuje článok 12 nariadenia č. 4254/88 na , pričom tvrdí, že práce boli prerušené z dôvodu ‚súdnych opatrení rôznorodej povahy‘ alebo ‚sporov s vyvlastnenými osobami‘. 10 Listom z 15. februára 2000 talianske úrady pripomenuli, že požiadali o predĺženie spomínanej lehoty. Okrem toho požiadali o čo najskoršie vyplatenie nového preddavku, pričom tvrdili, že suma vynaložených výdavkov bola až dovtedy očividne vyššia ako už vyplatené preddavky. Na podporu svojich žiadostí predložili Komisii správu zo vypracovanú po vykonaní kontroly projektu z vlastnej iniciatívy. Táto správa obsahovala nasledujúce údaje: ‚konečný dátum platieb‘ prác, ktoré sa týkajú vily Campolieto: 1994; ‚dátum skončenia prác (skutočný)‘ na vile Ruggiero: 1994 a ‚dátum skončenia prác (skutočný)‘ [prvej] časti prác, ktoré sa týkajú vily Favorita: 1993. V poznámke nazvanej ‚Dôvody súdneho konania, ktoré mali za následok prerušenie‘, táto správa uvádzala, že pokiaľ ide o vilu Campolieto, neexistovali súdne problémy. Pokiaľ ide o vilu Ruggiero, zmieňovala sa o ‚postupoch evakuácie záhrady užívateľmi‘. Pokiaľ ide o dokončenie prác týkajúcich sa vily Favorita, zmieňovala sa o ‚získaní definitívnej verejnej koncesie a o vyprataní neoprávnených užívateľov a kontajnerov, ktoré sú prístreškami pre obete zemetrasenia‘. Ďalej táto správa uviedla, že prípadné nevyplatenie pomoci Spoločenstva ‚by mohlo spôsobiť závažné finančné ťažkosti [žalobkyni] v prípade, že by nenašla náhradu prostredníctvom iných vonkajších finančných prostriedkov (napríklad prípadné začlenenie projektu do [podporného rámca Spoločenstva] Kampánie 94/99), keďže [žalobkyňa] nema[la] vlastné zdroje, ktoré by mohli nahradiť vyššie uvedené zdroje.‘ 11 Listom z 8. marca 2001 talianske úrady podali žiadosť o zaplatenie zostatku. 12 Listom z 12. októbra 2001 Komisia oznámila talianskym úradom návrh na zastavenie finančnej pomoci z EFRR. Po tom, ako zdôraznila, že zo spisového materiálu, ktorý jej bol zaslaný, nevyplývalo, že udalosti spomínané v správe zo (pozri bod 10 vyššie) boli dôvodom pre súdne konania, uviedla v tomto liste, že keď neexistovali dôvody súdneho konania v zmysle článku 12 nariadenia č. 4254/88, finančná pomoc bola zastavená na základe žiadosti o zaplatenie z , keďže bola poslednou žiadosťou o zaplatenie zaslanou pred . Upresnila, že deklarované výdavky boli odhadnuté ako uplatniteľné vo výške 2,8 miliardy ITL tak, že pomoc, ktorú dlhuje EFRR, dosiahla výšku 1,4 miliardy ITL. V dôsledku toho stanovila sumu, ktorá má byť vrátená vo výške 4,6 miliardy ITL a stanovila zrušenie viazania zostatku vo výške 1,5 miliardy ITL. Ďalej uviedla: ‚So zreteľom na to, že zastavenie môže mať finančný dosah pre konečného príjemcu alebo pre konečných príjemcov, vyzývam Vás dôrazne, aby ste dbali na to, aby títo boli patrične informovaní a aby im bolo umožnené vyjadriť ich stanovisko k skutočnostiam, ktoré sú zohľadnené v ich neprospech a na ktorých je založené sporné rozhodnutie. Láskavo Vás žiadam o zaslanie s tým súvisiacich informácií.‘ Okrem toho vyzvala talianske úrady, aby predložili svoje pripomienky v lehote dvoch mesiacov v prípade ich nesúhlasu s týmto návrhom zastavenia pomoci. 13 Listom z 21. novembra 2001 talianske úrady odpovedali, že ‚finančný vplyv [vrátenia časti prvých dvoch častí pomoci vo výške 4,6 miliardy ITL] na rozpočet konečného príjemcu… [sa ukázal] ako veľmi nákladný, keďže rozpočet použil zdroje už vyplatené Komisiou na účely úplnej realizácie stanovených prác, a to v presvedčení, že žiadosti… o predĺženie lehôt [na podanie žiadostí o konečnú úhradu] bude vyhovené.‘ V tejto súvislosti tvrdili, že zo správy zo vyplývalo, že realizácia projektu bola rozdelená do troch funkčných častí, z ktorých iba jedna, to znamená tá, ktorá sa týka skončenia prác vzťahujúcich sa na vilu Favorita, zaznamenala omeškania s realizáciou, pre ktoré talianske úrady požiadali o prerušenie plynutia lehoty na podanie žiadosti o konečnú úhradu. Naopak, výdavky súvisiace s prvými dvoma časťami prác, ktoré sa týkajú vily Campolieto a Ruggiero a ktoré dosiahli výšku 7996087050 ITL, vznikli pred a neboli predmetom osobitných žiadostí o predĺženie. 14 Listom z 13. marca 2002 Komisia doručila talianskym orgánom svoje konečné rozhodnutie zastaviť predmetnú finančnú pomoc na základe poslednej deklarácie výdavkov, ktorá jej bola doručená pred , čo bolo následne uvedené v návrhu zastavenia z [rozhodnutie D (2002) 810111, ďalej len ‚napadnuté rozhodnutie‘]. Toto rozhodnutie žalobkyni zaslali talianske úrady faxom . 15 V napadnutom rozhodnutí Komisia zdôraznila, že ‚pripomienky konečného príjemcu [jej neboli] doručené‘. Okrem toho zdôraznila, že talianske úrady nespochybnili jej odmietnutie uznať, že udalosti, o ktorých sa zmieňuje správa zo 16. júna 1999 (pozri bod 12 vyššie), boli ‚dôvodmi súdneho konania‘ v zmysle článku 12 nariadenia č. 4254/88. Ďalej odôvodnila svoje zamietnutie ich žiadosti akceptovať výdavky súvisiace s dvoma časťami prác [vila Campolieto a vila Ruggiero], ktoré vznikli pred , ale boli deklarované po tomto dni, tvrdením, že žiadosť o predĺženie, ktorú podali tieto úrady listom z , sa týkala zostatku finančnej pomoci (1,5 miliardy ITL) vo svojom celku. V tejto žiadosti o predĺženie totiž nebolo spresnené, že sa vzťahovala len na konkrétny diel prác, tak ako to tvrdili talianske úrady vo svojom liste z . 16 V tomto istom rozhodnutí Komisia nakoniec oznámila, že ‚ani [napadnuté] rozhodnutie, ani žiadne ustanovenie práva Spoločenstva nebránili členským štátom rozhodnúť o nevymáhaní už zaplatených súm z vlastnej iniciatívy‘. Ďalej na základe doporučeného listu s doručenkou ‚formálne‘ požiadala talianske úrady, aby informovali konečného príjemcu o napadnutom rozhodnutí. V tejto súvislosti poznamenala, že ‚pokiaľ konečný príjemca [by mohol] byť priamo a osobne dotknutý [napadnutým] rozhodnutím‚ potom môže podať žalobu na Súd prvého stupňa v lehote dvoch mesiacov predĺženej o [desať] dní z dôvodu vzdialenosti‘.“