NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 12. septembra 2019 ( 1 )

Vec C‑666/18

IT Development SAS

proti

Free Mobile SAS

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Autorské právo a príbuzné práva – Právna ochrana počítačových programov – Licenčná zmluva týkajúca sa počítačového programu – Žaloba pre porušenie práv podaná autorom programu proti nadobúdateľovi licencie – Povaha uplatniteľného režimu zodpovednosti“

1. Majiteľ autorského práva k počítačovému programu podal žalobu proti jednému zo subjektov, ktorým poskytol licenciu (s ktorým uzavrel príslušnú zmluvu), za to, že bez jeho súhlasu vykonal zmeny v tomto programe. Žaloba podaná na francúzskom prvostupňovom súde, ktorý ju zamietol, sa opierala o zodpovednosť založenú na porušení autorského práva (deliktuálna zodpovednosť), a nie na porušení zmluvných podmienok (zmluvná zodpovednosť).

2. Odvolací súd má rozhodnúť, či konanie žalovanej predstavuje porušenie autorských práv (contrefaçon) k počítačovému programu, alebo nesplnenie jej zmluvných povinností. Problém, ktorý tento súd musí vyriešiť, spočíva v tom, že podľa zásady, ktorá platí vo francúzskom práve, možno žalobu týkajúcu sa deliktuálnej zodpovednosti vo všeobecnosti podať len vtedy, ak medzi stranami neexistuje zmluvný vzťah.

3. Uvedený súd svojou prejudiciálnou otázkou žiada Súdny dvor, aby rozptýlil jeho pochybnosti prostredníctvom výkladu smerníc 2004/48/ES ( 2 ) a 2009/24/ES ( 3 ).

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Smernica 2009/24

4. Podľa odôvodnenia 13: „Na výlučné práva autora na zabránenie neoprávnenému rozmnožovaniu jeho diela by sa mala vzťahovať obmedzená výnimka umožňujúca pri počítačovom programe vyhotovenie rozmnoženiny technicky potrebnej na využívanie tohto programu jeho oprávneným nadobúdateľom. To znamená, že konania spočívajúce v zavádzaní a prevádzke potrebnej na využívanie oprávnene nadobudnutej rozmnoženiny programu a konania na účely opravy jeho chýb nesmú byť zmluvne zakázané. Ak nie je osobitne zmluvne dohodnuté inak, najmä v prípade predaja rozmnoženiny programu, akékoľvek iné konania potrebné na využívanie rozmnoženiny programu môžu byť jej oprávneným nadobúdateľom uskutočnené v súlade so zamýšľaným účelom.“

5. Článok 4 („Úkony podliehajúce obmedzeniam“) v odseku 1 stanovuje: „S výnimkou ustanovení článkov 5 a 6 zahŕňajú výlučné práva majiteľa práv v zmysle článku 2 právo robiť alebo povoľovať: a) trvalé alebo dočasné rozmnoženiny počítačového programu akýmikoľvek prostriedkami a v akejkoľvek forme, čiastočne alebo v celku. Ak si zavedenie, predvedenie, prevádzka, prenos alebo uloženie počítačového programu vyžaduje takú rozmnoženinu, na takéto úkony sa vyžaduje povolenie zo strany majiteľa práv; b) preklad, spracovanie, úpravu a každú inú zmenu počítačového programu a rozmnožovanie takto vzniknutých programov bez toho, aby tým boli dotknuté práva osoby, ktorá mení program; c) akúkoľvek formu verejného rozširovania originálu alebo rozmnoženiny počítačového programu vrátane nájmu.“

6. Článok 5 („Výnimky z úkonov podliehajúcich obmedzeniam“) v odseku 1 stanovuje: „Ak nie sú osobitné zmluvné ustanovenia, úkony uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) a b) nevyžadujú povolenie majiteľa práv, ak ide o úkony potrebné na použitie počítačového programu oprávneným nadobúdateľom v súlade so zamýšľaným účelom, vrátane opravy chýb.“

7. V článku 6 („Spätný preklad“) sa uvádza: „1. Povolenie majiteľa práv sa nevyžaduje tam, kde reprodukcia kódu alebo preklad jeho formy v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) a b) sú nevyhnutné na získanie informácie potrebnej na dosiahnutie interoperability nezávisle vytvoreného počítačového programu s inými programami pod podmienkou, že sú splnené nasledujúce predpoklady: a) tieto úkony uskutočňuje nadobúdateľ licencie alebo iná osoba, ktorá má právo používať rozmnoženinu počítačového programu, alebo osoba oprávnená tak konať v ich mene; … 2. Ustanovenia odseku 1 nedovoľujú, aby informácia získaná ich uplatnením: a) bola použitá na iné ciele, ako na dosiahnutie interoperability nezávisle vytvoreného počítačového programu; b) bola poskytnutá iným, s výnimkou prípadov, keď je to potrebné na dosiahnutie interoperability nezávisle vytvoreného počítačového programu, alebo c) bola využitá na vývoj, výrobu alebo odbyt počítačového programu v podstate podobného v jeho vyjadrení, alebo na akékoľvek iné úkony, ktoré porušujú autorské právo. 3. V súlade s ustanoveniami Bernského dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel nesmú byť ustanovenia tohto článku vykladané tak, že dovoľujú, aby bol použitý spôsobom, ktorý neodôvodnene spôsobuje ujmu oprávnených záujmov majiteľa práv, alebo ktorý je v rozpore so zvyčajným využívaním počítačového programu.“

2. Smernica 2004/48

8. Podľa odôvodnenia 10: „Cieľom tejto smernice je priblížiť právne poriadky tak, aby zabezpečovali vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany na vnútornom trhu.“

9. Odôvodnenie 15 znie: „Touto smernicou by nemalo byť dotknuté hmotné právo duševného vlastníctva…“

10. V článku 2 („Rozsah pôsobnosti“) sa uvádza: „1. Bez toho, aby boli dotknuté prípadné prostriedky, ktoré sú ustanovené v právnych predpisoch Spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisoch, ktoré sú priaznivejšie pre vlastníkov práv, opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy ustanovené touto smernicou sa uplatňujú v súlade s článkom 3 na každé porušenie práv duševného vlastníctva stanovených právom Spoločenstva a/alebo vnútroštátnym právom príslušného členského štátu. … 3. Touto smernicou nie sú dotknuté: a) ustanovenia Spoločenstva upravujúce hmotnoprávne predpisy o duševnom vlastníctve…“

11. Článok 3 („Všeobecná povinnosť“) stanovuje: „1. Členské štáty stanovia opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy potrebné na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, ktorých sa týka táto smernica. Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť spravodlivé a nestranné a nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy. 2. Tieto opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy musia byť účinné, primerané a odradzujúce a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby sa predišlo vytváraniu prekážok zákonného obchodu[,] a musia stanovovať záruky proti ich zneužívaniu.“

B. Francúzske právo. Code la propriété intellectuelle ( 4 )

12. Článok L122‑6 znie: „S výhradou ustanovení článku L. 122‑6‑1 užívacie právo patriace autorovi počítačového programu zahŕňa právo realizovať a povoľovať: 1. trvalé alebo dočasné rozmnoženiny počítačového programu…; 2. preklad, spracovanie, úpravu a každú inú zmenu počítačového programu a rozmnožovanie takto vzniknutého počítačového programu; 3. uvádzanie rozmnoženiny alebo rozmnoženín počítačového programu na trh akýmkoľvek postupom, či už za úhradu alebo bezodplatne, vrátane prenájmu…“

13. Článok L122‑6‑1 stanovuje: „I. Úkony uvedené v článku L. 122‑6 bodoch 1 a 2 nepodliehajú povoleniu autora, ak sú potrebné na to, aby umožňovali používanie počítačového programu v súlade s jeho účelom osobou, ktorá má právo ho použiť, vrátane opravy chýb. Autor je však oprávnený vyhradiť si na základe zmluvy právo opraviť chyby a určiť osobitné podmienky, ktorým budú podliehať úkony uvedené v článku L. 122‑6 bodoch 1 a 2, potrebné na to, aby umožnili používanie počítačového programu v súlade s jeho účelom osobou, ktorá má právo ho používať.“

14. Podľa článku L335‑3: „… Deliktom v oblasti porušenia práv [délit de contrefaçon] je tiež porušenie niektorého z práv autora počítačového programu v zmysle článku L. 122–6. …“

II. Skutkové okolnosti sporu a prejudiciálna otázka

15. Zmluvou z 25. augusta 2010 ( 5 ) spoločnosť Free Mobile, prevádzkovateľka mobilných telefónnych služieb, získala licenciu na používanie počítačového programu „ClickOnSite“. Autorské právo k tomuto programu patrilo spoločnosti IT Development.

16. Dňa 18. júna 2015 ( 6 ) IT Development podala proti spoločnosti Free Mobile žalobu pre porušenie práv k počítačovému programu ClickOnSite, pričom sa domáhala náhrady vzniknutej škody. Konkrétne jej vytýkala, že zmenila zdrojový kód programu najmä tým, že doplnila nové formuláre, pričom toto konanie bolo v rozpore s článkom 6 licenčnej zmluvy.

17. Free Mobile vyjadrila nesúhlas so žalobou, pričom ju považovala za neprípustnú a nedôvodnú. Okrem toho podala vzájomný návrh založený na zneužití práv.

18. Tribunal de grande instance de Paris (Súd prvého stupňa Paríž, Francúzsko) vydal 6. januára 2017 rozsudok, ktorým vyhlásil nároky spoločnosti IT Development založené na deliktuálnej zodpovednosti za neprípustné a zamietol vzájomný návrh.

19. IT Development napadla uvedený rozsudok na Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko), pričom trvala na svojich nárokoch „založených na porušení práv“ uplatnených v prvom stupni, ale subsidiárne doplnila návrh, aby súd uložil spoločnosti Free Mobile povinnosť nahradiť jej vzniknutú škodu „na zmluvnom základe“.

20. Free Mobile navrhla potvrdiť prvostupňový rozsudok okrem časti týkajúcej sa zamietnutia vzájomného návrhu.

21. Odvolací súd považoval za potrebné podať návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý odôvodnil takto: – od devätnásteho storočia je francúzske právo zodpovednosti za škodu založené na hlavnej zásade nekumulovania zmluvnej a deliktuálnej zodpovednosti, z ktorej vyplýva: a) že osoba nemôže mať zmluvnú a deliktuálnu zodpovednosť voči inej osobe za tie isté skutky a b) že zmluvná zodpovednosť má prednosť pred deliktuálnou zodpovednosťou, pokiaľ sú strany viazané platnou zmluvou a škoda vzniknutá jednej strane vyplýva z neplnenia alebo z nesprávneho plnenia zmluvných povinností druhej strany, – vo francúzskom práve prevláda názor, že porušenie práv (contrefaçon), ktoré je pôvodne trestným činom, vyplýva z deliktuálnej zodpovednosti, a nie z nesplnenia zmluvy, – preto prvostupňový súd vo svojom rozsudku vzhľadom na to, že strany boli viazané zmluvou z 25. augusta 2010 a tvrdilo sa, že v dôsledku nedodržania ustanovení tejto zmluvy vznikla škoda, uprednostnil zmluvnú zodpovednosť pred deliktuálnou zodpovednosťou. V dôsledku toho vyhlásil žalobu pre porušenie práv, podobnú žalobe týkajúcej sa deliktuálnej zodpovednosti, za neprípustnú, – nie je však irelevantné tvrdenie spoločnosti IT Development, ktorá tvrdí, že „žaloba pre porušenie práv nie je vzhľadom na svoju povahu deliktuálnou žalobou, ale môže vyplývať aj z nesplnenia zmluvy“, – porušenie práv je totiž v širšom zmysle vymedzené ako akékoľvek porušenie práva duševného vlastníctva a v článku L335‑3 CPI je vymedzené ako „porušenie niektorého z práv autora počítačového programu“ (v zmysle článku L122‑6 CPI)“, – žiadne z týchto ustanovení, ani žiadne iné ustanovenie francúzskeho práva týkajúce sa porušenia práv výslovne nestanovuje, že sa uplatní iba v prípade, že strany nie sú viazané zmluvou, – aj keď ich možno považovať za výnimky zo zásady nekumulovania, vo francúzskom práve existujú ustanovenia, ktoré svedčia o tom, že žalobu pre porušenie práv možno podať v súvislosti s patentmi a ochrannými známkami proti nadobúdateľovi licencie, ktorý prekročil obmedzenia zmluvy s ním uzavretej ( 7 ), – články L122‑6 a L122‑6‑1 CPI, ktoré stanovujú, že podmienky zmeny počítačového programu môžu byť určené zmluvou, v takých prípadoch nevylučujú žalobu pre porušenie práv. To isté platí pre články 4 a 5 smernice 2009/24, ktoré sa uvedenými článkami CPI preberajú do vnútroštátneho práva, – napokon článok 2 smernice 2004/48 všeobecne stanovuje, že opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy sa uplatňujú na každé porušenie práv duševného vlastníctva, bez rozlišovania podľa toho, či ich porušenie vyplýva z nesplnenia zmluvy.

22. Za týchto okolností Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) kladie Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku: „Predstavuje skutočnosť, že držiteľ licencie na počítačový program nedodržiava podmienky licenčnej zmluvy na počítačový program (uplynutím skúšobnej doby, prekročením počtu oprávnených používateľov alebo iných merných jednotiek, ako je počet procesorov, ktoré možno použiť na vykonanie príkazov počítačového programu, alebo zmenou zdrojového kódu počítačového programu, ak licencia vyhradzuje toto právo pôvodnému nositeľovi): – porušenie práv (v zmysle smernice 2004/48 z 29. apríla 2004) nositeľa autorského práva k počítačovému programu vyhradeného článkom 4 smernice 2009/24/ES z 23. apríla 2009 o právnej ochrane počítačových programov, – alebo sa môže riadiť odlišným právnym režimom, ako je všeobecný režim zmluvnej zodpovednosti?“

III. Konanie na Súdnom dvore a tvrdenia účastníkov konania

23. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 25. októbra 2018.

24. Písomné pripomienky predložili spoločnosti IT Development a Free Mobile, francúzska vláda a Komisia. Pojednávanie sa nekonalo, keďže Súdny dvor ho nepovažoval za nevyhnutné.

IV. Analýza prejudiciálnej otázky

A. Úvodné poznámky

1. O dosahu prejudiciálnej otázky

25. Free Mobile tvrdí, že prejudiciálna otázka je sčasti neprípustná, lebo je hypotetická, pokiaľ ide o tri z údajných nesplnení zmluvy vymenovaných v návrhu na začatie prejudiciálneho konania (uplynutie skúšobnej doby, prekročenie počtu oprávnených používateľov a prekročenie iných merných jednotiek). So sporom vo veci samej podľa jej názoru súvisí len prípadné nedodržanie zmluvy z dôvodu zmeny zdrojového kódu.

26. Vnútroštátny súd prezentuje tieto štyri opísané situácie na rovnakej úrovni ako prejavy toho istého konania, ale Free Mobile správne uvádza, že tieto situácie nie sú z právneho hľadiska nevyhnutne totožné a predovšetkým že prvé tri situácie nesúvisia so spornými skutkovými okolnosťami. Tieto konania preto nemôžu byť predmetom odpovede na prejudiciálnu otázku.

27. Smernica 2009/24 sa týka osobitne právnej ochrany počítačových programov ako literárnych diel v zmysle Bernského dohovoru z 9. septembra 1886, ktorú musia členské štáty poskytovať podľa autorského práva (článok 1 ods. 1).

28. Počítačové programy sa však vyznačujú špecifickými znakmi, ktoré si vyžadujú odlišné zaobchádzanie než v prípade iných diel chránených autorským právom. Na to, aby nadobúdateľ programu mohol používať program v súlade so zamýšľaným účelom, sú určité oprávnenia, ktoré sú podľa právnych predpisov súčasťou monopolu charakteristického pre majiteľa duševného vlastníctva, rovnako podľa právnych predpisov vylúčené práve v dôsledku osobitnej povahy chráneného diela.

29. Podľa tejto schémy, zatiaľ čo článok 4 smernice 2009/24 stanovuje výlučné práva majiteľa počítačového programu, ( 8 ) články 5 a 6 zavádzajú výnimky alebo „vnútorné obmedzenia“ týchto práv vyplývajúce z právnych predpisov ( 9 ).

30. Článok 5 ods. 1 smernice 2009/24 dovoľuje zmeniť zmluvou režim ochrany a výnimky, ktoré stanovuje táto smernica. Hoci na určité úkony v zásade nie je potrebné povolenie majiteľa autorského práva, majiteľ programu sa môže prostredníctvom osobitných zmluvných podmienok dohodnutých s nadobúdateľom licencie opäť stať výhradným nositeľom niektorých z oprávnení vymenovaných v článku 4. Za týchto okolnosti právo majiteľa nebude založené na právnych predpisoch, ale na zmluve; zodpovednosť nadobúdateľa licencie, ktorý poruší výlučné právo majiteľa, zároveň tiež nebude vyplývať z právnych predpisov, ale zo zmluvy.

31. Prináleží vnútroštátnemu súdu objasniť, či okolnosti sporu zodpovedajú situáciám upraveným v smernici 2009/24 (a vo vnútroštátnych predpisoch prijatých na jej prebratie), najmä v článku 5 ods. 1, pokiaľ ide o výlučné oprávnenia majiteľa programu na základe zmluvy.

32. Ak je to tak, spor by sa z vecného hľadiska mohol považovať jedine za zmluvný spor. Neuplatnila by sa teda zásada nekumulovania platná vo francúzskom práve, ktorej zlučiteľnosť so smernicami 2004/48 a 2009/24 je predmetom položenej prejudiciálnej otázky.

33. V nasledujúcich úvahách sa budem zaoberať prejudiciálnou otázkou zo širšieho hľadiska, teda pre prípad, že konanie nadobúdateľa licencie by sa mohlo považovať za nesplnenie zmluvy a zároveň za porušenie všeobecnej povinnosti dodržiavať autorské právo podľa jeho znakov vymedzených právnymi predpismi (ktorá v konečnom dôsledku vyplýva z pravidla alterum non laedere). V takom prípade by sa uplatnila zásada nekumulovania.

2. O veci samej. Náčrt problematiky

34. Francúzska vláda a Komisia sa domnievajú, že smernica 2004/48 nestanovuje určitý režim zodpovednosti. Položené otázky preto treba vyriešiť v rámci procesnej autonómie členských štátov, ktorá musí rešpektovať zásady ekvivalencie a efektivity.

35. Účastníci konania vo veci samej, ako aj Komisia uviedli na podporu svojich jednotlivých stanovísk aj ďalšie tvrdenia. V prvom rade poukazujú na rozsudok z 18. apríla 2013 ( 10 ) vydaný v odvolacom konaní, v ktorom sa Súdny dvor vyjadril k otázke, či spor, ktorý sa podobá prejednávanému sporu, má zmluvnú alebo mimozmluvnú povahu.

36. Free Mobile sa navyše odvoláva na článok 8 nariadenia (ES) č. 864/2007 ( 11 ), podľa ktorého každé porušenie práva duševného vlastníctva zakladá povinnosť nahradiť škodu mimozmluvnej povahy.

37. Free Mobile a Komisia napokon odkazujú na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 ( 12 ), podľa ktorej má mimozmluvná zodpovednosť v práve Únie zostatkový charakter.

38. Vzhľadom na to, že ak by niektoré z týchto tvrdení uspelo, nemuselo by byť nevyhnutné rozobrať smernice 2009/24 a 2004/48, sa budem v prvom rade zaoberať týmito tvrdeniami, aj keď sa predtým budem venovať zásade nekumulovania platnej vo francúzskom právnom poriadku.

B. Zásada nekumulovania vo francúzskom práve. Výnimky

39. Zásada nekumulovania vychádza zo skutku, ktorý môže byť nesplnením (alebo nesprávnym plnením) zmluvy a zároveň porušením povinnosti vyplývajúcej z právnych predpisov. V dôsledku toho sa nárok na náhradu škody môže opierať o dva právne základy – zmluvný a mimozmluvný –, s ktorými sú zvyčajne spojené rozdielne procesné pravidlá. ( 13 )

40. V takej situácii možno priznať žalobcovi právo vybrať si jeden z týchto dvoch právnych titulov (Holandsko, Nemecko a Spojené kráľovstvo) alebo uprednostniť jeden a zároveň vylúčiť druhý právny titul (Francúzsko a Belgicko). V tomto poslednom uvedenom prípade by sa výraz nekumulovanie azda dal nahradiť výrazom nemožnosť výberu.

41. Na odôvodnenie tejto zásady boli uvedené rôzne dôvody. Na jednej strane táto zásada z praktického hľadiska bráni tomu, aby si žalobca mohol svojvoľne vybrať uplatniteľný režim zodpovednosti; tak sa chráni dohoda a zachováva záväznosť zmlúv. Na druhej strane sa obchádza príliš široká zodpovednosť za škodu [akú stanovuje napríklad článok 1242 Code civil (Občiansky zákonník, Francúzsko)], na ktorej sa zmluvné strany nedohodli a ktorá môže ohroziť zmluvnú rovnováhu.

42. Je však potrebné pripomenúť, že francúzsky právny poriadok pripúšťa výnimky zo spomenutej zásady: je to tak osobitne v prípadoch patentov a ochranných známok. ( 14 ) Toto riešenie vyplýva v oboch prípadoch z práva Únie. ( 15 )

43. Medzi dôvodmi, ktoré by mohli vysvetliť odchýlky od zásady nemožnosti výberu v týchto oblastiach, sa nachádzajú úvahy spojené s vyčerpaním práv priemyselného vlastníctva, ktoré nie sú relevantné pre autorské práva. ( 16 ) Toto vysvetlenie sa nezdá byť primerané, pokiaľ ide o počítačové programy ( 17 ), ale je nesporné, že v súvislosti s licenciou na počítačové programy neexistujú v práve Únie ani vo francúzskom práve ustanovenia podobné ustanoveniam platným pre ochranné známky alebo patenty. Vo Francúzsku sa teda pravidlo nekumulovania uplatňuje na túto oblasť, aj keď jeho uplatňovanie v praxi naráža na určité ťažkosti. ( 18 )

C. Posúdenie v iných kontextoch: rozsudok Systran a nariadenie Rím II

1. Rozsudok Systran

44. V rozsudku Systran Súdny dvor rozhodol o spore, ktorý je podobný prejednávanému sporu, pričom prejednával odvolanie podané proti rozsudku Všeobecného súdu z 26. decembra 2010 ( 19 ).

45. Zo skutkových okolností uvedenej veci vyplýva, že Komisia a skupina Systran boli niekoľko rokov viazané súborom zmlúv, na základe ktorých Komisia využívala program automatického prekladu, ktorého majiteľom bola skupina Systran. Komisia neskôr začala využívať na údržbu a lingvistické posilnenie svojho systému automatického prekladu služby iného poskytovateľa. Podľa názoru skupiny Systran Komisia uvedeným konaním porušila jej práva duševného vlastníctva, a preto ju zažalovala na Všeobecnom súde.

46. Komisia navrhla vyhlásiť žalobu za neprípustnú pre nedostatok právomoci Všeobecného súdu vzhľadom na zmluvnú povahu sporu: v prípade neexistencie arbitrážnej doložky spory tohto typu patria do pôsobnosti vnútroštátnych súdov. Keďže uvedená námietka bola zamietnutá, Komisia podala odvolanie.

47. Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu pre porušenie pravidiel súdnej právomoci, pričom mu vytýkal, že nesprávne konštatoval, že spor nemá zmluvnú povahu.

48. Zmluvná povaha sporu bola posúdená v kontexte rozdelenia právomocí na prejednávanie žalôb o náhradu škody podaných proti inštitúciám Únie medzi súdy Únie a vnútroštátne súdy. Súdny dvor poznamenal, že pojem mimozmluvná zodpovednosť v zmysle článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES (teraz článok 268 ZFEÚ a článok 340 druhý odsek ZFEÚ) má samostatnú povahu a má sa vykladať so zreteľom na jeho účel, ktorým je umožniť spomenuté rozdelenie právomocí. ( 20 )

49. Nevylučujem možnosť vyvodiť z rozsudku Systran určité usmernenia pre prejednávanú vec. Nemyslím si však, že z uvedeného rozsudku možno vyvodiť, ako sa má posúdiť (zmluvná alebo mimozmluvná) zodpovednosť v úplne odlišnom rámci, akým je rámec prebratia smerníc 2009/24 a 2004/48.

50. Cieľom prvej uvedenej smernice je harmonizácia hmotnoprávnej ochrany duševného vlastníctva počítačových programov a cieľom druhej uvedenej smernice je harmonizácia mechanizmov procesnej ochrany práv duševného vlastníctva, pričom oba tieto ciele sú veľmi vzdialené od účelu, na ktorý bol obmedzený rozsudok Systran. Úvahy uvedené v tomto rozsudku a fortiori nemôžu nahradiť zásady, ktorými sa vo vnútroštátnom právnom poriadku členských štátov vyznačujú oba typy zodpovednosti a ktoré určujú procesné pravidlá uplatniteľné na tieto typy zodpovednosti.

2. Posúdenie podľa nariadenia Rím II

51. Treba zamietnuť aj tvrdenia založené na začlenení porušení práv duševného vlastníctva do nariadenia Rím II o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky.

52. V rozpore s tým, čo naznačuje Free Mobile, uvedené nariadenie neupravuje porušenie práva duševného vlastníctva ako skutočnosť zakladajúcu nárok na náhradu škody, z ktorej vyplýva mimozmluvný záväzok. Toto nariadenie stanovuje rozhodné právo pre „mimozmluvný záväzok vyplývajúci z porušenia práva duševného vlastníctva“ (článok 8 ods. 1). Ak – ako to môže byť v oblasti počítačových programov – základ výlučných oprávnení autora programu, ktoré sú porušené, tvorí zmluva, ( 21 ) rozhodné právo na neurčí podľa nariadenia Rím II, ale podľa nariadenia (ES) č. 593/2008 ( 22 ).

D. O zostatkovom charaktere mimozmluvnej zodpovednosti: nariadenie č. 1215/2012

53. Nemožno uznať ani tvrdenie založené na definícii mimozmluvnej zodpovednosti, ktorú Súdny dvor poskytol v súvislosti s nariadením č. 1215/2012.

54. Uvedená definícia, z ktorej síce zrejme vyplýva, že mimozmluvná zodpovednosť je druhoradá, slúži len na odlíšenie odsekov 1 a 2 článku 7 spomenutého nariadenia, pričom má zabrániť prekrývaniu, ktoré by spôsobilo, že tieto odseky by boli sčasti bezvýznamné. Uvedené odlíšenie sa uskutočňuje v kontexte určenia medzinárodnej súdnej právomoci v cezhraničných veciach a zodpovedá zásadám, ktorými sa vyznačuje tento kontext, a preto ho nemožno preniesť na odlišné oblasti, ako je oblasť, ktorej sa týka prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania.

E. Ochrana počítačových programov.

1. Pôsobnosť smerníc 2009/24 a 2004/48

a) Smernica 2009/24

55. Smernica 2009/24 vychádza z toho, že technológia počítačových programov má základný význam pre rozvoj priemyslu v Únii. Uznáva, že určité rozdiely v právnych predpisoch členských štátov majú negatívne účinky na fungovanie vnútorného trhu v oblasti počítačových programov, a stanovuje pravidlá hmotnoprávnej povahy, ( 23 ) ktorých cieľom je odstrániť tieto rozdiely.

56. Do pôsobnosti tejto smernice patrí ochrana práva majiteľa programu tak v rámci zmluvných vzťahov, ktorých predmetom je tento program, ako aj v súvislosti so vzťahmi medzi majiteľom a tretími osobami. Konkrétne existujú výnimky z výlučných práv (stanovených v článku 4), ktoré majú zmysel spravidla v kontexte zmluvy: platí to pre výnimku v prospech oprávneného nadobúdateľa programu (článok 5 ods. 1) alebo „osoby oprávnenej používať počítačový program“ (článok 5 ods. 2). Výslovný odkaz na vzťah medzi majiteľom práva a nadobúdateľom licencie sa nachádza v článku 6 ods. 1 písm. a).

b) Smernica 2004/48

57. Smernica 2004/48 – na rozdiel od smernice 2009/24 – neobsahuje hmotnoprávne, ale procesné pravidlá. Vychádza z toho, že musia existovať účinné prostriedky vymožiteľnosti duševného vlastníctva, lebo bez nich je inovácia a tvorivosť brzdená a investície sa znižujú (odôvodnenie 3). Na obmedzenie rozdielov, ktoré jestvujú medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o tieto prostriedky, a narušenia vnútorného trhu, ktoré môžu tieto rozdiely spôsobiť, stanovuje spoločné ustanovenia, ktoré majú procesnú povahu alebo súvisia s konaním.

58. Pôsobnosť smernice 2004/48 je vymedzená z troch hľadísk: chránený predmet (práva), rozsah ochrany (porušenia) a opatrenia týkajúce sa ochrany (harmonizované ochranné mechanizmy).

59. Pokiaľ ide o predmet, opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy zavedené touto smernicou sa uplatňujú „na každé porušenie práv duševného vlastníctva stanovených právom Spoločenstva a/alebo vnútroštátnym právom príslušného členského štátu“ (článok 2 smernice v spojení s odôvodnením 13). ( 24 )

60. V prejednávanej veci je dotknuté autorské právo upravené tak v smernici 2009/24, ako aj v CPI (články L112‑2, L122‑6 a L122‑6 1), a preto sa naň vzťahuje smernica 2004/48.

61. Čo sa týka porušení, na ktoré sa uplatňuje smernica 2004/48, tento pojem sa musí vykladať autonómne, s prihliadnutím na kontext a ciele tohto právneho predpisu. Zámeno „každé“, ktoré je použité v článku 2, a celkový účel tejto smernice umožňujú vykladať ju tak, že sa vzťahuje na akékoľvek porušenie, vrátane porušenia založeného na nedodržaní zmluvnej podmienky týkajúcej sa využívania práva duševného vlastníctva, a teda aj na oprávnenia, ktoré sú podľa právnych predpisov výlučnými oprávneniami majiteľa tohto práva.

62. Pokiaľ ide o opatrenia týkajúce sa ochrany, článok 2 ods. 2 smernice 2004/48 nemá vplyv na ochranu, ktorú osobitne stanovujú iné predpisy Spoločenstva. Medzi týmito predpismi sa nachádza článok 7 smernice 91/250 (teraz článok 7 smernice 2009/24). Vzhľadom na to, že situácie upravené v tomto poslednom uvedenom článku sa nezhodujú so situáciami opísanými v prejudiciálnej otázke, tento aspekt smernice nevyvracia vyššie uvedený záver o jej uplatnení.

2. Prostriedky, postupy a prostriedky právnej nápravy na ochranu práva majiteľa počítačového programu

a) Smernica 2009/24

63. Smernica 2009/24 ukladá vnútroštátnemu zákonodarcovi povinnosť chrániť počítačové programy prostredníctvom autorských práv k literárnemu dielu, ale s touto povinnosťou nespája právny režim, ktorý by mal prednosť pred iným právnym režimom alebo by sa mal uplatniť namiesto neho. To znamená, že nerieši otázku, či sa má nárok založený na porušení autorského práva, pokiaľ vyplýva z nesplnenia zmluvy, uplatniť prostredníctvom všeobecného režimu zmluvnej zodpovednosti, alebo sa naň môže vzťahovať iný režim, ako je režim, ktorý je vo Francúzsku stanovený pre porušenie práv (contrefaçon).

b) Smernica 2004/48

64. Smernica 2004/48 tiež nestanovuje určitý procesný postup na uplatnenie zodpovednosti v prípade nesplnenia zmluvy, z ktorého vyplýva porušenie autorského práva. ( 25 )

65. Článok 3 smernice naopak vyžaduje, aby opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy, ktoré členské štáty prijmú na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, spĺňali nasledujúce podmienky: musia byť spravodlivé, nestranné, účinné, primerané a odradzujúce, nesmú byť zbytočne zložité alebo nákladné alebo mať za následok príliš dlhé lehoty alebo neoprávnené prieťahy a musia sa uplatňovať takým spôsobom, aby sa predišlo vytváraniu prekážok zákonného obchodu, a musia stanovovať záruky proti ich zneužívaniu.

66. Z týchto podmienok nemožno vyvodiť, že smernica 2004/48 uprednostňuje súdnu ochranu, ktorá má vo Francúzsku podobu žaloby pre porušenie práv (action en contrefaçon). ( 26 )

67. V abstraktnej rovine sa možno domnievať, že uplatnenie nároku v osobitnom procesnom rámci porušenia práv poskytuje väčšiu ochranu majiteľovi počítačového programu: tieto veci prejednávajú určité súdy (článok L331‑1 CPI); režim náhrady škody zahŕňa možnosť dosiahnuť odškodné, ktoré je vyššie než celá vzniknutá škoda (článok L331‑1‑3 CPI); sú dostupné opatrenia týkajúce sa zabezpečenia dôkazov v súvislosti s porušením práv (saisi‑contrefaçon) podľa článkov L332‑1 až L332‑4 CPI. Aj keby to však bolo tak, ( 27 ) skutočnosť, že spomenuté predpisy sa neuplatnia na žalobu založenú na zmluve (a teda že žalobca nemá možnosť rozhodnúť sa, či podá žalobu pre porušenie práv alebo žalobu týkajúcu sa všeobecnej zmluvnej zodpovednosti), nevyhnutne neznamená porušenie požiadaviek týkajúcich sa ochrany, ktoré stanovuje smernica 2004/48.

68. Normotvorca Únie nevyžaduje, aby opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy prijaté v členských štátoch na ochranu duševného vlastníctva spĺňali podmienky vymenované v článku 3 smernice 2004/48 v najvyššej miere, teda aby boli najúčinnejšie, najodradzujúcejšie alebo aby vytvárali čo najmenej prekážok zákonného obchodu. Netreba zabúdať na to, že táto smernica stanovuje minimálnu harmonizáciu (článok 2 ods. 1).

69. A priori neexistuje dôvod domnievať sa, že ak vnútroštátne právo stanovuje, že nárok týkajúci sa porušenia duševného vlastníctva sa má uplatniť prostredníctvom všeobecného režimu zmluvnej zodpovednosti, tento nárok sa uplatní prostredníctvom opatrení, postupov alebo prostriedkov právnej nápravy, ktoré nespĺňajú požiadavky článku 3 smernice 2004/48. Túto otázku musí v každom prípade posúdiť vnútroštátny súd.

70. Naproti tomu je nevyhnutné, aby akýkoľvek procesný postup, ktorý má majiteľ dotknutého práva k dispozícii, spĺňal všetky požiadavky smernice 2004/48, a to požiadavky článku 3 a ostatných ustanovení. Ak teda napríklad článok 13 vyžaduje, aby sa odškodné vypočítalo s ohľadom na „všetky náležité aspekty“, pričom niektoré z nich sú konkrétne uvedené, na to, aby bolo vnútroštátne právo zlučiteľné s uvedeným ustanovením, je potrebné, aby sa také posúdenie vykonalo tak pri prejednávaní žaloby pre porušenie práv, ako aj pri prejednávaní inej žaloby založenej na všeobecnej zmluvnej zodpovednosti. Pokiaľ je splnená táto podmienka, nemožno – z hľadiska práva Únie – nič namietať voči žiadnemu z týchto dvoch súdnych postupov, a teda ani voči zásade nekumulovania.

F. Procesná autonómia a obmedzenia slobody vnútroštátneho zákonodarcu

71. Smernica 2004/48 má obmedzený dosah ( 28 ) a – pokiaľ ide o úroveň ochrany, ktorú zakotvuje –, pripomínam, že táto smernica stanovuje minimálnu harmonizáciu. Ako som už uviedol, medzi aspektmi, ktoré táto smernica neupravuje, sa nachádza prostriedok nápravy alebo typ žaloby na uplatnenie nároku v prípade porušenia práva duševného vlastníctva, ktoré je zároveň nesplnením zmluvy. ( 29 )

72. Pritom platí, že pokiaľ neexistujú procesné predpisy, ktoré vyplývajú zo smernice 2004/48 alebo ktoré boli prijaté na vykonanie predpisov obsiahnutých v tejto smernici, prislúcha vnútroštátnemu zákonodarcovi stanoviť procesný rámec určený na zabezpečenie ochrany práv, ktoré sú uvedené v tejto smernici. Pri stanovovaní tohto rámca musí postupovať v súlade s ustanoveniami uvedenej smernice a v každom prípade v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity. ( 30 )

1. Ekvivalencia

73. Podmienka ekvivalencie znamená, že podľa vnútroštátnych procesných prepisov sa s nárokmi založenými na práve Únie nemôže zaobchádzať menej priaznivo než s podobnými nárokmi založenými na vnútroštátnom práve. Ide o dvojfázovú analýzu, v ktorej sa najprv určí porovnateľný prostriedok nápravy vo vnútroštátnom právnom poriadku a následne sa vykoná samotné porovnanie.

74. Hoci je úlohou vnútroštátneho súdu určiť, či v oblasti autorských práv k počítačovým programom vo Francúzsku vzniká opísaná situácia (menej priaznivé zaobchádzanie), v spise sa nenachádza nič, čo by tomu nasvedčovalo. Naopak sa zdá, že existuje jediný režim, ktorý sa uplatňuje bez rozdielu na akékoľvek porušenie uvedených práv (ktorého súčasťou je zákaz kumulovania žalôb za vyššie uvedených podmienok). Nevznikajú teda problémy týkajúce sa ekvivalencie, čo znamená, že predmetom diskusie je len otázka, či procesné mechanizmy, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, zodpovedajú zásade efektivity.

75. Vnútroštátny súd však poukazuje na odlišné zaobchádzanie so žalobou pre porušenie práv k počítačovému programu v porovnaní s porušením týkajúcim sa patentov a ochranných známok. Napriek tomu sa domnievam, že tieto žaloby nie sú dostatočne porovnateľné.

76. V prvom rade žaloba pre porušenie práv týkajúcich sa patentov a ochranných známok slúži na ochranu výlučných oprávnení majiteľa, ktoré vyplývajú z právnych predpisov. Pokiaľ ide naopak o počítačové programy, na určité úkony, na ktoré by sa podľa všeobecného režimu duševného vlastníctva vyžadovalo povolenie majiteľa, podľa právnych predpisov také povolenie nie je potrebné, takže majiteľ sa opäť stane nositeľom výlučných práv len v prípade, ak sa to dohodne v zmluve. V závislosti od posudzovaného úkonu teda východisko môže byť odlišné než v prípade patentov a ochranných známok.

77. V druhom rade tak vo Francúzsku, ako aj na medzinárodnej úrovni bola diskusia o tom, či počítačové programy majú byť chránené prostredníctvom patentov alebo autorských práv, vyriešená v prospech autorských práv. Podľa článku L611‑10 ods. 2 písm. c) CPI počítačové programy nie sú patentovateľné.

2. Efektivita

78. Z hľadiska zásady efektivity je pre prejednávanú vec rozhodujúce, či francúzske právne predpisy uplatniteľné na ochranu počítačových programov znemožňujú alebo nadmerne sťažujú výkon autorských práv priznaných právom Únie tým, že odopierajú majiteľovi programu možnosť podať žalobu pre porušenie práv, ak (a z dôvodu, že) porušenie týchto práv zároveň znamená nesplnenie zmluvy.

79. Podľa môjho názoru samotná existencia žaloby týkajúcej sa zmluvnej zodpovednosti umožňuje konštatovať, že súdna ochrana autorského práva nie je nemožná.

80. Tiež si nemyslím, že francúzska právna úprava v tejto oblasti nadmerne sťažuje výkon uvedeného práva do takej miery, že by odrádzala dotknutú osobu od podania návrhu na začatie súdneho konania. Aj keby sa dalo zabezpečiť, že dotknutá osoba by sa v abstraktnej rovine nachádzala v lepšej situácii, ak by uplatnila svoj nárok žalobou pre porušenie práv, zásada efektivity ako obmedzenie procesnej autonómie vnútroštátneho zákonodarcu to nevyžaduje.

81. Z pohľadu tejto zásady nie je podstatné určiť, ktoré riešenie by lepšie chránilo právo majiteľa počítačového programu, ale určiť, či jestvujúce riešenie nadmerne sťažuje jeho ochranu.

82. Ako som už uviedol, nie je opodstatnené a priori predpokladať, že opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy, ktoré sa vzťahujú na nárok založený na zmluve vo Francúzsku, vyvolávajú uvedené ťažkosti do takej miery, že by prakticky znemožňovali ochranu práv, ktoré patria majiteľom autorských práv k počítačovým programom.

83. Prislúcha však vnútroštátnemu súdu overiť, či je to vzhľadom na relevantné aspekty žaloby týkajúcej sa zmluvnej zodpovednosti tak.

V. Návrh

84. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko), takto: Články 4 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/24/ES z 23. apríla 2009 o právnej ochrane počítačových programov v spojení s článkom 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa majú vykladať v tom zmysle, že – zmena zdrojového kódu počítačového programu v rozpore s licenčnou zmluvou predstavuje porušenie práv duševného vlastníctva, ktoré patria majiteľovi autorského práva k programu, pokiaľ táto zmena nie je podľa článkov 5 a 6 smernice 2009/24 vyňatá z povinnosti získať povolenie, – právny základ žaloby, ktorú môže majiteľ autorských práv k počítačovému programu podať proti nadobúdateľovi licencie pre porušenie oprávnení, ktoré má tento majiteľ, má zmluvnú povahu, ak samotná licenčná zmluva v súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 2009/24 stanovuje, že také opatrenia sú vyhradené majiteľovi práv k programu, – prislúcha vnútroštátnemu zákonodarcovi, aby v súlade s ustanoveniami smernice 2004/48 a zásadami ekvivalencie a efektivity určil procesné pravidlá potrebné na ochranu autorských práv k počítačovému programu v prípade ich porušenia, ak toto porušenie predstavuje porušenie uvedených práv a zároveň nesplnenie zmluvy.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32).

( 3 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. apríla 2009 o právnej ochrane počítačových programov (Ú. v. EÚ L 111, 2009, s. 16). Smernicou 2009/24 bol kodifikovaný obsah smernice Rady 91/250/EHS zo 14. mája 1991 o právnej ochrane počítačových programov (Ú. v. ES L 122, 1991, s. 42; Mim. vyd. 17/001, s. 114), ktorý bol predtým zmenený.

( 4 ) Smernica 2009/24 bola prebratá do Code de la propriété intellectuelle (zákonník duševného vlastníctva, ďalej len „CPI“).

( 5 ) Zmenenou dodatkom z 1. apríla 2012.

( 6 ) Predtým navrhla zaistiť dôkazy v priestoroch inej spoločnosti, ktorá bola subdodávateľom spoločnosti Free Mobile, ktoré boli zaistené 22. mája 2015.

( 7 ) V tejto súvislosti cituje dva články CPI: článok L613‑8 ods. 3, ktorý sa týka licencií na patenty, a článok L714‑1, ktorý sa týka licencií na ochranné známky.

( 8 ) Súdny dvor vyložil článok 1 ods. 2 smernice 91/250 v tom zmysle, že sa vzťahuje na počítačový program vyjadrený v akejkoľvek forme, vrátane zdrojového kódu (rozsudok z 22. decembra 2010, Bezpečnostní softwarová asociace, C‑393/09, EU:C:2010:816, bod 35).

( 9 ) Pokiaľ ide o výnimky z úkonov podliehajúcich obmedzeniam podľa článku 5 smernice 91/250 (ktorý je totožný s článkom 5 smernice 2009/24) v rámci licenčnej zmluvy, pozri rozsudok z 2. mája 2012, SAS Institute Inc. (C‑406/10, EU:C:2012:259).

( 10 ) Vec Komisia/Systran a Systran Luxembourg (C‑103/11 P, ďalej len „rozsudok Systran, EU:C:2013:245).

( 11 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40).

( 12 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ 2012, L 351, s. 1).

( 13 ) Spravidla v súvislosti so súdnou právomocou, premlčaním príslušných žalôb, dokazovaním alebo rozsahom náhrady škody.

( 14 ) Pozri poznámku pod čiarou 7 vyššie, v ktorej sú citované príslušné francúzske predpisy, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd.

( 15 ) Pokiaľ ide o patenty, toto riešenie vyplýva z článku 43 neúspešného Luxemburského dohovoru z 15. decembra 1975, ktorý Francúzsko ratifikovalo (zákon č. 77‑681 z 30. júna 1977, JO z 1. júla 1977, s. 3479). Pokiaľ ide o ochranné známky, toto riešenie je výsledkom prebratia článku 8 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 25). Toto ustanovenie bolo prevzaté do článku 25 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2436 zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 336, 2015, s. 1). Pozri tiež článok 25 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1).

( 16 ) LÉGER, P.: La nature de la responsabilité dans l’hypothèse de la violation du périmètre d’une licence de logiciel. In: Recueil Dalloz, 2018, s. 1320, bod I.A.

( 17 ) Pozri článok 4 ods. 2 smernice 2009/24, ako aj rozsudok z 12. októbra 2016, Ranks a Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:762).

( 18 ) Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) vo svojom rozhodnutí z 10. mája 2016 (Paris, pôle 5, n.o 14/25055. https://www.doctrine.fr/d/CA/Paris/2016/R4668A71A97317DB905E0) vyhlásil za neprípustnú žalobu pre porušenie autorských práv vo veci týkajúcej sa nezhody strán o rozsahu licencie a o tom, či zahŕňala počítačové programy. Rok predtým Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd vo Versailles, Francúzsko) v rozsudku z 1. septembra 2015 (č. 13/08074) rozhodol, že žaloba vo veci používania programu tretími osobami, ktoré neboli špecifikované v čase uzavretia zmluvy, bola žalobou „relatif aux droits patrimoniaux concédés et rélève tant de la responsabilité contractuelle que de l’atteinte portée au droit d’auteur“ („týkajúcou sa postúpených majetkových práv a spadá tak pod zmluvnú zodpovednosť, ako aj pod zásah do autorského práva“). Existujú však rozdielne výklady tohto rozhodnutia – pozri HADADD, S., CASANOVA, A. (RLDI, 2015, n.o 121). Cour d’appel de Paris (Odvolací súd v Paríži) vo svojom rozhodnutí z 23. mája 2007, Sté Tech ‑ Airport c/ Sté Arkad Informatique et autre, n.o 06/09541, RLDI 2007, n.o 28, obs. L. Costes et J.‑B. Auroux, uznal za prípustnú žalobu pre porušenie práv založenú na používaní softvéru nad rámec zmluvy.

( 19 ) Vec Systran a Systran Luxembourg/Komisia (T‑19/07, EU:T:2010:526).

( 20 ) Rozsudok Systran, bod 62.

( 21 ) Pozri bod 30 vyššie.

( 22 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6).

( 23 ) V smernici sa 2009/24 – s výnimkou jej článku 7 – nenachádzajú procesné ustanovenia.

( 24 ) Vo francúzskom znení článku 2 sú spomenuté porušenia ustanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo v právnych predpisoch Únie („à toute atteinte aux droits de propriété intellectuelle prévue“), zatiaľ čo v nemeckom, španielskom, talianskom a portugalskom znení sa hovorí o ustanovení práv duševného vlastníctva; tak je to aj v prípade odôvodnenia 13 tejto smernice vo francúzskom znení. Článok 2 návrhu smernice, KOM(2003) 46 v konečnom znení, vo francúzštine vyznieva v tom istom zmysle a v správe Parlamentu z 5. decembra 2003, A5‑0468/2003, sa nenachádzajú pozmeňovacie návrhy týkajúce sa tohto aspektu. Anglické znenie článku 2 ods. 1 je neutrálne a neumožňuje určiť, či sa zhodujú s francúzskym znením. Ak sa jazykové znenia určitého ustanovenia práva Únie odlišujú, toto ustanovenie sa má vykladať podľa systematiky a účelu právnej úpravy, ktorej je súčasťou, z čoho vyplýva záver, že vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo v právnych predpisoch Únie majú byť upravené práva duševného vlastníctva.

( 25 ) V súvislosti s posúdením potreby harmonizácie v tejto oblasti bolo v návrhu Komisie uvedené, že „je dôležité vziať do úvahy právne tradície a konkrétnu situáciu v každom členskom štáte“. Pozri dokument KOM(2003) 46, s. 17. Okrem toho sú členské štáty viazané medzinárodnými nástrojmi týkajúcimi sa duševného a priemyselného vlastníctva, ktoré spravuje WIPO, ako aj Dohodou o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (TRIPS), ktoré obsahujú ustanovenia na ochranu práv duševného vlastníctva. V smernici je výslovne uvedené, že ňou nie sú dotknuté medzinárodné záväzky členských štátov prijaté na základe takých nástrojov (pozri odôvodnenia 4 až 6).

( 26 ) Článok L331 CPI v jednotlivých odsekoch upravuje civilné žaloby a žaloby týkajúce sa literárneho a umeleckého vlastníctva. V článku L331‑1‑4 sú konkrétne spomenuté „rozhodnutia, ktorými sa v civilnom konaní vyhovelo žalobe pre porušenie práv“.

( 27 ) Na druhej strane musí žalobca preukázať pôvodnosť programu, na ktorej je založená jeho ochrana podľa autorského práva, a nie podľa zmluvy. Ďalšie dôležité skutočnosti, ako napríklad premlčacie lehoty, sú rovnaké bez ohľadu na typ žaloby.

( 28 ) Rozsudok z 10. apríla 2014, ACI Adam a i. (C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 61).

( 29 ) Neupravuje ani iné aspekty, ktoré sa môžu meniť podľa typu žaloby, ako je povaha súdu (všeobecný alebo špecializovaný), ktorý bude prejednávať prípadné spory, alebo lehoty na podanie žaloby. Aj pokiaľ ide o aspekty, ktoré upravuje a ktoré mali byť prebraté do vnútroštátnych právnych poriadkov, miera konkrétnosti smernice 2004/48 nie je vždy rovnaká, pričom presne sformulované ustanovenia existujú popri iných, všeobecnejšie formulovaných ustanoveniach.

( 30 ) Pozri rozsudok z 21. júna 2017, W a i. (C‑621/15, EU:C:2017:484, bod 25).