NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PHILIPPE LÉGER

prednesené 17. februára 2005 ( )

Vec C‑301/02 P

Carmine Salvatore Tralli

proti

Európskej centrálnej banke

„Odvolanie – Európska centrálna banka – Predpisy uplatniteľné na zamestnancov – Prijatie vykonávacích ustanovení podmienok zamestnávania – Splnomocnenie Výkonnej rady – Rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby nového zamestnanca – Oprávnenie dané viceprezidentovi Banky – Zákonnosť“

1. Z tejto veci vyplývajú predovšetkým dve otázky týkajúce sa splnomocnenia v rámci Európskej centrálnej banky (ďalej len „ECB“). Prvá otázka smeruje k tomu, či Rada guvernérov( ) môže zákonne splnomocniť Výkonnú radu( ), aby prijímala vykonávacie predpisy v oblasti podmienok zamestnávania. Druhá otázka smeruje k tomu, či Výkonná rada môže oprávniť viceprezidenta ECB prijímaním určitých aktov týkajúcich sa správy, predovšetkým rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby nových zamestnancov.

2. Tieto otázky súvisia s odvolaním, ktoré podal bývalý zamestnanec ECB, pán Tralli, proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 27. júna 2002, Tralli/ECB( ).

I – Právny rámec

3. Podľa článku 12.3 protokolu o Štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky, ktorý tvorí prílohu k Zmluve ES (ďalej len „štatúty ESCB“) „Rada guvernérov ECB prijme rokovací poriadok, ktorý určí vnútornú organizáciu ECB a jej orgánov s rozhodovacími právomocami“.

4. Článok 36.1 toho istého dokumentu dodáva: „Rada guvernérov ECB na návrh Výkonnej rady stanoví podmienky zamestnávania zamestnancov ECB“.

5. Na základe článku 36.1 štatútov ESCB prijala Rada guvernérov „Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank“ (podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky)( ). Tieto podmienky v znení uplatniteľnom na sporné skutočnosti stanovujú:

„9. a) Zamestnanecké vzťahy medzi ECB a jej zamestnancami sú upravené pracovnými zmluvami uzavretými v súlade s týmito podmienkami zamestnávania. Podmienky zamestnávania sú upravené v predpisoch uplatniteľných na zamestnancov prijatých Výkonnou radou.

...

10. a) Pracovné zmluvy medzi ECB a jej zamestnancami majú formu menovacieho dekrétu, ktorý je podpísaný zamestnancom...

b) V menovacom dekréte môže byť stanovená skúšobná doba v súlade s ustanoveniami predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Skúšobná doba nemôže v žiadnom prípade presiahnuť 12 mesiacov.

11. a) ECB môže vypovedať zmluvy uzavreté so svojimi zamestnancami na základe odôvodneného rozhodnutia Výkonnej rady... z nasledujúcich dôvodov:

i) v prípade pretrvávajúcich odborných nedostatkov...;

...

41. Zamestnanci môžu... predložiť administratívnym orgánom svoje pripomienky a žiadosti o predsporové preskúmania... Zamestnanci, ktorí neboli spokojní s vykonaním administratívnej predsporovej kontroly, môžu podať sťažnosť upravenú v predpisoch uplatniteľných na zamestnancov.

Vyššie uvedené konania sa nepoužijú, ak sa spochybňuje:

...

iii) rozhodnutie, ktorým nie je potvrdené vymenovanie úradníka v skúšobnej dobe.“ [neoficiálny preklad]

6. Na základe článku 12.3 štatútov ESCB Rada guvernérov prijala rokovací poriadok ECB( ). Článok 21.3 tohto poriadku stanovuje:

„Podmienky zamestnávania sa uplatňujú na základe predpisov uplatniteľných na zamestnancov, ktoré prijíma a mení Výkonná rada.“ [neoficiálny preklad]

7. Na základe tohto ustanovenia a článku 9 písm. a) podmienok zamestnávania Výkonná rada ECB prijala „European Central Bank Staff Rules“ (ďalej len „predpisy uplatniteľné na zamestnancov“). Tieto stanovujú:

„2.1. Skúšobná doba

Článok 10 písm. b) podmienok zamestnávania sa uplatňuje takto:

2.1.1. Menovacie dekréty ustanovujú trojmesačnú skúšobnú dobu... Vo výnimočných prípadoch môže Výkonná rada stanoviť skúšobnú dobu presahujúcu tri mesiace v súlade s bodom 2.1.2 písm. a) nižšie.

...

2.1.2. Ak počas skúšobnej doby dotknutá osoba nemôže vykonávať svoju funkciu po dobu dlhšiu ako jeden mesiac z dôvodu choroby, nehody, materskej dovolenky alebo vo výnimočných prípadoch z dôvodu osobitnej dovolenky, Výkonná rada môže dĺžku skúšobnej doby primerane predĺžiť.

Okrem toho môže Výkonná rada vo výnimočných prípadoch:

a) predĺžiť skúšobnú dobu až do celkovej dĺžky 12 mesiacov, alebo

b) predĺžiť skúšobnú dobu až do celkovej dĺžky 12 mesiacov s tým, že dotknutá osoba bude pridelená do inej funkcie.

2.1.3. Počas skúšobnej doby môže Výkonná rada zmluvu ukončiť s jednomesačnou výpovednou lehotou v prípade odbornej nespôsobilosti alebo nedostatkov dotknutej osoby.“ [neoficiálny preklad]

II – Skutočnosti predchádzajúce sporu

8. Pán Tralli bol 20. júna 2000 zamestnaný ECB ako bezpečnostný pracovník. V jeho menovacom dekréte bolo uvedené, že pracovná zmluva podlieha trojmesačnej skúšobnej dobe.

9. Hierarchický nadriadený informoval 21. augusta 2000 odvolateľa, že jeho výkon práce nezodpovedá požiadavkám predmetnej funkcie. Nedostatky vo výkone práce boli predmetom pohovoru, ktorý sa uskutočnil 1. septembra 2000.

10. Odvolateľ dostal 8. septembra 2000 kópiu internej správy, podľa ktorej koordinátor bezpečnosti v ECB požiadal hierarchického nadriadeného odvolateľa, aby mu predĺžil skúšobnú dobu. V tejto správe sa uvádza, že táto dodatočná skúšobná doba je nevyhnutná z dôvodu nedostatočného odborného výkonu odvolateľa a mala by mu umožniť zúčastniť sa doplňujúceho školenia.

11. ECB listom z 18. septembra 2000 doručila odvolateľovi rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby do 31. decembra 2000( ). Odvolateľovi bolo oznámené, že rozhodnutie o potvrdení jeho menovania závisí od úrovne jeho odborného pracovného výkonu v priebehu predĺženej skúšobnej doby.

12. Listom z 29. novembra 2000 bol odvolateľ informovaný o rozhodnutí Výkonnej rady ukončiť jeho pracovnú zmluvu k 31. decembru 2000( ). Toto rozhodnutie bolo zdôvodnené skutočnosťou, že počas predĺženej skúšobnej doby, sa odborný pracovný výkon odvolateľa nezlepšil.

III – Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok

13. Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. decembra 2000 sa pán Tralli domáhal najmä zrušenia rozhodnutia o výpovedi (vec T‑373/00).

14. Pán Tralli okrem toho podal tri ďalšie žaloby smerujúce predovšetkým k:

– zrušeniu rozhodnutia prezidenta ECB, ktorým bola zamietnutá sťažnosť odvolateľa proti rozhodnutiu o predĺžení skúšobnej doby (vec T‑27/01),

– určeniu, že prezident ECB sa nezákonne nevyjadril k žiadosti odvolateľa o preskúmanie rozhodnutia o výpovedi (vec T‑56/01), a

– zrušeniu rozhodnutia prezidenta ECB, ktorým bola zamietnutá sťažnosť odvolateľa proti rozhodnutiu o výpovedi (vec T‑69/01).

15. Všetky tieto žaloby Súd prvého stupňa preskúmal spoločne. Rozhodol o zamietnutí žaloby vo veci T‑373/00 a vyslovil, že nie je potrebné rozhodnúť vo veciach T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01.

IV – O odvolaní

16. Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 26. augusta 2002 pán Tralli podal toto odvolanie.

17. Toto odvolanie smeruje k zrušeniu napadnutého rozsudku a rozhodnutí ECB o predĺžení skúšobnej doby a o výpovedi. Okrem toho, pán Tralli navrhuje, aby Súdny dvor zaviazal ECB zaplatiť mu po 31. decembri 2000 jeho základný plat vo výške 32 304 eur ročne, zvýšený o prídavky a iné príspevky k platu stanovené v podmienkach zamestnávania. Nakoniec, pán Tralli žiada, aby bola ECB zaviazaná na náhradu trov konania.

18. ECB navrhuje, aby bolo odvolanie zamietnuté a aby bol odvolateľ zaviazaný na náhradu trov konania.

19. Pán Tralli na podporu svojich návrhov uvádza tri dôvody, ktoré postupne budú preskúmané:

– porušenie pravidiel v oblasti splnomocnenia,

– porušenie článkov 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov, a

– porušenie pravidiel týkajúcich sa rozhodnutia o trovách.

A – O prvom dôvode založenom na porušení pravidiel v oblasti splnomocnenia

20. Odvolateľ vo svojom prvom dôvode v podstate tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil pravidlá v oblasti splnomocnenia.

21. V prvostupňovom konaní odvolateľ vzniesol námietku nezákonnosti voči predpisom uplatniteľných na zamestnancov. Súd prvého stupňa rozhodol o tejto námietke takto:

„43 Podľa žalobcu predpisy uplatniteľné na zamestnancov nemajú právny základ. Podľa neho sa týkajú podmienok uplatniteľných na zamestnancov ECB, a teda mali byť prijaté na základe článku 36.1 štatútov ESCB Radou guvernérov na návrh Výkonnej rady, a nie Výkonnou radou, ktorá na ich prijatie nebola oprávnená.

44 V tejto súvislosti stačí uviesť, že vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom X/ECB [rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. októbra 2001, T‑333/99, Zb. s. II‑3021; Zb. VS s. I‑A‑199 a II‑921], Súd prvého stupňa rozhodol o tej istej námietke nezákonnosti, akú vzniesol žalobca v prejednávanej veci. V bodoch 96 až 109 uvedeného rozsudku Súd prvého stupňa v podstate rozhodol, že žalobcom tvrdená nezákonnosť predpisov uplatniteľných na zamestnancov neexistuje, najmä keďže v článku 21.3 rokovacieho poriadku ECB Rada guvernérov preniesla právomoc na Výkonnú radu, aby stanovila požiadavky vykonania podmienok zamestnávania, čiže aby stanovila predpisy uplatniteľné na zamestnancov.“

22. Pán Tralli usudzuje, že zamietnutím námietky nezákonnosti sa Súd prvého stupňa dopustil právneho omylu. Na podporu tej úvahy uvádza tri série tvrdení.

23. Po prvé pán Tralli tvrdí, že podľa článku 36.1 štatútov ESCB Výkonná rada ECB nemá právomoc prijať úpravu uplatniteľnú na zamestnancov. Túto právomoc má Rada guvernérov: Výkonná rada má v tejto súvislosti iba právomoc podať návrh. Navyše Rada guvernérov nie je oprávnená splnomocniť Výkonnú radu, keďže článok 12.3 štatútov ESCB a samotný pojem „rokovací poriadok“ tomu bránia.

24. Po druhé pán Tralli sa domnieva, že Súd prvého stupňa sa dopustil omylu, keď uviedol, že Rada guvernérov v súlade s právom splnomocnila Výkonnú radu, aby stanovila úpravu uplatniteľnú na zamestnancov. Podľa odvolateľa z judikatúry vyplýva, že podľa práva Spoločenstva splnomocnenie musí byť výslovné. V prejednávanej veci však Súd prvého stupňa uspokojil s tým, že „predpoklad[al] existenciu implicitného splnomocnenia podľa článku 21.3 rokovacieho poriadku“( ).

25. Pán Tralli na záver podčiarkuje, že prijatím článkov 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov, Výkonná rada porušila článok 21.3 rokovacieho poriadku, keďže sa neobmedzila na prijatie vykonávacích predpisov podmienok zamestnávania, ale prijala samostatné predpisy. Tieto ustanovenia umožňujú jednostranné predĺženie skúšobnej doby, avšak článok 10 písm. b) podmienok zamestnávania upravuje jej stanovenie iba dohodou strán. Okrem toho zavádzajú počas skúšobnej doby možnosť výpovede spojenú s neprimeraným správaním alebo výkonom zamestnanca, ktorá sa líši od možnosti upravenej v článku 11 písm. a), i) podmienok zamestnávania.

26. Domnievam sa, že východisko pre analýzu sa nachádza v rozsudku z 13. júna 1958, Meroni/Vysoký úrad( ).

27. V tejto veci žalobca vytýkal Vysokému úradu ESUO, že niektoré svoje právomoci delegoval na „agentúry v Bruseli“, t. j. na súkromné organizácie založené mimo rámca ustanovení Zmluvy ESUO. Žalobca podčiarkoval, že článok 8 tejto zmluvy, ktorý poveril Vysoký úrad zabezpečením uskutočnenia cieľov stanovených v zmluve, neupravoval možnosť splnomocnenia.

28. Súdny dvor toto tvrdenie vyvrátil touto úvahou( ):

„... nemožno vylúčiť možnosť, že uskutočnenie ‚spoločných finančných mechanizmov pre viacero podnikov‘ upravených v písmene a článku 53 [Zmluvy ESUO] bude zverené organizáciám založeným podľa súkromného práva, ktoré majú vlastnú právnu spôsobilosť a vlastné právomoci,

s ohľadom na to, že finančné mechanizmy založené samotným Vysokým úradom podľa písmena b toho istého článku musia mať rovnaký účel ako tie, ktoré sú povolené podľa písmena a,

a že z tohto dôvodu by mali byť podobné a najmä spolupracovať s organizáciami, ktoré majú vlastnú právnu spôsobilosť,

teda s ohľadom na to, že schopnosť Vysokého úradu povoliť alebo založiť finančné mechanizmy upravené v článku 53 zmluvy [ESUO] mu dáva právo zveriť niektoré právomoci takýmto organizáciám podľa podmienok, ktoré stanoví a pod jeho dohľadom“.

29. Tak ako to podčiarkol autor( ), sa teda Súdny dvor domnieva, že ustanovenia Zmluvy ESUO, ktoré zverujú normatívnu právomoc Vysokému úradu, predstavujú dostatočný právny základ pre to, aby tento úrad mohol previesť niektoré svoje právomoci na súkromné organizácie, ktoré majú vlastnú právnu spôsobilosť. Možno teda usudzovať, že v práve Spoločenstva je splnomocnenie zákonné, ak tak ako v prejednávanej veci tomuto splnomocneniu formálne neodporuje žiaden text.( )

30. Preto sa domnievam, že v zásade Rada guvernérov je oprávnená previesť niektoré svoje právomoci ECB. Prvé tvrdenie odvolateľa týkajúce sa nemožnosti splnomocniť, musí byť teda zamietnuté.

31. Čo sa týka podmienok uplatniteľných na splnomocnenie, už citovaný rozsudok Meroni/Vysoký úrad uvádza, že pre to, aby bolo splnomocnenie v súlade s právom, musí spĺňať niekoľko podmienok. Tieto podmienky, ktoré tvoria všeobecnú úpravu splnomocnenia v práve Spoločenstva( ), sú nasledujúce:

– splnomocniteľ nemôže previesť iné právomoci ako tie, ktoré sám má( ),

– výkon právomocí zverených splnomocnenému musí podliehať rovnakým podmienkam, ako keby ich vykonával priamo splnomocniteľ, najmä čo sa týka požiadaviek súvisiacich s odôvodnením a uverejnením( ),

– splnomocnenie sa nepredpokladá: aj keď je splnomocniteľ oprávnený splnomocniť, musí o splnomocnení výslovne rozhodnúť( ),

– splnomocnenie sa môže týkať iba presne určených vykonávacích právomocí( ). Súdny dvor totiž usúdil, že z prevedenia právomoci rozhodnúť podľa voľnej úvahy vyplýva široká miera diskrečnej právomoci, ktorá môže spôsobiť nahradenie voľby splnomocniteľa voľbou splnomocnenca, a znamenala by teda skutočný presun zodpovednosti.( ) V niektorých oblastiach, ako napríklad v spoločnej poľnohospodárskej politike, Súdny dvor napriek tomu rozhodol, že pojem „vykonávacia právomoc“ musí byť vykladaný extenzívne so zreteľom na zmysel zmluvy a požiadavky praxe.( )

32. V prejednávanej veci sa pán Tralli domnieva, že posledné dve uvedené podmienky nie sú splnené. Vo svojom druhom a treťom tvrdení uvádza, že sporné splnomocnenie nie je výslovné a že články 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov idú nad rámec jednoduchého „vykonania“ podmienok zamestnávania.

33. Čo sa týka druhého tvrdenia, jednoduché prečítanie rokovacieho poriadku stačí na určenie, že toto tvrdenie zjavne nemá žiadne opodstatnenie. V článku 21.3 rokovacieho poriadku Rada guvernérov, ktorá je oprávnená prijať úpravu uplatniteľnú na zamestnancov, výslovne uviedla, že „podmienky zamestnávania sa uplatňujú na základe predpisov uplatniteľných na zamestnancov, ktoré prijíma a mení Výkonná rada“.

34. Rada guvernérov teda výslovne splnomocnila Výkonnú radu stanoviť požiadavky, ktorými sa vykonajú podmienky zamestnávania. V rozpore s tým, čo tvrdí odvolateľ, Súd prvého stupňa sa teda neuspokojil v napadnutom rozsudku len s tým, že „predpoklad[al] existenciu implicitného splnomocnenia podľa článku 21.3 rokovacieho poriadku“.( )

35. Čo sa týka tretieho tvrdenia, myslím si, že články 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov neporušujú náležité ustanovenia podmienok zamestnávania.

36. Ako už bolo uvedené, podľa článku 10 písm. b) podmienok zamestnávania „v menovacom dekréte môže byť stanovená skúšobná doba“, ktorá „nemôže v žiadnom prípade presiahnuť 12 mesiacov“. V článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov však Výkonná rada stanovila, že „vo výnimočných prípadoch môže predĺžiť skúšobnú dobu až do celkovej dĺžky 12 mesiacov“. Článok 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov sa teda obmedzuje na upravenie vykonania skúšobnej doby s tým, že rešpektuje jej maximálnu dĺžku stanovenú Radou guvernérov.

37. V tejto súvislosti skutočnosť, že Výkonná rada môže jednostranne predĺžiť skúšobnú dobu, nie je dôvodom, aby článok 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov bol postihnutý vadou nezákonnosti. V rozsudku Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2002 Pflugradt/ECB( ), Súdny dvor totiž výslovne rozhodol, že zmluvná povaha zamestnaneckého vzťahu medzi ECB a jej zamestnancami neodporuje tomu, aby jej orgány prijímali z dôvodu poslania všeobecného záujmu, ktoré má ECB, jednostranné opatrenia. Možnosť prijať takéto opatrenia je teda obsiahnutá v podmienkach zamestnávania a nemožno sa domnievať, ako to robí odvolateľ, že tým, že bola stanovená možnosť vo výnimočných prípadoch jednostranne predĺžiť skúšobnú dobu, článok 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov porušuje povahu alebo pôsobnosť podmienok zamestnávania.( )

38. Čo sa týka článku 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov, ako už bolo uvedené, tento článok umožňuje Výkonnej rade vypovedať zmluvu v priebehu skúšobnej doby v prípade „odbornej nespôsobilosti alebo nedostatkov“ dotknutej osoby. „Odborná nespôsobilosť“ nie je ako taká uvedená v článku 11 písm. a), i) podmienok zamestnávania, ktorý stanovuje, že „ECB môže vypovedať zmluvy uzavreté so svojimi zamestnancami... v prípade pretrvávajúcich odborných nedostatkov“.

39. Tak nedostatky, ako aj nespôsobilosť sú však spojené so schopnosťou dotknutej osoby vykonávať svoju funkciu uspokojivým spôsobom. Navyše pojem odborná spôsobilosť priamo súvisí s pojmom skúšobná doba, keďže táto je vždy dohodnutá s cieľom overiť schopnosť uchádzača vykonávať funkciu, pre ktorú bol zamestnaný. Je teda ťažké tvrdiť, že tým, že bola ustanovená možnosť vypovedať zmluvu v prípade odbornej nespôsobilosti, článok 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov ide nad rámec jednoduchého vykonania ustanovení podmienok zamestnávania.

40. Z uvedeného vyplýva, že vo vyššie citovaných ustanoveniach Výkonná rada jasne rešpektovala vykonávaciu právomoc, ktorú jej zverila Rada guvernérov v článku 21.3 rokovacieho poriadku.

41. Prvý dôvod odvolateľa teda musí byť zamietnutý.

B – O druhom dôvode založenom na porušení článkov 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov

42. Druhý odvolací dôvod uvádza odvolateľ subsidiárne pre prípad, že Súdny dvor pripustí zákonnosť článkov 2.1.2 a 2.1.3 predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Smeruje proti bodom 48 až 83 napadnutého rozsudku.

43. V týchto bodoch Súd prvého stupňa rozhodol, že rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby a o výpovedi nie sú v rozpore s podmienkami zamestnávania a s predpismi uplatniteľnými na zamestnancov na základe tejto úvahy:

„48 Po prvé žalobca uvádza, že rozhodnutie o predlžení skúšobnej doby podpísal riaditeľ a vedúci odboru personálneho riaditeľstva, zatiaľ čo podľa článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov rozhodnutia týkajúce sa predĺženia skúšobnej doby má prijímať Výkonná rada ECB.

49 Súd prvého stupňa poznamenáva, že na jeho žiadosť ECB predložila na jednej strane výňatok zo zápisnice zo zasadnutia Výkonnej rady zo 16. marca 1999, z ktorého vyplýva, že v priebehu tohto zasadnutia Výkonná rada splnomocnila viceprezidenta ECB, aby prijímal rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby a na druhej strane návrh na predĺženie skúšobnej doby žalobcu s dátumom 13. september 2000, na ktorom viceprezident ECB ručne napísal svoj súhlas s dátumom 15. september 2000. Z tohto dôvodu rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby bolo prijaté v súlade s formálnymi náležitosťami...

...

54 Po tretie žalobca sa domnieva, že žalovaná nemohla založiť svoje rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby na článku 2.1.2 druhom odseku predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Poznamenáva, že podľa tohto ustanovenia skúšobná doba môže byť predĺžená iba vo ‚výnimočných prípadoch‘. Podľa žalobcu tieto ‚výnimočné prípady‘ môžu nastať iba, ak nemožnosť dlhodobo vykonávať funkciu priamo ohrozuje uskutočnenie účelu skúšobnej doby. Podľa jeho názoru však tento prípad nenastal v prejednávanej veci. Všeobecne tvrdený nedostatok výkonu nepredstavuje sám o sebe výnimočný prípad.

55 Žalovaná v tejto súvislosti odpovedá, že počiatočne dohodnutá skúšobná doba žalobcu prebiehala z veľkej časti v priebehu letných prázdnin a že z dôvodu zníženej činnosti ECB počas tohto obdobia schopnosť žalobcu vykonávať túto funkciu nemohla byť dostatočne preverená. Toto preverenie však bolo nevyhnutné, keďže výkon žalobcu v priebehu počiatočne dohodnutej skúšobnej doby bol nedostatočný.

56 Súd prvého stupňa usudzuje, že iba samotná okolnosť, že skúšobná doba v prejednávanej veci prebiehala počas letných prázdnin, nemôže byť považovaná za výnimočnú v zmysle článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Táto okolnosť bola naopak jasne predvídateľná administratívou v čase zamestnania. Naproti tomu ECB môže správne usudzovať, že táto podmienka je splnená, ak z objektívnych dôvodov administratíva pochybuje o schopnosti zamestnanca v skúšobnej dobe vykonávať prácu, pre ktorú bol zamestnaný, ale čiastočne z dôvodu zníženej činnosti v priebehu letných prázdnin nie ešte schopná urobiť si konečný názor na otázku, či je potrebné buď potvrdiť vymenovanie dotknutej osoby, alebo ukončiť jej zmluvu v priebehu skúšobnej doby.

57 V prejednávanej veci však zo spisu a najmä zo správy z 8. septembra 2000 vyplýva, že administratíva nemohla v priebehu počiatočne dohodnutej skúšobnej doby nadobudnúť istotu o spôsobilosti žalobcu – ani v zmysle potvrdenia žalobcu vo funkcii ani v zmysle jasnej nespokojnosti, ktorá by viedla k ukončeniu zmluvy. V každom prípade z uvedených dokumentov vyplýva, že administratíva mala v priebehu počiatočne dohodnutej skúšobnej doby pochybnosti o spôsobilosti žalobcu vykonávať svoje funkcie, a najmä o tom, že ovláda bezpečnostný systém ECB, bez toho, aby bola schopná s konečnou platnosťou rozhodnúť, že je potrebné ukončiť jeho pracovnú zmluvu v priebehu počiatočne dohodnutej skúšobnej doby. Existencia pochybností zo strany jeho hierarchických nadriadených bolo okrem iného potvrdená samotným žalobcom, keďže z uvedenej správy vyplýva, že sa vyjadril, že sa bude snažiť zlepšiť svoj výkon. Za týchto okolností žalovaná mohla platne usúdiť, že ide o výnimočný prípad v zmysle článku 2.1.2 druhého odseku predpisov uplatniteľných na zamestnancov, ktorý jej umožňuje predĺžiť skúšobnú dobu žalobcu.

...

61 So zreteľom na už uvedené je potrebné vysloviť, že žalobca nepreukázal nezákonnosť rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby...

...

68 [Čo sa týka rozhodnutia o výpovedi], žalobca v podstate tvrdí, že v priebehu skúšobnej doby nedostal možnosť prispôsobiť sa požiadavkám každodennej bezpečnostnej služby, že mu nebolo umožnené pokojne sa oboznámiť s fungovaním služby, ale bol okamžite zaradený do normálneho rozvrhu skupín a že nedostal žiadne školenie v tejto súvislosti. Najmä vo vzťahu k výčitkám týkajúcich sa nedostatkov v oblasti používanie informatického systému ECB podčiarkuje, že sa podrobil iba nedostatočnému školeniu o tejto otázke v priebehu skúšobnej doby.

69 Súd prvého stupňa rozhodol, že rozhodnutie o výpovedi po ukončení skúšobnej doby musí byť zrušené, ak dotknutá osoba nemala možnosť pracovať v priebehu skúšobnej doby v normálnych podmienkach (pozri v súvislosti so služobným poriadkom rozsudok Súdneho dvora z 15. mája 1985, Patrinos/ESV, 3/84, Zb. s. 1421, body 20 až 24, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1994, Correia/Komisia, T‑568/93, Zb. s. I‑A-271 a II‑857, bod 34).

70 Je teda potrebné preskúmať, či v prejednávanej veci mal žalobca možnosť pracovať v priebehu skúšobnej doby v normálnych podmienkach.

71 V tejto súvislosti zo spisu a najmä zo správy, ktorú poslal 8. septembra 2000 koordinátor bezpečnosti v ECB žalobcovmu hierarchickému nadriadenému, na ktorej tento písomne potvrdil, že sa s ňou oboznámil, vyplýva, že počas prvých štyroch týždňov výkonu funkcie v ECB sa žalobca zúčastnil na programe, ktorý ho oboznámil s jemu pridelenými úlohami. Ciele a obsah tohto programu boli stanovené vedúcim (‚supervisor‘) strážcov ECB, ktorý v tejto súvislosti stanovil plán školenia z 29. júna 2000, ktorý bol predložený Súdu prvého stupňa na jeho žiadosť. Počas tohto obdobia, ako to žalobca osobne potvrdil počas pojednávania, sa na jednej strane zúčastnil na určitom počte prednášok o fungovaní jednotlivých pracovných nástrojov patriacich do bezpečnostného systému ECB a na druhej strane pri výkone bežnej práce mu pomáhali dvaja skúsení kolegovia, ktorí vzhľadom na svoju špecializáciu mu boli pridelení ako patróni (‚godfather‘). Na pojednávaní žalobca tiež potvrdil, že jeho kolegovia mu dali niekoľko základných inštrukcií týkajúcich sa jeho budúcej pracovnej náplne. Čo sa týka tvrdenia žalobcu, že tieto inštrukcie neboli dostatočne jasné, stačí povedať, že v tejto súvislosti nepredložil žiaden konkrétny prvok, ktorý by umožnil Súdu prvého stupňa zistiť, z akých dôvodov si tento systém patronátu nesplnil svoju úlohu.

72 Navyše z jednej správy vypracovanej zástupcom vedúceho strážcov ECB 21. decembra 2001 pre potreby tohto konania, ktorej obsah potvrdil aj samotný žalobca na pojednávaní, vyplýva, že žalobca sa v čase od 23. do 25. augusta 2000 zúčastnil na doplňujúcom školení o jednotlivých systémoch kontroly vrátane niektorých informatických systémoch. Nakoniec, z tej istej správy vyplýva, a bolo to potvrdené aj samotným žalobcom na pojednávaní, že sa zúčastnil po predĺžení jeho skúšobnej doby na dvojdňovom informatickom školení zameranom na opakovanie fungovania jednotlivých systémov, pričom jeden z týchto dvoch dní bol v priebehu jeho ročnej dovolenky. Žalobca opätovne uvádza, že tieto školenia neboli dostatočné, bez predloženia konkrétneho prvku, ktorý by umožnil Súdu prvého stupňa zistiť, z akých dôvodov mu tieto školenia neumožnili oboznámiť sa s požiadavkami jeho práce a dostať primerané školenie k jeho potrebám.

73 Z vyššie uvedeného vyplýva, že ECB zariadila pre nových zamestnancov vrátane žalobcu, oboznamovací program, ktorý mal umožniť žalobcovi zoznámiť sa v priebehu jeho šesťmesačnej skúšobnej doby s povahou úloh, ktoré má vykonávať, s rozsahom jeho zodpovednosti a s iniciatívou, ktorá sa od neho očakáva. Za týchto okolností nič neumožňuje Súdu prvého stupňa usúdiť, že žalobca nemal možnosť pracovať v priebehu skúšobnej doby v normálnych podmienkach.

...

83 Z uvedeného vyplýva, že dôvod založený na porušení podmienok zamestnávania a predpisov uplatniteľných na zamestnancov, ako aj zásady proporcionality, musí byť ako celok zamietnutý.“

44. Druhý dôvod odvolania smeruje k spochybneniu posúdenia. Skladá sa z piatich častí, ktoré postupne preskúmam.

45. V prvej časti pán Tralli tvrdí, že rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby bolo prijaté v rozpore s článkom 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Podľa neho v rozpore s tým, ako rozhodol Súd prvého stupňa v bode 49 napadnutého rozsudku, právomoc predĺžiť skúšobnú dobu prináleží výlučne Výkonnej rade a nemôže byť delegovaná na viceprezidenta ECB.

46. Je potrebné pripomenúť, že v článku 49 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol na základe prvkov spisu, že v priebehu zasadnutia zo 16. marca 1999 Výkonná rada splnomocnila viceprezidenta ECB, aby prijímal rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby nových zamestnancov. Tvrdenie odvolateľa si teda vyžaduje, aby bola preskúmaná platnosť tohto oprávnenia.

47. V tejto súvislosti sa mi zdá, že zásady, ktoré boli vytvorené judikatúrou vo vzťahu k oprávneniu danému Komisiou Európskych spoločenstiev jej členom, sú relevantné.

48. Podľa mňa predstavuje oprávnenie osobitnú formu splnomocnenia, ktoré je odôvodnené „vnútornou organizačnou právomocou“ uznanou pre inštitúcie, úrady alebo agentúry Spoločenstva zriadené Zmluvou( ), a ktoré na rozdiel od iných foriem splnomocnenia je v zásade obmedzené na právomoc prijímať individuálne rozhodnutia. Podmienky stanovené už citovaným rozsudkom Meroni/Vysoký úrad sa teda javia ako úplne uplatniteľné na úpravu oprávnenia.

49. Podľa ustálenej judikatúry( ) sa Súdny dvor domnieva, že Komisia môže, bez toho, aby tým bola dotknutá zásada kolektívneho rozhodovania, ktorou sa riadi jej fungovanie( ), oprávniť svojich členov na to, aby prijímali určité rozhodnutia v jej mene. Podľa Súdneho dvora nie je cieľom systému oprávnenia obrať Komisiu o jej rozhodovaciu právomoc, keďže rozhodnutia prijaté jej členom, sú prijímané v mene Komisie, ktorá je za ne plne zodpovedná.( ) Navyše, Súdny dvor považuje tento systém za „nevyhnutný vzhľadom na podstatné zvýšenie počtu rozhodovacích aktov, ktoré Komisia vydáva v záujme naplnenia svojej úlohy“.( ) Podľa Súdneho dvora „nevyhnutnosť zabezpečiť schopnosť fungovania rozhodovacieho orgánu predstavuje zásadu vlastnú každému inštitucionálnemu systému, ktorá nachádza... svoje vyjadrenie v článku 16 zmluvy o zlúčení, podľa ktorého ‚Komisia prijme svoj rokovací poriadok, aby zabezpečila svoje fungovanie, ako aj fungovanie svojich oddelení‘“.( )

50. Podľa judikatúry sa však tento systém oprávnenia môže týkať iba riadiacich a správnych aktov a nie zásadných rozhodnutí.( ) Oprávnenie sa môže týkať aj rozhodnutia o nariadení preskúmania podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17( ) rozhodnutia o zrušení finančnej podpory( ) alebo rozhodnutia o nariadení zaplatenia úrokov z omeškania po potvrdení rozhodnutia o uložení pokuty.( ) Naproti tomu oprávnenie sa nemôže týkať rozhodnutia určujúceho, že došlo k porušeniu predpisov o hospodárskej súťaži( ), ani rozhodnutia o vydaní odôvodneného stanoviska alebo podaní žaloby pre nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES.( )

51. Podľa mňa sa táto judikatúra, týkajúca sa systému oprávnenia uplatňovaného v rámci Komisie, dá úplne aplikovať na prejednávanú vec.

52. V skutočnosti, keďže oprávnenie je obmedzené na riadiace a správne akty, nie je jeho dôsledkom obratie Výkonnej rady o rozhodovaciu právomoc: rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby prijaté viceprezidentom ECB, sú prijímané v mene Výkonnej rady, ktorá je za ne plne zodpovedná. Okrem toho nevyhnutnosť zabezpečiť fungovanie tohto rozhodovacieho orgánu nachádza, rovnako ako v prípade Komisie, svoje vyjadrenie v ustanovení primárneho práva, konkrétne v článku 12.3 štatútov ESCB, ktorý stanovuje, že „rada guvernérov prijme rokovací poriadok, ktorý určí vnútornú organizáciu ECB a jej orgánov s rozhodovacími právomocami“.

53. V prejednávanej veci je však preukázané, že sporné oprávnenie sa týka iba riadiacich a správnych aktov. Viceprezident ECB má jednoducho rozhodnúť, či je alebo nie je potrebné predĺžiť skúšobnú dobu nového zamestnanca. Viceprezident ECB nemá žiadnu právomoc vo vzťahu k „zásadným rozhodnutiam“ v zmysle citovanej judikatúry.

54. Za týchto okolností, si myslím, že Výkonná rada môže zákonne oprávniť viceprezidenta ECB prijímať rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby nových zamestnancov a že prvá časť dôvodu teda nie je dôvodná.

55. V druhej časti pán Tralli tvrdí, že článok 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov je v rozpore s „pravidlami Spoločenstva vyššej právnej sily“ a najmä so „zásadou, podľa ktorej Európske spoločenstvá sú právnym Spoločenstvom“.( ) Pán Tralli usudzuje, odvolávajúc sa na nejasné kritéria, akými sú „výnimočné prípady“ neupresňujúce však spôsob uplatnenia podmienok zamestnávania, že sporné ustanovenie umožňuje prijímať svojvoľné opatrenia.

56. Nezávisle od skutočnosti, že toto tvrdenie sa týka zákonnosti článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov, a že teda malo byť uvedené v rámci prvého odvolacieho dôvodu, myslím si, že je zjavne nedôvodné.

57. V skutočnosti je preukázané, že pojmy, akými sú „výnimočné prípady“ uvedené v článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov predstavujú to, čo nazývame „právne neurčité pojmy“. Ide o pružné normy založené na zámerne neurčitom kritériu, ktoré poukazujú na vôľu zákonodarcu ponechať príslušným orgánom – správnym alebo súdnym – právo definovať ich obsah podľa konkrétneho prípadu, aby mohli byť čo najprimeranejšie uplatnené na skutočnosti, o ktorých rozhodujú. Právne neurčité pojmy sa vyskytujú vo väčšine ak nie vo všetkých právnych systémoch a predovšetkým aj v právnom systéme Spoločenstva.( ) V týchto prípadoch riziko, že budú prijaté svojvoľné rozhodnutia, je ako vo všetkých ostatných prípadoch vylúčené tým, že predmetné rozhodnutia podliehajú súdnej kontrole.

58. Z týchto dôvodov si myslím, že druhá časť odvolacieho dôvodu je zjavne nedôvodná.

59. V tretej časti odvolateľ spochybňuje posúdenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého existencia pochybností o odbornej spôsobilosti zamestnanca v skúšobnej dobe môže predstavovať „výnimočný prípad“ odôvodňujúci predĺženie skúšobnej doby podľa článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov. Usudzuje, že skúšobná doba má za cieľ overiť, či existujú podobné pochybnosti, takže Súd prvého stupňa podľa odvolateľa otočil pravidlo o výnimke.

60. K tomuto bodu treba najprv pripomenúť, že podľa judikatúry má ECB širokú diskrečnú právomoc vo vzťahu k vnútornej organizácii jej oddelení a k riadeniu jej zamestnancov tak, aby mohla naplniť úlohu verejného záujmu, ktorá jej prináleží.( )

61. Ďalej je potrebné poznamenať, že v inštitúciách a orgánoch Spoločenstva je skúšobná doba vo všeobecnosti dostatočne dlhá na to, aby umožnila orgánu poverenému rozhodnutím nadobudnúť istotu o spôsobilosti dotknutej osoby vykonávať funkciu, na ktorú bola zamestnaná. Táto istota môže mať formu potvrdenia dotknutej osoby vo funkcii alebo rozhodnutia o ukončení zmluvy alebo výpovedi. V skutočnosti prípady, keď orgán poverený rozhodnutím na konci skúšobnej doby má ešte také pochybnosti, že je potrebné predĺžiť skúšobnú dobu dotknutej osoby, sú veľmi zriedkavé.

62. Nie je teda preukázané, že sa Súd prvého stupňa dopustil právneho omylu, keď považoval existenciu pochybností o spôsobilosti osoby v skúšobnej dobe za „výnimočný prípad“, ktorý odôvodňuje predĺženie skúšobnej doby podľa článku 2.1.2 predpisov uplatniteľných na zamestnancov.

63. V štvrtej časti odvolateľ namieta posúdenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého skúšobná doba bola predĺžená z dôvodu pochybností o jeho odbornej spôsobilosti. Podčiarkuje, že vo svojej duplike vo veci T‑373/00 ECB uviedla, že skúšobná doba odvolateľa bola predĺžená, pretože prebiehala v čase letných prázdnin.

64. Nezávisle od otázky týkajúcej sa prípustnosti tohto tvrdenia, stačí poznamenať, že v citovanej duplike ECB uviedla dve série prvkov. Uviedla:

„12. Po prvé, [ECB] sa opiera o to, že žalobca nastúpil do funkcie 1. júla 2000 [a že] veľká časť jeho skúšobnej doby prebiehala [teda] v období [prázdnin].

13. Po druhé, [ECB] zobrala do úvahy skutočnosť, že pred nastúpením do funkcie v ECB bol žalobca zamestnaný štrnásť rokov v súkromnej bezpečnostnej spoločnosti. Takže usúdila, že nedostatočný výkon žalobcu možno hlavne vysvetliť prípadnými ťažkosťami vyplývajúcimi z novej práce v ECB a nevyhnutným prispôsobením sa novým pracovným podmienkam, a že predĺženie skúšobnej doby by umožnilo žalobcovi dodatočne preukázať jeho kvality a schopnosť prispôsobiť sa“.( )

65. Za týchto okolností tvrdenie odvolateľa týkajúce sa posúdenia obsahu dupliky ECB vo veci T‑373/00 je v každom prípade zjavne nedôvodné.

66. Nakoniec v poslednej časti odvolateľ uvádza rozličné tvrdenia smerujúce k preukázaniu, že v rozpore s tým, ako rozhodol Súd prvého stupňa v bodoch 70 až 73 napadnutého rozsudku, nemal možnosť pracovať v priebehu skúšobnej doby v normálnych podmienkach.

67. K tomuto bodu je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry( ) Súdny dvor nemá právomoc vysloviť sa k skutočnostiam a v zásade ani nemôže preskúmavať dôkazy, ktoré Súd prvého stupňa pripustil na podporu týchto skutočností. Keďže tieto dôkazy boli obdržané v súlade s právom a boli rešpektované všeobecné zásady práva a procesné pravidlá v oblasti dôkazných prostriedkov, prináleží iba Súdu prvého stupňa posúdiť dôkaznú silu prvkov, ktoré mu boli predložené. Toto posúdenie teda nepredstavuje s výhradou skreslenia týchto prvkov právnu otázku predloženú na preskúmanie Súdnym dvorom.

68. V prejednávanej veci však Súd prvého stupňa vyslovil na základe prvkov zo spisu, že „nič neumožňuje... usúdiť, že žalobca nemal možnosť pracovať v priebehu skúšobnej doby v normálnych podmienkach“.( )

69. Za týchto okolností posledná časť odvolacieho dôvodu je zjavne neprípustná. Keďže odvolateľ nepreukázal a ani vážne netvrdil, že Súd prvého stupňa skreslil skutkové a dôkazné prvky, ktoré mu predložil, posúdenie Súdom prvého stupňa týkajúce sa prostriedkov určených na zabezpečenie školení pre nových zamestnancov predstavuje posúdenie skutkových a dôkazných prvkov, ktoré nemôže byť spochybnené v rámci tohto odvolania.

70. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol druhý odvolací dôvod ako celok.

C – O treťom dôvode založenom na porušení pravidiel týkajúcich sa rozhodnutia o trovách

71. Posledný dôvod napáda posúdenie Súdom prvého stupňa týkajúce sa trov konania. Toto posúdenie je uvedené takto v napadnutom rozsudku:

„95 Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 88 tohto poriadku však v sporoch medzi Spoločenstvami a ich zamestnancami inštitúcie samé znášajú svoje vlastné trovy konania.

96 Za týchto okolností každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania vo veci T‑373/00.

97 Naproti tomu vo veciach T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01 žalovaná navrhla s súlade s článkom 87 ods. 3 druhým pododsekom rokovacieho poriadku a odchylne od článku 88 tohto istého poriadku, aby Súd prvého stupňa zaviazal žalobcu nahradiť ako celok trovy konania, vrátane trov žalovanej. Žalovaná sa domnieva, že podanie týchto žalôb je zneužitím práva. Trovy, ktoré vynaložila v dôsledku týchto žalôb, by teda mali byť považované za spôsobené úmyselným zavinením v zmysle článku 87 ods. 3 druhého pododseku rokovacieho poriadku.

98 Žalobca vo veciach T‑27/01 a T‑69/01 navrhuje, aby podľa článku 87 ods. 3 druhého pododseku rokovacieho poriadku jeho trovy nahradila žalovaná, aj keď by jeho žaloby boli odmietnuté ako neprípustné. V tejto súvislosti v podstate tvrdí, že bol nútený podať tieto jednotlivé žaloby na ochranu svojich práv. Podľa neho v súlade s článkami 41 a 42 podmienok zamestnávania mohol a musel začať predsporové konania proti rozhodnutiam o predĺžení skúšobnej doby a o výpovedi predtým, ako mohol podať žalobu na Súd prvého stupňa proti týmto rozhodnutiam. V priebehu správneho konania však žalovaná spochybnila tento názor. Vyvolaná neistota je vinou žalovanej. Takže bol podľa neho nútený podať paralelné žaloby vo veciach T‑373/00, T‑27/01 a T‑69/01.

99 Súd prvého stupňa sa domnieva, v rozpore s tvrdením žalobcu, že z článku 41 písm. iii) podmienok zamestnávania jednoznačne vyplýva, že rozhodnutia o predĺžení skúšobnej doby a o výpovedi v priebehu skúšobnej doby nemôžu byť predmetom ani žiadosti o predsporové preskúmanie a ani sťažnosti. V skutočnosti predmetom týchto dvoch rozhodnutí je ‚nepotvrdenie vymenovania zamestnanca, ktorý je v skúšobnej dobe‘ v zmysle tohto ustanovenia.

100 Takže podanie žalôb vo veciach T‑27/01 a T‑69/01 spôsobilo žalovanej úmyselne zavinené trovy.

101 Čo sa týka veci T‑56/01 podanej do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. marca 2001, je potrebné uviesť, že žalobca podal túto žalobu pre nečinnosť, pretože žalovaná neodpovedala na jeho sťažnosť z 5. februára 2000, aj keď na jednej strane podľa článku 8.2.1 služobného poriadku táto žiadosť bola implicitne zamietnutá rozhodnutím vydaným mesiac po podaní sťažnosti a na druhej strane prezident ECB zamietol sťažnosť žalobcu 12. marca 2001.

102 Z týchto dôvodov bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či má byť žaloba odmietnutá ako neprípustná, pretože chýbala výzva pred podaním žaloby pre nečinnosť, je preukázané, že žalobca v čase podania žaloby vo veci T‑56/01 alebo niekoľko dní potom vedel, že žalovaná sa vyjadrila v zmysle článku 232 druhého odseku ES. Napriek tomu neurobil potrebné opatrenia, aby táto žaloba nespôsobila žalovanej úmyselne zavinené trovy.

103 Z týchto dôvodov je potrebné nie zaviazať žalovanú na náhradu trov konania žalobcu, ale rozhodnúť tak, že žalobca nahradí jednu tretinu trov žalovanej vo veciach T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01.“

72. Pán Tralli tvrdí, že v tomto bode je napadnutý rozsudok postihnutý právnou vadou. Usudzuje, že v rozpore s rozhodnutím Súdu prvého stupňa žaloby vo veciach T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01 boli dôvodne podané.

73. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora „odvolaním nemožno napadnúť len rozhodnutie o výške trov konania alebo povinnosti účastníka konania ich nahradiť.“ Navyše Súdny dvor rozhodol, že „v prípade, že iné dôvody odvolania sa zamietnu, návrhy týkajúce sa domnelej nezákonnosti rozhodnutia Súdu prvého stupňa o trovách konania musia byť odmietnuté ako neprípustné podľa [citovaného ustanovenia]“.( )

74. Keďže podľa mňa všetky iné dôvody odvolania musia byť zamietnuté, posledný dôvod smerujúci proti rozhodnutiu Súdu prvého stupňa o trovách konania musí byť vyhlásený za neprípustný v súlade s citovanou judikatúrou.

V – Návrh

75. So zreteľom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania v súlade s článkami 118 a 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.