NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

ANTONIO TIZZANO

prednesené 27. apríla 2006 1( )

Vec C‑81/05

Anacleto Cordero Alonso

proti

Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Leon (Španielsko)]

„Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa – Odstupné v prípade prepustenia dohodnuté v rámci zmieru – Smernica 80/987/EHS – Smernica 2002/74/ES – Pôsobnosť – Zásada rovnosti – Prednosť práva Spoločenstva“

1. Táto vec sa týka troch prejudiciálnych otázok, ktoré Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES položil Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Španielsko) vo veci výkladu smernice Rady 80/987/EHS( ) z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (ďalej len „smernica 80/987“ alebo jednoducho „smernica“), zmenená a doplnená smernicou 2002/74/ES z 23. septembra 2002( ) (ďalej len „smernica 2002/74“).

2. V podstate sa ešte raz vzniesla otázka zlučiteľnosti práva Spoločenstva a vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa ustanovuje povinnosť výplaty neuspokojených nárokov zamestnancov (v tomto prípade odstupné pri výpovedi) z garančného fondu iba vtedy, ak o nich bolo rozhodnuté súdnym alebo správnym rozhodnutím, a teda nároky vyplývajúce z dohôd o zmieri sú vylúčené.

I – Právny rámec

Relevantné právo Spoločenstva

3. Článok 1 ods. 1 smernice 80/987 stanovuje, že „táto smernica sa vzťahuje na nároky zamestnancov vyplývajúce z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a existujúce voči zamestnávateľom, ktorí sa nachádzajú v stave platobnej neschopnosti v zmysle článku 2 ods. 1“.

4. Článok 2 ods. 2 smernice spresňuje, že táto smernica „sa nevzťahuje na vnútroštátne právo, pokiaľ ide o vymedzenie pojmov ‚zamestnanec‘, ‚zamestnávateľ‘, ‚odmena‘, ‚právo zakladajúce okamžitý nárok‘ a ‚právo zakladajúce budúci nárok‘“.

5. Podľa článku 3 ods. 1:

„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie s výhradou ustanovení článku 4 zaručia výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov, vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich sa odmeny za obdobie pred stanoveným dňom.“

6. Na účely tejto veci je tiež potrebné poukázať na smernicu 2002/74, ktorá zmenila a doplnila smernicu 80/987, pokiaľ ide o to, čo nás zaujíma, v tom zmysle, že znenie článku 3 nahradila znením:

„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, podľa článku 4, výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, výplatu odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov.“

7. Podľa článku 2 ods. 1 prvého pododseku smernice 2002/74, ktorá nadobudla účinnosť 8. októbra 2002, mali členské štáty čas až do 8. októbra 2005, aby „prij[ali] zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou“. V tejto súvislosti sa v druhom pododseku tohto ustanovenia spresňuje, že:

„[Členské štáty] uplatnia ustanovenia uvedené v prvom pododseku na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení.“

Vnútroštátne právo

8. Článok 26 Estatuto de los Trabajadores (ďalej len „štatút pracovníkov“), v znení kráľovského legislatívneho dekrétu č. 1 z 24. marca 1995( ) stanovuje:

„1. Za mzdu sa považujú všetky peňažné alebo naturálne ekonomické výhody, ktoré zamestnanci dostávajú ako protihodnotu za služby, ktoré poskytli pri výkone práce na účet inej osoby, ak sú tieto výhody poskytnuté za vykonanú prácu, bez ohľadu na formu odmeny alebo doby odpočinku, ktoré sa považujú za výkon práce. …

2. Za mzdu sa nepovažujú sumy, ktoré zamestnanec dostal ako náhradu za výdavky, ktoré mu vznikli pri výkone jeho pracovnej činnosti, dávky a odškodnenia plynúce zo sociálneho zabezpečenia a odškodnenia z dôvodu prevedení na inú prácu, prerušení pracovnej zmluvy alebo výpovede zo strany zamestnávateľa.“

9. Podľa článku 33 štatútu pracovníkov v znení vyplývajúcom zo zákona č. 60 z 19. decembra 1997( ):

„1. Garančný mzdový fond [ďalej len „Fogasa“], autonómny úrad zriadený ministerstvom práce a sociálneho zabezpečenia, ktorý má právnu subjektivitu a spôsobilosť na právne úkony na účely dosiahnutia svojich cieľov, vypláca zamestnancom sumy miezd, ktoré im neboli vyplatené v prípade platobnej neschopnosti, pozastavenia platieb, úpadku alebo núteného vyrovnania podnikateľov.

…

2. Garančný mzdový fond, v prípadoch uvedených v predchádzajúcom odseku, vyplatí odstupné uznané rozsudkom alebo správnym rozhodnutím v prospech pracovníkov z dôvodu výpovede danej zamestnávateľom alebo skončenia pracovnej zmluvy v súlade s článkami 50, 51 a 52 písm. c) tohto zákona, maximálne vo výške jedného ročného platu, pričom denná mzda, ktorá slúži ako výpočtový základ, nesmie prekročiť dvojnásobok všeobecnej dennej minimálnej mzdy.“

10. Napokon odsek 8 toho istého ustanovenia uvádza, že v prípade výpovedí z hospodárskych dôvodov v podnikoch s menej ako 25 zamestnancami musí Fogasa výlučne na svoje náklady a bez toho, aby bola potrebná existencia platobnej neschopnosti zamestnávateľa vyplatiť 40 % odstupného.

II – Skutkový stav a konanie

11. Pán Cordero Alonso dostal 4. novembra 2002 výpoveď od spoločnosti Transportes San-Gom, SL, v ktorej bol zamestnaný, z dôvodov súvisiacich s hospodárskou situáciou podniku.

12. V nadväznosti na žalobu podanú pánom Cordero Alonso proti svojej výpovedi, uzavrel tento s Transportes San-Gom zmier, ktorý následne schválil príslušný súd a ktorý potvrdil zánik pracovného pomeru z dôvodov uvedených zamestnávateľom, a stanovil povinnosť vyplatiť odstupné zamestnancovi z dôvodu skončenia pracovného pomeru vo výške 5 540,06 eur.

13. Keďže Transportes San-Gom bola 24. apríla 2003 vyhlásená za platobne neschopnú, pán Cordero Alonso požiadal, aby tento dlh zaplatil Fogasa. Fond podľa článku 33 ods. 8 štatútu pracovníkov uznal povinnosť zaplatiť 40 % odstupného, na ktoré mal zamestnanec nárok, ale odmietol ostávajúcich 60 %, pretože podľa jeho názoru na túto čiastku nemal nárok, pretože išlo o odstupné dosiahnuté súdnym zmierom a nie súdnym alebo správnym rozhodnutím.

14. Rozsudkom z 9. júla 2004 zamietol Juzgado de lo Social de Palencia žalobu, ktorú podal zamestnanec proti rozhodnutiu Fogasa. Pán Cordero Alonso teda podal odvolanie na Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León, ktorý z dôvodu, že mal pochybnosti o výklade smerníc 80/987 a 2002/74, ako aj o pôsobnosti všeobecnej základnej zásady rovnosti zaobchádzania a zásady prednosti práva Spoločenstva, rozhodol uznesením z 28. januára 2005 o prerušení konania, ktoré pred ním prebiehalo, a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Vyplýva z povinnosti členských štátov prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmluvy alebo z opatrení prijatých inštitúciami Spoločenstva (článok 10 ES), ako aj zo zásady prednosti práva Spoločenstva pred vnútroštátnym právom právomoc vnútroštátnych súdnych orgánov neuplatniť akýkoľvek druh vnútroštátnych predpisov, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva, bez ohľadu na postavenie týchto predpisov v hierarchii právnych noriem (nariadenie, zákony alebo aj ústava)?

2. a) Ak španielske správne a súdne orgány musia rozhodnúť o tom, či zamestnanec, ktorého zamestnávateľ bol vyhlásený za platobne neschopného, má právo dostať od Fondo de Garantía Salarial odstupné z dôvodu ukončenia pracovnej zmluvy, ktorej záruky v prípade platobnej neschopnosti boli založené vnútroštátnym právom, má sa uplatniť právo Spoločenstva, aj keď články 1 a 3 smernice 80/987/EHS výslovne neupravujú odstupné pri ukončení zmluvy?

b) V prípade kladnej odpovede, sú španielske správne a súdne orgány pri uplatňovaní smernice 80/987/EHS a vnútroštátnych predpisov, ktoré ju prebrali, viazané zásadou rovnosti pred zákonom a zásadou zákazu diskriminácie, ako vyplývajú z práva Spoločenstva a ich výkladu Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev, keď sa tento výklad odlišuje od výkladu obdobného základného práva priznávaného španielskou ústavou, ktorý zastáva španielsky Tribunal Constitucional?

c) V prípade kladnej odpovede, ukladá základná zásada rovnosti pred zákonom vyplývajúca z práva Spoločenstva povinnosť rovnosti zaobchádzania v prípadoch, keď nárok zamestnanca na odstupné za ukončenie zmluvy je stanovený súdnym rozhodnutím a v prípadoch, keď tento nárok vyplýva z dohody medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a schválenej súdom?

3. a) Ak členský štát vo svojom vnútroštátnom zákonodarstve pred nadobudnutím účinnosti smernice 2002/74/ES priznával zamestnancom právo na ochranu prostredníctvom záručnej inštitúcie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, týkajúcu sa odstupného z dôvodu ukončenia zmluvy, dá sa to vykladať tak, že po nadobudnutí účinnosti tejto smernice 8. októbra 2002, ak sa rozhoduje o vyplatení tohto odstupného záručnou inštitúciou pri ukončení pracovnej zmluvy v prípade platobnej neschopnosti vyhlásenej po 8. októbri 2002, sa uplatňuje právo Spoločenstva, aj keď ešte neuplynula lehota na prebratie smernice do vnútroštátneho právneho poriadku?

b) V prípade kladnej odpovede, sú španielske správne a súdne orgány pri uplatňovaní smernice 2002/74/ES a vnútroštátnych predpisov, ktoré ju prebrali, viazané zásadou rovnosti pred zákonom a zásadou zákazu diskriminácie vyplývajúcej z práva Spoločenstva a ich výkladom Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev, keď tento výklad sa odlišuje od výkladu obdobného základného práva priznávaného španielskou ústavou, ktorý zastáva španielsky Tribunal Constitucional?

c) V prípade kladnej odpovede, ukladá základná zásada rovnosti pred zákonom vyplývajúca z práva Spoločenstva povinnosť rovnosti zaobchádzania v prípadoch, keď nárok zamestnanca na odstupné pri ukončení zmluvy vyplýva zo súdneho rozhodnutia a v prípadoch, keď tento nárok vyplýva z dohody medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a schválenej súdom?“

15. V konaní, ktoré sa takto začalo, predložili písomné pripomienky Fogasa, španielska vláda a Komisia.

III – Právne posúdenie

O uplatniteľnosti smernice 80/987

16. Začnem otázkami 2 a) a 3 a), ktorými sa španielsky súd v podstate pýta, či skúmaný vnútroštátny právny predpis patrí do pôsobnosti práva Spoločenstva a najmä smernice 80/987.

17. Ako bolo totiž uvedené, hlavnou otázkou, ktorá bola vznesená v rámci konania pred vnútroštátnym súdom, je to, či postup, ktorým článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov stanovuje odstupné pri výpovedi určený pomocou dohody o zmieri, porušuje zásadu rovnosti.( )

18. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora a ako to pripomenul aj vnútroštátny súd, na základe všeobecných zásad práva Spoločenstva, akou je práve zásada rovnosti, sa môžu súdne preskúmavať iba vnútroštátne právne predpisy, ktoré „spadajú do pôsobnosti práva Spoločenstva“, a to preto, že tieto zásady zaväzujú členské štáty iba vtedy, keď „uplatňujú právnu úpravu Spoločenstva“.( )

19. Z toho vyplýva potreba najprv preskúmať otázky, ktoré sú teraz predmetom preskúmania, keďže ide práve o určenie toho, či uvedený článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov skutočne preberá ustanovenia práva Spoločenstva, a teda patrí do pôsobnosti práva Spoločenstva. Iba v prípade kladnej odpovede na túto otázku, sa bude môcť posúdiť zlučiteľnosť tohto ustanovenia so zásadou rovnosti.

20. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplývajú niektoré pochybnosti o tom, či sa na konanie vo veci samej vzťahuje smernica 80/987, a to jednak vo svojom pôvodnom znení, ako aj v zmenenom a doplnenom znení. Na jednej strane tento návrh nastoluje otázku, či sa môže taká úprava skončenia pracovného pomeru, akou je sporná úprava, považovať za „odmen[u]“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice (v pôvodnom znení), a teda či patrí do pôsobnosti povinnosti záruky uvedenej v tomto článku. Na druhej strane nastoluje otázku možnosti alternatívne uplatniť článok 3, zmenený a doplnený smernicou 2002/74, v ktorom sa naopak výslovne odkazuje na „výplatu odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov“.

21. S prihliadnutím na tento predpoklad poukazuje vnútroštátny súd najmä na okolnosť, že hoci lehota na prebratie smernice ešte v okamihu, keď nastali skutkové okolnosti neuplynula, v tom čase už španielske právo upravovalo v článku 33 štatútu pracovníkov vyplatenie odstupného od Fogasa v prípade výpovede. Dalo by sa teda vyvodiť, že v okamihu nadobudnutia účinnosti zmenenej a doplnenej smernice (ku ktorému došlo pred výpoveďou žalobcu a vyhlásením platobnej neschopnosti žalovaného) už uvedený článok 33 štatútu fungoval ako prostriedok prevzatia nového článku 3 smernice 2002/74.

22. Na tieto otázky navrhujú účastníci protichodné odpovede.

23. Fogasa a španielska vláda totiž tvrdia, že sporné odstupné nepatrí do pôsobnosti smernice, a to z dvoch dôvodov. V prvom rade sa nemôžu použiť zmeny ustanovené smernicou 2002/74, keďže lehota určená na jej prebratie ešte v čase skutkových okolností neuplynula. V druhom rade ani nie je o tomto odstupnom možné hovoriť ako o „odmen[e]“ v zmysle pôvodného znenia smernice 80/987, pretože uplatniteľné vnútroštátne právo (v prejednávanej veci článok 26 ods. 2 štatútu pracovníkov( )), na ktoré odkazuje článok 2 smernice, pokiaľ ide o vymedzenie tohto pojmu, výslovne vylučuje, aby sa odstupné v prípade výpovede považovalo za odmenu.

24. Komisia naopak uvádza najmä skutočnosť, že hoci vymedzenie pojmu „odmen[a]“ patrí do právneho poriadku každého členského štátu, vnútroštátny súd musí vždy a v každom prípade vykladať vlastné právo spôsobom, ktorý je zlučiteľný s právom Spoločenstva, vrátane takých smerníc, akou je smernica 2002/74, ktorá už nadobudla účinnosť v okamihu, keď nastali skutkové okolnosti veci, ale ktorej lehota na prebratie ešte v tom okamihu neuplynula.( ) Komisia ďalej pokračuje, že v prejednávanej veci to znamená, že vnútroštátny súd má uprednostniť taký výklad sporných ustanovení štatútu pracovníkov, ktorý je zlučiteľný so znením a s duchom zmien ustanovených smernicou 2002/74, a musí teda zahrnúť odstupné v prípade výpovede medzi nároky zaručené na základe uplatňovania práva Spoločenstva.

25. Pokiaľ ide o mňa, najskôr zdôrazňujem, že smernica 2002/74 obsahuje dve ustanovenia, ktoré by mohli byť na účely tejto veci osobitne významné.

26. Zmenené a doplnené znenie predovšetkým na rozdiel od prvého znenia, ktoré určenie nárokov, ktoré sú predmetom ochrany zo strany záručných inštitúcií, úplne ponechávalo na členské štáty, výslovne stanovuje, že tieto inštitúcie musia v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa zaručiť výplatu „neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov“, „ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy“ (nový článok 3).

27. Pokiaľ potom ide o lehotu na uplatnenie týchto zmien, pripomínam, že článok 3 smernice 2002/74 stanovoval, že smernica nadobúda účinnosť v deň jej uverejnenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, t. j. 8. októbra 2002, pričom lehota na jej prebratie do vnútroštátnych právnych poriadkov bola určená v článku 2 ods. 1 prvom pododseku na 8. októbra 2005. Sám článok 2 ods. 1 však v druhom pododseku uvádzal, že členské štáty „uplatnia ustanovenia [potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou] na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení“.

28. To znamená, že v prípade skoršieho prebratia smernice sa musia vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú s ňou v súlade, uplatňovať na všetky prípady platobnej neschopnosti, ktorá nastala po nadobudnutí účinnosti týchto ustanovení, a teda aj vrátane tých, ktoré boli vyhlásené pred 8. októbrom 2005. Netreba ani pripomínať, že v takom prípade patria uvedené opatrenia do pôsobnosti smernice, keďže preberajú ustanovenia práva Spoločenstva.

29. Zdá sa mi teda, že práve o tento prípad ide. Jasne totiž z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že:

i) zamestnávateľ, spoločnosť Transportes San-Gom, bol vyhlásený za platobne neschopného 24. apríla 2003, t. j. po nadobudnutí účinnosti smernice 2002/74 8. októbra 2002;

ii) v okamihu vyhlásenia platobnej neschopnosti platil článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, ktorý ustanovoval Fogasa povinnosť výplaty odstupného v prípade výpovede, a teda úplne v súlade so zmenami, ktoré boli stanovené v smernici 2002/74. Inými slovami, ako vysvetľuje sám vnútroštátny súd, v čase, keď nastali skutkové okolnosti veci, sa mohol nový článok 3 smernice považovať za už prebratý do existujúceho vnútroštátneho práva,( ) bez ohľadu na neexistenciu preberacieho právneho predpisu ad hoc. Ako je totiž známe, judikatúra Spoločenstva výslovne uznala, že na účely prebratia smernice nie je vždy potrebný príslušný formálny akt prebratia, najmä keď vnútroštátna právna úprava je už v súlade s právnou úpravou Spoločenstva.( )

30. Pri sledovaní týchto úvah je možné dospieť k záveru, že uplatňovanie takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov za takých okolností, akými sú okolnosti tejto veci, by mohlo patriť do pôsobnosti smernice 80/987 zmenenej a doplnenej smernicou 2002/74.

31. Ale aj keby sa Súdny dvor domnieval, že na túto vec sa nevzťahuje už zmenené a doplnené znenie smernice, ale predchádzajúce znenie, neznamenalo by to, že odstupné, ktoré je predmetom sporu, by bolo nevyhnutne vylúčené z pôsobnosti práva Spoločenstva, keďže by sa nemohlo považovať za „odmen[u]“ v zmysle článku 3 ods. 1.

32. Pripomínam totiž, že v rozsudku Olaso Valero Súdny dvor vyhlásil, že aj keď „je to práve vnútroštátne právo, ktoré má vymedziť pojem ‚odmena‘ a stanoviť jeho obsah“, „skutočnosť, že smernica 80/987 viaže vyplatenie odmeny na referenčné obdobia, nevylučuje, aby sa vzťahovala na odstupné z neplatnej výpovede…“, o to viac, že „toto konštatovanie [bolo] podporené“ zmenami vyplývajúcimi zo smernice 2002/74, ktorá v tom čase ešte nenadobudla účinnosť.( ) Inými slovami, ešte pred nadobudnutím účinnosti novej smernice sa do pojmu „odmena“ mohli zahrnúť nielen mzdové nároky zodpovedajúce odmene za vykonanú prácu počas určitého obdobia, ale aj nároky inej povahy, akými sú nároky pri skončení pracovného pomeru.

33. Zdá sa mi, že podobný výklad je a fortiori dôvodný v takom prípade, akým je táto vec, keď smernica 2002/74 v okamihu, keď nastali skutkové okolnosti, nadobudla účinnosť. Ako to správne zdôrazňuje Komisia (bod 24 vyššie), bolo by to nielen v súlade so spomínanou povinnosťou výkladu v súlade [s právom Spoločenstva],( ) ale aj zo všeobecnejšieho hľadiska, s účelom ochrany zamestnancov, ktorú sleduje právna úprava Spoločenstva.

O porušení zásady rovnosti

34. Otázkami 2 c) a 3 c) sa Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León v podstate pýta, či v prípade, ak sporná právna úprava patrí do pôsobnosti práva Spoločenstva, bráni všeobecná zásada rovnosti tomu, aby bola záruka Fogasa obmedzená na odstupné v prípade výpovede, ak to vyplýva zo súdneho alebo správneho rozhodnutia, a teda vylučuje z ochrany odstupné ustanovené dohodami o zmieri.

35. Hneď poviem, že odpoveď na tieto otázky sa môže ľahko vyvodiť z judikatúry Spoločenstva. V už citovaných rozsudkoch Rodríguez Caballero, Olaso Valero a Guerrero Pecino Súdny dvor už totiž rozhodol o systéme, ktorý sa uplatňuje v Španielsku na nároky zamestnancov priznané v rámci konania o zmieri. Súd Spoločenstva sa vždy domnieval, že v tomto prípade ide o porušenie zásady rovnosti, pretože na jednej strane vnútroštátny právny predpis spôsoboval rozdielne zaobchádzanie so zamestnancami, ktorí „sa nachádzali v rovnakej situácii“( ) a na druhej strane „nebolo uplatnené žiadne presvedčivé tvrdenie, ktoré by odôvodnilo rozdielne zaobchádzanie medzi nárokmi… uznanými rozsudkom alebo správnym rozhodnutím a nárokmi…, ktoré boli uznané v zmierovacom konaní“.( )

36. Aj v tejto veci sa uplatňuje rozdielne zaobchádzanie so zamestnancami, ktorý sa nachádzajú v rovnakej situácii, keďže dostali výpoveď z hospodárskych dôvodov, a z tohto dôvodu majú právo na výplatu odstupného. Doplním, že ani vnútroštátny súd, ani účastníci konania neuviedli žiadne nové tvrdenie, ktoré by už Súdny dvor neposúdil v rámci preskúmania vyššie citovaných vecí. Dokonca španielska vláda a Fogasa vôbec v tejto súvislosti nepredložili pripomienky.

37. Z tohto dôvodu sa domnievam, že všeobecná zásada rovnosti bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je sporná právna úprava vo veci samej, ktorá stanovuje, že vnútroštátna záručná inštitúcia je povinná vyplatiť z dôvodu subsidiárnej zodpovednosti odstupné v prípade výpovede iba vtedy, ak bolo určené súdnym alebo správnym rozhodnutím, a teda z tohto systému záruky vylučuje odstupné v prípade výpovede určené pomocou dohody o zmieri.

O dôsledkoch výkladu Súdneho dvora

38. Napokon je potrebné odpovedať na otázky 1), 2 b) a 3 b), ktorými sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na právne dôsledky, ktoré bude musieť vyvodiť z prípadného rozsudku Spoločenstva, ktorý by vyhlásil nezlučiteľnosť takej právnej úpravy, akou je sporná právna úprava, a najmä či v dôsledku takého rozsudku nebude môcť v konaní vo veci samej uplatňovať túto právnu úpravu.

39. Vo formulácii tejto otázky vnútroštátny súd poukazuje najmä na skutočnosť, že španielsky právny poriadok mu neumožňuje neuplatňovať takú právnu úpravu, ktorá má silu zákona, akou je štatút pracovníkov, a okrem toho aj na skutočnosť, že výklad zásady rovnosti, ktorý poskytol Súdny dvor v rozsudkoch Rodríguez Caballero a Olaso Valero, nie je v súlade s výkladom ústavnej zásady „rovnosti pred zákonom“ uvedenej v článku 14 španielskej ústavy, ktorý prijali rôzne vnútroštátne súdy, vrátane ústavného súdu.( )

40. Aj v tejto súvislosti však musím pripomenúť, že Súdny dvor už skôr poskytol absolútne jednoznačnú odpoveď. V jeho judikatúre je totiž ustálené tvrdenie, podľa ktorého vnútroštátny súd „je povinný uplatňovať v celom rozsahu právo Spoločenstva a zabezpečovať ochranu práv, ktoré právo Spoločenstva poskytuje jednotlivcom, a pritom neprihliadať na akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva, bez toho, aby musel podať návrh alebo vyčkať na jeho predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek ďalším ústavným postupom“.( )

41. Napokon, práve s ohľadom na túto oblasť Súdny dvor nedávno v rozsudku Rodríguez Caballero zdôraznil, že „vnútroštátny súd je povinný neuplatniť žiadne diskriminačné vnútroštátne ustanovenie [nezlučiteľné so všeobecnou zásadou rovnosti]… a musí na členov znevýhodnenej skupiny uplatniť rovnaký systém, aký sa uplatňuje na ostatných zamestnancov“.( )

42. Domnievam sa teda, že môžem dospieť k záveru, že vnútroštátny súd nesmie uplatňovať takú vnútroštátnu právnu úpravu, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, ktorá v rozpore so zásadou rovnosti vylučuje zo záruky výplaty ustanovenej týmto predpisom odstupné v prípade výpovede určené dohodou o zmieri.

IV – Návrh

43. Uzavriem to teda tak, že navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León takto:

1. Uplatňovanie takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, za takých okolností, akými sú okolnosti veci samej, patrí do pôsobnosti smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002.

2. Všeobecná zásada rovnosti bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je sporná právna úprava vo veci samej, ktorá ustanovuje, že vnútroštátna záručná inštitúcia je povinná vyplatiť z dôvodu subsidiárnej zodpovednosti odstupné v prípade výpovede iba vtedy, ak bolo určené súdnym alebo správnym rozhodnutím, a teda z tohto systému záruky vylučuje odstupné v prípade výpovede určené pomocou dohody o zmieri.

3. Vnútroštátny súd nesmie uplatňovať takú vnútroštátnu právnu úpravu, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, ktorá v rozpore so zásadou rovnosti vylučuje zo záruky výplaty ustanovenej týmto predpisom odstupné v prípade výpovede určené dohodou o zmieri.