ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Ustanovenie § 8 Sozialgesetzbuch Sechstes Buch (Sociálny zákonník, šiesta kniha, ďalej len „SGB VI“) znie: „1. Poistené sú aj osoby, (1) ktoré sú poistené so spätnou účinnosťou, alebo (2) … Osoby poistené so spätnou účinnosťou sa považujú za rovnocenné s osobami, pre ktoré platí povinná účasť na poistení. 2. Poistené so spätnou účinnosťou sú osoby, ktoré: (1) boli vymenované ako stáli alebo dočasní zamestnanci alebo sudcovia v štátnej službe alebo na skúšobnú dobu, profesionálni vojaci a vojaci na dobu určitú, ako aj dočasní štátni zamestnanci v prípravnej službe; (2) … dobrovoľne sa zapojili do poistenia alebo boli od povinného poistenia oslobodené, odišli zo zamestnania bez nárokov alebo budúcich nárokov na dôchodkové zabezpečenie, alebo svoj nárok na zabezpečenie stratili a neexistujú dôvody pre odklad platby príspevku… Poistenie so spätnou účinnosťou sa vzťahuje na obdobie, keď existovala dobrovoľná účasť na poistení alebo oslobodenie od povinného poistenia (obdobie poistenia so spätnou účinnosťou). Pri ukončení poistného vzťahu z dôvodu smrti dochádza k poisteniu so spätnou účinnosťou len vtedy, keď možno uplatniť nárok na pozostalostný dôchodok.“
3

Odôvodnenia 1, 2, 4, 32 a 46 smernice 2004/18 znejú: „(1) Pri príležitosti nových zmien a doplnení smerníc Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb [(Ú. v. ES L 209, 1992, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322)], 93/36/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania dodania tovaru [(Ú. v. ES L 199, 1993, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 110)] a 93/37/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác [(Ú. v. ES L 199, 1993, s. 54; Mim. vyd. 06/002, s. 163)], ktoré sú potrebné na splnenie požiadaviek na zjednodušenie a modernizáciu, ktoré verejní obstarávatelia a podobne aj hospodárske subjekty vykonali ako reakciu na Zelenú knihu prijatú Komisiou 27. novembra 1996, by sa smernice mali v záujme zrozumiteľnosti prepracovať. … (2) Zadávanie zákaziek v členských štátoch v mene štátu, regionálnych alebo miestnych orgánov a ďalších inštitúcií v správe subjektov, ktoré sa spravujú verejným právom, podlieha rešpektovaniu zásad zmluvy, najmä rešpektovaniu zásady voľného pohybu tovaru, zásady slobody usadiť sa a zásady slobody poskytovať služby a zásad z nich vyplývajúcich, napríklad zásada rovnakého zaobchádzania, zásada nediskriminácie, zásada vzájomného uznávania, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. … (4) Členské štáty by mali zabezpečiť, aby účasť inštitúcie, ktorá sa spravuje verejným právom, ako uchádzača v konaní pre zadanie verejnej zákazky, nespôsobovala narušenie hospodárskej súťaže vo vzťahu k súkromným uchádzačom. … (32) S cieľom podporovať účasť malých a stredných podnikov na trhu verejného obstarávania sa odporúča zahrnúť ustanovenia o uzatváraní zmlúv so subdodávateľmi. … (46) Zákazky by sa mali zadávať na základe objektívnych kritérií, ktoré zabezpečia súlad so zásadami transparentnosti, nediskriminácie a rovnakého zaobchádzania a ktoré zaručia, aby sa ponuky posudzovali v podmienkach efektívnej hospodárskej súťaže. …“
21

Za týchto okolností Juzgado de la Contencioso‑Administrativo no 4 de Madrid (Správny súd č. 4 v Madride) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je článok 9 ods. 3 rámcového služobného poriadku z dôvodu, že podporuje nezákonné počínanie prameniace z využívania opakovaných vymenovaní príležitostnej povahy, v rozpore s rámcovou dohodou, a teda neuplatniteľný, keďže: a) neurčuje maximálne prípustné celkové obdobie platnosti pre opakované vymenovania príležitostnej povahy ani najvyšší počet predĺžení doby ich platnosti; b) priznáva správnemu orgánu právo slobodne rozhodnúť o vytvorení stálych pracovných miest, ak dôjde k viac ako dvom vymenovaniam na výkon tých istých prác za celkové obdobie dvanástich alebo viacerých mesiacov počas dvoch rokov; c) umožňuje vykonať vymenovania príležitostnej povahy bez požiadavky, aby v menovacej listine bol uvedený konkrétny objektívny dôvod dočasnej, prechodnej alebo mimoriadnej povahy, ktorý ich odôvodňuje? 2. Je článok 11 ods. 7 nariadenie Regionálneho ministerstva hospodárstva a financií v Madride z 28. januára 2013, ktorý stanovuje, že ‚po skončení platnosti vymenovania treba v každom prípade skončiť služobný pomer a vykonať vyúčtovanie za obdobie výkonu práce, a to aj v prípadoch, ak následne dôjde k opakovanému vymenovaniu toho istého zamestnanca‘, teda bez ohľadu na to, či pominul konkrétny objektívny dôvod vymenovania, ako sa uvádza v doložke 3 bode 1 rámcovej dohody, v rozpore s rámcovou dohodou, a teda neuplatniteľný? 3. Je výklad článku 9 ods. 3 tretieho pododseku rámcového služobného poriadku v tom zmysle, že ak dôjde k viac ako dvom vymenovaniam na výkon tých istých prác za celkové obdobie dvanástich alebo viacerých mesiacov počas dvoch rokov, treba vytvoriť stále pracovné miesto v štruktúre pracovných miest zariadenia, čo má za následok vymenovanie pracovníka v príležitostnej verejnej službe do dočasnej verejnej služby, v súlade s cieľom sledovaným rámcovou dohodou? 4. Je uplatnenie tej istej náhrady, ktorá je stanovená pre pracovníkov, ktorí majú uzavretú zmluvu o príležitostnej práci, na zamestnancov v príležitostnej verejnej službe na dobu určitú v súlade so zásadou nediskriminácie uznanou v rámcovej dohode, vzhľadom na to, že tieto dve situácie sú v podstate totožné, lebo by nemalo zmysel, ak by sa s pracovníkmi, ktorí majú rovnakú kvalifikáciu na výkon prác v tom istom podniku (Úrad pre zdravotnú starostlivosť v Madride), vykonávajú tú istú funkciu a zabezpečujú tú istú prechodnú potrebu, zaobchádzalo v okamihu zániku ich pracovného, resp. služobného pomeru rozdielne bez toho, aby existoval zjavný dôvod, ktorý by bránil vzájomnému porovnaniu zmlúv na dobu určitú s cieľom vyhnúť sa diskriminačným situáciám?“
20

Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolateľka uvádza, že ako to vyplýva z bodov 128 až 132, ako aj z bodov 144 a 145 napadnutého rozsudku, na to, aby jej Všeobecný súd pripísal paneurópsky rozmer dotknutého kartelu v období plynúcom od 9. októbra 2000 do 19. septembra 2002, vychádzal z dvoch okolností, a to jednak z toho, že počas stretnutia klubu Italia 15. mája 2000 bol zmienený klub Európa, a jednak z toho, že počas iného stretnutia klubu Italia 9. októbra 2000 boli prítomné dve spoločnosti, ktorých sa týkal len klub Európa, a to Westfälische Drahtindustrie GmbH a Nedri Spanstaal BV (ďalej len „Nedri“), ako aj výrobcovia, ktorí nemali podstatné záujmy v Taliansku, a to DWK Drahtwerk Köln GmbH a Saarstahl AG (ďalej len „DWK“).
44

GS Media, nemecká, portugalská a slovenská vláda, ako aj Európska komisia však tvrdia, že ak by sa každé vloženie týchto odkazov na zverejnené diela na iných internetových stránkach malo automaticky kvalifikovať ako „verejný prenos“, pokiaľ nositelia autorských práv týchto diel neudelili súhlas s týmto zverejnením na internete, malo by to vážne obmedzujúce dôsledky na slobodu prejavu a právo na informácie a bolo by to v rozpore s primeranou rovnováhou, ktorú sa smernica 2001/29 snaží zachovať medzi týmito slobodami a všeobecným záujmom na jednej strane a záujmom nositeľov autorských práv na účinnú ochranu ich duševného vlastníctva na druhej strane.
39

Toto konštatovanie nie je možné vyvrátiť vysvetleniami poskytnutými v dokumente s názvom „Guidance Document no 7 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 New Entrants and Closures“, ktorý Komisia uverejnila na svojej internetovej stránke. V tomto dokumente je totiž výslovne uvedené, že nie je právne záväzný a nereflektuje oficiálny postoj Komisie.
23

V rozpore s tým, čo uvádzajú odvolateľky, tieto úvahy nie sú bezpredmetné. Celkový plán kartelu totiž pozostával z rozdelenia dodávok autoskla medzi účastníkmi kartelu, a to tak pokiaľ ide o existujúce zmluvy o dodávke, ako aj pokiaľ ide o nové zmluvy. Ako to vyplýva zo skutkového zistenia Všeobecného súdu vykonaného v bode 24 napadnutého rozsudku, toto rozdelenie sa týkalo súboru aktivít jeho účastníkov na relevantnom trhu, čo potvrdzuje najmä spôsob realizácie kartelu, podľa ktorého kartel zahŕňal korekčné opatrenia prijímané vo vzťahu k existujúcim zmluvám o dodávke. Z toho vyplýva, že predaje uskutočnené na základe zmlúv z obdobia predchádzajúceho obdobiu porušenia, ktoré neboli v priebehu tohto obdobia nanovo dojednané, je potrebné pokladať za predaje, ktoré spadajú do rozsahu pôsobnosti kartelu v zmysle judikatúry uvedenej v bode 19 tohto rozsudku. V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že ak by Komisia nemohla zahrnúť tieto predaje do hodnoty predajov vypočítanej podľa bodu 13 usmernení z roku 2006, výsledná suma pokuty by neodrážala ekonomický význam porušenia. Preto sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že sporné predaje boli predmetom tohto porušenia.
4

Článok 3 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje: „1. Členské štáty na základe svojej inštitucionálnej organizácie a s náležitým zreteľom na zásadu subsidiarity zabezpečujú, aby bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, plynárenské podniky fungovali v súlade so zásadami tejto smernice s cieľom dosiahnuť konkurencieschopný [konkurenčný – neoficiálny preklad], bezpečný a vzhľadom na životné prostredie udržateľný trh so zemným plynom, a aby tieto podniky neboli diskriminované z hľadiska ich práv alebo povinností. 2. So zreteľom na príslušné ustanovenia zmluvy, najmä na jej článok [106], členské štáty môžu podnikom fungujúcim v plynárenskom odvetví z hľadiska všeobecného hospodárskeho záujmu uložiť povinnosti služby vo verejnom záujme, ktoré sa môžu vzťahovať na bezpečnosť vrátane bezpečnosti dodávky, pravidelnosti, kvality a ceny dodávok, a ochranu životného prostredia vrátane energetickej efektívnosti, energie z obnoviteľných zdrojov a ochrany klímy. Tieto povinnosti musia byť jasne definované, transparentné, nediskriminačné, overiteľné a plynárenským podnikom Spoločenstva musia zaručovať rovnosť prístupu k spotrebiteľom v jednotlivých štátoch. Vo vzťahu k bezpečnosti dodávky, riadeniu energetickej efektívnosti/riadeniu na strane dopytu a v záujme plnenia cieľov v oblasti životného prostredia a cieľa energie z obnoviteľných zdrojov uvedených v tomto odseku môžu členské štáty zavádzať dlhodobé plánovanie, pričom vezmú do úvahy, že o prístup do siete sa možno budú usilovať tretie strany.“
9

Článok 7 uvedenej smernice s názvom „Klamlivé opomenutia konania“ uvádza: „1. Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty, okolnosti a obmedzenia komunikačného prostriedku, opomenie podstatnú informáciu, ktorú priemerný spotrebiteľ potrebuje v závislosti od kontextu na to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. 2. Za klamlivé opomenutie sa taktiež považuje, ak obchodník skrýva alebo poskytuje nejasným, nezrozumiteľným, viacvýznamovým alebo nevhodným spôsobom podstatné informácie uvedené v odseku 1, vzhľadom na okolnosti popísané v uvedenom odseku, alebo neoznámi obchodný účel obchodnej praktiky, ak už nie je zrejmý z kontextu, a tam, kde v jednom alebo druhom prípade toto spôsobí alebo je pravdepodobné, že spôsobí, že priemerný spotrebiteľ prijme rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neprijal. … 4. V prípade výzvy na kúpu sa za podstatné považujú nasledujúce informácie, ak už nie sú zrejmé z kontextu: a) hlavné vlastnosti produktu, v rozsahu primeranom komunikačnému prostriedku a produktu; … c) cena vrátane daní, alebo ak vzhľadom na povahu produktu nemožno cenu rozumne stanoviť vopred, spôsob, ktorým sa vypočíta, ako aj v prípade, že je to vhodné, všetky ďalšie náklady na dopravu, dodanie alebo poštovné, alebo ak tieto náklady nemožno rozumne stanoviť vopred, skutočnosť, že do ceny môžu byť zarátané takéto ďalšie náklady; …“
17

Za týchto podmienok Augstākā tiesa (Najvyšší súd, Lotyšsko) 26. marca 2015 zrušil rozhodnutie o vzatí pána Petruhhina do väzby a rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Majú sa článok 18 prvý odsek a článok 21 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v prípade vydania občana ktoréhokoľvek členského štátu Európskej únie do štátu, ktorý nie je členom Európskej únie, na základe zmluvy o vydávaní osôb uzavretej medzi členským štátom a treťou krajinou treba zaručiť rovnakú úroveň ochrany, aká sa poskytuje občanovi predmetného členského štátu? 2. Má za takých okolností súd členského štátu, ktorý bol požiadaný o vydanie osoby, uplatniť podmienky vydávania osôb platné v štáte Európskej únie, ktorého občanom je daná osoba, alebo v štáte, v ktorom má [dotknutá osoba] obvyklý pobyt? 3. Musí členský štát, ktorý bol požiadaný o vydanie osoby, v tých prípadoch, v ktorých sa má vydanie vykonať bez zohľadnenia konkrétnej úrovne ochrany stanovenej pre občanov štátu, ktorý bol požiadaný o vydanie osoby, overiť, či sú dodržané záruky stanovené v článku 19 Charty, teda že nikto nesmie byť vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu? Možno obmedziť také overenie na zistenie, či je štát, ktorý žiada o vydanie osoby, zmluvnou stranou Dohovoru proti mučeniu, alebo treba zistiť skutkový stav s prihliadnutím na hodnotenie uvedeného štátu vykonané orgánmi Rady Európy?“
9

Smernica 2001/42 bola do francúzskeho práva prebratá prostredníctvom určitých právnych nástrojov, a to najmä prostredníctvom ordonnance no 2004‑489, du 3 juin 2004, portant transposition de la directive 2001/42/CE du Parlement européen et du Conseil du 27 juin 2001 relative à l’évaluation des incidences de certains plans et programmes sur l’environnement (nariadenie č. 2004‑489 z 3. júna 2004, ktorým sa preberá smernica 2001/42/ES Európskeho parlamentu a Rady z 27. júna 2001 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie) (JORF z 5. júna 2004, s. 9979), dvoch dekrétov z 27. mája 2005, pričom jedným sa mení a dopĺňa zákon o životnom prostredí (dekrét č. 2005‑613) a druhým sa mení a dopĺňa zákon o územnom plánovaní (dekrét č. 2005‑608), ako aj prostredníctvom loi no 2010‑788, du 12 juillet 2010, portant engagement national pour l’environnement (zákon č. 2010‑788 z 12. júla 2010 o národných záväzkoch v oblasti životného prostredia) (JORF z 13. júla 2010, s. 12905). Články L. 122‑4 až L. 122‑11 zákona o životnom prostredí boli zmenené a doplnené článkami 232 a 233 tohto posledného uvedeného zákona.
5

Smernicou 2009/140 boli do článku 3 rámcovej smernice v pôvodnom znení vložené nové odseky 3 až 3c, ktoré sa týkajú nezávislosti NRO. Odôvodnenie 13 smernice 2009/140 v tejto súvislosti spresňuje: „Mala by sa posilniť nezávislosť [NRO], aby sa zabezpečilo účinnejšie uplatňovanie regulačného rámca a zvýšila sa ich autorita a predvídateľnosť ich rozhodnutí. Na tento účel by vnútroštátne právo malo obsahovať výslovné ustanovenie, ktorým sa zabezpečí, aby bol [NRO], ktorý je zodpovedný za reguláciu trhu ex ante alebo za riešenie sporov medzi podnikmi, pri plnení svojich úloh chránený pred zásahmi zvonka alebo politickým tlakom, ktoré by mohli ohroziť jeho nezávislosť pri posudzovaní vecí, ktoré sa mu predkladajú. [Existencia tohto vonkajšieho vplyvu na vnútroštátny zákonodarný orgán spôsobuje, že tento orgán sa stane nevhodným na plnenie funkcie [NRO] v rámci regulačného rámca. – neoficiálny preklad]… Je dôležité, aby [NRO] zodpovedné za reguláciu trhu ex ante mali vlastný rozpočet, ktorý by im umožnil najmä prijať dostatočný počet kvalifikovaných pracovníkov. Na zabezpečenie transparentnosti by sa tento rozpočet mal každoročne zverejňovať.“
4

V kapitole 4 uvedenej hlavy X, nazvanej „Pravidlá upravujúce uplatnenie práva na odpočítanie dane“, sa nachádzajú najmä články 178 až 182 uvedenej smernice, ktoré spresňujú: „Článok 178 Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane: a) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. a), týkajúce sa dodania tovaru a poskytovania služieb, musí mať faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236 a článkami 238, 239 a 240, b) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. b), týkajúce sa transakcií, ktoré sa považujú za dodanie tovaru alebo poskytovanie služieb, musí splniť náležitosti ustanovené každým členským štátom, c) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. c), týkajúce sa nadobudnutia tovaru v rámci Spoločenstva, musí uviesť v daňovom priznaní k DPH ustanovenom v článku 250 všetky údaje potrebné pre vypočítanie výšky splatnej DPH z tovaru nadobudnutého v rámci Spoločenstva a mať faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236, d) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. d), týkajúce sa transakcií, ktoré sa považujú za nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva, musí splniť náležitosti ustanovené každým členským štátom, e) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. e), týkajúce sa dovozu tovaru, musí mať dovozný doklad, v ktorom je uvedená ako príjemca alebo dovozca a ktorý uvádza výšku splatnej DPH alebo umožňuje jej výpočet, … Článok 179 Zdaniteľná osoba vykoná odpočítanie dane tak, že z celkovej výšky dane splatnej za príslušné zdaňovacie obdobie odpočíta celkovú výšku DPH za to isté zdaňovacie obdobie, v ktorom právo na odpočítanie dane vzniklo a ktoré sa vykonáva podľa článku 178. … Článok 180 Členské štáty môžu oprávniť zdaniteľnú osobu vykonať odpočítanie dane, ktoré nevykonala v súlade s článkami 178 a 179. Článok 181 Členské štáty môžu oprávniť zdaniteľnú osobu, ktorá nemá faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236, aby vykonala odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. c) pri svojich nadobudnutiach tovaru v rámci Spoločenstva. Článok 182 Členské štáty určia podmienky a pravidlá pre vykonávanie článkov 180 a 181.“
2.

Článok 3 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že podmienka spadajúca do všeobecných obchodných podmienok podnikateľa, ktorá nebola individuálne dohodnutá a podľa ktorej sa na zmluvu uzatvorenú prostredníctvom elektronického obchodu so spotrebiteľom vzťahuje právo členského štátu, v ktorom má tento podnikateľ sídlo, je nekalá, ak uvedie tohto spotrebiteľa do omylu tým, že vytvorí dojem, že na zmluvu sa vzťahuje iba právo tohto členského štátu, a neinformuje ho o tom, že na základe článku 6 ods. 2 nariadenia č. 593/2008 má takisto k dispozícii ochranu, ktorú mu zaručujú imperatívne normy právneho poriadku, ktorý by sa uplatnil, keby neexistovala táto podmienka, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu vzhľadom na všetky relevantné okolnosti.
14

§ 15 ods. 1 a 2 AGG znie takto: „1. V prípade porušenia zákazu diskriminácie je zamestnávateľ povinný nahradiť škodu, ktorá týmto porušením vznikla. To neplatí, pokiaľ zamestnávateľ nie je za porušenie povinnosti zodpovedný. 2. Za škodu, ktorá nie je majetkovou ujmou, môže zamestnanec požadovať primeranú finančnú náhradu škody. Táto náhrada škody nesmie v prípade nezamestnania zamestnanca presiahnuť tri mesačné mzdy, pokiaľ by zamestnanec nebol prijatý do zamestnania, ani keby pri výberovom konaní nedošlo k diskriminácii.“
43

O taký prípad môže ísť na jednej strane vtedy, ak sa preukáže, že vypĺňanie uvedeného lomu by sa uskutočnilo aj v prípade, že taký odpad by nebol k dispozícii a bolo by teda nevyhnutné použiť iné materiály (pozri analogicky rozsudok z 27. februára 2002, ASA, C‑6/00, EU:C:2002:121, bod 69).
7

Vzhľadom na to, že sa pani Milena Tomášová dostala do omeškania so splatením úveru a nemohla zaplatiť splatné úroky z omeškania, zobrala si v spoločnosti Pohotovosť ďalší úver vo výške 232,36 eura.
26

Bulharská finančná správa okrem toho konštatovala, že v období od 1. mája 2008 do 26. apríla 2010 MM nebola zaregistrovaná v zozname zdaniteľných osôb na účely DPH, keďže jej deklarovaný obrat nedosiahol hranicu 50000 BGN (približne 25000 eur) stanovenú vnútroštátnou právnou úpravou, od ktorého je takáto registrácia povinná. Táto správa sa však na základe faktúr vystavených dodávateľmi tohto podniku domnievala, že v období od 1. mája 2007 do 30. apríla 2008 bol skutočný obrat MM vyšší ako uvedená hranica a v dôsledku toho bola MM povinná požiadať o zapísanie do zoznamu zdaniteľných osôb na účely DPH od 1. mája 2008, pričom tak urobila až 26. apríla 2010.
27

Analogické riešenie treba použiť vo veciach týkajúcich sa práva majiteľa ochrannej známky Európskej únie na zákaz používania označenia, pri ktorom existuje pravdepodobnosť zámeny. Článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 chráni majiteľa ochrannej známky Európskej únie proti akémukoľvek používaniu, ktoré zasahuje alebo môže zasiahnuť do funkcie tejto ochrannej známky ako označenia pôvodu [pozri, pokiaľ ide o článok 5 ods. 1 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 24), ktorého znenie je rovnaké so znením článku 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, rozsudok z 3. marca 2016, Daimler, C‑179/15, EU:C:2016:134, bod 27 a citovanú judikatúru]. Tento majiteľ má teda nárok na zákaz takéhoto používania, hoci toto používanie zasahuje do tejto funkcie iba v časti Únie.
22

Takú námietku neprípustnosti teda treba zamietnuť. V skutočnosti aj za predpokladu, že by položená otázka bola vecne zhodná s otázkou, ktorá už bola predmetom prejudiciálneho rozhodnutia v analogickej veci, takáto okolnosť nijako nezakazuje vnútroštátnemu súdu položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku a nemá za účinok to, že by Súdny dvor nebol príslušný pre rozhodovanie o tejto otázke (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 1982, Cilfit a i., 283/81, EU:C:1982:335, body 13 a 15; z 2. apríla 2009, Pedro IV Servicios, C‑260/07, EU:C:2009:215, bod 31, ako aj z 26. novembra 2014, Mascolo a i., C‑22/13, C‑61/13 až C‑63/13 a C‑418/13, EU:C:2014:2401, bod 49).
22

V tejto súvislosti tvrdí, že v čase prijatia tohto rozhodnutia článok 34 ods. 2 písm. c) EÚ upravoval dva odlišné postupy na prijatie legislatívnych aktov a vykonávacích opatrení a že iba postup týkajúci sa legislatívnych aktov je spojený s jednomyseľným rozhodnutím Rady, ako to vyžaduje článok 25 ods. 2 uvedeného rozhodnutia. Okrem toho prijatie vykonávacích opatrení toho istého rozhodnutia je osobitne upravené v jeho článku 33, čo znamená, že opatrenia prijaté na základe iného ustanovenia rozhodnutia 2008/615 nemožno kvalifikovať ako „vykonávacie opatrenia“. Napokon, zatiaľ čo po podaní žaloby Parlamentu, na základe ktorej bol vydaný rozsudok zo 16. apríla 2015, Parlament/Rada (C‑317/13 a C‑679/13, EU:C:2015:223), Rada doplnila slovo „vykonávacie“ do názvu rôznych rozhodnutí prijatých na základe aktov spadajúcich do bývalého „tretieho piliera“, nepristúpila k porovnateľnej zmene v názve napadnutých rozhodnutí.
16

Pokiaľ ide o druhý dôvod neprípustnosti predložený belgickou vládou, nie je zjavné, že by situácia sporná vo veci samej bola vylúčená z pôsobnosti smernice 2011/64 alebo aspoň, že by článok 7 ods. 2a bod 1 zákona o ochrane zdravia nemohol brániť potrebnému účinku niektorých ustanovení tejto smernice a že požadovaný výklad uvedenej smernice nemá nijaký vzťah so skutočnosťou alebo predmetom sporu vo veci samej. Navyše táto námietka sa týka vecnej stránky prvej prejudiciálnej otázky.
29

Napokon prevádzková požiadavka bezpečnosti pre zmes uhlia používaného v elektrárni Aberthaw je stanovená na minimálny OPL 9 %. Prevádzkovateľ tejto elektrárne by na to, aby spĺňal limity vyplývajúce z výkladu poznámky pod čiarou 3, ktorý zastáva Komisia, musel používať iba pevné palivá umožňujúce dodržiavať veľmi malé rozpätie OPL, od 9 % do 9,9 %. Vzhľadom na všetky parametre, ktoré treba zohľadniť v zmesi týchto palív, konkrétne mieru vlhkosti, popol, síru, chlór, výhrevnosť, priemernú tvrdosť a rozsah, by to pre elektráreň takéhoto druhu nebolo ani realistické, ani možné. Predovšetkým by si tento prevádzkovateľ nemohol ani obstarať v rámci zásobovania, ani testovať presne a spoľahlivo veľmi veľké množstvá uhlia, ktoré elektráreň Aberthaw používa, s cieľom dohliadnuť na to, aby celkový OPL ostal presne na úrovni od 9 % do 9,9 %.