Spojené veci T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00

JFE Engineering Corp. a i.

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Kartely – Trh s bezšvíkovými oceľovými rúrami a rúrkami – EZVO – Právomoc Komisie – Porušenie – Pokuty“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 8. júla 2004

Abstrakt rozsudku

1. Žaloba o neplatnosť – Právomoc sudcu Spoločenstva – Nahradenie adresáta rozhodnutia inštitúcie Spoločenstva novým adresátom – Vylúčenie v prípade neexistencie zániku alebo úmrtia určeného adresáta

(Článok 229 ES a článok 230 štvrtý odsek ES)

2. Žaloba o neplatnosť – Žaloba podaná fyzickou alebo právnickou osobou, ktorej bol doručený napadnutý akt – Postúpenie žaloby na tretiu osobu – Neprípustnosť

(Článok 229 ES a článok 230 štvrtý odsek ES)

3. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Fyzická alebo právnická osoba prevádzkujúca podnik v čase porušovania – Prevzatie zodpovednosti inou osobou, ktorá prevzala prevádzku – Prípustnosť – Rozsah

4. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny – Konanie vo veci hospodárskej súťaže – Uplatniteľnosť

5. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie o zistení porušenia – Spôsob dokazovania – Použitie súboru nepriamych dôkazov – Požadovaný stupeň dôkaznej sily, pokiaľ ide o nepriame dôkazy vzaté jednotlivo

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie o zistení porušenia pozostávajúceho z uzavretia protisúťažnej dohody – Rozhodnutie opierajúce sa o listinné dôkazy – Dôkazná povinnosť podnikov, ktoré popierajú existenciu porušenia

(Článok 85 ods. 1 ES)

7. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný predmet – Dostatočné zistenie

[Článok 81 ods. 1 písm. c) ES]

8. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení – Hranice

[Článok 81 ods. 1 písm. c) ES]

9. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz – Odpoveď podniku na žiadosť Komisie o informácie – Vyhlásenie podniku napadnuté inými podnikmi – Výpoveď urobená pred prokurátorom – Dôkazná hodnota – Posúdenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 11)

10. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz o porušení – Predloženie dokumentu Komisiou bez odhalenia jeho zdroja – Prípustnosť

11. Hospodárska súťaž – Kartely – Účasť podnikov na stretnutiach s protisúťažným predmetom – Okolnosť umožňujúca pri chýbajúcom dištancovaní vo vzťahu k prijatým rozhodnutiam dôjsť k záveru o účasti na následnom karteli

(Článok 81 ods. 1 ES)

12. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie o zistení porušenia – Dôkazy, ktoré treba predložiť – Stupeň presnosti požadovaný vo vzťahu k druhom výrobkov, na ktoré sa vzťahuje porušenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

13. Konanie – Dôkaz – Dôkazné bremeno – Prenos zo žalobcu na žalovanú v osobitnom prípade – Neschopnosť Komisie upresniť dátum skončenia platnosti ňou uzatvorenej zmluvy s tretím štátom

14. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jedno porušenie – Podniky, ktorým sa vytýka ich účasť na celkovom karteli – Kritériá

(Článok 81 ods. 1 ES)

15. Hospodárska súťaž – Kartely – Vplyv na obchod medzi členskými štátmi – Kritériá

(Článok 81 ods. 1 ES)

16. Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah

(Článok 253 ES)

17. Žaloba o neplatnosť – Dôvody – Porušenie práva na obhajobu – Subjektívna povaha porušenia vylučujúca preskúmanie sudcom ex offo

(Článok 230 ES; Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 48 ods. 2)

18. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie o zistení porušenia – Rozhodnutie nezhodujúce sa s oznámením o výhradách – Porušenie práva na obhajobu – Podmienka – Nemožnosť podniku brániť sa vo vzťahu k nakoniec vznesenej výhrade

(Nariadenie Rady č. 17, článok 19 ods. 1)

19. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Oznámenie o výhradách – Povinný obsah

(Nariadenie Rady č. 17, článok 19 ods. 1)

20. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Právomoci Komisie a Dozorného úradu Európskeho združenia voľného obchodu – Zásada „one-stop-shop“ – Začatie konania na základe ustanovení Zmluvy ES a zároveň na základe ustanovení Dohody o Európskom hospodárskom priestore – Prípustnosť – Podmienka – Nemožnosť, v tomto štádiu, určiť príslušný orgán na zistenie a sankcionovanie predpokladaného porušenia

(Článok 81 ES; Dohoda EHP, články 56 a 109; nariadenie č. 17)

21. Hospodárska súťaž – Pokuty – Suma – Určenie – Neuloženie alebo zníženie pokuty ako výmena za spoluprácu dotknutého podniku – Dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

22. Hospodárska súťaž – Pokuty – Suma – Určenie – Kritériá – Spolupráca podniku počas správneho konania – Pojem – Jednoduché poskytnutie požadovaných informácií bez uznania existencie porušenia – Vylúčenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

23. Hospodárska súťaž – Pokuty – Suma – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

24. Hospodárska súťaž – Pokuty – Suma – Určenie – Priestor pre voľnú úvahu vyhradený Komisii – Hranice – Dodržiavanie usmernení prijatých Komisiou – Dodržiavanie pravidiel a všeobecných právnych zásad Spoločenstva

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

25. Hospodárska súťaž – Pokuty – Suma – Voľná úvaha Komisie – Súdna kontrola – Plná rozhodovacia právomoc – Podmienka výkonu – Rozsah

(Článok 229 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 17)

1. Právny nástupca zomretej fyzickej osoby alebo zaniknutej právnickej osoby nahrádza ipso iure tohto adresáta rozhodnutia inštitúcie a môže teda pokračovať v podanej žalobe o neplatnosť.

Na druhej strane nemá sudca Spoločenstva právomoc vo veciach žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES, a to dokonca ani pri výkone svojej plnej rozhodovacej právomoci podľa článku 229 ES, aby zmenil rozhodnutie inštitúcie Spoločenstva, pokiaľ ide o pokuty, tým, že nahradí tohto adresáta inou fyzickou alebo právnickou osobou, ak tento adresát naďalej existuje. Táto právomoc prináleží predovšetkým tomu orgánu, ktorý dané rozhodnutie prijal. Preto ak príslušný orgán už rozhodol, a tým potvrdil totožnosť osoby, ktorej má byť rozhodnutie adresované, neprináleží Súdu prvého stupňa, aby túto osobu nahradil inou.

(pozri body 46 – 47)

2. Žalobu podanú osobou ako adresátom rozhodnutia s cieľom domáhať sa svojich práv v rámci žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES a/alebo návrhu na zmenu tohto rozhodnutia podľa článku 229 ES nemožno previesť na tretiu osobu, ktorá nie je týmto adresátom. Ak by takýto prevod bol povolený, existoval by nesúlad medzi stavom, na základe ktorého bola žaloba podaná, a stavom, v akom sa v nej bude pokračovať. Takýto prevod by navyše vyvolal nesúlad medzi totožnosťou adresáta aktu a totožnosťou osoby vystupujúcou v konaní ako adresát.

(pozri bod 48)

3. Osoba, ktorá nesie zodpovednosť za podnik, môže v štádiu správneho konania pred Komisiou na základe vyhlásenia prevziať zodpovednosť za skutky, ktoré sa vytýkajú osobe, ktorá je skutočne zodpovedná, aj keď v podstate zodpovednosť nesie právnická alebo fyzická osoba, ktorá viedla predmetný podnik v čase porušenia. Takéto vyhlásenie však nemôže mať vplyv na zmenu totožnosti adresáta rozhodnutia Komisie, ak takéto rozhodnutie už bolo prijaté, alebo na zmenu žalobcu v konaní o neplatnosť takéhoto rozhodnutia, ak takáto žaloba už bola podaná.

(pozri bod 50)

4. Zásada prezumpcie neviny tak, ako vyplýva osobitne z článku 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach, je jedným zo základných práv, ktoré sú okrem iného potvrdené preambulou Európskeho jednotného aktu a článkom 6 ods. 2 Zmluvy o založení Európskej únie, ako aj článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, ktoré sú na základe ustálenej judikatúry Súdneho dvora chránené v rámci právneho poriadku Spoločenstva. So zreteľom na povahy daných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti ukladaných sankcií sa aplikuje zásada prezumpcie neviny osobitne v konaniach týkajúcich sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže použiteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo k pravidelne sa opakujúcim platbám.

Z toho vyplýva, že ak však existuje pochybnosť, musí byť táto pochybnosť daná v prospech podnikov obvinených z porušenia. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia právne dostatočne, ako je povinná, preukázala existenciu daného porušenia, ak pochybnosť v tomto ohľade naďalej trvá.

(pozri body 173, 177 – 178)

5. V oblasti hospodárskej súťaže je Komisia na účel odôvodnenia tvrdenia, že došlo k porušeniu, ktoré určila, povinná predložiť dostatočne presné a zhodujúce sa dôkazy.

Každý dôkaz predložený Komisiou však nemusí so zreteľom na každý bod porušenia nutne zodpovedať týmto kritériám. Postačuje, ak súbor dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá v celom posúdení tejto požiadavke. Skutočnosť, že dokument odkazuje len na niektoré z dovolávaných skutočností v iných dôkazoch, preto nepostačuje na to, aby zaviazala Komisiu odstrániť tento dokument zo súboru obviňujúcich dôkazov.

(pozri body 179 – 180, 238, 263)

6. Keďže sa Komisia na dokázanie porušenia, ktoré sa rozhodla sankcionovať, konkrétne uzavretie dohody s protisúťažným predmetom, predmetom zakázaným podľa článku 81 ods. 1 písm. c) ES, opiera o listinné dôkazy, podniky obvinené z účasti na dohode môžu spochybniť existenciu porušenia len preukázaním toho, že použité dôkazy sú nedostatočné na preukázanie existencie nezákonnej dohody. Nemôžu sa úspešne brániť dôkazom, že uzavretie dohody nebolo v ich obchodnom záujme alebo že ich skutočné správanie na trhu sa môže vysvetliť inak ako existenciou dohody s protisúťažným predmetom.

(pozri body 181 – 187)

7. Keďže má Komisia za úlohu sankcionovať porušenia článku 81 ods. 1 ES a že dohody, ktorých cieľom je „rozdelenie trhu alebo dodávateľských zdrojov“, sú výslovne uvedené v článku 81 ods. 1 písm. c) ES ako dohody zakázané na základe tohto ustanovenia, stačí jej dokázať, že cieľom alebo účinkom dohody medzi podnikmi, ktorá môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, bolo rozdelenie trhov Spoločenstva s jedným alebo viacerými výrobkami medzi seba tak, že táto dohoda mohla založiť porušenie.

(pozri bod 202)

8. Pokiaľ je pre Komisiu nutné dokázať, ak chce sankcionovať porušenie podľa článku 81 ods. 1 písm. c) ES, že nezákonná dohoda o rozdelení trhu bola uzavretá, je prehnané žiadať, aby okrem toho predložila dôkaz o špecifickom mechanizme, ktorým mal byť tento cieľ dosiahnutý. Okrem toho by bolo pre podnik, ktorý sa dopustil porušenia, veľmi jednoduché uniknúť potrestaniu, ak by mohol zakladať svoje tvrdenia na vágnych informáciách o fungovaní nezákonnej dohody za okolností, v ktorých existencia dohody a jej protisúťažný cieľ boli dostatočne preukázané. Podniky sa môžu za týchto okolností riadne obhajovať, ak majú možnosť vyjadriť sa k všetkým dôkazom, ktoré predložila Komisia v ich neprospech.

(pozri body 203, 317)

9. Odpovede poskytnuté na žiadosť o informácie Komisie podľa článku 11 nariadenia č. 17 v mene podniku ako takého sú vierohodnejšie než odpovede poskytnuté jeho zamestnancom bez ohľadu na jeho skúsenosti alebo názor.

Vyhlásenie podniku obvineného z účasti na dohode, že sa zúčastnil na dohode porušujúcej hospodársku súťaž, ktorého správnosť je napadnutá niekoľkými ostatnými podnikmi, ktoré sú tiež obvinené z účasti na dohode, nemožno považovať za postačujúci dôkaz existencie porušenia, ktorého sa dopustili tieto podniky, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi.

Okrem toho vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, musia sa v zásade považovať za zvlášť vierohodné dôkazy. Osobitne, zo skutočnosti, že osoba, ktorá bola vyzvaná, aby sa vyjadrila k dokumentom, priznala, že sa dopustila porušenia, a tak priznala existenciu iných skutočností, ako sú skutočnosti, ktorých existencia môže byť priamo vyvodená z predmetných dokumentov, možno a priori vyvodiť pri absencii osobitných okolností naznačujúcich opak, že táto osoba sa rozhodla povedať pravdu.

Napokon, ak totiž výpoveď urobená pred prokurátorom nemá rovnakú hodnotu ako svedectvá urobené pod prísahou pred súdom, je potrebné uviesť, že nátlak vyplývajúci z vyšetrovacích právomocí, ktoré má prokurátor, a negatívne následky, ktoré môžu vyplynúť z výšky trestu svedka, ktorý počas vyšetrovania nepravdivo vypovedal, sú okolnosťami, ktoré robia takúto výpoveď vierohodnejšou, než je len obyčajné vyhlásenie.

(pozri body 205, 211 – 212, 219, 296, 312)

10. Zásadou prevládajúcou v právnom systéme Spoločenstva je zásada voľného hodnotenia dôkazov a jediným relevantným kritériom na posúdenie predložených dôkazov je jeho vierohodnosť. Túto vierohodnosť nemožno uprieť dokumentu z dôvodu, že Komisia, ktorá ho predložila, odmieta zverejniť zdroj, pretože pre Komisiu môže byť nevyhnutné chrániť anonymitu svojich informátorov.

(pozri bod 273)

11. Ak sa podnik zúčastnil na stretnutiach medzi podnikmi s protisúťažným predmetom a verejne sa nedištancuje od obsahu týchto stretnutí, vo vzťahu k ostatným účastníkom to vyvoláva dojem, že súhlasí s výsledkami tohto stretnutia a že bude konať v súlade s nimi a že sa teda predmetného kartelu zúčastní.

(pozri bod 327)

12. Ak rozhodnutie brané ako celok, ktoré sankcionuje dohodu, ukazuje, že predmetné porušenie sa týkalo zvláštneho druhu výrobkov, a uvádza dôkazy na podporu tohto záveru, skutočnosť, že toto rozhodnutie neobsahuje presný a úplný zoznam všetkých druhov výrobkov dotknutých porušením, nemôže sama osebe postačovať na jeho zrušenie. Ak by nešlo o takýto prípad, mohol by sa podnik vyhnúť všetkým sankciám aj napriek skutočnosti, že Komisia s istotou preukázala, že sa dopustil porušenia za okolností, za ktorých nebola preukázaná zhoda špecifických výrobkov uvedených v oblasti podobných výrobkov predávaných predmetnými podnikmi.

(pozri bod 336)

13. Hoci v zásade žalobca nemôže preniesť dôkazné bremeno na žalovaného, opierajúc sa o okolnosti, ktoré nie je schopný preukázať, v danom prípade sa dôkazné bremeno nemôže, ak sa Komisia rozhodla nebrať do úvahy existenciu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže v období, počas ktorého boli v platnosti samoobmedzujúce dohody uzavreté medzi tretími krajinami a Spoločenstvom zastúpeným Komisiou, uplatniť v prospech Komisie, pokiaľ ide o dátum skončenia platnosti týchto dohôd. Nevysvetliteľná neschopnosť Komisie predložiť dôkazy týkajúce sa okolností, ktoré sa jej priamo dotýkajú, pokiaľ ide o tento dátum skončenia platnosti, znemožňuje totiž Súdu prvého stupňa rozhodnúť s celkovou znalosťou veci a bolo by v rozpore so zásadou spravodlivého konania, keby podniky, ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie a ktoré na rozdiel od Komisie nie sú schopné predložiť chýbajúci dôkaz, mali niesť následky tejto neschopnosti Komisie.

(pozri body 342 – 344)

14. Podnik môže byť zodpovedný za celý kartel, dokonca aj vtedy, ak je preukázané, že sa priamo zúčastnil iba jednej alebo viacerých častí tvoriacich dohodu, ak vedel alebo musel vedieť, že dohoda, na ktorej sa zúčastňuje, osobitne prostredníctvom pravidelných stretnutí organizovaných počas niekoľkých rokov, ho začlení do celkového plánu určeného na narušenie normálneho fungovania hospodárskej súťaže a tiež, že tento plán pokrýva súbor častí tvoriacich kartel.

Podobne aj skutočnosť, že rôzne podniky zohrávali rozdielne úlohy v sledovaní spoločného cieľa, neznamená, že preukázanie protisúťažného cieľa, a teda porušenia určuje, že každý podnik na svojej vlastnej úrovni prispel k sledovaniu spoločného cieľa.

(pozri bod 370)

15. Aby rozhodnutie, dohoda alebo postup boli schopné ovplyvniť obchodovanie medzi členskými štátmi, musia umožniť predvídať s dostatočným stupňom pravdepodobnosti a na základe objektívnych právnych skutočností alebo skutočností, že môžu mať priamy alebo nepriamy, skutočný alebo potenciálny vplyv na určitý model obchodovania medzi členskými štátmi. Z toho vyplýva, že Komisia nie je povinná preukázať skutočnú existenciu takéhoto ovplyvnenia obchodu, preukázanie potenciálneho vplyvu je postačujúce. Je však dôležité, aby tento skutočný alebo potenciálny vplyv nebol nepatrný.

(pozri bod 392)

16. Povinnosť uviesť dôvody, na ktorých je opatrenie založené, totiž nemožno spájať s povinnosťou inštitúcie, ktorá je jeho autorom, aby odôvodňovala skutočnosť, že neprijala iné podobné opatrenia adresované tretím osobám.

(pozri bod 414)

17. Porušenie práv na obhajobu je subjektívnej povahy, nespôsobuje porušenie základných procesných požiadaviek, a preto nesmie byť prejednávané z úradnej moci. V dôsledku toho musí byť žalobný dôvod na základe článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku zamietnutý ako neprípustný, ak bol po prvýkrát vznesený účastníkom konania v replike.

(pozri bod 425)

18. Práva na obhajobu sú porušené nesúladom medzi oznámením o výhradách a konečným rozhodnutím len vtedy, ak výhrada uvedená v konečnom rozhodnutí nebola v oznámení o výhradách uvedená spôsobom dostatočným na to, aby sa jeho adresáti mohli brániť.

Z toho vyplýva, že v zásade nemožno Komisii vytýkať, že obmedzila rozsah svojho konečného rozhodnutia vo vzťahu k oznámeniu o výhradách, ktoré mu predchádzalo, keďže Komisia musí vypočuť jeho adresátov a prípadne zobrať do úvahy ich pripomienky uvedené v ich odpovediach na dané výhrady práve na účel dodržania ich práv na obhajobu.

(pozri body 429 – 430)

19. Povinnosť Komisie v štádiu oznámenia o výhradách je obmedzená na vysvetlenie jej výhrad a na jasné vyjadrenie skutočností, o ktoré sa opiera, ako aj o ich posúdenie, aby sa jeho adresáti mohli účinne obhajovať. Komisia nie je povinná uviesť závery, ktoré odvodzuje zo skutočností, dokumentov a právnych tvrdení.

(pozri bod 453)

20. Dohoda o Európskom hospodárskom priestore (EHP), osobitne jej články 56 a 109, zakladá systém „jedného miesta“ („one-stop-shop“) na použitie pravidiel hospodárskej súťaže, použiteľný už v štádiu vyšetrovania tak, že obidva tieto orgány sú povinné upustiť od konania vo veci a postúpiť svoj spis druhému orgánu, ak zistí, že druhý orgán je v tejto veci príslušný.

Koncept „one-stop-shop“ však nemožno použiť od začiatku vyšetrovania, ak v tomto štádiu nie je možné určiť, ktorý orgán je príslušný, inak by sa v prípade, kde koná Dozorný úrad Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO) a nakoniec sa ukáže, že príslušná je Komisia, porušila vyššie opísaná zásada, na základe ktorej ustanovenia Zmluvy EHP nemôžu zbaviť Komisiu jej právomoci vykonať vyšetrovanie protisúťažných konaní, ktoré ovplyvňujú obchod medzi členskými štátmi Spoločenstva.

Preto nemožno vyčítať Komisii, že začala šetrenie v osobitnom sektore, stanovujúc ako právny základ článok 81 ES, nariadenie č. 17 a zároveň článok 53 EHP, ako aj rozhodnutie Dozorného úradu EZVO, ktoré povoľuje zaslať Komisii žiadosť o poskytnutie pomoci, ak v čase tohto začatia nemôže s istotou vedieť, aký je správny právny základ, pričom odpoveď na túto otázku závisí presne od výsledku podniknutého šetrenia.

(pozri body 489 – 490, 492)

21. Pokiaľ podniky dodajú Komisii v rovnakom štádiu správneho konania a za obdobných okolností podobné informácie týkajúce sa skutku, ktorý sa im vytýka, stupeň poskytnutej spolupráce sa musí hodnotiť ako porovnateľný s tým dôsledkom, že s týmito podnikmi sa musí zaobchádzať rovnakým spôsobom, pokiaľ ide o určenie výšky pokuty, ktorá je im uložená.

(pozri body 501, 573)

22. Na účel odôvodnenia zníženia výšky pokuty z titulu spolupráce je potrebné, aby konanie podniku uľahčilo úlohu Komisie spočívajúcu v skonštatovaní a sankcionovaní porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva.

Úlohu Komisie neuľahčuje významným spôsobom podnik, ktorý sa obmedzí na poskytnutie skutkových informácií, o ktoré ho Komisia požiadala a ktorých užitočnosť spočíva výlučne v skutočnosti, že v určitom rozsahu potvrdzujú iné vyhlásenia, ktoré Komisia už mala k dispozícii, zatiaľ čo zároveň odmietal akýkoľvek výklad schopný preukázať existenciu porušenia z jeho strany, a ani raz neinformoval Komisiu, že uznáva hmotnoprávnu stránku skutkových zistení, pričom stále pokračuje v ich popieraní pred Súdom.

(pozri body 499, 503 – 505)

23. Výška pokuty uložená inému podniku na základe porušenia vo veci hospodárskej súťaže musí byť pomerná porušeniu hodnotenému ako celok, osobitne berúc do úvahy jeho závažnosť.

Na účel posúdenia tejto závažnosti je nutné zobrať do úvahy veľké množstvo faktorov, ktorých povaha a význam sa mení podľa druhu daného porušenia a jeho osobitných okolností.

(pozri bod 532)

24. Ak aj má Komisia diskrečnú právomoc pri stanovovaní výšky pokút vo veciach týkajúcich sa hospodárskej súťaže, nemôže sa odchýliť od pravidiel, ktoré si sama stanovila, a musí brať zreteľ osobitne na tie skutočnosti, ktoré sú podľa usmernení povinné v usmerneniach. Keďže však usmernenia ju nezaväzujú k tomu, aby systematicky brala do úvahy danú okolnosť, Komisia si môže určiť, ktoré faktory by sa mali na tento účel brať do úvahy, čo jej umožňuje prispôsobiť svoje posúdenie osobitným prípadom. Jej posúdenie pritom musí byť v každom prípade v súlade s právom Spoločenstva, ktoré zahŕňa nielen ustanovenia Zmluvy, ale tiež základné právne zásady.

(pozri body 537, 553, 572)

25. Ak podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa mu uložila pokuta za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva, vo svojej žalobe požiadal sudcu Spoločenstva, aby vykonal svoju plnú rozhodovaciu právomoc, vrátane žiadosti o zníženie pokuty, je Súd prvého stupňa na účel úpravy výšky uloženej pokuty oprávnený opraviť napadnutý akt bez toho, aby ho zrušil, berúc do úvahy všetky okolnosti prípadu. Plná rozhodovacia právomoc udelená sudcovi Spoločenstva článkom 17 nariadenia č. 17 v súlade s článkom 229 ES výslovne zakotvuje právomoc zvýšiť uloženú pokutu tam, kde je to potrebné.

Zástupcovia Komisie môžu okrem určitých výslovných protikladných pokynov ich nadriadených v súlade s právom žiadať, aby sudca Spoločenstva vykonal svoju plnú rozhodovaciu právomoc na účel zvýšenia výšky pokuty stanovenej členmi Komisie. Skutočnosť, že zástupca Komisie žiada sudcu Spoločenstva, aby vykonal právomoc, ktorú má, a predkladá tvrdenia, ktoré prípadne môžu odôvodniť takéto konanie, nemôže znamenať, že koná v zastúpení členov Komisie.

(pozri body 575, 577)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)

z 8. júla 2004 ( )

„Kartely – Trh s bezšvíkovými oceľovými rúrami a rúrkami – EZVO – Právomoc Komisie – Porušenie – Pokuty“

V spojených veciach T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,

JFE Engineering Corp., predtým NKK Corp., so sídlom v Tokiu (Japonsko), v zastúpení: pôvodne M. Smith a C. Maguire, solicitors, neskôr A. Vandencasteele a V. Dehin, advokáti, a A.-L. Marmagioli, solicitor, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobca vo veci T‑67/00,

Nippon Steel Corp., so sídlom v Tokiu, v zastúpení: J.-F. Bellis a K. Van Hove, advokáti, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobca vo veci T‑68/00,

JFE Steel Corp., predtým Kawasaki Steel Corp., so sídlom v Tokiu, v zastúpení: A. Vandencasteele, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobca vo veci T‑71/00,

Sumitomo Metal Industries Ltd, so sídlom v Tokiu, v zastúpení: C. Vajda, QC, G. Sproul a F. Weitzman, solicitors, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobca vo veci T‑78/00,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Erhart a A. Whelan, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci N. Khan, barrister, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje

Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: D. Sif Tynes a P. Bjørgan, splnomocnení zástupcovia,

vedľajší účastník konania vo veciach T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,

ktorých predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2003/382/ES z 8. decembra 1999 vzťahujúceho sa na konanie o uplatnení článku 81 Zmluvy ES (vec IV/E-1/35.860-B – Bezšvíkové oceľové rúrky) (Ú. v. EÚ L 140, 2003, s. 1) alebo subsidiárne návrh na zníženie výšky pokút uložených žalobcom,

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia J. Pirrung a A. W. H. Meij,

tajomník: J. Plingers, referent,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19., 20. a 21. marca 2003,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkový stav a konanie

1 Uvedená právna vec sa týka rozhodnutia Komisie 2003/382/ES z 8. decembra 1999 vzťahujúceho sa na konanie o uplatnení článku 81 Zmluvy ES (vec IV/E-1/35.860-B – Bezšvíkové oceľové rúrky) (Ú. v. EÚ L 140, 2003, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

2 Komisia adresovala napadnuté rozhodnutie ôsmim výrobcom bezšvíkových oceľových rúrok (ďalej len „príjemcovia napadnutého rozhodnutia“). Medzi týmito príjemcami boli medzi iným aj štyri európske spoločnosti (ďalej len „európski výrobcovia“ alebo „výrobcovia v rámci Spoločenstva“): Mannesmannröhren-Werke AG (ďalej len „Mannesmann“), Vallourec SA, Corus UK Ltd (pôvodne British Steel plc, neskôr British Steel Ltd, ďalej len „Corus“) a Dalmine SpA (ďalej len „Dalmine“ alebo „žalobca“). Ďalšími štyrmi príjemcami napadnutého rozhodnutia sú japonské spoločnosti (ďalej len „japonskí výrobcovia“): NKK Corp. (ďalej len „NKK“), Nippon Steel Corp. (ďalej len „Nippon“), Kawasaki Steel Corp. (ďalej len „Kawasaki“) a Sumitomo Metal Industries Ltd (ďalej len „Sumitomo“).

A – Správne konanie

3 Rozhodnutím zo 17. novembra 1994 Dozorný úrad Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO) na základe článku 8 ods. 3 Protokolu č. 23 Dohody o Európskom hospodárskom priestore, ktoré bolo schválené rozhodnutím Rady a Komisie 94/1/ESUO, ES z 13. decembra 1993 o uzavretí Dohody o európskom hospodárskom priestore medzi Európskymi spoločenstvami, ich členskými štátmi a Rakúskou republikou, Fínskou republikou, Islandskou republikou, Lichtenštajnským kniežatstvom, Nórskym kráľovstvom, Švédskym kráľovstvom a Švajčiarskou konfederáciou (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 1, ďalej len „dohoda EHP“) splnomocnil svojho člena zodpovedného za veci týkajúce sa hospodárskej súťaže, aby požiadal Komisiu o vyšetrenie, ktorého predmetom by bolo zistiť prípadnú existenciu konaní obmedzujúcich hospodársku súťaž týkajúcich sa oceľových rúrok používaných pri vrtoch a preprave v nórskom ropnom priemysle.

4 Neuverejneným rozhodnutím z 25. novembra 1994 (vec IV/35.304, ďalej len „rozhodnutie z 25. novembra 1994“), ktorého znenie sa uvádza na strane 3 spisu Komisie, a ktoré bolo prijaté na základe dvojitého právneho základu, a to článku 14 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvé nariadenie implementujúce články [81] a [82] Zmluvy (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204) a rozhodnutia Dozorného úradu EZVO zo 17. novembra 1994, Komisia rozhodla vykonať vyšetrenie. Cieľom tohto vyšetrenia bolo zistiť, či došlo ku konaniam uvedeným v rozhodnutí Dozorného úradu EZVO zo 17. novembra 1994, keďže tieto konania mohli porušiť nielen článok 53 dohody EHP (ďalej len „článok 53 EHP“), ale rovnako článok 81 ES. Rozhodnutie z 25. novembra 1994 zaslala Komisia ôsmim spoločnostiam, medzi ktorými boli Mannesmann, Corus, Vallourec, a spoločnosti skupiny Sumitomo, Sumitomo Deutschland GmbH. Na základe uvedeného rozhodnutia vykonali zamestnanci Komisie a zástupcovia protimonopolných orgánov dotknutých členských štátov v dňoch 1. a 2. decembra 1994 kontroly v týchto podnikoch.

5 Rozhodnutím zo 6. decembra 1995 Dozorný úrad EZVO dospel k záveru, že vec, ktorú prejednáva, patrí z dôvodu podstatného ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi Spoločenstva na základe článku 56 ods. 1 písm. c) dohody EHP do právomoci Komisie. Dozorný úrad EZVO na základe článku 10 ods. 3 protokolu 23 dohody EHP postúpil vec Komisii. Od tohto dátumu viedla Komisia vec pod novým číslom (IV/E‑1/35.860).

6 V období od septembra 1996 do decembra 1997 vykonala Komisia na základe článku 14 ods. 2 nariadenia č. 17 dodatočné vyšetrenia v spoločnostiach Vallourec, Dalmine a Mannesmann. Dňa 17. septembra 1996 vykonala osobitné vyšetrenie v spoločnosti Vallourec, počas ktorého riaditeľ spoločnosti Vallourec Oil & Gas, pán Verluca, urobil vyhlásenie uvedené na strane 6356 spisu Komisie (ďalej len „vyhlásenie pána Verlucu zo 17. septembra 1996“), o ktoré sa Komisia v napadnutom rozhodnutí opiera. Komisia potom adresovala podľa článku 11 nariadenia č. 17 všetkým príjemcom napadnutého rozhodnutia, ako aj niektorým ďalším spoločnostiam žiadosti o informácie.

7 Keďže spoločnosť Dalmine a argentínske spoločnosti Siderca SAIC (ďalej len „Siderca“) a Techint Group odmietli poskytnúť niektoré vyžiadané informácie, Komisia prijala 6. októbra 1997 na základe článku 11 ods. 5 nariadenia č. 17 rozhodnutie [C(1997) 3036, IV/35.860, oceľové rúrky, zatiaľ neuverejnené], ktoré im zaslala. Spoločnosti Siderca a Dalmine podali na Súde prvého stupňa proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť. Súd prvého stupňa rozhodol uznesením z 24. júna 1998, Dalmine/Komisia (T‑596/97, Zb. s. II‑2383), že žaloba o neplatnosť spoločnosti Dalmine je zjavne neprípustná a žaloba o neplatnosť podaná spoločnosťou Siderca bola po jej späťvzatí uznesením Súdu prvého stupňa zo 7. júna 1998, Siderca/Komisia (T‑8/98, zatiaľ neuverejnené v Zbierke), vymazaná z registra.

8 Spoločnosť Mannesmann takisto odmietla poskytnúť niektoré informácie vyžiadané Komisiou. Napriek rozhodnutiu Komisie z 15. mája 1998 [C(1998) 1204, IV/35.860, oceľové rúrky, zatiaľ neuverejnené], ktoré prijala na základe článku 11 ods. 5 nariadenia č. 17, Mannesmann nezmenil svoj odmietavý postoj. Mannesmann zároveň proti tomuto rozhodnutiu podal žalobu na Súde prvého stupňa. Rozsudkom z 20. februára 2001, Mannesmannröhren-Werke/Komisia (T‑112/98, Zb. s. II‑729), Súd prvého stupňa čiastočne zrušil relevantné rozhodnutie a vo zvyšnej časti žalobu zamietol.

9 V januári 1999 prijala Komisia dve oznámenia o výhradách týkajúce sa zváraných oceľových rúrok a bezšvíkových oceľových rúrok. Komisia rozdelila vec na dve konania, vec IV/E-1/35.860-A sa týkala zváraných oceľových rúrok a vec IV/E 1/35.860‑B sa vzťahovala na bezšvíkové oceľové rúrky.

10 Vo veci bezšvíkových oceľových rúrok adresovala Komisia oznámenie o výhradách ôsmim príjemcom napadnutého rozhodnutia a rovnako aj spoločnostiam Siderca a mexickej spoločnosti Tubos de Acero de México SA. V období od 11. februára 1999 do 20. apríla 1999 mali tieto podniky prístup k spisu, ktorý vyhotovila v tomto prípade Komisia. Navyše, listami z 11. mája 1999 zaslala Komisia kópie rozhodnutí z novembra 1994 týkajúce sa vyšetrenia v podnikoch tým podnikom, ktoré neboli príjemcami týchto rozhodnutí a ktoré teda neboli s ich obsahom oboznámené.

11 Po predložení svojich písomných pripomienok boli príjemcovia dvoch oznámení o výhradách vypočutí Komisiou, a to 9. júna 1999 vo veci zváraných oceľových rúrok a 10. júna 1999 vo veci bezšvíkových oceľových rúrok. V júli 1999 oznámila Komisia príjemcom oznámení o výhradách vo veci IV/E-1/35.860‑A týkajúcej sa zváraných oceľových rúrok, že konanie v tejto veci zastavila. Komisia však pokračovala v konaní vo veci IV/E 1/35.860‑B.

12 Za týchto okolností Komisia prijala 8. decembra 1999 napadnuté rozhodnutie.

B – Relevantné výrobky

13 Relevantnými výrobkami vo veci IV/E-1/35.860-B sú bezšvíkové oceľové rúrky používané v naftárskom a plynárenskom priemysle, medzi ktoré patria dve veľké kategórie výrobkov.

14 Prvou kategóriou výrobkov sú prieskumné rúry a rúrky všeobecne nazývané „Oil Country Tubular Goods“ alebo „OCTG“. Tieto výrobky sa môžu predávať bez závitov („hladké“) alebo so závitmi. Vďaka rezaniu závitov je možné spájať rúrky OCTG. Rezanie závitov sa musí vykonať v súlade so štandardmi určenými Americkým naftárskym inštitútom [American Petroleum Institut (API)] (závitové rúrky podľa tejto metódy sa budú ďalej označovať ako „rúrky OCTG štandard“) alebo podľa špeciálnych, zvyčajne patentovaných techník. V tomto poslednom prípade hovoríme o rezaní závitov alebo „spojov“ „prvej akosti“ alebo „prémium“ (závitové rúrky podľa tejto metódy sa budú ďalej označovať ako „rúrky OCTG prémium“).

15 Druhú kategóriu výrobkov tvoria bezšvíkové oceľové naftárske a plynové produktovody („produktovody“), pričom sa delia na vyrábané v súlade so štandardnými normami a na vyrábané na mieru a slúžiace na realizáciu osobitných projektov (ďalej len „produktovody na špeciálne použitia“).

C – Porušenia zistené Komisiou v napadnutom rozhodnutí

16 V napadnutom rozhodnutí Komisia po prvé tvrdila, že osem príjemcov tohto rozhodnutia uzatvorilo dohodu, ktorej predmetom bolo okrem iného vzájomné rešpektovanie domácich trhov (odôvodnenia 62 až 67 napadnutého rozhodnutia). V zmysle tejto dohody sa každý podnik zaviazal nepredávať rúrky OCTG štandard a produktovody na špeciálne použitia na domácom trhu inej zmluvnej strany. Dohoda bola uzatvorená v rámci stretnutí výrobcov v rámci Spoločenstva a japonských výrobcov označených ako „Európsko-japonský klub“. Princíp rešpektovania domácich trhov bol označený výrazom „Základné pravidlá“ („Fundamentals“). Komisia tiež zistila, že Základné pravidlá sa skutočne dodržiavali, a že dohoda mala účinky obmedzujúce hospodársku súťaž na spoločnom trhu (odôvodnenie 68 napadnutého rozhodnutia).

17 Podľa Komisie táto dohoda patrí pod zákaz vyjadrený v článku 81 ods. 1 ES (odôvodnenie 109 napadnutého rozhodnutia). Komisia preto v článku 1 napadnutého rozhodnutia skonštatovala porušenie tohto ustanovenia a uložila pokuty ôsmim príjemcom napadnutého rozhodnutia.

18 Pokiaľ ide o obdobie, počas ktorého dochádzalo k porušovaniu predpisov, Komisia tvrdila, že aj napriek tomu, že Európsko-japonský klub sa schádzal od roku 1977 (odôvodnenie 55 napadnutého rozhodnutia), treba na účely uloženia pokuty za začiatok porušenia stanoviť rok 1990, pretože od roku 1977 do roku 1990 existovali medzi Spoločenstvom a Japonskom dohody o dobrovoľnom obmedzení vývozu (ďalej len „dobrovoľne obmedzujúce dohody“ odôvodnenie 108 napadnutého rozhodnutia). Podľa Komisie porušovanie predpisov skončilo roku 1995 (odôvodnenia 96 a 97 napadnutého rozhodnutia).

19 Pri určení výšky pokuty ôsmim podnikom v napadnutom rozhodnutí Komisia charakterizovala porušenie predpisov ako veľmi závažné, pretože dohoda bola zameraná na ochranu domácich trhov a narušovala tak riadne fungovanie vnútorného trhu (odôvodnenia 161 a 162 napadnutého rozhodnutia). Na druhej strane Komisia poukázala na to, že ročný predaj bezšvíkových oceľových rúrok v štyroch dotknutých členských štátoch predstavoval iba 73 miliónov eur. Vzhľadom na závažnosť porušenia predpisov stanovila Komisia výšku pokuty na 10 miliónov eur každému z týchto ôsmich podnikov. Keďže išlo len o veľké podniky, nepovažovala Komisia za potrebné rozlišovať medzi uvedenými sumami (odôvodnenia 162, 163 a 165 napadnutého rozhodnutia).

20 Vzhľadom na to, že porušenie malo len strednodobé trvanie, aplikovala Komisia pri stanovení základu pokuty jednotlivým podnikom desaťpercentné ročné zvýšenie za účasť na porušovaní predpisov vo vzťahu k zistenej sume z titulu závažnosti (odôvodnenie 166 napadnutého rozhodnutia). Berúc do úvahy, že odvetvie oceľových rúr a rúrok postihla dlhotrvajúca kríza, a vzhľadom na to, že od roku 1991 sa situácia v tomto sektore zhoršovala, Komisia znížila uvedené základné sumy o 10 % z dôvodu poľahčujúcich okolností (odôvodnenia 168 a 169 napadnutého rozhodnutia). Nakoniec v zmysle bodu D 2 oznámenia Komisie 96/C 207/04 o neuložení pokuty alebo znížení pokút v prípadoch dohôd obmedzujúcich hospodársku súťaž (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“) Komisia znížila pokutu uloženú spoločnosti Vallourec o 40 % a pokutu uloženú spoločnosti Dalmine o 20 % s tým, že zohľadnila skutočnosť, že uvedené podniky v správnom konaní spolupracovali s Komisiou (odôvodnenia 170 až 173 napadnutého rozhodnutia).

21 Výška pokuty, ktorá bola uložená každému z dotknutých podnikov a vyplýva z výpočtu vysvetleného v predchádzajúcich dvoch bodoch, je uvedená v článku 4 napadnutého rozhodnutia (pozri bod 33 nižšie).

22 Po druhé v článku 2 napadnutého rozhodnutia Komisia usúdila, že dohody o predaji hladkých rúrok na britskom trhu uzatvorené medzi výrobcami v rámci Spoločenstva predstavujú protiprávne konanie (odôvodnenie 116 napadnutého rozhodnutia). Za toto porušenie však neuložila dodatočnú pokutu, pretože uvedené dohody boli v konečnom dôsledku len prostriedkom na uplatnenie dohodnutého princípu rešpektovania domácich trhov v rámci Európsko-japonského klubu (odôvodnenie 164 napadnutého rozhodnutia).

D – Podstatné skutočnosti uvedené Komisiou v napadnutom rozhodnutí

23 Európsko-japonský klub sa schádzal od roku 1977 do roku 1994, približne dvakrát do roka (odôvodnenie 60 napadnutého rozhodnutia). Komisia na základe vyhlásenia pána Verlucu zo 17. septembra 1996 zistila, že tieto schôdzky prebiehali 14. apríla 1992 vo Florencii, 23. októbra 1992 v Tokiu, 19. mája 1993 v Paríži, 5. novembra 1993 v Tokiu a 16. marca 1994 v Cannes. Okrem toho Komisia uviedla, že poznámka spoločnosti Vallourec pod názvom „Niekoľko informácií o Európsko-japonskom klube“ zo 4. novembra 1991, uvedená na strane 4350 spisu Komisie, a z 24. júla 1990 pod názvom „Schôdzka uskutočnená 24. júla 1990 so spoločnosťou British Steel“, uvedená na strane 15586 spisu Komisie upresňujú, že schôdzky Európsko-japonského klubu sa konali tiež v rokoch 1989 a 1991.

24 Dohoda uzatvorená v rámci Európsko-japonského klubu pozostávala z troch častí: prvou sú Základné pravidlá týkajúce sa rešpektovania domácich trhov (vyššie spomenuté v bode 16), ktoré predstavujú porušenie predpisov uvedených v článku 1 napadnutého rozhodnutia, druhá časť sa týkala stanovenia cien pri výzvach na predloženie ponúk a minimálnych cien pre „zvláštne trhy“ („special markets“), tretia časť bola zameraná na rozdelenie ostatných svetových trhov, s výnimkou Kanady a Spojených štátov amerických, prostredníctvom rozdeľovacieho kľúča („sharing keys“) (odôvodnenie 61 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o existenciu Základných pravidiel, Komisia odôvodňuje svoj záver doloženým súhrnom písomných nepriamych dôkazov uvedených v odôvodnení 62 až 67 napadnutého rozhodnutia a rovnako aj tabuľkou uvedenou v odôvodnení 68 tohto rozhodnutia, z ktorej vyplýva značne vysoký podiel domácich výrobcov, príjemcov napadnutého rozhodnutia, na celkovom predaji rúrok OCTG a produktovodov do Japonska a na domáce trhy štyroch výrobcov v rámci Spoločenstva. Vo všeobecnosti Komisia z uvedeného usúdila, že zmluvné strany skutočne rešpektovali domáce trhy. Pokiaľ ide o dve zostávajúce časti predmetnej dohody, Komisia k nim uviedla dôkazné materiály v odôvodneniach 70 až 77 napadnutého rozhodnutia.

25 Keď roku 1990 mala spoločnosť Corus v úmysle skončiť výrobu hladkých rúrok, výrobcovia v rámci Spoločenstva stáli pred otázkou, ako sa má v rámci vyššie uvedených Základných pravidiel dodržiavať princíp rešpektovania domácich trhov, pokiaľ ide o trh Spojeného kráľovstva. Za týchto okolností spoločnosti Valluorec a Corus zverejnili koncept „Vylepšených základných pravidiel“ („fundamentals improved“), podľa ktorých sa malo zachovať obmedzenie prístupu japonským výrobcom na britský trh a to aj napriek stiahnutiu sa spoločnosti Corus z trhu. Počas júla 1990 sa spoločnosti Vallourec a Corus pri obnovení licenčnej zmluvy o technike rezania závitov VAM dohodli, že spoločnosti Vallourec, Mannesmann a Dalmine budú výhradne zásobovať spoločnosť Corus hladkými rúrkami (odôvodnenie 78 napadnutého rozhodnutia).

26 V apríli 1991 zatvorila spoločnosť Corus továreň v Clydesdale (Spojené kráľovstvo), ktorá zabezpečovala približne 90 % výroby hladkých rúrok. Corus potom uzatvorila zmluvy o zásobovaní hladkými rúrkami so spoločnosťami Vallourec (24. júla 1991), Dalmine (4. decembra 1991) a Mannesmann (9. augusta 1993) (ďalej len „zmluvy o zásobovaní“) na obdobie piatich rokov s tým, že budú konkludentne obnoviteľné s možnosťou výpovede s dvanásťmesačnou výpovednou lehotou. Týmito tromi zmluvami, ktoré sú uvedené na stranách 12867, 12910 a 12948 spisu Komisie, si každá zo spoločností pridelila zásobovaciu kvótu vyplývajúcu z potrieb spoločnosti Corus stanovenú na 40 % pre Vallourec, 30 % pre Dalmine a 30 % pre Mannesmann (odôvodnenia 79 až 82 napadnutého rozhodnutia), s výnimkou rúrok s malým priemerom.

27 Roku 1993 viedli tri skutočnosti k prehodnoteniu zásad fungovania Európsko‑japonského klubu. Na prvom mieste išlo o reštrukturalizáciu európskeho oceliarskeho priemyslu. V Spojenom Kráľovstve mala spoločnosť Corus v úmysle zastaviť výrobu závitových bezšvíkových rúrok. V Belgicku, spoločnosť New Tubemeuse (ďalej len „NTM“), ktorej aktivity sa hlavne orientovali na vývoz na Blízky a Ďaleký východ, bola 31. decembra 1993 zlikvidovaná. Na druhom mieste išlo o prístup juhoamerických výrobcov na trh Spoločenstva, ktorý ohrozoval rozdelenie trhu dohodnutý v rámci Európsko‑japonského klubu. Po tretie a nakoniec, na svetovom trhu rúrok určených na ťažbu a spracovanie nafty a plynu, sa aj napriek výrazným rozdielom na regionálnej úrovni zaznamenal značný nárast dopytu po zváraných rúrkach (odôvodnenia 83 a 84 napadnutého rozhodnutia).

28 V tejto súvislosti sa členovia Európsko-japonského klubu stretli 5. novembra 1993 v Tokiu s úmyslom uzatvoriť novú dohodu o rozdelení trhu s latinskoamerickými výrobcami. Obsah dohody prijatej pri tejto príležitosti bol uvedený v dokumente odovzdanom Komisii 12. novembra 1997 informátorom, ktorý nebol účastníkom konania, a tento obsah dohody sa uvádza na strane 7320 spisu Komisie a obsahuje „rozdeľujúci kľúč“ („sharing key“) (ďalej len „dokument o rozdeľujúcom kľúči“). Podľa výpovede informátora, zdrojom tohto dokumentu bol obchodný zástupca jedného z účastníkov uvedeného stretnutia. Následkom reštrukturalizácie európskeho priemyslu, uzatvorením NTM, získali výrobcovia v rámci Spoločenstva ústupky od japonských a juhoamerických výrobcov, ktorí najviac ťažili zo stiahnutia NTM z vývozných trhov (odôvodnenia 85 až 89 napadnutého rozhodnutia).

29 Spoločnosť Corus sa definitívne rozhodla skončiť posledné aktivity s výrobou bezšvíkových rúr a rúrok. Dňa 22. februára 1994 spoločnosť Vallourec prevzala kontrolu nad továrňami spoločnosti Corus zaoberajúcimi sa rezaním závitov a výrobou rúrok, a na tento účel vytvorila spoločnosť Tubular Industries Scotland Ltd (ďalej len „TISL“). Dňa 31. marca 1994 TISL prevzala zmluvy o zásobovaní hladkými rúrkami, ktoré uzatvorila spoločnosť Corus so spoločnosťami Dalmine a Mannesmann. Zmluva uzatvorená so spoločnosťou Mannesmann bola platná ešte 24. apríla 1997. Spoločnosť Dalmine 30. marca 1999 zmluvu o zásobovaní s TISL vypovedala (odôvodnenia 90 až 92 napadnutého rozhodnutia).

30 Komisia usúdila, že týmito zmluvami si výrobcovia v rámci Spoločenstva určili zásobovacie kvóty hladkých rúrok pre britský trh, ktorý predstavuje viac ako polovicu spotreby rúrok OCTG v rámci Spoločenstva. Na základe toho dospela Komisia k záveru, že ide o dohodu porušujúcu hospodársku súťaž, ktorá je zakázaná podľa článku 81 ods. 1 ES (pozri vyššie uvedený bod 22).

E – Výrok napadnutého rozhodnutia

31 Na základe článku 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia osem podnikov, ktorým bolo doručené toto rozhodnutie, „... porušili ustanovenia článku 81 ods. 1 Zmluvy ES, tým, že boli stranami dohody, ktorá okrem iného stanovila vzájomné rešpektovanie ich domácich trhov týkajúcich sa bezšvíkových rúr a rúrok OCTG... štandard a [produktovodov projekt] bez zvarov“.

32 Článok 1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia stanovuje, že porušovanie predpisov v prípade spoločností Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon, Kawasaki a NKK trvalo od roku 1990 do roku 1995. Pokiaľ ide o spoločnosť Corus, tá porušovala predpisy od roku 1990 do februára 1994.

33 Obsah ďalších relevantných ustanovení napadnutého rozhodnutia je nasledujúci:

„Článok 2

1. [Mannesmann], Vallourec…, [Corus] a Dalmine… porušili ustanovenia článku 81 ods. 1 Zmluvy ES tým, že v rámci porušenia predpisov uvedeného v článku 1 uzatvorili zmluvy, v dôsledku ktorých si rozdelili dodávky hladkých rúr a rúrok OCTG pre [Corus] (od roku 1994 Vallourec).

2. [Corus] porušoval predpisy od 24. júla 1991 do februára 1994. [Vallourec] porušoval predpisy od 24. júla 1991 do 30. marca 1999. [Dalmine] porušoval predpisy od 4. decembra 1991 do 30. marca 1999. [Mannesmann] porušoval predpisy od 9. augusta 1993 do 24. apríla 1997.

...

Článok 4

Podnikom uvedeným v článku 1 boli z dôvodu porušenia predpisov uvedených v tom istom článku uložené nasledujúce pokuty:

1. [Mannesmann] 13 500 000 eur

2. Vallourec… 8 100 000 eur

3. [Corus] 12 600 000 eur

4. Dalmine… 10 800 000 eur

5. Sumitomo… 13 500 000 eur

6. Nippon… 13 500 000 eur

7. Kawasaki… 13 500 000 eur

8. NKK… 13 500 000 eur

...“

F – Konanie pred Súdom prvého stupňa

34 Mannesmann, Corus, Dalmine, NKK, Nippon, Kawasaki a Sumitomo podali v období medzi 28. februárom 2000 a 3. aprílom 2000 do kancelárie Súdu prvého stupňa sedem žalôb proti napadnutému rozhodnutiu.

35 Troma uzneseniami z 23. apríla 2002 Dozorný úrad EZVO vo veciach T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00 v súlade s článkom 116 ods. 6 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vstúpil do konania ako vedľajší účastník konania na podporu tvrdení Komisie.

36 Uznesením z 18. júna 2002 po vypočutí účastníkov konania rozhodol Súd prvého stupňa na účely ústneho konania o spojení siedmich vecí a tiež o spojení štyroch vecí predložených japonskými žalobcami (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00) na účely rozsudku v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku. Po tomto spojení sa v kancelárií tajomníka Súdu prvého stupňa mohli žalobcovia v týchto siedmich veciach oboznámiť so všetkými spismi súvisiacimi s uvedeným konaním. Rovnako sa prijali opatrenia zaisťujúce priebeh konania.

37 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (druhá komora) rozhodol otvoriť ústnu časť konania. Účastníci konania vrátane Dozorného úradu EZVO ako vedľajšieho účastníka konania vo veciach T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, predniesli svoje prejavy a odpovedali na otázky položené Súdom prvého stupňa na pojednávaní, ktoré sa konalo 19., 20. a 21. marca 2003.

Návrhy účastníkov konania

38 Vo veci T‑67/00 spoločnosť NKK navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, ktorá sa jej týka,

– zrušil jej uloženú pokutu,

– subsidiárne, v prípade, že napadnuté rozhodnutie alebo jeho časť budú potvrdené, znížil výšku jej uloženej pokuty,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania,

– urobil nevyhnutné kroky na to, aby rozhodnutie Súdu prvého stupňa bolo skutočne vykonané.

39 Vo veci T‑68/00 spoločnosť Nippon navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, ktorá sa jej týka,

– zrušil, prípadne znížil výšku jej uloženej pokuty,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.

40 Vo veci T‑71/00 spoločnosť Kawasaki navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil napadnuté rozhodnutie,

– subsidiárne, znížil výšku jej uloženej pokuty,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.

41 Vo veci T‑78/00 spoločnosť Sumitomo navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil články 1 až 5 napadnutého rozhodnutia v časti, ktorá sa jej týka,

– subsidiárne zrušil článok 4 napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej je spoločnosti Sumitomo uložená pokuta vo výške 13,5 milióna eur a stanovil pokutu, ktorá je podstatne nižšia,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.

42 Komisia vo všetkých štyroch prípadoch navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobcu nahradiť trovy konania.

Dosah splynutia spoločností Kawasaki a NKK

43 Samostatnými listami z 9. mája 2003 spoločnosti NKK a Kawasaki v súvislosti s koncentráciou týkajúcou sa dvoch skupín, ku ktorým patrili, informovali Súd prvého stupňa o tom, že zmenili svoje obchodné meno a že teraz sa nazývajú JFE Steel Corp. Na základe dokumentov preukazujúcich zmenu ich mena, ktoré boli pripojené k ich listom, kancelária Súdu prvého stupňa vyzvala týchto dvoch žalobcov a Komisiu, aby objasnili situáciu vyplývajúcu z tejto koncentrácie. Od žalobcov boli odpovede doručené listami z 11. septembra 2003 a od Komisie listom z 22. septembra 2003.

44 Z týchto dokumentov a odpovedí vyplýva, že spoločnosť Kawasaki zmenila svoje obchodné meno a stala sa spoločnosťou JFE Steel Corp. Ďalej je potrebné uviesť, že spoločnosť NKK zmenila svoje obchodné meno a stala sa spoločnosťou JFE Engineering Corp. Vo svojich listoch z 11. septembra 2003 však títo dvaja žalobcovia uviedli, že práva a povinnosti spoločnosti NKK prešli na spoločnosť JFE Steel Corp.

45 Je potrebné podotknúť, že súdne orgány Spoločenstva môžu, okrem iného, vziať na vedomie zmenu obchodného mena účastníka konania.

46 Navyše ustálená judikatúra pripúšťa, že v žalobe o neplatnosť podanej adresátom rozhodnutia môže pokračovať právny nástupca (ďalej len „nástupca“), osobitne v prípade smrti fyzickej osoby alebo zániku právnickej osoby, ak všetky práva a povinnosti zaniknutej spoločnosti prešli na nástupcu (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 20. októbra 1983, Gutmann/Komisia, 92/82, Zb. s. 3127, bod 2, a z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, body 13 až 18). Je potrebné uviesť, že v takejto situácii nástupca celého podniku ipso iure nahrádza svojho predchodcu ako adresát napadnutého rozhodnutia.

47 Na druhej strane nemá sudca Spoločenstva právomoc vo veciach žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES, a to dokonca ani pri výkone svojej plnej rozhodovacej právomoci podľa článku 229 ES, aby zmenil rozhodnutie inštitúcie Spoločenstva, pokiaľ ide o pokuty, tým, že nahradí tohto adresáta inou fyzickou alebo právnickou osobou, ak tento adresát naďalej existuje. Táto právomoc prináleží predovšetkým tomu orgánu, ktorý dané rozhodnutie prijal. Preto, ak príslušný orgán už rozhodol a tým potvrdil totožnosť osoby, ktorej má byť rozhodnutie adresované, neprináleží Súdu prvého stupňa, aby túto osobu nahradil inou.

48 Je preto potrebné uviesť, že žalobu podanú osobou ako adresátom rozhodnutia s cieľom domáhať sa svojich práv v rámci žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES a/alebo návrhu na zmenu tohto rozhodnutia podľa článku 229 ES nemožno previesť na tretiu osobu, ktorá nie je týmto adresátom. Ak by takýto prevod bol povolený, existoval by nesúlad medzi stavom, na základe ktorého bola žaloba podaná, a stavom, v akom sa v nej bude pokračovať. Takýto prevod by navyše vyvolal nesúlad medzi totožnosťou adresáta aktu a totožnosťou osoby vystupujúcou v konaní ako adresát.

49 V tejto súvislosti je potrebné ďalej uviesť, že rozhodnutie, akým je napadnuté rozhodnutie, i keď vydané a zverejnené vo forme jedného rozhodnutia, je potrebné vidieť ako súhrn jednotlivých rozhodnutí určujúcich, že každý z adresátov je vinný z porušenia alebo porušení, z ktorých bol obvinený, a ak je to primerané, ukladá sa mu pokuta. Táto zásada vyplýva zo spojeného výkladu rozsudku Súdu prvého stupňa z 10. júla 1997, AssiDomän Kraft Products a i./Komisia, T‑227/95, Zb. s. II‑1185, bod 56, a rozsudku Súdneho dvora v odvolacom konaní zo 14. septembra 1999, Komisia/AssiDomän Kraft Products a i., C‑310/97 P, Zb. s. I‑5363, bod 49. Preto v tomto prípade spoločnosť NKK bola a naďalej zostáva adresátom rozhodnutia, ktoré jej bolo adresované, pričom spoločnosť Kawasaki je adresátom právne samostatného rozhodnutia obsiahnutého v rovnakom právnom akte.

50 Nakoniec je pravdou, že osoba, ktorá nesie zodpovednosť za podnik, môže v štádiu správneho konania pred Komisiou na základe vyhlásenia prevziať zodpovednosť za veci, ktoré sa vytýkajú osobe, ktorá je skutočne zodpovedná, aj keď v podstate zodpovednosť nesie právnická alebo fyzická osoba, ktorá viedla predmetný podnik v čase porušenia (pozri v tomto zmysle, aj keď v odvolacom konaní, rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, T‑45/98 a T‑47/98, Zb. s. II‑3757, body 57 a 62). Z ustanovení uvedených v bodoch 46 až 49 vyššie je zrejmé, že takéto vyhlásenie nemôže mať vplyv na zmenu totožnosti adresáta rozhodnutia Komisie, ak takéto rozhodnutie už bolo prijaté, alebo na zmenu žalobcu v konaní o neplatnosť takéhoto rozhodnutia, ak takáto žaloba už bola podaná.

51 Za týchto okolností je možné vziať na vedomie zmenu obchodného mena spoločnosti Kawasaki na JFE Steel Corp. s tým, že spoločnosť NKK má teraz obchodné meno JFE Engineering Corp. Nie je však možné nahradiť spoločnosť JFE Engineering Corp. spoločnosťou JFE Steel Corp. vo veci T‑67/00 bez ohľadu na účinky, aké môžu vzniknúť na základe japonského práva pri dohode o splynutí, ktorú uzatvorili tieto dve spoločnosti. Na základe toho spoločnosť JFE Steel Corp. (ďalej len „JFE‑Kawasaki“) zostáva žalobcom vo veci T‑71/00 a spoločnosť JFE Engineering Corp. (ďalej len „JFE‑NKK“) zostáva žalobcom vo veci T‑67/00.

Právny stav

A – O žalobe o neplatnosť napadnutého rozhodnutia, osobitne jeho článku 1

52 Japonskí žalobcovia predložili 13 samostatných žalobných dôvodov na zrušenie, pričom niektoré sú spoločné pre všetkých alebo aspoň pre niektorých z nich.

1. O prvom žalobnom dôvode: Komisia dostatočne právne nepreukázala existenciu porušenia uvedeného v článku 1 napadnutého rozhodnutia

53 Žalobný dôvod je predložený všetkými štyrmi japonskými žalobcami.

a) Tvrdenia účastníkov konania

54 Japonskí žalobcovia sa vyjadrili k získaniu dôkazov o údajnom porušení článku 81 ods. 1 ES. Žalobný dôvod sa týka veci samej a delí sa na tri časti.

55 Po prvé, japonskí žalobcovia tvrdia, že neprítomnosť japonských predajov na európskych onshore trhoch je možné vysvetliť objektívnymi obchodnými podmienkami a tým, že existencia údajnej dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž je nezlučiteľná s ich značnými dodávkami predmetných výrobkov na trh, ktorý je časťou kontinentálenho šelfu v Severnom mori a ktorý je využívaný Spojeným kráľovstvom (ďalej len „offshore trh Spojeného kráľovstva“ alebo „britský offshore trh“), takže porušenie, ktorého sa mali japonskí žalobcovia dopustiť, nemohlo mať v žiadnom prípade protisúťažné účinky. Po druhé, dôkaz predložený Komisiou nepreukazuje existenciu údajnej dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž a za predpokladu, že by takáto dohoda naozaj existovala, tento dôkaz nepreukazuje účasť japonských žalobcov na nej. Po tretie, analýza Komisie týkajúca sa cieľov zmlúv na dodávku hladkých rúr uzavretých európskymi výrobcami, ktorí sa dopustili porušenia uvedeného v článku 2 napadnutého rozhodnutia, je nesprávna. Táto analýza takisto potvrdzuje, že tvrdenie Komisie týkajúce sa účasti japonských žalobcov na porušení uvedenom v článku 1 napadnutého rozhodnutia je nepodložené.

Úvodné poznámky

56 Spoločnosti Sumitomo a JFE-NKK tvrdia, že dôkazné bremeno týkajúce sa všetkých častí porušenia spočíva na Komisii (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Sir Gordon Slynn v súvislosti s rozsudkom Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique diffusion française/Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, 1914, rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58, a z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 86). Preto ak existuje pochybnosť, musí byť daná v prospech podnikov, ktoré sa mali dopustiť porušenia (rozsudky Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 203, 304, 359 a 363; zo 14. februára 1978, United Brands/Komisia, 27/76, Zb. s. 207, bod 265, návrhy, ktoré predniesol sudca Vesterdorf vykonávajúci funkciu generálneho advokáta, súvisiace s rozsudkom Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1991, Rhône-Poulenc/Komisia, rozsudok, T‑1/89, Zb. s. II‑867, II‑869, II‑954). Komisia je tak povinná preukázať všetky skutočnosti, ktoré spochybňuje (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Darmon, súvisiace s rozsudkom Súdneho dvora z 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia („Celulóza II“), C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, Zb. s. I‑1307, I‑1445, bod 195). Naopak, tam kde je žalobca schopný preukázať, že existuje pochybnosť týkajúca sa zistenia Komisie o tom, že došlo k porušeniu, má to stačiť na zrušenie rozhodnutia obsahujúceho takéto zistenie (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Sir Gordon Slynn, súvisiace s rozsudkom Musique diffusion française a i./Komisia, už citované, s. 1931).

57 Navyše, na účel preukázania porušenia musí, podľa japonských žalobcov, Komisia predložiť presné a zhodujúce sa dôkazy na vyvolanie jasného presvedčenia o tom, že došlo k porušeniu predpisov (rozsudky Súdneho dvora z 28. marca 1984, CRAM a Rheinzink/Komisia, 29/83 a 30/83, Zb. s. 1679, bod 20; Celulóza II, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 127; rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. marca 1992, SIV a i./Komisia, T‑68/89, T‑77/89 a T‑78/89, Zb. s. II‑1403, osobitne body 193 až 195, 198 až 202, 205 až 210, 220 až 232, 249 až 250 a 322 až 328, a zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, body 43 a 72). Predložený dôkaz musí, okrem iného, preukázať, že údajné porušenia spôsobili značné obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES. Túto požiadavku nie je potrebné splniť vtedy, keď je možné podať prijateľné vysvetlenie údajného porušenia, ktoré viedlo k porušeniu pravidiel Spoločenstva týkajúcich sa hospodárskej súťaže (rozsudok CRAM a Rheinzink/Komisia, už citovaný, body 16 a nasl., a rozsudky Súdu prvého stupňa z 21. januára 1999, Riviera Auto Service a i./Komisia, T‑185/96, T‑189/96 a T‑190/96, Zb. s. II‑93, bod 47, a Volkswagen/Komisia, už citovaný).

58 Predložené dôkazy musia byť, ako je uvedené vyššie, presné a zhodujúce sa so všetkými časťami daného porušenia, osobitne s tými, ktoré sa týkajú totožnosti účastníkov a ich účasti na porušení (rozsudky Celulóza II, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 69, a Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 87, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Buchmann/Komisia, T‑295/94, Zb. s. II‑813, bod 121), príslušných výrobkov alebo služieb (rozsudky Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný v bode 56 vyššie, body 301 až 304, a SIV a i./Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, body 175 až 194 a 324), obmedzení dohodnutých účastníkmi (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso-Gutzei/Komisia, T‑337/94, Zb. s. II‑1571, body 102 až 150) a trvania porušenia (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia, T‑43/92, Zb. s. II‑441, bod 79, a Volkswagen/Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, bod 188). Komisia musí, pokiaľ ide o trvanie porušenia, predložiť buď priamy, alebo dostatočne nový, inými slovami súčasný dôkaz.

59 Spoločnosť JFE-NKK tvrdí, že na základe rozsudku Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso Española/Komisia (T‑348/94, Zb. s. II‑1875 body 160 až 171), sa Komisia musí opierať o skutočný dôkaz a nie iba o obsah a predmet stretnutí, na ktorých sa mali účastníci predmetnej dohody zúčastniť.

60 Komisia tvrdí, že skutočnosti, ktoré predložili japonskí žalobcovia a ktoré stavajú tvrdenia Komisie do iného svetla, nemôžu mať za následok zrušenie napadnutého rozhodnutia. Tvrdenia predložené spoločnosťou JFE-NKK opierajúce sa o rozsudky CRAM a Rheinzink/Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, a Celulóza II, už citovaný v bode 56 vyššie, body 126 a 127, sa môžu použiť len vtedy, ak je rozhodnutie Komisie založené len na domnienke, že uvedené skutočnosti nemôžu byť dokázané inak, než len na základe úmyslu podnikov. Toto však nie je tento prípad.

61 Pokiaľ ide o tvrdenie, že Komisia musí na účel vylúčenia všetkých pochybností preukázať existenciu porušenia, Komisia tvrdí, že neexistuje žiadny podklad, z ktorého by jej táto povinnosť vyplývala. V tomto zmysle je potrebné uviesť, že v rozsudku Celulóza II, už citovanom v bode 56 vyššie, nebol výklad generálneho advokáta Darmona v jeho návrhoch súvisiacich s týmto rozsudkom, ktorý sa týka presného a zhodujúceho sa dôkazu, Súdnym dvorom prijatý. Podobne, v rozsudku Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschaapij a i./Komisia, nazývaný „PVC II“ (T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931), Súd uprednostnil všeobecné určenie, či predmetné dôkazy boli dostatočné na preukázanie existencie daného porušenia. Osobitne, pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, na účel preukázania existencie porušenia sa nevyžaduje presnosť a zhodnosť dôkazov, ale tie slúžia výlučne na určenie, v akom rozsahu má byť vzhľadom na túto dĺžku upravená výška pokuty. V každom prípade, presný dátum začatia porušenia nie je v danom prípade relevantný, i keď nastalo pred rokom 1990, keďže Komisia pri stanovení výšky pokuty nebrala do úvahy porušenie pred týmto dátumom.

K prvej časti žalobného dôvodu: nesúlad medzi existenciou údajnej dohody a situáciou na britskom offshore trhu a situáciou na iných európskych trhoch

62 Japonskí žalobcovia v podstate tvrdia, že existencia obchodných prekážok predstavuje spoľahlivé vysvetlenie neexistencie japonských predajov na európskych trhoch, pokiaľ ide o výrobky uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia. Keďže odôvodnenie Komisie je založené na predpoklade, že táto neexistencia nemôže byť vysvetlená inak, než spoločným postupom strán predmetnej dohody; v súlade s ustanovením uvedeným v rozsudkoch CRAM a Rheinzink/Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, bod 16; Celulóza II, už citovaný v bode 56 vyššie, body 126 a 127, a PVC II, už citovaný v bode 61 vyššie, bod 725, má byť napadnuté rozhodnutie zrušené.

63 Podľa žalobcov existuje základný rozpor medzi tvrdením, podľa ktorého boli japonskí výrobcovia zmluvnými stranami dohody, na základe ktorej sa zaviazali, že sa vzdávajú zásobovania európskych trhov a ich skutočným správaním sa na týchto trhoch. V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, preskúmanie spôsobu obchodovania medzi Japonskom a Európou preukazuje, že japonskí výrobcovia výrazne súťažili s európskymi výrobcami na offshore trhoch, predovšetkým na trhoch Veľkej Británie a Nórska, ktoré tvoria jediné trhy, ktoré sú z pohľadu japonských výrobcov dôležité, a to z objektívnych dôvodov obchodnej povahy. Navyše, dopyt na offshore trhu Spojeného kráľovstva sa týkal hlavne rúrok OCTG prémium a nie rúrok OCTG štandard, ktoré sú uvedené v napadnutom rozhodnutí. Komisia nakoniec nesprávne posúdila a kvalifikovala skutkové skutočnosti tým, že v článku 1 napadnutého rozhodnutia stanovila existenciu porušenia, tak vo vzťahu k európskym offshore trhom, ako aj k európskym onshore trhom.

64 V tejto súvislosti si spoločnosť Nippon kladie otázku, či vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti je pravdepodobné, že japonskí výrobcovia súhlasili s dohodou s európskymi výrobcami, na základe ktorej im bolo zakázané predávať ich výrobky na európskych trhoch. Spoločnosti JFE-Kawasaki a Sumitomo uvádzajú, že na základe tabuľky uvedenej v odôvodnení 68 napadnutého rozhodnutia žiadny z domácich výrobcov nedosiahol na svojom vnútroštátnom trhu rúrok OCTG a produktovodov podiel 100 %. Na trhu Spojeného Kráľovstva sa dovozy týchto výrobkov pohybovali medzi 16 % a 22 %. V odpovedi na tvrdenie Komisie, na základe ktorého je táto skutočnosť vysvetlená osobitným postavením trhu Spojeného kráľovstva, ktorý je na základe Základných pravidiel považovaný za „čiastočne chránený“ (majúci obmedzenú ochranu), spoločnosť JFE-NKK namieta, že z vyššie uvedenej tabuľky vyplýva, že francúzsky trh, ktorý nemal takéto postavenie, bol menej chránený roku 1991 a porovnateľne chránený roku 1994. Spoločnosť JFE-NKK tvrdí, že skutočnosť, že japonskí výrobcovia počas niekoľkých rokov trvania porušenia určeného Komisiou vôbec nepredávali výrobky uvedené v napadnutom rozhodnutí na určitých európskych trhoch, je možné vysvetliť predovšetkým výkyvmi v predaji týchto výrobkov, ktorých spotreba veľmi závisela od činnosti v naftárskom a plynárenskom priemysle.

65 Spoločnosť Sumitomo výslovne uznáva, že jej tvrdenia týkajúce sa účinkov predmetnej dohody sú v danom žalobnom dôvode relevantné iba vtedy, ak Súd prvého stupňa dospel k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala existenciu porušenia na základe dokumentov a vyhlásení, o ktoré sa v napadnutom rozhodnutí opiera. V tejto súvislosti spoločnosť Sumitomo tvrdí, že Komisia sa opiera predovšetkým o cieľ dohody a iba podporne na jej účinky.

66 Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie založené na bode 1088 rozsudku Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, nazývaný „Cement“, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, podľa ktorého je porušenie veľmi závažné vtedy, ak spočíva v dohode smerujúcej k vylúčeniu hospodárskej súťaže na trhu, na ktorom už je malá hospodárska súťaž, spoločnosť JFE‑Kawasaki zdôrazňuje, že okolnosti daného prípadu sú veľmi odlišné od skutkovej podstaty tohoto rozsudku. V danom prípade vzhľadom na existenciu štyroch veľkých výrobcov Spoločenstva existovala v rámci Európy prinajmenšom na štrukturálnej úrovni silná hospodárska súťaž, a preto akákoľvek potenciálna hospodárska súťaž zo strany Japoncov by bola zanedbateľná. Naproti tomu vo veci v rozsudku Cement, už citovaný, existovalo mnoho zatvorených geografických monopolov.

67 Spoločnosť JFE-Kawasaki tvrdí, že vzhľadom na odôvodnenia 61 až 77 samotného napadnutého rozhodnutia sa Základné pravidlá neaplikovali na offshore trh Spojeného kráľovstva a ani na offshore trhy Spoločenstva. Osobitne z odôvodnenia 62 napadnutého rozhodnutia je zrejmé, že sa Základné pravidlá vzťahovali na situácie, ktoré existovali na domácich trhoch, pričom pokiaľ ide o offshore trh Spojeného kráľovstva, ten využíval osobitné postavenie „čiastočne chránený“ alebo majúci „obmedzenú ochranu“. Tvrdenie uvedené v odôvodnení 102 napadnutého rozhodnutia, na základe ktorého sa zmluvné strany museli vzdať dodávok predmetných rúr na domáce trhy, je nezlučiteľné s hybridným postavením, ktoré sa pripisuje offshore trhu Spojeného kráľovstva na základe odôvodnenia 62.

68 Dodávky bezšvíkových oceľových rúrok z Japonska na offshore trh Spojeného kráľovstva sú charakteristické svojím trvaním a veľkým rozsahom. Spoločnosť Nippon sa v tejto súvislosti opiera o tabuľku uvedenú v odôvodnení 68 napadnutého rozhodnutia, z ktorej vyplýva, že japonskí žalobcovia doviezli na trh Spojeného kráľovstva veľké množstvo bezšvíkových oceľových rúrok. Skutočnosť, že tieto číselné údaje sa vzťahujú na všetky druhy oceľových rúrok a nie iba na údaje uvedené v napadnutom rozhodnutí, neovplyvňuje ich rozsah a vyplýva jednoducho zo skutočnosti, že títo výrobcovia dodávali na kontinentálny šelf Spojeného kráľovstva veľa druhov rúrok – rúrky OCTG štandard, závitové rúry a rúrky OCTG prémium. Spoločnosť Nippon sa ďalej opiera o vývozy vyčíslené japonskými colnými úradmi za obdobie od roku 1988 do doku 1996 a na štatistiky vydané zväzom japonských vývozcov železa a ocele za obdobie od roku 1977 do roku 1987, ktoré potvrdzujú, že takáto hospodárska súťaž existovala. Spoločnosť Sumitomo takisto tvrdí, že predaje jej rúrok na trhoch Európskeho spoločenstva, osobitne na trhu kontinentálneho šelfu Spojeného kráľovstva boli významné a na podporu tohto tvrdenia predkladá dôkazy. Spoločnosť Nippon osobitne popiera číselný údaj 230 000 ton, ktorý uvádza Komisia, ako priemerný ročný predaj hladkých rúr členov Európsko-japonského klubu na daných trhoch Spoločenstva. Celkové predaje uskutočnené všetkými členmi tohto klubu dosiahli 71 000 ton hladkých rúr ročne. Pokiaľ ide o spoločnosť JFE-NKK, tá odkazuje na podrobné číselné údaje, ktoré poskytla Komisii v odpovedi na jej žiadosť o poskytnutie informácií a z ktorých vyplýva, že počas obdobia určeného ako trvanie porušenia sa nevzdala predaja rúrok na európskych trhoch. Spoločnosť JFE-Kawasaki tvrdí, že aj keď jej predaje zostali na všetkých európskych trhoch minimálne, vyvinula veľké úsilie na ich realizáciu, osobitne na offshore trhu Spojeného kráľovstva.

69 Existencia silnej hospodárskej súťaže zo strany japonských výrobcov, osobitne na trhu Spojeného kráľovstva, je výslovne preukázaná listinnými dôkazmi, ktoré zhromaždila Komisia počas jej vyšetrovania uskutočneného u európskych výrobcov. Osobitne dokument uvedený na strane 4902 spisu Komisie pod názvom „Poznámka pre predsedov“ zdôrazňuje „súčasnú agresivitu [Japoncov], pokiaľ ide o rúrky OCTG“ a päť poznámok vyhotovených spoločnosťou Vallourec (poznámka z 23. marca 1990 uvedená na strane 15622 spisu Komisie pod názvom „Úvahy o obnovení zmluvy VAM“ (ďalej len „Úvahy o zmluve VAM“), poznámka z 2. mája 1990 uvedená na strane 15610 spisu pod názvom „Strategické úvahy o vzťahoch VLR“ (ďalej len „Strategické úvahy“), poznámka z 1. júna 1990 uvedená na strane 15591 spisu pod názvom „Obnovenie zmluvy VAM BSC“, poznámka zo stretnutia z 24. júla 1990 a nakoniec poznámka zo stretnutia so spoločnosťou Corus uvedená na strane 15596 spisu pod názvom „Rozhovory s BSC“) – všetky potvrdzujú, že spoločnosť Vallourec považovala predaje japonských výrobcov na offshore trhu Spojeného kráľovstva za veľmi závažné. Podobne, fax od spoločnosti Mannesmann zo 16. augusta 1993 uvedený na strane 2493 spisu Komisie uvádza, že japonská súťaž v oblasti cien mala za následok, že pre spoločnosť Mannesmann bolo bezvýznamné dávať v určitých konaniach ponuky.

70 Z listu zo 6. júna 1994 výboru pre vzťahy v oblasti oceľových rúrok Európskeho spoločenstva adresovaného Komisii, uvedeného na strane 5243 spisu Komisie (ďalej len „list výboru pre vzťahy zo 6. júna 1994“), a z poznámok zo stretnutia výboru pre vzťahy uskutočneného 24. augusta 1994, uvedených na strane 5103 spisu, je navyše zrejmé, že európski výrobcovia považovali japonské spoločnosti za agresívnych konkurentov a že rozsah ich predajov ohrozuje ich postavenie na offshore trhoch členských štátov Spoločenstva. Poznámky výboru pre vzťahy zo stretnutia uskutočneného 24. augusta 1994 takisto preukazujú, že japonskí výrobcovia dosiahli podiel vo výške 25 % na offshore trhoch Spoločenstva a Faerských ostrovoch s rúrkami OCTG (všetkých druhov ocele) a podiel 34 % na offshore trhoch Spoločenstva a Nórska s oceľovými OCTG rúrkami. Spoločnosť Sumitomo sa na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého boli japonské dovozy veľkého rozsahu, opiera tiež o fax Európskeho združenia výrobcov rúr (pôvodne výbor pre vzťahy v oblasti oceľových rúrok Spoločenstva) z 5. októbra 1994 (uvedeného na strane 4723 spisu Komisie) a na nedatovaný list adresovaný pánovi Largeovi, splnomocnencovi Komisie (strana 4725 spisu). Podobne, vyhlásenia európskych výrobcov – osobitne odpovede spoločnosti Dalmine z 29. mája 1997 na otázky položené Komisiou na základe článku 11 nariadenia č. 17 (uvedené na strane 15162 spisu Komisie, ďalej len „odpovede spoločnosti Dalmine z 29. mája 1997“) a odpovede spoločnosti Corus z 13. augusta 1997 (strana 11916 spisu, ďalej len „odpovede spoločnosti Corus“) potvrdzujú toto stanovisko. Osobitne, odpovede spoločnosti Corus poukazujú na skutočnosť, že sa japonskí výrobcovia zameriavali na offshore trh Spojeného kráľovstva. Spoločnosť Nippon zdôrazňuje, že na základe dokumentu pod názvom „g) Japonci“, uvedeného na strane 4909 spisu Komisie a vyhotoveného jedným z európskych podnikov, „osobitne spoločnosť Nippon Steel sa stávala stále viac agresívnejšou v oblasti kontinentálneho šelfu [Spojeného kráľovstva]“.

71 Skutočnosť, na základe ktorej japonskí výrobcovia predali na offshore trhu Spojeného kráľovstva veľké množstvo oceľových rúrok, osobitne rúrok OCTG prémium a produktovodov „projekt“, bez toho, aby predali veľké množstvo týchto výrobkov na onshore trhoch členských štátov Spoločenstva, bola podľa japonských výrobcov – na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia – úplne logická a zlučiteľná s neexistenciou predmetnej dohody. Predmetné výrobky, pokiaľ sú určené na offshore použitie, majú osobitne vysokú kvalitu a cenu. Okrem toho, je pre zahraničných výrobcov oveľa ľahšie súťažiť s domácimi výrobcami, pokiaľ ide o rozdielne výrobky, akými sú rúrky OCTG prémium, ako so štandardnými výrobkami, akými sú rúrky OCTG štandard.

72 Kontinentálny šelf Severného mora, osobitne offshore trh Spojeného kráľovstva, predstavuje, ako to dokazuje dokument „g) Japonci“, najväčšiu časť európskeho trhu s oceľovými rúrkami. Onshore trhy Spojeného kráľovstva s týmito výrobkami sú preto pomerne obmedzené a nie sú veľmi rentabilné. Okrem toho, podmienky hospodárskej súťaže, ktoré platia na britskom offshore trhu, sú veľmi rozdielne od podmienok, ktoré existujú na onshore trhoch Spoločenstva. Japonské predaje na onshore trhoch Spoločenstva boli v skutočnosti znevýhodnené kumulatívnym účinkom určitého množstva obchodných prekážok, z ktorých väčšina neexistovala na britskom offshore trhu. Komisia túto skutočnosť nezobrala v napadnutom rozhodnutí do úvahy, a teda nerozlišovala medzi offshore trhmi a onshore trhmi. Spoločnosť Nippon tvrdí, že onshore trhy, pokiaľ sa berú do úvahy ako celok, boli vzhľadom na tieto prekážky pre japonských výrobcov prakticky zatvorené. Táto skutočnosť je podľa spoločnosti Sumitomo, pokiaľ ide o rúrky OCTG štandard, preukázaná listom spoločnosti, ktorá kupuje tieto výrobky a ktorá potvrdila, že japonskí výrobcovia jej tieto výrobky ponúkli na predaj, ale že cena nebola zaujímavá a dodacie lehoty boli dlhšie než lehoty, ktoré poskytovali európski výrobcovia. Podľa spoločnosti Sumitomo sa odkaz na japonských dodávateľov na internetovej stránke tejto spoločnosti – o ktorý sa Komisia opiera – týka rúrok OCTG prémium, a nie rúrok OCTG štandard.

73 Pokiaľ ide o prekážky dovozu japonských rúrok do Európskeho spoločenstva, japonskí žalobcovia po prvé tvrdia, že zvyčajná obchodná politika Spoločenstva, ktorá mala chrániť európsky trh, osobitne prostredníctvom samoobmedzujúcich dohôd uzavretých medzi Komisiou a japonskou vládou, predstavuje takúto prekážku. Základným cieľom tejto politiky bolo zachovanie existujúcej obchodnej výmeny. Japonskí žalobcovia v danom prípade tvrdia, že bezšvíkové rúrky na onshore trh Spoločenstva, v čase platnosti týchto samoobmedzujúcich dohôd, nevyvážali, alebo že ich vyvážali len vo veľmi malom množstve a že v dôsledku tejto politiky boli od vývozu svojich výrobkov na tieto trhy odradení.

74 Prvá samoobmedzujúca dohoda týkajúca sa oceľových rúrok bola prakticky uzavretá v marci 1978. Posledná dohoda obnovujúca samoobmedzujúce záväzky z decembra 1989 mala zostať platnou do konca roku 1990. V odôvodnení 134 napadnutého rozhodnutia Komisia samotná uviedla, že tieto dohody odradili japonských výrobcov od dovozu ich oceľových rúrok do Európy pred rokom 1990. Preto aj možnosť prejavu spoločného úmyslu, ktorý v zmysle rozsudkov Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999, Thyssen Stahl/Komisia (T‑141/94, Zb. s. II‑347, bod 262), a Cement, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 917, bola vylúčená, pokiaľ ide o japonských žalobcov počas obdobia platnosti samoobmedzujúcich dohôd, vylúčená. Spoločnosť JFE-NKK dodáva, že Komisia samotná podporila japonských výrobcov v tom, aby prijali obchodnú politiku, ktorá je im teraz vytýkaná, a okrem toho tiež nepredložila dôkaz o dátume, kedy sa samoobmedzujúce dohody skončili. Japonskí žalobcovia sa na účel odôvodnenia svojich návrhov na zníženie pokút opierajú o predlženú platnosť samoobmedzujúcich dohôd (pozri body 136 a nasl. a 511 až 513 nižšie).

75 Po druhé, japonskí výrobcovia oceľových rúrok boli od vývozu na onshore trhy Spoločenstva s bezšvíkovými oceľovými rúrkami odradení, pretože na základe Spoločného colného sadzobníka čelili vysokým clám. V období od roku 1977 do roku 1994 neboli clá uvalené na dovoz bezšvíkových oceľových rúrok na onshore trhy Spoločenstva nikdy nižšie ako 9 %. Tvrdenie uvedené v odôvodnení 138 napadnutého rozhodnutia, na základe ktorého zobrala Komisia túto skutočnosť do úvahy, nevysvetľuje dôvod, podľa ktorého Komisia nemôže považovať túto skutočnosť za prekážku japonských predajov. Spoločnosť Sumitomo v tejto súvislosti tvrdí, že latinskoamerickí výrobcovia mali v rámci všeobecného preferenčného systému nižšie clá. Takisto počas trvania porušenia určeného Komisiou malo niekoľko dohôd o voľnom obchode uzavretých s krajinami strednej a východnej Európy odstrániť clá uvalené na oceliarske výrobky z týchto krajín. Dovozy z týchto krajín tak boli voči japonským dovozom zvýhodnené.

76 Po tretie, náklady na prepravu, a pokiaľ ide o rúrky určené na onshore použitie, náklady týkajúce sa ich naloženia, vyloženia v prístave určenia v Spoločenstve, ako i preprava po mori alebo po súši do miesta určenia zväčšili vo vzťahu k európskym výrobcom súťažnú nevýhodu japonských výrobcov oceľových rúrok, osobitne na onshore trhoch Spoločenstva. Okrem toho je množstvo rúrok objednaných na európskych onshore trhoch nízke a náklady na prepravu za dovezenú tonu sú následkom toho vysoké. Okrem toho, náklady na prepravu, v percentuálnom vyjadrení fakturovaných cien pre rúrky OCTG štandard uvedené v napadnutom rozhodnutí, sú vzhľadom na ich relatívne nízku hodnotu zvlášť vysoké. Japonskí výrobcovia v tomto zmysle uvádzajú rôzne číselné údaje, ktoré boli podľa nich zostavené na základe skutočných cien požadovaných za dovoz bezšvíkových oceľových rúrok do Európy. Tvrdenie Komisie, na základe ktorého môžu byť zásielky na účel zníženia ceny prepravy spojené, toto tvrdenie nevyvracia, pretože sa musí uznať, že výška cien zostala aj napriek tejto možnosti odradzujúcim faktorom. Skutočnosť, že náklady na prepravu sú pre japonských výrobcov vyššie, je tiež potvrdená listom výboru pre vzťahy zo 6. júna 1994, a to aj napriek skutočnosti, že cieľom tohto listu bolo upútať pozornosť Komisie na závažnosť ohrozenia, akým boli japonské dovozy rúrok. Toto tvrdenie je nepriamo potvrdené rozhodovacou praxou Komisie, osobitne rozhodnutím 93/247/EHS z 12. novembra 1992 vyhlasujúcim zlučiteľnosť koncentrácie so spoločným trhom (vec IV/M.222 – Mannesmann/Hoesch) (Ú. v. ES L 114, 1993, s. 34, odôvodnenie 102). Podobne, z rozhodnutia Komisie z 26. februára 1998, vyhlasujúcim zlučiteľnosť koncentrácie so spoločným trhom (vec IV/M.1014 – British Steel/Europipe (Ú. v. ES C 181, 1998 s. 3) vyplýva, že pokiaľ ide o predaje malého množstva relatívne slabo špecifikovaných výrobkov, pre výrobcov mimo Spoločenstva je vzdialenosť významnou nevýhodou.

77 Spoločnosť JFE-Kawasaki k tomuto dodáva, že japonskí výrobcovia boli znevýhodnení nielen v porovnaní s európskymi výrobcami, ale aj v porovnaní s výrobcami z tretích krajín. Napríklad náklady na prepravu z Japonska do Talianska alebo do Spojeného kráľovstva sú o 40 až 50 % vyššie než náklady na prepravu z Argentíny. Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, na základe ktorého z prílohy 5 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že taliansky trh bol chránený pred japonskými dovozmi, no nie pre dovozmi z tretích krajín, spoločnosť Sumitomo tvrdí, že príloha sa týka všetkých rúrok OCTG a všetkých produktovodov, a preto posúdenie osobitnej situácie výrobkov uvedených v článku 1 napadnutého rozhodnutia nie je relevantné.

78 Spoločnosti JFE-Kawasaki a JFE-NKK namietajú tvrdenie Komisie uvedené v odôvodnení 137 napadnutého rozhodnutia v tom zmysle, že všetky predaje za cenu vyššiu než variabilné náklady z hľadiska ponuky boli odôvodnené, pretože sa trh s oceľovými rúrkami nachádzal v situácii štrukturálneho nadobjemu a tieto predaje im tak umožnili pokryť fixné náklady. Po prvé, náklady na prepravu oceľových rúrok sú vzhľadom na iné výrobky z ocele z dôvodu veľkého rozmeru predmetných rúrok zvlášť vysoké. Po druhé, tvrdenie Komisie nezohľadňuje skutočnosť, že japonskí výrobcovia majú obmedzenú kapacitu na výrobu ocele a že z toho dôvodu majú záujem na maximalizácii svojich ziskov, pokiaľ možno prostredníctvom predaja výrobkov z ocele, ktorými dosahujú najväčší zisk. Skutočnosť, že variabilné náklady možno pokryť prostredníctvom predaja osobitných výrobkov, nepostačuje na vyvodenie záveru, že je obchodným záujmom výrobcov realizovať takéto predaje.

79 Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, na základe ktorého sú výrobné kapacity oceliarskych výrobkov špecifické, a nie je preto možné zamerať sa na výrobky s najvyšším ziskom, spoločnosť JFE-Kawasaki namieta, že prvá fáza výrobného procesu je pri všetkých druhoch výrobkov z ocele rovnaká. Práve v tejto fáze sú jej výrobné kapacity obmedzené. Spoločnosť Sumitomo okrem toho uvádza, že nadobjem ovplyvnil tak európskych výrobcov, ako i japonských výrobcov. Následky boli preto v každom prípade rovnaké a nevýhody vyplývajúce z iných skutočností naďalej pretrvávali, a to aj za predpokladu, že japonskí výrobcovia mali záujem na realizácii predajov za ceny na dolnej hranici ich variabilných nákladov.

80 Po štvrté, japonskí výrobcovia sú v porovnaní s európskymi konkurentmi v nevýhode, pokiaľ ide o dodacie lehoty. Trvá približne štyri až šesť týždňov, kým sa oceľové rúrky vyrobené v Japonsku prepravia do Európy. Ak Komisia v odôvodnení 137 napadnutého rozhodnutia tvrdí, že predmetné podniky dospeli k záveru, že dodacie lehoty neprekážajú japonským dovozom rúrok OCTG prémium, ktoré sa používajú predovšetkým v oblasti kontinentálneho šelfu Spojeného kráľovstva na určité projekty, nevzťahuje sa to na rúrky OCTG štandard. V skutočnosti by bolo pre používateľa rúrok OCTG prémium drahé vymeniť spojenie prémium, ak sa už rozhodol pre určitý druh spojenia, ktoré ponúkajú rôzni výrobcovia. Dosah dodacích lehôt je preto v takom prípade menej významný. Na druhej strane na trhu rúrok OCTG štandard predstavuje možnosť dodávať rúrky v kratšom čase významnú výhodu. Pokiaľ ide o produktovody „projekt“, sú dodávatelia vzhľadom na osobitné zaobchádzanie, ktoré si tieto rúry vyžadujú, nútení pracovať vo veľmi krátkom čase, takže dodacie lehoty sú v tomto prípade ešte dôležitejšie. Nakoniec, keďže rúrky OCTG a produktovody „projekt“ sú predávané priamo používateľom, bolo by nemožné obísť túto prekážku nepriamymi predajmi, prostredníctvom veľkoobchodníkov.

81 Po piate, domáci trh každého zo štyroch členských štátov Spoločenstva, kde mohli byť uskutočnené najväčšie onshore predaje, a to Francúzsko, Nemecko, Taliansko a Spojené kráľovstvo, bol ovládaný domácimi výrobcami. Táto situácia nebola nutne následkom dohody o rozdelení trhu, pretože určité objektívne faktory, ekonomické a iné, zvýhodňovali domácu výrobu. Postavenie týchto domácich výrobcov bolo osobitne posilnené nákupnou politikou ich hlavných zákazníkov na tomto trhu, a to domácimi spoločnosťami v oblasti prepravy a distribúcie plynu, ktoré sú spravidla štátnymi podnikmi. Komisia vo svojom rozhodnutí 93/247 existenciu takejto situácie uznala.

82 Napríklad spoločnosť Corus (pôvodne British Steel) mala v danom čase výsadné vzťahy so spoločnosťou British Gas a BP (pôvodne British Petroleum), čo je v prípade spoločnosti BP preukázané dokumentom pod názvom „Poznámky zo stretnutia o technickom spojení BP engineering/British Steel“ („Minutes of technical liaison meeting by BP engineering v. British Steel“) uvedenom na strane 681 spisu Komisie. Podobne vyhlásenia urobené zamestnancami spoločnosti Dalmine uvedené na strane 8820b 4 spisu Komisie (ďalej len „vyhlásenia zamestnancov spoločnosti Dalmine“) potvrdzujú skutočnosť, že zamestnancom spoločnosti Agip, ktorá bola najväčšou talianskou naftárskou a plynárenskou spoločnosťou, ponúkali úplatky, aby dozreli na to, že tento podnik nebude objednávať bezšvíkové oceľové rúrky od iných výrobcov a tiež, že spoločnosť Agip sa bude vo všeobecnosti snažiť uprednostňovať talianskych výrobcov. Dokument pod názvom „Stretnutie so spoločnosťou Distrigaz“ uvedený na strane 2298 spisu Komisie, rovnakým spôsobom dokazuje úmysel spoločnosti Distrigaz nezadávať objednávky dodávateľom mimo Spoločenstva. Smernica Rady 90/531/EHS zo 17. septembra 1990 o obstarávateľských postupoch subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 297, 1990, s. 1) vo svojom 11. a 12. odôvodnení všeobecne potvrdzuje, že verejné objednávky boli v oblasti ťažby, dopravy a distribúcie nafty a plynu pred jej účinnosťou uzatvorené. Okrem toho, článok 29 tejto smernice, ktorý upravuje budúce postavenie výrobcov z tretích krajín, nezaručuje týmto výrobcom rovnaké postavenie na európskych verejných trhoch, v rozpore s tým, čo bolo prijaté napadnutým rozhodnutím. Podľa spoločnosti JFE-NKK japonskí výrobcovia neťažili v plnom rozsahu z pravidiel stanovených smernicou 90/531, pretože medzinárodná dohoda týkajúca sa verejných trhov (príloha k rozhodnutiu Rady 80/271/EHS z 10. decembra 1979 o uzavretí multilaterálnych dohôd, vyplývajúcich z obchodných stretnutí v rokoch 1973 až 1979 [neoficiálny preklad], Ú. v. ES L 71, 1980, s. 1) sa neaplikuje na oblasť prieskumu, ťažby alebo prepravy nafty a plynu.

83 Po šieste, európske spoločnosti predložili Komisii antidampingové sťažnosti s cieľom vylúčiť výrobcov mimo Spoločenstva zo spoločného trhu. V rokoch 1977 až 1998 tak bolo proti výrobcom bezšvíkových oceľových rúrok mimo Spoločenstva začatých sedem konaní, z ktorých len jedno bolo ukončené bez toho, aby bola uložená povinnosť alebo clo. Keďže žiadne z týchto antidampingových konaní sa netýkalo dovozov z Japonska, neišlo o nič neobvyklé, pokiaľ ide o offshore trh Spojeného kráľovstva, pretože kontinentálne šelfy členských štátov boli situované mimo územnej pôsobnosti právnej úpravy antidampingového konania Spoločenstva aplikovateľnej v rozhodnom čase. Na druhej strane, pokiaľ ide o onshore trhy, možnosť začať takéto konanie mohla mať v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia v odôvodnení 137 napadnutého rozhodnutia, na japonských výrobcov silný odstrašujúci účinok. Začatie antidampingového konania by totiž vzhľadom na vyšetrovacie opatrenia, ktoré prijala Komisia, viedlo k podstatne nákladnej pracovnej záťaži japonských výrobcov. Opodstatnenosť tohto tvrdenia je podložená skutočnosťou vyplývajúcou z Poznámky pre predsedov, že európske podniky mali v úmysle pohroziť japonským podnikom tým, že podajú antidampingové sťažnosti. Európski výrobcovia takisto vyvíjali tlaky na Komisiu s cieľom rozšíriť colné územie Spoločenstva na offshore trhy členských štátov, o čom svedčí list výboru pre vzťahy zo 6. júna 1994.

84 Po siedme, cena spojená s trvalým dodržovaním rôznych vnútroštátnych predpisov členských štátov Spoločenstva a veľmi rozdielne podmienky pre vydanie licencie predstavovali ďalšiu významnú prekážku v obchodnej výmene. Štandardná norma „API“ predstavuje v podstate len základnú normu a vzhľadom na to je nutné dodržiavať vnútroštátne normy, dokonca aj doplnkové normy uložené určitými osobitnými zákazníkmi. Podľa spoločnosti Nippon bolo napríklad v Nemecku nevyhnutné mať osvedčenie na zaručenie kvality, pre výrobnú techniku, ako aj pre výrobnú kontrolu a kvalifikáciu zamestnancov. Na získanie týchto osvedčení bolo nevyhnutné každé dva alebo až tri roky predložiť veľké množstvo dokumentov v nemeckom jazyku a zaplatiť poplatok dosahujúci výšku až 45 000 nemeckých mariek. V rozhodnutí 93/247 Komisia uznala, že existencia takejto vnútroštátnej normy predstavovala významnú prekážku obchodu s oceľovými rúrkami v rámci Spoločenstva. Toto konštatovanie platí osobitne pre dovozy z Japonska. Tento objektívny záver stanovený v rozhodnutí 93/247 nemožno v danom prípade obísť z dôvodu, na ktorý poukazuje Komisia, a síce, že nevedela o existencii porušenia v čase prijatia tohto rozhodnutia. Pokiaľ ide o jednotlivé požiadavky určitých naftárskych spoločností, spoločnosť JFE‑Kawasaki uvádza, že francúzska spoločnosť Total a talianska spoločnosť Agip požadujú „off-line“ kontrolu všetkých rúrok, ktoré sú im dodávané. Dodržanie tejto povinnosti znamená vysoké náklady vo výške 100 amerických dolárov na tisíc ton.

85 Po ôsme, spoločnosti JFE-NKK, Nippon a JFE-Kawasaki vo svojich odpovediach tvrdia, že spoločnosť Corus ťažila z vládnej politiky Spojeného kráľovstva, ktorá podporovala predaje britských dodávateľov na kontinentálny šelf Spojeného kráľovstva. Vláda Spojeného kráľovstva túto politiku realizovala tým, že vytvorila Úrad pre zásobovanie offsore trhov (Offshore Supplies Office, ďalej len „OSO“). Tým, že OSO vyvíjal tlak na hospodárske subjekty pôsobiace na kontinentálnom šelfe Spojeného kráľovstva, podarilo sa mu zväčšiť podiely britských dodávateľov na trhu z 25 % na 30 % roku 1972 (na základe správy zverejnenej roku 1997 britským ministerstvom priemyslu a obchodu pod názvom DTI a uvedenej v prílohe 4 repliky vo veci T‑67/00, ďalej len „správa DTI“), na 75 % roku 1984 a 87 % roku 1987 (podľa Bulletinu Európskych Spoločenstiev, Príloha č. 6/1998, bod 115). Za týchto podmienok by bolo pre spoločnosť Corus zbytočné uzatvoriť dohodu s japonskými výrobcami, ktorá by jej zabezpečila relatívnu ochranu, keďže vzhľadom na intervencie OSO takúto ochranu už mala. Samotný obsah Základných pravidiel, osobitne Vylepšených základných pravidiel, sa tak vzhľadom na túto národne preferenčnú politiku týkal výsadného postavenia spoločnosti Corus na offshore trhu Spojeného kráľovstva, pričom z tohto výsadného postavenia spoločnosti Corus mali rovnako prospech aj iní európski výrobcovia, a to v tom zmysle, že po zatvorení jej továrne v Clydesdale jej dodávali hladké rúry. Napadnuté rozhodnutie je v každom prípade postihnuté zjavnou vadou v tom zmysle, že Komisia nezobrala do úvahy úlohu, ktorú mal OSO na offshore trhu Spojeného kráľovstva. Tento britský preferenčný systém sa používal do júla 1993, keď ho nahradil preferenčný systém Spoločenstva stanovený smernicou 90/531. Spoločnosť JFE-NKK tvrdí, že o týchto skutočnostiach nevedela a že dokumenty priložené k jej odpovedi, ktoré túto skutočnosť potvrdzujú, získala až po podaní jej žaloby vo veci T‑67/00.

86 Títo traja žalobcovia takisto tvrdia, že určité dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera, narážajú na politiku prijatú OSO, čím v tomto bode potvrdzujú svoje tvrdenia. Po prvé tvrdia, že poznámka pod názvom „Obnovenie zmluvy VAM BSC“, ktorá obsahuje vyhlásenie, na základe ktorého: „nie je potrebné otvoriť bránu [Japoncom] umožňujúc im podporu zo strany Britov“ a že autor poznámky zo stretnutia z 24. júla 1990 vyhlásil, že „nemožno vylúčiť, že roku [19]93 OSO prizná európskym výrobcom trojpercentné zvýhodnenie, ktorú v súčasnosti priznáva výrobcom Spojeného kráľovstva“. Odkazy v tejto poznámke na podporu Európskeho spoločenstva a prípadné trojpercentné zvýhodnenie voči európskym výrobcom sa vzťahujú na vstup smernice 90/531 do platnosti, ktorá určí zvýhodnenie Spoločenstva v rozsahu, v ktorom ceny výrobcov Spoločenstva neprevýšia ceny výrobcov z tretích krajín o viac ako 3 %.

87 Skutočnosť, že v podstate žiadny európsky výrobca nedodával bezšvíkové oceľové rúrky do Japonska, ako to ukazuje tabuľka uvedená v odôvodnení 68 napadnutého rozhodnutia, je takisto prisudzovaná obchodnej politike. Z toho vyplýva, že akákoľvek dohoda o rozdelení trhu, ktorá sa týka tohto trhu, by z obchodného hľadiska nebola zdôvodniteľná.

88 Navyše z listu výboru pre vzťahy zo 6. júna 1994 je zrejmé, že japonské verejné trhy v oblasti oceľových rúrok boli úplne zatvorené európskym výrobcom, že na japonskom trhu s rúrkami prevládali veľké združenia úzko spojené s výrobcami rúrok, že náklady na prepravu a predajné náklady v Japonsku boli pre európskych výrobcov veľmi vysoké a že činnosť v oblasti prieskumu a výroby nafty a plynu, ako aj v oblasti rúrok OCTG boli v každom prípade veľmi obmedzené. Z faxu zo 16. novembra 1994 zaslaného Komisii európskym zväzom pre oceľové rúrky vyplýva, že zahraniční výrobcovia oceľových rúrok, ktorí chceli predávať svoje výrobky v Japonsku, museli na účel prispôsobenia sa japonským predpisom vyplniť veľmi podrobný formulár.

89 Komisia po prvé tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je založené hlavne na cieľoch dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž. Nebola preto povinná na účel preukázania existencie porušenia uvedeného v článku 1 napadnutého rozhodnutia dokázať aj existenciu konkrétnych účinkov na spoločný trh. Aj za predpokladu, že by prekážky obchodu uvedené japonskými žalobcami mohli vysvetliť, prečo výrobky uvedené v napadnutom rozhodnutí nepredávali na týchto trhoch Spoločenstva, nič by to nezmenilo na tom, že Komisia predložila dôkaz o existencii dohody, ktorej cieľom bolo obmedzenie hospodárskej súťaže. V každom prípade, pokiaľ sú skutočnosti, o ktoré sa žalobcovia opierajú, relevantné, ich účinok by závažnosť porušenia skôr zvýšil než znížil, ako to uvádzajú žalobcovia. Komisia v tomto zmysle poukazuje na rozsudok Cement, už citovaný v bode 66 vyššie, v ktorom sa uvádza, že ekonomická analýza smerujúca k preukázaniu existencie objektívnych prekážok obchodu nemôže prevážiť nevyhnutnú skutočnosť dôkazných prostriedkov. Súd prvého stupňa okrem toho upresnil, že pokiaľ by ekonomická analýza predložená žalobcami mala presne preukázať, že tento záver bol s konečnou platnosťou vyvodený na účel zdôraznenia závažnosti daného porušenia, keďže uzavretím predmetnej dohody mali podniky v úmysle vylúčiť slabú skutočne existujúcu hospodársku súťaž na danom trhu (body 1087 a 1088 rozsudku Cement).

90 Pokiaľ ide o tvrdenie spoločnosti JFE-Kawasaki, na základe ktorého znenie napadnutého rozhodnutia vylučuje offshore trh Spojeného kráľovstva z dohody o rozdelení trhu, Komisia tvrdí, že odôvodnenie 62 napadnutého rozhodnutia veľmi jasne ukazuje, že tento trh bol dohodou naozaj dotknutý v tom rozsahu, v akom bol „čiastočne chránený“.

91 Po druhé dospela Komisia k záveru, že v každom prípade dostatočne právne preukázala, že dohoda uvedená v článku 1 napadnutého rozhodnutia mala na trhy Spoločenstva skutočný účinok. Osobitne, tabuľka uvedená v odôvodnení 68 napadnutého rozhodnutia potvrdzuje, že dohoda bola na európskych trhov naozaj použitá, a to vo veľkej miere. Existencia určitej hospodárskej súťaže zo strany japonských výrobcov na offshore trhu Spojeného kráľovstva nemôže vylúčiť porušenie preukázané v napadnutom rozhodnutí z dôvodu, že tento trh bol chránený čiastočne.

92 Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého z určitých dokumentov použitých Komisiou, osobitne z Poznámky pre predsedov a z poznámky zo stretnutia so spoločnosťou BSC vyplýva, že sa európski výrobcovia obávali japonskej súťaže na offshore trhu Spojeného kráľovstva, Komisia usúdila, že táto obava vyplývala z toho, že postavenie polovičnej ochrany tohto trhu bolo v rámci dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž zdrojom osobitného napätia. V dôsledku toho toto tvrdenie nespochybňuje existenciu takejto dohody.

93 Komisia ďalej tvrdí, že tvrdenie týkajúce sa existencie britského preferenčného systému pre výrobky používané v naftárskom priemysle na trhoch kontinentálneho šelfu Spojeného kráľovstva, ktorý po prvýkrát vo svojej odpovedi predniesli spoločnosti JFE-NKK, Nippon a JFE-Kawasaki, predstavujú nový žalobný dôvod. Tento žalobný dôvod je na základe článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku neprípustný. Subsidiárne, toto tvrdenie vychádza z dôkazných prostriedkov pripojených k odpovedi, ktoré sú na základe článku 48 ods. 1 rokovacieho poriadku neprípustné, pretože ani spoločnosť Nippon, ani spoločnosť JFE‑Kawasaki sa nepokúsili odôvodniť oneskorené predloženie týchto dôkazov. Pokiaľ ide o spoločnosť JFE‑NKK, ktorá sa obmedzuje na vyhlásenie, že o týchto dôkazoch v čase podania svojej žaloby nevedela, Komisia uvádza, že toto tvrdenie je nepravdepodobné.

94 Pokiaľ ide o spoločnosť JFE-NKK, Komisia tiež tvrdí, že tento nový žalobný dôvod je na základe článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku neprípustný.

95 Komisia tvrdí, že v každom prípade toto nové tvrdenie nie je opodstatnené.

96 Navyše Komisia dospela k záveru, že prekážky obchodu uvádzané japonskými žalobcami nepredstavovali nikdy absolútnu prekážku dovozu japonských rúrok do Spoločenstva. V tomto zmysle Komisia uvádza, že žiadna z údajných prekážok obchodu, o ktoré sa opierajú japonskí žalobcovia, nebránila iným výrobcom z tretích krajín, osobitne z Latinskej Ameriky, vyvážať výrobky uvedené v napadnutom rozhodnutí na onshore trhy Spoločenstva.

97 Nakoniec, údajná neúčasť dovozov bezšvíkových rúrok do Japonska výrobcami Spoločenstva netvorí podstatu napadnutého rozhodnutia, ktoré sa priamo nevzťahuje na obmedzenie obchodu vo vzťahu k Japonsku. Komisia upresňuje, že list výboru pre vzťahy zo 6. júna 1994 a fax zo 16. novembra 1994 zaslaný európskym zväzom pre oceľové rúrky, o ktoré sa opierajú japonskí žalobcovia pri podpore svojho tvrdenia o zatvorení japonského trhu, sa týkajú obdobia, počas ktorého nevedela o existencii zmluvy. Komisia z toho vyvodzuje, že vysvetlenia európskych výrobcov uvádzané v týchto dokumentoch slúžili predovšetkým na zastretie existencie porušenia uvedeného v článku 1 napadnutého rozhodnutia. V každom prípade dôvody, pre ktoré zmluvné strany uzavreli dohodu, nie sú na preukázanie jej existencie relevantné.

Druhá časť prvého žalobného dôvodu: nedostatok dôkaznej sily dôkazných prostriedkov

98 Podľa tvrdenia japonských žalobcov dokumenty, o ktoré sa Komisia opiera, nepreukazujú existenciu úmyslu, ktorý by bol schopný založiť tajné zmluvy sankcionované v článku 1 napadnutého rozhodnutia, a v každom prípade nedokazujú účasť japonských výrobcov na tomto porušení. Japonskí žalobcovia v tomto zmysle uvádzajú, že prakticky žiadny z uvedených dokumentov sa o nich nezmieňuje, a že Komisia by ich preto nemala proti nim použiť. Článok 1 napadnutého rozhodnutia by mal byť preto z dôvodu, že je založený na analýze, ktorá nie je právne dostatočne preukázaná a ktorá z toho dôvodu porušuje článok 81 ods. 1 ES, zrušený. Spoločnosti JFE-NKK a Nippon v tomto zmysle uvádzajú zjavnú chybu v posúdení.

99 Podľa japonských žalobcov sa v dokumentoch, o ktoré sa Komisia opiera, obmedzili ich európski konkurenti na odkaz na situáciu vyplývajúcu zo skutočnosti, že obchodné prekážky bránili japonským výrobcom vyvážať ich výrobky na európsky trh. Takisto tvrdia, že dôkaz týkajúci sa produktovodov „projekt“ je veľmi obmedzený a že napadnuté rozhodnutie by malo byť preto zrušené aspoň v časti, ktorá sa týka týchto výrobkov. Spoločnosť JFE-NKK uvádza, že reorganizácia údajného Európsko-japonského klubu, ktorá mala byť uskutočnená vo forme Vylepšených základných pravidiel, po stretnutí konanom v Tokiu 5. novembra 1993 (odôvodnenia 83 až 94 napadnutého rozhodnutia) nie je uvedená v žiadnom z dokumentov predložených Komisiou. Osobitne odkazuje na Poznámku pre predsedov, dokument „g) Japonci“ a na dokument Rozdeľujúci kľúč.

100 Spoločnosť JFE-NKK tvrdí, že Komisia v každom prípade nesprávne zanalyzovala dokumenty, ktoré sa opierajú o Základné pravidlá a o Vylepšené základné pravidlá, osobitne dokumenty pochádzajúce od spoločnosti Dalmine. V skutočnosti dôkazy uvedené v spise Komisie by mohli totiž naznačovať, že tieto pravidlá sú v súlade s nevyhnutnou racionalizáciou priemyslu Spoločenstva a nie s nejakou tajnou zmluvou. Spoločnosť JFE-NKK v tomto zmysle osobitne poukazuje na dokument spoločnosti Dalmine z mája až augusta 1993 pod názvom „Systém bezšvíkových oceľových rúrok v Európe a evolúcia trhu“ („Seamless Steel tube System in Europe and Market Evolution“), uvedený na strane 2051 spisu Komisie (ďalej len „dokument týkajúci sa bezšvíkových oceľových rúrok“), ktorý uvádza: „... vhodné riešenie problému spoločnosti [Corus] pre každého je možné nájsť iba v európskom rámci, čo zahrnuje akvizíciu a zatvorenie továrne v súlade s racionalizačným plánom. Vidíme, ako sa tento proces v základných stupňoch vyvíja…“. V rozpore s tvrdením Komisie sa stretnutie zo 6. októbra 1992 spomenuté v dokumente o evolúcii trhu, uvedené na strane 15178 spisu Komisie, týkalo nielen trhov strednej a východnej Európy, ale sčasti aj racionalizácie priemyslu Spoločenstva. Navyše bola táto politika racionalizácie podporovaná zo strany Komisie. Spoločnosť JFE-NKK preto tvrdí, že je zo strany Komisie nepochopiteľné, aby v súčasnosti vytýkala toto správanie sa podnikom, ktoré sa v podstate riadili jej radou. Spoločnosť JFE-NKK takisto tvrdí, že žiadny z dokumentov, o ktoré sa Komisia opiera, nepreukázal akúkoľvek spojitosť medzi zrušením belgickej spoločnosti NTM, uvedenú v odôvodnení 88 a 89 napadnutého rozhodnutia, a postavením japonských výrobcov.

101 Okrem toho, spoločnosť JFE-NKK tvrdí, že dôkaz predložený Komisiou nepotvrdzuje definíciu trhu stanovenú na účel preukázania porušenia uvedeného v článku 1 napadnutého rozhodnutia. Správna definícia re