Vec T‑23/03

CAS SpA

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckou republikou – Odpustenie dovozného cla – Koncentráty ovocných štiav z Turecka – Colný kódex Spoločenstva – Sprievodné osvedčenia – Špecifická situácia – Právo na obranu“

Abstrakt rozsudku

1. Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla

(Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 239)

2. Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na obranu

(Článok 255 ES; nariadenie Rady č. 2913/92, článok 239)

3. Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Colná únia – Pôvod tovaru

(Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom)

4. Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní

(Článok 230 ES)

5. Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Povinnosti Komisie

(Článok 211 ES; Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom)

6. Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla

[Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 220 ods. 2 písm. b)]

1. Dodržiavanie práva byť vypočutý musí byť zabezpečené v rámci konania o vrátenie dovozného cla najmä vzhľadom na právomoc voľnej úvahy Komisie, keď prijíma rozhodnutie za použitia všeobecného ustanovenia o spravodlivom zaobchádzaní, uvedeného v článku 239 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva.

(pozri bod 87)

2. V rámci správneho konania v oblasti odpustenia dovozného cla zásada ochrany práv na obranu iba vyžaduje, aby dotknutý subjekt mohol riadne vyjadriť stanovisko k okolnostiam vrátane dokumentov, o ktoré sa Komisia ťažiskovo opiera vo svojom rozhodnutí, ale Komisia nemusí z vlastnej iniciatívy zabezpečiť prístup k dokumentom, ktoré eventuálne súvisia s konkrétnym prípadom, o ktorom rozhoduje v rámci žiadosti o odpustenie. Ak sa dotknutá osoba domnieva, že takéto dokumenty sú potrebné na preukázanie existencie špecifickej situácie a/alebo neexistencie hrubého zanedbania alebo podvodu u nej, je jej povinnosťou žiadať prístup k týmto dokumentom podľa ustanovení, ktoré boli prijaté inštitúciami na základe článku 255 ES.

Komisia je totiž povinná na žiadosť dotknutého účastníka konania umožniť prístup k všetkým administratívnym dokumentom, ktoré nemajú dôverný charakter a týkajú sa napadnutého rozhodnutia. V prípade, že takáto žiadosť nie je podaná, prístup k dokumentom, ktorými disponuje Komisia, nie je automatický.

(pozri bod 88, 89)

3. Určenie pôvodu tovaru najmä v rámci colnej únie stanovenej Dohodou o pridružení medzi EHS a Tureckom je založené na rozdelení úloh medzi orgánmi vyvážajúceho štátu a orgánmi dovážajúceho štátu v tom zmysle, že pôvod je stanovený orgánmi vyvážajúceho štátu, pričom kontrola činnosti tohto režimu je zabezpečená vďaka spolupráci medzi dotknutými správami. Tento systém je odôvodnený tým, že orgány vyvážajúceho štátu majú lepšiu možnosť priamo overiť okolnosti, ktoré podmieňujú pôvod.

Tento systém môže fungovať iba vtedy, ak colná správa dovážajúceho štátu uzná posúdenie oprávnene vykonané orgánmi vyvážajúceho štátu. Uznanie týchto rozhodnutí colnými správami členských štátov je nevyhnutné na to, aby Spoločenstvo tiež mohlo žiadať od orgánov iných pripojených štátov v rámci pravidiel o voľnom obchode dodržiavanie rozhodnutí vydaných colnými orgánmi členských štátov o pôvode tovaru vyvezeného zo Spoločenstva do týchto štátov.

(pozri body 120, 121)

4. Žalobkyňa nemá nijaký právny záujem na zrušení z dôvodu formálnej chyby rozhodnutia v prípade, ak zrušenie rozhodnutia môže viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného so zrušeným rozhodnutím.

(pozri bod 132)

5. Podľa článku 211 ES a zásady správneho úradného postupu má Komisia povinnosť zabezpečiť správne uplatňovanie dohody o pridružení medzi EHS a Tureckou republikou. Táto povinnosť vyplýva tiež zo samotnej dohody o pridružení a z rôznych rozhodnutí asociačnej rady.

(pozri bod 234)

6. Článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, stanovuje, že príslušné orgány môžu nepristúpiť k započítaniu cla a posteriori, ak sú splnené tri podmienky. Predovšetkým je potrebné, aby clo nebolo zapísané do účtovných dokladov v dôsledku chyby príslušných colných orgánov, ďalej, aby chybu, ktorej sa tieto orgány dopustili, nemohla osoba zodpovedná za zaplatenie cla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere, a nakoniec, že táto osoba dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich sa colného vyhlásenia.

Uvedené ustanovenie má za cieľ ochranu legitímnej dôvery osoby zodpovednej za zaplatenie cla, pokiaľ ide o opodstatnenosť všetkých prvkov, ktoré ovplyvnili rozhodnutie o vyrubení cla. Napriek tomu legitímna dôvera osoby zodpovednej za zaplatenie cla je hodná ochrany poskytnutej týmto ustanovením iba vtedy, ak sú to samotné príslušné orgány, ktoré vytvorili základ, na ktorom sa zakladá dôvera osoby zodpovednej za zaplatenie cla. Iba omyly, ktoré možno pripísať aktívnemu správaniu príslušných orgánov a ktoré nemohli byť rozumne zistené osobou zodpovednou za zaplatenie cla, dávajú právo na nevymáhanie cla a posteriori.

(pozri body 303, 304)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)

zo 6. februára 2007 ( )

„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckou republikou – Odpustenie dovozného cla – Koncentráty ovocných štiav z Turecka – Colný kódex Spoločenstva – Sprievodné osvedčenia – Špecifická situácia – Právo na obranu“

Vo veci T‑23/03,

CAS SpA, so sídlom vo Verone (Taliansko), v zastúpení: D. Ehle, advokát,

žalobkyňa,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Nuñez Müller, advokát,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie z 18. októbra 2002 (REC 10/01) o žiadosti o odpustenie dovozného cla,

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudkyne M. E. Martins Ribeiro a K. Jürimäe,

tajomník: K. Andová, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. novembra 2005,

vyhlásil tento

Rozsudok

Právny rámec

A – Právna úprava preferenčného režimu

1 Predmetná vec sa týka Dohody o pridružení, ktorá zakladá združenie medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom (EHS) a Tureckou republikou (ďalej len „dohoda o pridružení“), podpísanej v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na druhej strane (ďalej len „strany dohody“). Dohoda o pridružení bola schválená rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10). Účinnosť nadobudla 1. decembra 1964.

2 Cieľom dohody o pridružení podľa jej článku 2 nachádzajúceho sa v hlave I, ktorý sa týka zásad, je podporovať trvalé a vyrovnané posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi stranami dohody.

3 Zahŕňa prípravné obdobie, ktoré podľa článku 3 umožní Tureckej republike s pomocou Spoločenstva posilniť jej ekonomiku, prechodné obdobie, v priebehu ktorého je podľa článku 4 zabezpečené postupné zavedenie colnej únie a zbližovanie hospodárskych politík, a záverečné obdobie, ktoré je podľa článku 5 založené na colnej únii a zahŕňa posilňovanie koordinácie hospodárskych politík.

4 Strany dohody podľa článku 7 prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich z dohody o pridružení, a zdržia sa všetkých opatrení, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie jej cieľov.

5 Články 22 a 23 nachádzajúce sa v hlave III, venovanej všeobecným a záverečným ustanoveniam, upravujú zriadenie asociačnej rady, zloženej z členov vlád členských štátov, Rady a Komisie na jednej strane a z členov tureckej vlády na druhej strane (ďalej len „asociačná rada“), ktorá rozhoduje jednomyseľne a má rozhodovaciu právomoc týkajúcu sa dosiahnutia cieľov stanovených dohodou o pridružení. Článok 25 zveruje tejto rade na návrh každej zo strán dohody právomoc rozhodnúť akýkoľvek spor týkajúci sa uplatnenia alebo výkladu dohody o pridružení alebo ho predložiť Súdnemu dvoru.

6 Záverečné obdobie colnej únie nadobudlo účinnosť 31. decembra 1995 [článok 1 a článok 65 ods. 1 rozhodnutia asociačnej rady č. 1/95 z 22. decembra 1995 o vykonávaní záverečného obdobia colnej únie (Ú. v. ES L 35, 1996, s. 1), ďalej len „rozhodnutie č. 1/95“ alebo „základné rozhodnutie“].

7 Podľa článku 11 dohody o pridružení sa režim pridruženia rozširuje na poľnohospodárstvo a obchod s poľnohospodárskymi výrobkami podľa osobitných postupov, ktoré prihliadajú na spoločnú poľnohospodársku politiku Spoločenstva.

1. Právna úprava platná počas prechodného obdobia

8 Rozhodnutím č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji pridruženia rozhodla asociačná rada o znížení cla, ktoré bolo v Spoločenstve naďalej uplatniteľné pri dovoze na poľnohospodárske výrobky, ktoré pochádzajú z Turecka a zatiaľ neboli v Spoločenstve oslobodené od cla.

9 Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 4115/86 z 22. decembra 1986 o dovoze poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich z Turecka do Spoločenstva (Ú. v. ES L 380, s. 16) výrobky uvedené v prílohe II Zmluvy EHS pochádzajúce z Turecka, s výnimkou výrobkov uvedených v prílohe tohto nariadenia, boli pustené do voľného obehu v Spoločenstve pri oslobodení od cla. Podľa článku 2 ods. 2 nariadenia č. 4115/86 boli za výrobky pochádzajúce z Turecka považované výrobky spĺňajúce podmienky stanovené v rozhodnutí asociačnej rady č. 4/72 z 29. decembra 1972 o určení „výrobkov pochádzajúcich“ z Turecka na uplatnenie ustanovení prílohy č. 6 kapitoly I dodatkového protokolu k dohode o pridružení, pripojenom k nariadeniu Rady (EHS) č. 428/73 z 5. februára 1973, ktoré sa týkalo uplatnenia rozhodnutí asociačnej rady č. 5/72 a 4/72 (Ú. v. ES L 59, s. 73) a bolo zmenené a doplnené rozhodnutím asociačnej rady č. 1/75 z 26. mája 1975, pripojeným k nariadeniu Rady (EHS) č. 1431/75, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 428/73 (Ú. v. ES L 142, s. 1).

10 Podľa článku 1 rozhodnutia č. 4/72 sa za výrobky pochádzajúce z Turecka považujú:

„a) rastlinné výrobky vypestované v Turecku,

…

f) tovar získaný v Turecku vytvorením alebo premenou výrobkov uvedených pod písm. a) až e), aj vtedy, ak sú použité iné výrobky pri ich výrobe za podmienky, že výrobky, ktoré neboli získané v Turecku alebo v Spoločenstve, sa použijú iba dodatočne pri tejto výrobe“.

11 Nariadenie Komisie (EHS) č. 3719/88 zo 16. novembra 1988, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 331, s. 1), sa uplatňuje na osvedčenia vydané nariadeniami uvedenými v jeho článku 1. Článok 28 ods. 4 uvedeného nariadenia stanovuje:

„4. Okrem toho členské štáty odošlú Komisii odtlačky úradných pečiatok a, keď je to potrebné, aj suchých razítok, ktoré používajú orgány oprávnené konať. Komisia o tom bude okamžite informovať ostatné členské štáty.“

12 Rozhodnutím č. 5/72 z 29. decembra 1972 o metódach administratívnej spolupráce na uplatnenie článkov 2 a 3 dodatkového protokolu k dohode o pridružení (Ú. v. ES L 59, 1973, s. 74) stanovila asociačná rada pravidlo, podľa ktorého predloženie dôkazu vydaného na žiadosť vývozcu colnými orgánmi Tureckej republiky alebo členského štátu bolo na získanie preferenčného režimu nevyhnutné. Pre tovary prepravované priamo z Turecka do členského štátu ide o sprievodné osvedčenie A.TR.1 (ďalej len „osvedčenie A.TR.1“), ktorého vzor je pripojený k rozhodnutiu (článok 2). Tento vzor bol nahradený formulárom pripojeným k rozhodnutiu asociačnej rady č. 1/78 z 18. júla 1978, ktorým sa mení rozhodnutie č. 5/72 (Ú. v. ES L 253, s. 2). Tento vzor bol zase mierne zmenený rozhodnutím asociačnej rady č. 4/95 z 22. decembra 1995, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 5/72 (Ú. v. ES L 35, 1996, s. 48).

13 Článok 11 rozhodnutia č. 5/72 stanovuje, že členské štáty a Turecká republika si prostredníctvom svojich colných správ poskytnú vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení, „s cieľom zabezpečiť správne uplatnenie ustanovení tohto rozhodnutia“.

14 Článok 12 rozhodnutia č. 5/72 napokon stanovuje:

„Turecká republika, členské štáty a Spoločenstvo prijmú každý v rozsahu, v akom sa ich týka, opatrenia nevyhnutné na vykonanie ustanovení rozhodnutia.“

15 Podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 4115/86 metódy administratívnej spolupráce, ktoré mali zabezpečiť prijímanie výrobkov uvedených v článku 1 so zníženým clom, boli určené rozhodnutím č. 5/72, ktoré bolo naposledy zmenené rozhodnutím č. 1/78.

2. Právna úprava platná počas záverečného obdobia

16 Rozhodnutie č. 1/95 podrobne upravuje uskutočnenie záverečného obdobia colnej únie. Jeho článok 29 stanovuje:

„Vzájomnú pomoc v colnej oblasti medzi správnymi orgánmi strán dohody upravujú ustanovenia prílohy 7, ktoré, čo sa týka Spoločenstva, pokrývajú oblasti vzťahujúce sa na Spoločenstvo.“

17 Článok 2 ods. 1 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95, týkajúci sa vzájomnej pomoci v colnej oblasti, stanovuje:

„Strany dohody si navzájom pomáhajú v oblastiach svojej pôsobnosti… s cieľom riadneho uplatňovania colných právnych predpisov, a to prostredníctvom predchádzania činnostiam porušujúcim tieto právne predpisy, odhaľovania a vyšetrovania takýchto činností.“

18 Článok 3 ods. 6 rozhodnutia č. 1/95 stanovuje, že výbor pre colnú spoluprácu určuje metódy administratívnej spolupráce.

19 Článok 5 ods. 2 rozhodnutia č. 1/96 výboru pre colnú spoluprácu z 20. mája 1996, ktorým sa vykonáva rozhodnutie č. 1/95 (Ú. v. ES L 200, s. 14), stanovuje, že potvrdením dokumentu nevyhnutného na umožnenie voľného pohybu dotknutého tovaru vzniká colný dlh pri dovoze. Podľa článku 6 tohto rozhodnutia preferenčné zaobchádzanie s poľnohospodárskymi výrobkami dovezenými z Turecka podlieha predloženiu dôkazu v podobe osvedčenia A.TR.1. Vzor tohto osvedčenia sa nachádza v prílohe I, ale článok 7 ods. 1 tohto rozhodnutia stanovuje, že formuláre upravené rozhodnutím č. 5/72 možno aj naďalej používať až do 30. júna 1997.

20 Článok 15 rozhodnutia č. 1/96 znie takto:

„S cieľom zabezpečiť správne uplatnenie tohto rozhodnutia členské štáty a Turecká republika si poskytujú, prostredníctvom svojich colných správ a v rámci vzájomnej pomoci podľa článku 29 a prílohy 7 základného rozhodnutia vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení.“

21 Článok 13 ods. 2 rozhodnutia č. 1/96 uvádza:

„… Odsek 12 výpisu musí uvádzať číslo registrácie, dátum, oddelenie a krajinu vydania pôvodného osvedčenia…“

22 Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že údaje týkajúce sa odseku 12 sprievodného osvedčenia A.TR.1 vyplní príslušný orgán.

23 Nakoniec článok 4 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje:

„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o voľnom obehu uvedené v základnom rozhodnutí, Colný kódex Spoločenstva a jeho vykonávacie ustanovenia, ktoré sú platné na colnom území Spoločenstva, a Colný kódex Turecka a jeho vykonávacie ustanovenia, ktoré sú platné na colnom území Tureckej republiky, sa uplatňujú pri obchode s tovarom medzi dvoma časťami colnej únie podľa podmienok ustanovených v tomto rozhodnutí.“

B – Colná právna úprava

1. Právna úprava odpustenia cla

24 Čo sa týka možnosti odpustenia cla na dovoze, článok 239 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „CKS“), znie takto:

„Dovozné clo… môže byť… odpustené aj v… prípadoch…, ak vyplýva z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, kedy je možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa stanovia v súlade s postupom výboru.“

25 Článok 905 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie CKS“), obsahuje v odseku 1 tieto ustanovenia:

„Ak rozhodujúci colný orgán, ktorému bola predložená žiadosť o vrátenie alebo odpustenie podľa článku 239 (2) kódexu, nemôže prijať rozhodnutia na základe článku 899, pričom je žiadosť podporovaná dôkazmi, ktoré môžu zakladať špeciálnu situáciu vyplývajúcu z okolností, ktorým nemožno pripísať žiadny podvod alebo zjavné zanedbanie zo strany príslušnej osoby, členský štát, ktorý má toto oprávnenie, zašle prípad Komisii na vyriešenie podľa postupu ustanoveného v článkoch 906 až 909…“

26 Článok 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia CKS stanovuje:

„Dovozné clo nebude vrátené alebo odpustené, ak jediným dôvodom žiadosti o vrátenie alebo prípadne odpustenie je:

…

c) predloženie, na účely získania preferenčného sadzobného zaobchádzania s tovarom prihláseným do voľného obehu, dokumentov, o ktorých sa následne zistí, že boli sfalšované alebo neplatné na tento účel, aj keď boli takéto dokumenty predložené v dobrej viere.“

27 Článok 236 CKS stanovuje:

„Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené ak sa zistí, že v čase, kedy bolo zaplatené, nebola suma tohto cla dlžná na základe právnych predpisov, alebo že bola zapísaná do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220 odsek 2.

Dovozné alebo vývozné clo bude odpustené, ak sa zistí, že v čase, keď toto bolo zapísané do účtovnej evidencie, nebolo dlžné na základe právnych predpisov alebo že bolo zapísané do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220 odsek 2.

Vrátenie alebo odpustenie nebude povolené, ak skutočnosti, ktoré viedli k zaplateniu alebo zapísaniu sumy cla do účtovnej evidencie, ktorá nebola dlžná na základe právnych predpisov, vyplývajú z úmyselného konania dotknutej osoby.

…“

28 Článok 220 ods. 2 písm. b) CKS stanovuje, že dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie sa nevykoná, pokiaľ sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich sa colného vyhlásenia.

2. Právna úprava pravidiel pôvodu

29 Článok 20 CKS predovšetkým stanovuje:

„1. Ak vznikne colný dlh, sú clo a platby dlžné na základe právnych predpisov založené na Colnom sadzobníku Európskych spoločenstiev.

2. Ostatné opatrenia uvedené v zvláštnych predpisoch spoločenstva, týkajúce sa pohybu tovaru sa uplatnia, ak je to vhodné na základe tarifného zatriedenia tohto tovaru.

3. Colný sadzobník Európskych spoločenstiev obsahuje:

…

d) zvýhodnené sadzobné zaobchádzania obsiahnuté v dohodách, ktoré spoločenstvo uzavrelo s niektorými krajinami alebo s niektorými skupinami krajín a ktoré upravujú poskytovanie zvýhodneného sadzobného zaobchádzania.“

30 Článok 27 písm. a) CKS znie takto:

„Pravidlá týkajúce sa preferenčného pôvodu stanovia podmienky upravujúce nadobudnutie pôvodu, ktoré musí tovar splniť, aby sa naň mohli vzťahovať opatrenia podľa článku 20 odsek 3 písmeno d) alebo e). Tieto pravidlá sú ustanovené:

a) v prípade tovaru zahrnutého v dohodách, ktoré sú zahrnuté v článku 20 odsek 3 písmeno d) v týchto zmluvách.“

31 Vykonávacie nariadenie CKS v znení uplatniteľnom na predmetný spor [článok 93, článok 92 zmenený a očíslovaný nariadením Komisie (ES) č. 3254/94 z 19. decembra 1994 (Ú. v. ES L 346, s. 1; Mim. vyd. 02/005, s. 326); ďalej len „článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS“] stanovuje:

„1. Zvýhodnené krajiny oznámia Komisii názvy a adresy vládnych orgánov na ich území, ktoré môžu vydávať osvedčenia o pôvode na tlačive A, spolu so vzormi pečiatok používaných týmito orgánmi. Komisia zašle tieto informácie colným orgánom členských štátov.

2. Zvýhodnené krajiny taktiež oznámia Komisii názvy a adresy vládnych orgánov, ktoré môžu vydávať osvedčenia o pravosti uvedené v článku 86, spolu so vzormi pečiatok, ktoré používajú. Komisia zašle tieto informácie colným orgánom členských štátov.

3. Komisia uverejní v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev (séria C) dátum, kedy nové zvýhodnené krajiny podľa článku 97 splnili povinnosti podľa odsekov 1 a 2.“

C – Právna úprava dôverného charakteru niektorých dokumentov

32 Článok 8 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1073/1999 Európskeho parlamentu a Rady z 25. mája 1999 o vyšetrovaniach vykonávaných Európskym úradom pre boj proti podvodom (OLAF) (Ú. v. ES L 136, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 91) znie takto:

„Utajenie a ochrana údajov

1. Informácie získané v priebehu externých vyšetrovaní v akejkoľvek forme sú chránené príslušnými predpismi.“

33 Článok 9 ods. 2 toho istého nariadenia stanovuje:

„Vyšetrovacia správa a opatrenia uskutočnené po vyšetrovaniach

…

2. Pri vypracúvaní týchto správ treba zohľadňovať procesné požiadavky zakotvené vo vnútroštátnom práve dotknutého členského štátu. Správy vypracované na takomto základe predstavujú prípustný dôkaz v správnych alebo súdnych konaniach členského štátu, v ktorých sa ich použitie ukáže ako nevyhnutné, rovnakým spôsobom a za rovnakých podmienok ako administratívne správy vypracované národnými administratívnymi inšpektormi. Vzťahujú sa na ne tie isté hodnotiace pravidlá, aké sú uplatňované na administratívne správy vypracované národnými administratívnymi inšpektormi a majú rovnakú hodnotu ako tieto správy.“

34 Článok 8 ods. 1 nariadenia Rady (EURATOM, ES) č. 2185/96 z 11. novembra 1996 o kontrolách a inšpekciách na mieste, vykonávaných Komisiou s cieľom ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev pred spreneverou a inými podvodmi (Ú. v. ES L 292, s. 2; Mim. vyd. 09/001, s. 303), stanovuje:

„1. Informácie oznámené alebo získané akoukoľvek formou v zmysle tohto nariadenia podliehajú profesionálnemu tajomstvu a sú chránené tým istým spôsobom, ako sú podobné informácie chránené štátnou legislatívou členského štátu, ktorý ich získal a zodpovedajúcimi ustanoveniami platnými pre inštitúcie Spoločenstva.“

35 Článok 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) stanovuje:

„Výnimky

1. Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana:

a) verejného záujmu týkajúceho sa:

– verejnej bezpečnosti,

– obrany a vojenských vecí,

– medzinárodných vzťahov,

– finančnej, menovej alebo hospodárskej politiky spoločenstva alebo niektorého členského štátu;

b) súkromia alebo bezúhonnosti jednotlivca, predovšetkým v súlade s právnymi predpismi spoločenstva týkajúcimi sa ochrany osobných údajov.

2. Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:

– obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby vrátane duševného vlastníctva,

– súdneho konania a právneho poradenstva,

– účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly,

pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.“

Skutkové okolnosti

A – Sporné dovozy

36 Žalobkyňa CAS SpA je spoločnosť založená podľa talianskeho práva, dcérska spoločnosť s 95,1 %-nou majetkovou účasťou spoločnosti Steinhauser GmbH (ďalej len „Steinhauser“) so sídlom v Ravensburgu (Nemecko). Podstatný predmet činnosti žalobkyne spočíva v prepracovaní dovezených koncentrátov ovocných štiav, súčasne vykonáva činnosť dovozcu týchto výrobkov v Taliansku. Spoločnosť Steinhauser udržuje obchodné vzťahy predovšetkým so zahraničnými dodávateľmi.

37 Medzi 5. aprílom 1995 a 20. novembrom 1997 žalobkyňa doviezla a uviedla do voľného obehu v Spoločenstve koncentrovanú jablkovú šťavu a koncentrovanú hruškovú šťavu, prihlásené ako pochádzajúce z Turecka. Tento typ výrobku bol do Spoločenstva dovezený na základe osvedčení A.TR.1, pričom sa na tieto výrobky uplatnilo oslobodenie od cla podľa dohody o pridružení a dodatkového protokolu.

38 Podľa článku 29 rozhodnutia č. 1/95 colná správa v Ravenne (Taliansko) vykonala následnú kontrolu dokladov týkajúcu sa pravosti osvedčenia A.TR.1 D 141591, predloženého žalobkyňou v priebehu jednej z dovozných operácií v období od 5. apríla 1995 do 20. novembra 1997. V súlade s ustanoveniami uplatniteľnými v tejto oblasti bola žiadosť o overenie pravosti tohto osvedčenia zaslaná tureckým orgánom.

39 Listom z 15. mája 1998 turecké orgány oznámili colnej správe v Ravenne záver, podľa ktorého z vykonanej kontroly vyplynulo, že uvedené osvedčenie nie je pravé, lebo nebolo vydané tureckými colnými orgánmi. Okrem iného uviedli, že uskutočnia ešte ďalšie kontroly.

40 V dôsledku toho pristúpili talianske orgány k následnej kontrole 103 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou počas rôznych dovozných operácií.

41 Listom z 10. júla 1998 stále zastúpenie Tureckej republiky pri Európskej únii (ďalej len „turecké stále zastúpenie“) informovalo Komisiu, že 22 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou a označených v prílohe tohto listu, ktoré sa týkajú vývozov tureckej spoločnosti Akman do Talianska, boli nepravé (sfalšované). Komisia postúpila tento list talianskym colným orgánom listom z 20. júla 1998.

42 Európsky úrad pre boj proti podvodom Komisie [(UCLAF), predchodca OLAF-u] vykonal medzi 12. a 15. októbrom 1998, ako aj 30. novembrom a 2. decembrom 1998 kontroly v Turecku.

43 Turecké stále zastúpenie informovalo listom z 8. marca 1999 colnú správu v Ravenne, že 32 osvedčení A.TR.1 predložených žalobkyňou (ďalej len „sporné osvedčenia“) vrátane 18 osvedčení uvedených v prílohe listu z 10. júla 1998 nebolo ani vydaných, ani uznaných za platné tureckými orgánmi. Tieto osvedčenia sú označené v prílohe uvedeného listu.

44 Talianske colné orgány sa domnievali, že z korešpondencie medzi nimi, Komisiou, UCLAF-om a tureckými orgánmi vyplýva, že tieto orgány považujú 48 osvedčení A.TR.1 vrátane sporných osvedčení o vývoze do Talianska, ktorý uskutočnila žalobkyňa prostredníctvom tureckej spoločnosti Akman, za falošné alebo nezákonné.

45 V predmetnej veci sa 32 sporných osvedčení [ktoré predstavujú clo v celkovej výške 3 296 190 371 LIT (talianskych lír) alebo 1 702 340,25 eur] považovalo za falošné, keďže neboli ani vydané, ani uznané tureckými colnými orgánmi. Naopak, 16 ďalších osvedčení (ktoré predstavujú clo v celkovej výške 1 904 763 758 LIT alebo 983 728,38 eur) bolo vyhlásených za neplatné, keďže napriek tomu, že osvedčenia boli vydané tureckými colnými orgánmi, dotknuté tovary nepochádzali z Turecka.

46 Vzhľadom na to, že celkovo 48 osvedčení bolo vyhlásených za sfalšované alebo neplatné, na tovary, na ktoré sa tieto osvedčenia vzťahovali, sa nemohlo uplatniť preferenčné zaobchádzanie priznané dovozom tureckých poľnohospodárskych výrobkov.

47 V dôsledku toho talianska colná správa vyzvala žalobkyňu, aby zaplatila dlžné clo v celkovej výške 5 200 954 129 LIT, teda 2 686 068,63 eur.

B – Trestné a správne konanie pred talianskymi orgánmi a orgánmi Spoločenstva

48 Listom z 28. marca 2000 žalobkyňa zaslala colnej správe v Ravenne žiadosť o nezapočítanie a posteriori a o vrátenie vymáhaného dovozného cla, pričom vychádzala z článku 220 ods. 2 písm. b) a z článkov 236 a 239 CKS. Na podporu svojej žiadosti žalobkyňa poukázala na svoju dobrú vieru, nerozoznateľné chyby príslušných orgánov, ako aj nesplnenie povinností, ktoré im možno pričítať.

49 Listom z 15. mája 2000 talianske colné orgány informovali prokuratúru v Ravenne o skutočnostiach týkajúcich sa dovozov vykonaných žalobkyňou prostredníctvom sfalšovaných osvedčení. Po oboznámení sa s týmito skutočnosťami začala prokuratúra v Ravenne vyšetrovanie.

50 Rozsudkom z 20. decembra 2000 Tribunale civile e penale (Trestný a občianskoprávny súd) v Ravenne zastavil trestné stíhanie proti konateľovi žalobkyne B. Steinhauserovi, lebo dospel k záveru, že nebolo dokázané, že sa stal skutok, pre ktorý bol stíhaný.

51 Listom z 30. novembra 2001, ktorý bol doručený Komisii 12. decembra 2001, Talianska republika žiadala Komisiu, aby rozhodla o tom, či bolo dôvodné nepristúpiť k započítaniu a posteriori vymáhaného dovozného cla vo vzťahu k žalobkyni podľa článku 220 ods. 2 písm. b) CKS alebo o nariadení vrátenia tohto cla podľa článku 239 CKS.

52 V súlade s článkami 871 a 905 vykonávacieho nariadenia CKS žalobkyňa uviedla, že nevedela o prípade, ktorý talianske orgány predložili Komisii. Okrem toho žalobkyňa vyjadrila svoj postoj a svoje pripomienky, ktoré boli talianskymi orgánmi postúpené Komisii v prílohe ich listu z 30. novembra 2001.

53 Listom z 3. júna 2002 považovala Komisia za potrebné vyžiadať si niektoré dodatočné informácie od talianskych orgánov, ktoré odpovedali listom zo 7. júna 2002.

54 Listom z 25. júla 2002 Komisia oboznámila žalobkyňu so svojím úmyslom nevyhovieť jej žiadosti. Pred prijatím konečného rozhodnutia však Komisia vyzvala žalobkyňu, aby jej poslala svoje prípadné pripomienky a aby sa nazretím do spisu oboznámila s dokumentmi, ktoré nie sú dôverné.

55 Zástupcovia žalobkyne 6. augusta 2002 v priestoroch Komisie nazreli do správneho spisu. Okrem iného podpísali vyhlásenie, že mali prístup k dokumentom uvedeným v jeho prílohe.

56 Listom z 15. augusta 2002 žalobkyňa predložila svoje pripomienky Komisii. Uviedla v nich najmä svoj postoj, podľa ktorého sa príslušné colné orgány dopustili vážnych chýb, ktoré nemohla odhaliť, teda chýb, ktoré tiež považuje za nesplnenie si povinností spôsobilé založiť špecifickú situáciu v zmysle článku 239 CKS.

57 Dňa 18. októbra 2002 Komisia prijala rozhodnutie REC 10/01 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktoré bolo žalobkyni doručené 21. novembra 2002.

58 Komisia v prvom rade dospela k záveru, že bolo dôvodné vziať do úvahy dovozné clo, ktoré bolo predmetom žiadosti.

59 V druhom rade však Komisia dospela k záveru, že bolo dôvodné vrátiť dovozné clo v časti žiadosti týkajúcej sa 16 neplatných osvedčení, keďže žalobkyňa sa vo vzťahu k nej nachádzala v špecifickej situácii v zmysle článku 239 CKS.

60 V treťom rade, pokiaľ ide o 32 sporných osvedčení, Komisia naopak dospela k záveru, že okolnosti uvedené žalobkyňou nemohli založiť špecifickú situáciu v zmysle článku 239 CKS. V dôsledku toho Komisia rozhodla v článku 2 napadnutého rozhodnutia, že nebolo dôvodné vrátiť im zodpovedajúce dovozné clo vo výške 1 702 340,25 eur.

61 Nakoniec listom z 20. júna 2003 žalobkyňa zaslala Komisii žiadosť o prístup k ďalším dokumentom spisu. Komisia vyhovela tejto žiadosti listom z 10. júla 2003. Žalobkyňa napriek tomu do spisu už nenazrela.

C – Osvedčenie D 437214

62 Listom zo 17. decembra 2002 žalobkyňa oznámila Komisii, že osvedčenie A.TR.1 D 437214, zahrnuté medzi sporné osvedčenia, nebolo tureckými orgánmi vyhlásené za falošné, ale iba za neplatné. Komisia zaslala tento list talianskym colným orgánom 6. januára 2003.

63 Listom z 24. januára 2003 talianske colné orgány, odkazujúc na list tureckých colných orgánov z 8. marca 1999, ako aj na list UCLAF-u zo 6. mája 1999, uviedli, že toto osvedčenie bolo falošné.

64 Listom zo 4. marca 2003 Komisia vyzvala talianske colné orgány, aby informovali žalobkyňu o výsledku vyšetrovania týkajúceho sa osvedčenia A.TR.1 D 437214. Listom z 18. marca 2003, zaslaným žalobkyni, talianska colná správa potvrdila, že toto osvedčenie bolo falošné, keďže nebolo vydané tureckými orgánmi.

Konanie a návrhy účastníkov konania

65 Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. januára 2003 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

66 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa rozhodol o otvorení ústnej časti konania. V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania vyzval účastníkov, aby predložili niektoré dokumenty a odpovedali na súbor písomných otázok Súdu prvého stupňa. Účastníci konania týmto výzvam vyhoveli.

67 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na verejnom pojednávaní 15. novembra 2005.

68 Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.

69 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobkyňu nahradiť trovy konania.

Právny stav

70 Táto žaloba je v podstate založená na troch žalobných dôvodoch, ktoré vyplývajú po prvé z porušenia práva na obranu, po druhé z porušenia článku 239 CKS a po tretie z porušenia článku 220 ods. 2 písm. b) CKS.

A – O prvom žalobnom dôvode, týkajúcom sa porušenia práva na obranu

1. Tvrdenia účastníkov konania

71 Žalobkyňa uvádza, že jej právo na obranu bolo v priebehu správneho konania porušené. V podstate tvrdí, že hoci mala prístup k spisu obsahujúcemu listiny, na ktorých Komisia založila napadnuté rozhodnutie, nemala prístup k dokumentom majúcim rozhodujúci význam pre celkové posúdenie, ktoré Komisia vyvodila zo situácie. Okrem toho sa podľa nej niektoré dokumenty, do ktorých mohla nazrieť, ukázali ako neúplné. Nakoniec žalobkyňa uvádza, že preskúmanie spisu jej neumožnilo rozlíšiť medzi dokumentmi považovanými za dôverné a tými, ktoré dôvernými neboli, ani rozpoznať kritériá používané na tento účel.

72 Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že jej neboli doručené tieto listiny zo spisu: 1. úplné zápisnice z kontrol UCLAF-u v Turecku; 2. úplná korešpondencia UCLAF-u a Komisie so stálym tureckým zastúpením a s príslušnými orgánmi v Turecku; 3. úplná korešpondencia medzi Komisiou a/alebo UCLAF-om a vnútroštátnymi colnými orgánmi, osobitne talianskymi colnými orgánmi, a 4. zápisnice zo zasadnutí výboru pre colnú spoluprácu týkajúce sa osvedčení A.TR.1 považovaných za nezákonné alebo falošné pri vývoze koncentrátov ovocných štiav a ďalšieho tovaru pochádzajúceho z Turecka.

73 Vo svojej replike žalobkyňa okrem iného uvádza, že nemohla získať informácie o kontrole UCLAF-u v Turecku počas októbra 1998, na ktorý sa odvoláva Komisia v odôvodnení č. 32 napadnutého rozhodnutia. Podľa žalobkyne z nazretia do spisu jednoducho vyplýva, že stretnutie medzi UCLAF-om a tureckým stálym zastúpením sa uskutočnilo 13. a 14. októbra 1998, čo vyplýva z listu UCLAF-u z 21. októbra 1998. Žalobkyňa tvrdí, že nemala vedomosť ani o listoch UCLAF-u zaslaných tureckému stálemu zastúpeniu z 1. a 9. decembra 1998, o ktorých sa Komisia zmienila vo svojom vyjadrení k žalobe.

74 Žalobkyňa zastáva názor, že ňou označené dokumenty predstavujú súvislosť, ktorá je nie iba eventuálna, ale naopak priamo a veľmi úzko spätá s otázkou, či sú sporné osvedčenia skutočne sfalšované, alebo len nezákonné.

75 V druhom rade žalobkyňa popiera tvrdenie Komisie, podľa ktorého skutočnosť, že jej mandatár podpísal potvrdenie o oboznámení sa so všetkými dokumentmi majúcimi vzťah s predmetnou vecou, potvrdzuje, že mala prístup k všetkým listinám v spise. V tejto súvislosti žalobkyňa zdôrazňuje, že toto potvrdenie je predtlačeným formulárom a že bez poznania všetkých dokumentov v spise sa nemôže účastník, ktorý pristúpi k nazretiu, úplne uspokojiť. Žalobkyňa tak tvrdí, že sa o potvrdení obsahujúcom zoznam dokumentov REC 10/01 a pripojenom k vyjadreniu Komisie k žalobe dozvedela až po oboznámení sa s touto prílohou.

76 V treťom rade žalobkyňa tvrdí, že niektoré dokumenty, ku ktorým mala prístup, boli neúplné, a teda nemala prístup k všetkým dokumentom pripojeným k tomuto potvrdeniu. V tejto súvislosti odmieta tvrdenie Komisie, podľa ktorého mohla nazrieť do všetkých správ o kontrole UCLAF-u v Turecku, a tvrdí, že mohla nazrieť iba do dokumentov týkajúcich sa správ o kontrole z 9. a 23. decembra 1998, pozostávajúcich z dvoch alebo troch strán.

77 V štvrtom rade žalobkyňa vo svojej replike popiera tvrdenie Komisie, že v každom prípade nemá právo na prístup k niektorým dokumentom, medzi ktorými sú správy z kontroly UCLAF-u, pretože sú dôverné. Žalobkyňa tvrdí, že tieto správy nielenže nie sú dôverné, keďže ich dôvernosť nebola Komisiou preukázaná, ale navyše podobné správy boli v priebehu porovnateľných konaní pred Súdom prvého stupňa sprístupnené na nazretie.

78 Nedôverná povaha vyšetrovacích správ vyplýva z ustanovení nariadenia č. 1073/1999. Podľa žalobkyne v zmysle článku 9 ods. 2 tohto nariadenia vyšetrovacie správy predstavujú prípustný dôkaz v správnych alebo súdnych konaniach členského štátu, v ktorých sa ich použitie ukáže ako nevyhnutné, rovnakým spôsobom a za rovnakých podmienok ako administratívne správy vypracované národnými administratívnymi inšpektormi, a musí to tak byť a fortiori aj vtedy, keď ide o konania začaté pred európskymi súdmi.

79 Žalobkyňa nakoniec tvrdí, že listom z 20. júna 2003 predložila novú žiadosť o prístup k spisu podľa článku 255 ES po začatí tohto konania. Napriek tomu v dôsledku písomnej odpovede Komisie z 10. júla 2003 nenazrela do spisu, keďže Komisia uviedla, že toto nazretie sa týka výlučne dokumentov, ku ktorým už žalobkyňa mala prístup, medzi inými najmä dokumentov týkajúcich sa správ o kontrole UCLAF-u.

80 Komisia v zásade odmieta tvrdenia žalobkyne.

81 V prvom rade Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie vychádza výlučne z dôkazov, ku ktorým mala žalobkyňa prístup a ktoré sú už uvedené v predbežnom stanovisku Komisie vyjadrenom v jej liste z 25. júla 2002. Okrem toho tvrdí, že žalobkyňa mala 6. augusta 2002 prístup k spisu, ktorý bol podkladom pre napadnuté rozhodnutie, a že prostredníctvom písomného potvrdenia výslovne uznala, že mohla nazrieť do všetkých dokumentov majúcich priamy alebo nepriamy vzťah so spisom. Komisia tvrdí, že zoznam dokumentov, ku ktorým mala žalobkyňa prístup, zahŕňa správy o kontrole UCLAF-u, bohatú korešpondenciu medzi UCLAF-om a rôznymi tureckými orgánmi, ako aj listy zasielané medzi Komisiou a/alebo UCLAF-om a vnútroštátnymi colnými orgánmi.

82 V druhej replike Komisia popiera tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého spis, do ktorého nazrela 6. augusta 2002, neobsahoval správy o kontrole UCLAF-u, ale len dokumenty týkajúce sa správ o kontrole. Komisia uvádza, že dotknuté dokumenty sú v skutočnosti stručnými pôvodnými správami z 9. decembra 1998 (č. 8279) a z 23. decembra 1998 (č. 8673), spísanými UCLAF-om, a nie iba jednoduchými zhrnutiami.

83 V druhom rade Komisia pripomína, že sa nepožaduje, aby ona sama z vlastného podnetu poskytla prístup k všetkým kontextovým dokumentom, ktoré majú iba eventuálny vzťah k predmetnému prípadu, ale naopak je úlohou dotknutej osoby prípadne žiadať prístup k takýmto dokumentom podľa článku 255 ES.

84 V predmetnej veci sú dokumenty, do ktorých žalobkyňa nemohla nazrieť, kontextovými dokumentmi. Komisia zdôrazňuje, že nová žiadosť o nazretie do spisu, predložená žalobkyňou 20. júna 2003, teda po prijatí napadnutého rozhodnutia, a odsúhlasená listom z 10. júla 2003, z právneho hľadiska nemôže mať nijaký vplyv. Žalobkyňa totiž nielenže nepostupovala v zmysle tejto žiadosti, ale navyše žiadosť predložená po skončení správneho konania a počas prekážky začatého konania vo veci a priori nemôže predstavovať zásah do procesných práv, ku ktorému došlo počas správneho konania predchádzajúceho tejto žiadosti.

85 V treťom rade Komisia zastáva názor, že na dotknuté dokumenty sa v nijakom prípade nevzťahuje právo na prístup k spisu, keďže majú dôverný charakter. V tejto súvislosti pripomína, že právo na prístup k spisu nezahŕňa právo na prístup k dokumentom dôverného charakteru, ako sú správy UCLAF-u alebo OLAF-u, korešpondencia Komisie s tretími štátmi a zápisnice zo stretnutí, na ktorých sa zúčastnili tretie štáty, ako aj korešpondencia medzi Komisiou a orgánmi členských štátov.

86 Okrem toho Komisia namieta relevantnosť výkladu článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999, ktorý podáva žalobkyňa. Podľa Komisie uvedené ustanovenie odkazuje na konečnú správu vydanú UCLAF-om podľa článku 9 ods. 1 nariadenia, zatiaľ čo článok 8 tohto nariadenia sa týka utajenia a ochrany údajov v dokumentoch vydaných OLAF-om.

2. Posúdenie Súdom prvého stupňa

87 Na úvod treba pripomenúť, že dodržiavanie práva byť vypočutý musí byť zabezpečené v rámci konania o vrátenie dovozného cla najmä vzhľadom na právomoc voľnej úvahy Komisie, keď prijíma rozhodnutie za použitia všeobecného ustanovenia o spravodlivom zaobchádzaní, uvedeného v článku 239 CKS (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. mája 2001, Kaufring a i./Komisia, nazývaný „Turecké televízory“, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 a T‑147/99, Zb. s. II‑1337, bod 152, a z 27. februára 2003, Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, T‑329/00, Zb. s. II‑287, bod 45).

88 Je totiž opodstatnené zdôrazniť, že v tejto oblasti zásada ochrany práv na obranu iba vyžaduje, aby dotknutý subjekt mohol riadne vyjadriť stanovisko k bodom, o ktoré sa Komisia ťažiskovo opiera vo svojom rozhodnutí o odpustení, ale Komisia nemusí z vlastnej iniciatívy zabezpečiť prístup k dokumentom, ktoré eventuálne súvisia s konkrétnym prípadom, o ktorom rozhoduje v rámci žiadosti o odpustenie. Ak sa dotknutá osoba domnieva, že takéto dokumenty sú potrebné na preukázanie existencie špecifickej situácie a/alebo neexistencie hrubého zanedbania alebo podvodu u nej, je jej povinnosťou žiadať prístup k týmto dokumentom podľa ustanovení, ktoré boli prijaté inštitúciami na základe článku 255 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002, Hyper/Komisia, T‑205/99, Zb. s. II‑3141, bod 63, a Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, už citovaný, bod 46).

89 Okrem iného treba pripomenúť, že čo sa týka správneho konania vo veci vrátenia cla, Súd prvého stupňa jasne uviedol, že žalovaná je povinná na žiadosť dotknutého účastníka konania umožniť prístup k všetkým administratívnym dokumentom, ktoré nemajú dôverný charakter a týkajú sa napadnutého rozhodnutia. V prípade, že takáto žiadosť nie je podaná, prístup k dokumentom, ktorými disponuje Komisia, nie je automatický (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. februára 1998, Eyckeler & Malt/Komisia, T‑42/96, Zb. s. II‑401, bod 81; zo 17. septembra 1998, Primex Produkte Import-Export a i./Komisia, T‑50/96, Zb. s. II‑3773, bod 64, a Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, už citovaný, bod 46).

90 Z hľadiska týchto zásad je potrebné preskúmať žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia práva na obranu.

91 Najprv treba konštatovať, že žalobkyňa vo svojej žalobe výslovne pripúšťa, že mala prístup k všetkým dokumentom, ktoré mala Komisia a z ktorých vychádzala pri svojom rozhodnutí. Napriek tomu nemala prístup k dokumentom majúcim rozhodujúci význam pre celkové posúdenie, ktoré Komisia vyvodila z tejto situácie. V tejto súvislosti tvrdí, že dokumenty, ktoré jej boli predložené v rámci sprístupnenia spisu, sú neúplné. Uvádza, že nemohla nazrieť do dvoch správ o kontrole UCLAF-u z 9. a 23. decembra 1998 v ich celosti, ale iba do „správ týkajúcich sa správ o kontrole“. Takisto uvádza, že nemohla nazrieť do zápisnice o kontrole Spoločenstva z októbra 1998, uvedenej v odôvodnení č. 32 napadnutého rozhodnutia, ako aj do listov UCLAF-u z 1. a 9. decembra 1998, zaslaných tureckému stálemu zastúpeniu, o ktorých sa zmieňuje Komisia v jej vyjadrení k žalobe.

92 V tejto súvislosti treba konštatovať, že dokumenty, na ktoré sa žalobkyňa odvoláva, nie sú výslovne uvedené v napadnutom rozhodnutí. To nevylučuje, aby niektoré z nich nemohli byť podkladom na napadnuté rozhodnutie. Nemožno však prijať, že to platí aj pre celý súbor rozsiahlej korešpondencie, na ktorú sa žalobkyňa odvoláva. Prinajmenšom určitý počet z týchto dokumentov iba súvisí s predmetnou vecou.

93 Zvlášť nemožno pripustiť, a nijaká časť napadnutého rozhodnutia ani neumožňuje domnievať sa, že zápisnice zo stretnutí výboru pre colnú spoluprácu týkajúce sa osvedčení A.TR.1 vyhlásených za nezákonné alebo sfalšované boli pri vývoze koncentrátov ovocných štiav a ďalšieho tovaru pochádzajúceho z Turecka potrebné na odôvodnenie rozhodnutia. Rovnaký záver sa núka vo vzťahu k stanovisku colnej správy v Ravenne z 12. júna 1998, o ktorom sa Komisia zmienila v jej vyjadrení k žalobe a o ktorom žalobkyňa tvrdí, že doň nenazrela.

94 V každom prípade, ak dokumenty, ktoré neboli podkladom na napadnuté rozhodnutie, neboli oznámené, toto ich prípadné neoznámenie nie je podstatné, keďže v nijakom prípade nemôžu mať vplyv na napadnuté rozhodnutie. V dôsledku toho predmetný žalobný dôvod, pokiaľ sa týka neoznámenia týchto dokumentov, musí byť odmietnutý ako neúčinný.

95 To sa naopak nevzťahuje na neoznámenie dokumentov držaných Komisiou na účely odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.

96 V rámci preskúmania týchto dokumentov treba pripomenúť, že v predmetnej veci Komisia informovala žalobkyňu listom z 25. júla 2002 o svojej predbežnej analýze, podľa ktorej podmienky na vrátenie dovozného cla neboli splnené. Preto je nepochybné, že na základe tohto listu Komisie bola žalobkyňa schopná pred prijatím napadnutého rozhodnutia zaujať postoj a oboznámiť Komisiu so svojím stanoviskom o skutočnostiach, ktoré podľa Komisie odôvodňovali zamietnutie žiadosti o vrátenie.

97 Žalobkyňa nakoniec nespochybňuje uvedené zistenie, ale uvádza, že zásada dodržiavania práva na obranu bola porušená, keďže jej bol odmietnutý prístup k niektorým dokumentom, z ktorých Komisia vychádzala pri odôvodnení svojho rozhodnutia, alebo prinajmenšom preto, lebo tieto dokumenty neboli úplné.

98 Napriek tomu je nutné konštatovať, že v nadväznosti na list Komisie z 25. júla 2002 zástupca žalobkyne 6. augusta 2002 v priestoroch Komisie nazrel do spisu vzťahujúceho sa na napadnuté rozhodnutie. V priebehu tohto nazretia podpísal písomné vyhlásenie, v ktorom výslovne potvrdzuje, že mal prístup k všetkým dokumentom majúcim priamy aj nepriamy vzťah so sporným spisom. K tomuto vyhláseniu bol navyše pripojený zoznam všetkých dokumentov, ku ktorým mal uvedený zástupca prístup.

99 Treba tiež zdôrazniť, že tento zoznam spomína správy o kontrole UCLAF-u z 9. a 23. decembra 1998 s číslami 8279 a 8673. V rámci odpovede na písomnú otázku Súdu prvého stupňa Komisia predložila dve správy majúce uvedené čísla. Na pojednávaní oznámila Súdu prvého stupňa, že v skutočnosti sú to úplné stručné správy na jednej strane z 9. decembra 1998, ktorá sa týka kontroly vykonanej od 12.do 15. októbra 1998 (č. 8279), a na druhej strane z 23. decembra 1998, ktorá sa týka vyšetrovania vedeného od 30. novembra do 2. decembra 1998 (č. 8673), a že v súvislosti s dvomi kontrolami UCLAF-u nebola vypracovaná nijaká ďalšia správa. Súd prvého stupňa sa domnieva, že vzťah medzi číslami uvedenými na prvej strane správy a číslami, ktoré boli uvedené na zozname pripojenom k vyhláseniu zástupcu žalobkyne zo 6. augusta 2002, preukazuje, že žalobkyňa v rozpore s tým, čo uvádza, mala prístup k správam o kontrole. Čo sa týka žiadosti žalobkyne o prístup k zápisnici z kontroly Spoločenstva z októbra 1998, postačí konštatovať, že takáto zápisnica neexistuje. Ako spresnila Komisia na pojednávaní, na jednej strane je totiž správa č. 8279 jedinou správou vypracovanou z kontroly vykonanej od 12. do 15. októbra 1998 a na druhej strane v napadnutom rozhodnutí nebol uvedený nijaký odkaz na takúto zápisnicu.

100 Ďalej, pokiaľ ide o listy UCLAF-u z 1. decembra a 9. decembra 1998, na ktoré žalobkyňa poukázala, na jednej strane treba konštatovať, že zoznam zo 6. augusta 2002, uvádzajúci dokumenty, ku ktorým mala žalobkyňa prístup, odkazuje na list UCLAF-u č. 8281 z 9. decembra 1998, zaslaný tureckému stálemu zastúpeniu, z čoho vyplýva, že žalobkyňa mala k tomuto dokumentu riadny prístup. Na druhej strane, čo sa týka listu s dátumom 1. december 1998, Komisia v rámci písomnej otázky Súdu prvého stupňa spresnila, že tento list neexistoval a že odkaz v jej vyjadrení k žalobe na list UCLAF-u z 1. decembra 1998 bol omyl. Treba uviesť, že toto spresnenie je potvrdené listom zo 6. augusta 2002, ktorý s dátumom 1.december 1998 spomína len list tureckého ministra spravodlivosti zaslaný UCLAF-u.

101 Pokiaľ ide o oznámenia, ktoré si zasielali Komisia a UCLAF s tureckými orgánmi a s vnútroštátnymi colnými orgánmi členských štátov, stačí zdôrazniť, že nijaká skutočnosť neumožňuje domnievať sa, že Komisia založila napadnuté rozhodnutie na iných dokumentoch ako na tých, ktoré sú uvedené v spise, ku ktorému mala žalobkyňa prístup počas nazretia 6. augusta 2002.

102 Žalobkyňa v priebehu správneho konania nepredložila nijakú žiadosť o prístup k iným častiam spisu. Čo sa týka žiadosti, ktorú predložila po prijatí napadnutého rozhodnutia a po začatí tohto konania, je nutné konštatovať, že nie je relevantná na posúdenie prípadného dotknutia sa práva žalobkyne na obranu v priebehu správneho konania a nemôže mať vplyv na zákonnosť uvedeného rozhodnutia. V každom prípade je opodstatnené uviesť, že Komisia listom z 10. júla 2003 oznámila žalobkyni, že je jej dovolené nazrieť do dotknutých dokumentov v súlade so žiadosťou podanou podľa článku 255 ES. Žalobkyňa však na túto výzvu nereagovala.

103 V dôsledku toho musí byť prvý žalobný dôvod odmietnutý.

B – O druhom žalobnom dôvode, vychádzajúcom z porušenia článku 239 CKS

104 Predmetný žalobný dôvod sa opiera o štyri časti. Prvá časť sa týka nesprávneho posúdenia sprievodného osvedčenia A.TR.1 D 437214. Druhá a tretia časť sa zaoberajú vážnym nesplnením si povinností zo strany tureckých orgánov a nadväzne Komisiou. Posledná, štvrtá časť sa týka neexistencie hrubej nedbanlivosti zo strany žalobkyne a posúdenia podnikateľských rizík.

1. O sprievodnom osvedčení A.TR.1 D 437214

a) Tvrdenia účastníkov konania

105 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia pochybila v spornej časti napadnutého rozhodnutia, keď zahrnula osvedčenie A.TR.1 D 437214 medzi osvedčenia vyhlásené za nepravé. Podľa žalobkyne z jednotlivých častí spisu vyplýva, že toto osvedčenie malo byť považované iba za neplatné a v dôsledku toho malo byť zodpovedajúce clo vrátené. Viaceré časti spisu preukazujú, že turecké orgány nevyhlásili osvedčenie D 437214 za nepravé. Žalobkyňa upozornila Komisiu na túto chybu listom zo 17. decembra 2002.

106 V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že jedine list tureckej colnej správy (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) z 8. marca 1999, zaslaný talianskej colnej správe, by mohol svedčiť v prospech nepravosti tohto osvedčenia. Napriek tomu v ňom nie je špecifikované, či je nezákonné alebo nepravé, len jednoducho uvedené, že „nebolo vydané a osvedčené tureckým colným úradom“ (was not issued and endorsed by our customs office).

107 V druhom rade žalobkyňa zastáva názor, že tento list bol zrušený tureckými orgánmi, pričom najmä v liste tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 je jasne uvedené, že dotknuté osvedčenie „[nebolo] správne a [nebolo] vydané podľa pravidiel“ ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), čo znamená, že bolo vydané nesprávne.

108 Žalobkyňa vo svojej replike poukazuje na to, že termín „not correct“ zrozumiteľne vyjadruje, že dotknuté osvedčenie bolo nesprávne. Dodatok „not issued according to the rules“ umožňuje iba jediný výklad, že turecký colný orgán spracoval a vydal toto osvedčenie v rozpore s pravidlami o pôvode tovaru v Turecku. Uvedené tvrdenie posilňuje veta „predpokladalo sa, že tieto dokumenty boli vydané v rámci režimu tranzit“ (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), použitá v tom istom liste. Turecký colný orgán teda pripustil, že tiež vydal sprievodné osvedčenia v režime tranzit, inak povedané, pre koncentráty jablkových štiav pochádzajúce z Iránu, pozmenené v rámci režimu aktívny zušľachťovací styk v Turecku.

109 V treťom rade žalobkyňa zdôrazňuje, že list tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 spomína spolu s osvedčením A.TR.1 D 437214 ďalšie dve sprievodné osvedčenia, označené C 982920 a C 982938. Turecké stále zastúpenie sa domnievalo, že tieto osvedčenia „[neboli] správne a neboli vydané podľa pravidiel“ ([were] not correct and were not issued according to the rules), a to bez toho, aby medzi nimi rozlišovalo. Žalobkyňa však žiadala vrátenie dovozného cla týkajúceho sa týchto dvoch osvedčení. Talianske colné orgány ich vyhlásili za neplatné a boli zahrnuté medzi tie osvedčenia, vo vzťahu ku ktorým napadnuté rozhodnutie priznáva vrátenie cla. Žalobkyňa teda tvrdí, že nevidí nijaký dôvod na to, aby osvedčenie D 437214 bolo z faktického aj právneho hľadiska predmetom iného posúdenia ako toho, ktoré sa týka osvedčení C 982920 a C982938. V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, list z 22. apríla 1999 nepriniesol nijakú výslovnú opravu listu z 8. marca 1999, keďže naň výslovne neodkazoval a obmedzil sa na predchádzajúce oznámenia.

110 V štvrtom rade žalobkyňa tvrdí, že správnosť jej tvrdenia rovnako potvrdzuje list tureckého stáleho zastúpenia z 10. augusta 1999. Na strane 3 pod X tohto listu je znova potvrdené, že sprievodné osvedčenia uvedené v liste z 22. apríla 1999 vrátane osvedčenia D 437214 boli vydané v režime tranzit pre jablkovú šťavu nepochádzajúcu z Turecka. Tento list ďalej neuvádza, že uvedené osvedčenia boli nepravé alebo sfalšované. List UCLAF-u tureckému stálemu zastúpeniu z 9. decembra 1998 obsahuje rovnaké posúdenie, pričom osvedčenie A.TR.1 D 437214 považuje za „nesprávne“ (not correct).

111 Žalobkyňa nakoniec vo svojej replike spochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého list talianskej colnej správy z 24. marca 2003 potvrdzuje nepravosť dotknutého osvedčenia. Podľa žalobkyne naň talianske orgány odkazujú iba v liste tureckej colnej správy z 8. marca 1999, avšak bez toho, aby spomínali aj pripojený list tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999. Navyše list talianskeho ministra financií z 18. mája 1999, nachádzajúci sa v prílohe spisu, sa pravdepodobne týka listu tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 a osvedčenia D 437214, keď uvádza, že išlo o nepravé osvedčenie. Talianske colné orgány tiež zaslali novú žiadosť o spresnenie tureckej colnej správe vo veci posúdenia osvedčenia D 437214, avšak tá dosiaľ neodpovedala.

112 Komisia najskôr zdôrazňuje, že podľa právnej úpravy uplatniteľnej v predmetnej veci v rámci dohody o pridružení prislúcha určenie, či sú osvedčenia pochádzajúce z Turecka pravé, alebo nie, príslušným tureckým orgánom. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že Súd prvého stupňa rozhodol v už citovanom rozsudku Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia (bod 77), že Komisia mohla prijať vyhlásenia španielskych orgánov o pravosti výpisov z osvedčení o dovoze a že nijaké dodatočné vyšetrovanie nebolo z jej strany nevyhnutné. Podľa Komisie, ak môže dôverovať vyhláseniam orgánov členských štátov týkajúcim sa pravosti takýchto dokumentov, to isté a fortiori platí, pokiaľ ide o orgány tretieho štátu, ktorý nie je viazaný Zmluvou ES a ktorý v tejto oblasti nepodlieha právomoci Komisie.

113 Komisia ďalej spochybňuje výklad niektorých uvedených listov, ktorý podáva žalobkyňa, a tvrdí, že keďže bolo dotknuté osvedčenie vyhlásené za falošné tureckými orgánmi, nemožno jej pričítať nijaké pochybenie.

114 Komisia fakticky tvrdí, že list tureckej colnej správy z 8. marca 1999 musí byť chápaný v tom zmysle, že predmetné osvedčenie bolo vyhlásené za falošné, pretože nebolo vydané tureckými colnými orgánmi. Podľa Komisie turecké orgány sa už nikdy a v nijakom dokumente nezaoberali ich zistením z 8. marca 1999, podľa ktorého dotknuté sprievodné osvedčenie nebolo vydané ich správami.

115 V prvom rade Komisia tvrdí, že v liste z 22. apríla 1999 sa turecké stále zastúpenie nezaoberalo predchádzajúcim zistením, podľa ktorého bolo osvedčenie falošné, ale iba určilo, že nebolo správne a nebolo vydané v súlade s uplatniteľnou právnou úpravou.

116 V druhom rade sfalšovanie tohto osvedčenia potvrdil UCLAF listom zo 6. mája 1999, ako aj talianska ústredná colná správa listom z 18. mája 1999 a na tieto dva listy sa odvolávajú talianske colné orgány v liste z 24. januára 2003, zaslanom Komisii. Žalobkyňa bola o týchto zisteniach oboznámená listom z 18. marca 2003.

117 V treťom rade talianske colné orgány v listoch zo 7. júna 2002 a z 10. septembra 2003 Komisii takisto potvrdili, že turecká colná správa dospela k záveru o sfalšovaní osvedčenia.

118 V štvrtom rade Komisia zastáva názor, že listom z 22. augusta 2003, zaslaným talianskej colnej správe, turecká colná správa opäť potvrdila svoje zistenie z 8. marca 1999 a uviedla, že predmetné osvedčenie bolo sfalšované. Okrem iného v ňom bolo spresnené, že zodpovedný inšpektor tureckej colnej správy znova preskúmal tento prípad a dospel k záveru o sfalšovaní tohto osvedčenia.

119 Komisia nakoniec zdôrazňuje skutočnosť, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecká colná správa tiež vydala sprievodné osvedčenia pre tranzitný obchod, je nepodstatné. Podľa Komisie žalobkyňa odkazuje na nepresné sprievodné osvedčenia, ktoré nie sú predmetom tohto konania. Na druhej strane nepresné osvedčenia, na ktoré sa žalobkyňa odvoláva, neboli vydané tureckými orgánmi pre tranzitný obchod, ale naopak sa týkali tovaru pochádzajúceho z tranzitného obchodu.

b) Posúdenie Súdom prvého stupňa

120 Podľa ustálenej judikatúry určenie pôvodu tovaru je založené na rozdelení úloh medzi orgánmi vyvážajúceho štátu a orgánmi dovážajúceho štátu v tom zmysle, že pôvod je stanovený orgánmi vyvážajúceho štátu, pričom kontrola činnosti tohto režimu je zabezpečená vďaka spolupráci medzi dotknutými správami. Tento systém je odôvodnený tým, že orgány vyvážajúceho štátu majú lepšiu možnosť priamo overiť okolnosti, ktoré podmieňujú pôvod (rozsudok Súdneho dvora zo 14. mája 1996, Faroe Seafood a i., C‑153/94 a C‑204/94, Zb. s. I‑2465, bod 19).

121 Tento systém môže fungovať iba vtedy, ak colná správa dovážajúceho štátu uzná posúdenie oprávnene vykonané orgánmi vyvážajúceho štátu (rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 20). Uznanie týchto rozhodnutí colnými správami členských štátov je nevyhnutné na to, aby Spoločenstvo tiež mohlo žiadať od orgánov iných pripojených štátov v rámci pravidiel o voľnom obchode dodržiavanie rozhodnutí vydaných colnými orgánmi členských štátov o pôvode tovaru vyvezeného zo Spoločenstva do týchto štátov (rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984, Les Rapides Savoyards, 218/83, Zb. s. 3105, bod 27).

122 V prípade, ako je tento, je na určenie, či Komisia správne dospela k záveru o sfalšovaní osvedčení D 437214, nevyhnutné preskúmať korešpondenciu medzi ňou, talianskymi colnými orgánmi a príslušnými tureckými orgánmi. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že pokiaľ ide o časť napadnutého rozhodnutia týkajúcu sa sfalšovaných osvedčení, Komisia vychádzala predovšetkým z listu tureckých orgánov z 8. marca 1999, zaslaného colnej správe v Ravenne.

123 Tento list obsahuje v prílohe zoznam 32 osvedčení považovaných tureckými orgánmi za falzifikáty, medzi ktorými je aj osvedčenie D 437214. V tomto ohľade je opodstatnené konštatovať, že termíny, ktoré použili turecké orgány v tejto písomnosti, a to „osvedčenia, ktoré sú uvedené v prílohe, nie sú správne a neboli vydané ani osvedčené naším colným úradom“ (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), jasne naznačujú, že uvedené orgány dospeli k záveru o sfalšovaní týchto osvedčení.

124 Je však nutné konštatovať, že z porovnania medzi obsahom listu z 8. marca 1999 a obsahom nasledujúcich oznámení tureckých orgánov vyplývajú nejasnosti, pokiaľ ide o posúdenie osvedčenia D 437214. List tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999, zaslaný UCLAF-u a napísaný v angličtine, odkazuje na šesť osvedčení vrátane sporného osvedčenia a považuje ich za „nesprávne a nezodpovedajúce pravidlám pôvodu“ (not correct and… not issued according to the rules). Podľa toho istého listu bolo šesť uvedených osvedčení vydaných pre tranzitný obchod.

125 Zdá sa preto, že rozdiel medzi zisteniami vysvetlenými v liste z 8. marca 1999 a tými, ktoré sú uvedené v liste z 22. apríla 1999, vyplýva z výkladu výrazu „not correct… and not issued according to the rules“. Aj keď vyjadrenie „nesprávny“, prevzaté v listoch UCLAF-u z 9. decembra 1998, nerieši otázku prípadného falšovania, nič to nemení na skutočnosti, že tento výraz bolo možné vykladať tak, že sporné osvedčenia neboli sfalšované.

126 Vzhľadom na uvedené nejasnosti nemohli byť sfalšovanie, alebo jednoducho nezákonnosť osvedčenia D 437214 s istotou vyvodené z informácií, ktorými Komisia disponovala pred prijatím napadnutého rozhodnutia. Tvrdenia Komisie založené na obsahu listov talianskych orgánov s dátumom 24. január 2003 a 7. jún 2002 tento záver nijako nevyvracajú.

127 Predovšetkým list z 24. januára 2003 odkazuje na dva listy, konkrétne list UCLAF-u zo 6. mája 1999 a list ústredného colného riaditeľstva v Ríme z 18. mája 1999. Je nutné konštatovať, že tieto listy vychádzajú zo zistení obsiahnutých v liste tureckých orgánov z 22. apríla 1999. A pokiaľ ide o list zo 7. júna 2002, zdá sa, že ten sa obmedzuje na označenie osvedčení považovaných za sfalšované, opierajúc sa najmä o list tureckých orgánov z 8. marca 1999 bez doplnenia nových informácií. Žalobkyňa upozornila Komisiu listom z 12. novembra 2001, že z listu tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 vyplývalo, že osvedčenie D 437214 malo byť vyhlásené za nesprávne a nie za sfalšované.

128 Z uvedeného vyplýva, že vzhľadom na poukázané rozdiely Komisia nemohla. platne dospieť k záveru o sfalšovaní osvedčenia D 437214 pred prijatím napadnutého rozhodnutia.

129 Treba však zdôrazniť, že v dôsledku žiadosti podanej žalobkyňou listom zo 17. decembra 2002, to znamená po prijatí napadnutého aktu, Komisia opäť žiadala od talianskych orgánov informácie o posúdení dotknutého osvedčenia. Tie považovali za nevyhnutné požiadať turecké orgány o dodatočné objasnenia. Listom z 22. augusta 2003 turecké orgány nielenže potvrdili závery uvedené v ich liste z 8. marca 1999, ale tiež uviedli, že ich colný inšpektor dospel k záveru, že išlo o falzifikáty, čím rozptýlili všetky pochybnosti týkajúce sa falošného charakteru osvedčenia D 437214.

130 Treba preto konštatovať, že až od potvrdenia obsiahnutého v tomto poslednom oznámení umožnili informácie zo správneho spisu Komisii s istotou tvrdiť, že predmetné osvedčenie bolo nepravé. V dôsledku toho a s ohľadom na už uvedené skutočnosti nemohla Komisia platne odmietnuť vrátenie cla týkajúceho sa tovaru, na ktorý sa vzťahuje osvedčenie D 437214, v čase prijatia napadnutého rozhodnutia, ale vzhľadom na uvedené skutočnosti sa mala obmedziť na odloženie tohto vrátenia.

131 Jednako však toto zistenie nepostačuje na to, aby bolo napadnuté rozhodnutie zrušené.

132 Žalobkyňa napokon nemá nijaký právny záujem na zrušení z dôvodu formálnej chyby rozhodnutia v prípade, ak zrušenie rozhodnutia môže viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného so zrušeným rozhodnutím [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 3. decembra 2003, Audi/ÚHVT (TDI), T‑16/02, Zb. s. II‑5167, body 97 a 98 a tam citovanú judikatúru]. V predmetnej veci teda z bodu 129 vyplýva, že osvedčenie D 437214 musí byť považované za falošné.

133 Treba sa preto domnievať, že žalobkyňa nemá nijaký legitímny záujem na čiastočnom zrušení napadnutého rozhodnutia, keďže môže viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného. Predmetná časť druhého žalobného dôvodu musí byť preto odmietnutá ako neúčinná.

2. O nesplnení povinnosti pripísateľnom tureckým orgánom

134 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že turecké orgány hrubo porušili povinnosti, ktoré im vyplývajú z dohody o pridružení a z jej dodatkových ustanovení. Nielenže zakrývali pravdu tým, že považovali 32 osvedčení za falošné, ale aj systematicky nezákonne postupovali vydávaním sprievodných osvedčení pre tovary nepochádzajúce z Turecka. Podľa žalobkyne preferenčný režim upravený dohodou o pridružení bol porušený s cieľom vyviezť do Európskej únie s preferenčnými sadzbami značné množstvá tovaru pochádzajúceho z tretích krajín, označujúc ich za turecké výrobky za pomoci vyhotovenia sprievodných osvedčení. Táto politika je zrejmá z veľmi vysokého tempa, na základe ktorého turecké dovozy a vývozy vzrástli v rokoch 1993 – 1996. V predmetnej veci sporné osvedčenia predstavujú pravé dokumenty, ktoré boli zaregistrované a vydané colným úradom v Mersine (Turecko).

135 Komisia v zásade odmieta tvrdenia žalobkyne a uvádza, že celá žaloba spočíva na tvrdení, podľa ktorého 32 sporných osvedčení nepredstavuje falzifikáty, ale bolo naopak vydaných tureckými colnými orgánmi v Mersine, ktoré vo vzťahu k nej prijali klamlivé rozhodnutia. Podľa Komisie však žalobkyňa nie je schopná predložiť najmenší dôkaz na podporu tohto tvrdenia, vyvráteného okrem iného jasnými a presnými vyhláseniami tureckých orgánov.

a) O vzoroch pečiatok a podpisov

Tvrdenia účastníkov konania

136 V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že odtlačky pečiatok a podpisy na sporných osvedčeniach svedčia o tom, že pravdepodobne boli vydané a osvedčené tureckými orgánmi.

137 Podľa žalobkyne turecká ústredná colná správa potvrdila, že Komisii zaslala vzory odtlačkov pečiatok, ktoré boli odovzdané všetkým vnútroštátnym colným orgánom Spoločenstva pred rokom 1995. Na podporu tohto tvrdenia žalobkyňa uvádza, že taliansky minister financií jej dal súhlas na vyhotovenie fotokópií piatich dokumentov, ktorými disponovala aj Komisia, potvrdzujúcich skutočnosť, že turecké orgány odovzdali talianskym orgánom a Komisii kópie predmetných vzorov.

138 Talianske colné orgány, ktoré mali k dispozícii kópie originálnych pečiatok, pristúpili k ich porovnaniu s pečiatkami a podpismi na sporných osvedčeniach a napriek tomu ich prijali. Okrem toho kópie sporných osvedčení, považovaných za nepravé alebo sfalšované, sa neodlišujú od iných osvedčení, považovaných za zákonné. Navyše pečiatky používané na osvedčeniach, alebo prinajmenšom na kópiách, sú sčasti zle odtlačené a ťažko čitateľné. Colníci v Mersine žalobkyni potvrdili, že pečiatky, ktoré používali, boli ťažko čitateľné.

139 V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že povinnosť tureckých orgánov zaslať Komisii vzory odtlačkov pečiatok a podpisov používaných ich colnými úradmi na overenie osvedčení o preprave tovaru vyplýva tak z preferenčného režimu stanoveného Tureckou republikou, ako aj z článku 93 vykonávacieho nariadenia CKS. Na rozdiel od toho, čo sa domnieva Komisia, článok 4 rozhodnutia č. 1/96 odkazuje na článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS a prispôsobuje ho v rozsahu, v akom tam prevzaté termíny „vzor A“ musia byť nahradené termínmi „A.TR.1“. Nie je preto nevyhnutné výslovne zapísať povinnosť zaslania vzorov do rozhodnutí asociačnej rady. Komisia sa nesprávne domnieva, že pokiaľ ide o pravidlá pôvodu, odkaz na dohodu o pridružení a na relevantné ustanovenia asociačnej rady, vykonaný článkom 27 písm. a) a článkom 20 ods. 3 písm. d) CKS vylučuje povinnosť zaslať tieto vzory.

140 Okrem toho povinnosť zaslať vzory sa vzťahuje nielen na osvedčenia vydané podľa zjednodušeného postupu podľa článku 12 ods. 5 rozhodnutia č. 1/96, ale je uložená všeobecne a predstavuje základ kontroly pravosti a správnosti týchto osvedčení. Táto povinnosť vyplýva aj z článku 26 rozhodnutia č. 1/95, keďže má za cieľ postupné zlepšovanie preferenčného režimu pre obchody s poľnohospodárskymi výrobkami.

141 Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého Turecká republika nie je členom Spoločenstva, a má teda zvrchovanú právomoc uložiť alebo neuložiť takúto povinnosť zaslania, žalobkyňa uvádza, že existujú aj iné zvrchované štáty, s ktorými bolo dohodnuté zaslanie pečiatok a podpisov v rámci spolupráce medzi správami. Žalobkyňa poukazuje napríklad na Euro-stredomorskú dohodu uzavretú so štátom Izrael 21. júna 2000 (Ú. v. ES L 147, s. 1; Mim. vyd. 11/033, s. 287).

142 Žalobkyňa nakoniec zdôrazňuje, že ak povinnosť zaslať Komisii pečiatky a podpisy vnútroštátnych colných orgánov v rámci osvedčení, ktoré boli vydané podľa Všeobecnej dohody o clách a obchode (GATT) z roku 1994, existuje aj vnútri Európskej únie, s jej colnou úniou a jednotným poľnohospodárskym trhom, musí to a fortiori rovnako platiť na základe už citovaných ustanovení o vzťahoch medzi Spoločenstvom a Tureckou republikou.

143 Komisia predovšetkým tvrdí, že turecké orgány nemali povinnosť zaslať vzory pečiatok a podpisov používaných ich colnými úradmi. Podľa Komisie článok 93 vykonávacieho nariadenia CKS nemožno na danú vec uplatniť, keďže sa na jednej strane týka iba formulárov APR a osvedčení o pôvode „vzor A“, ktoré sa vzťahujú iba na dovoz tovaru pochádzajúceho z rozvojových krajín, a na druhej strane článok 20 CKS ho nevyhlasuje za analogicky uplatniteľný v rámci dohody o pridružení.

144 Komisia ďalej zastáva názor, že ani článok 28 ods. 4 nariadenia (EHS) č. 3719/88 zo 16. novembra 1988, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 331, s. 1) tak, ako je vykladaný v už citovanom rozsudku Bonn Fleisch Ex- und Import/Komisia, neukladá takúto povinnosť zaslania, pretože článok 1 tohto nariadenia obmedzuje jeho pôsobnosť. Colná únia a/alebo dohoda o pridružení v ňom nie sú uvedené, zatiaľ čo rozhodnutia asociačnej rady a/alebo nariadenia Spoločenstva, ktoré ich schvaľujú, nevyslovujú, že nariadenie č. 3719/88 sa v tomto kontexte uplatní analogicky.

145 Komisia sa okrem toho domnieva, že analógia s Euro-stredomorskou dohodou zaväzujúcou Európsku úniu a štát Izrael, neumožňuje dospieť k záveru o uplatniteľnosti článku 93 vykonávacieho nariadenia CKS. Bráni tomu totiž výslovné znenie dohody o pridružení a rozhodnutí asociačnej rady.

146 Okrem toho sa Komisia domnieva, že žalobkyňa popiera fakt, že podľa režimu stanoveného dohodou o pridružení prípadná kontrola a zistenie nepravosti sprievodných osvedčení A.TR.1 je úlohou príslušných tureckých orgánov a nie inštitúcií Spoločenstva. Podľa Komisie turecké orgány opakovane jasne vyhlásili, najmä v liste z 8. marca 1999, už uvedenom, že 32 sporných osvedčení nebolo pravých, ale sfalšovaných. Dohady žalobkyne týkajúce sa pravosti sporných osvedčení sú preto nepodstatné.

147 Nakoniec, čo sa týka tvrdení žalobkyne, podľa ktorých odtlačky pečiatok sú málo čitateľné alebo že sú ošúchané, Komisia tvrdí, že keďže sa žalobkyňa odvoláva na kópie, neznamená to nevyhnutne, že pečiatky použité tureckými orgánmi na origináli boli ošúchané alebo nečitateľné. Na druhej strane zastaranosť pečiatok a čitateľnosť ich odtlačku nijako nenaznačuje, či dotknuté osvedčenia boli vydané tureckými orgánmi.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

– Úvodné pripomienky

148 V rámci úvodných pripomienok je potrebné zdôrazniť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že na účely posúdenia nesplnenia povinností zo strany orgánov tretích krajín a/alebo Komisie, ktoré sú spôsobilé založiť špecifické situácie v zmysle článku 239 CKS, treba v každom prípade preskúmať skutočnú povahu povinností uložených týmto orgánom a Komisii uplatniteľnou právnou úpravou (rozsudok Hyper/Komisia, už citovaný, bod 117).

149 V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že argumentácia žalobkyne spočíva predovšetkým v tvrdení, podľa ktorého turecké orgány skutočne vydali a osvedčili sporné osvedčenia. Rôzne nesplnenia si povinností, ktoré žalobkyňa vyčíta tureckým orgánom, poukazujú na odôvodnenosť tohto tvrdenia. Žalobkyňa tvrdí, že jej špecifická situácia vyplýva zo súhrnu okolností danej veci, najmä tých, ktoré sa týkajú zlyhania, ktoré vyčíta tureckým orgánom.

– O podstate

150 Pokiaľ ide o nesplnenie si povinností týkajúcich sa pečiatok a podpisov, vyčítané tureckým orgánom, treba poznamenať, že tvrdenia žalobkyne vychádzajúce z údajného pôvodného charakteru pečiatok a podpisov umiestnených na sporných osvedčeniach sú nepodstatné. Zistenie o pôvodnom alebo sfalšovanom charaktere dokumentov je totiž vo výlučnej právomoci orgánov, ktoré ich vydali, ako je uvedené už v bodoch 120 a 121. V predmetnej veci turecké orgány dospeli k záveru o sfalšovaní sporných osvedčení. Aj keby sme pripustili, že originálne pečiatky, ktoré mali k dispozícii colníci v Mersine, boli slabo čitateľné, skutočnosť, že odtlačky pečiatok umiestnené na sporných osvedčeniach sú tiež slabo čitateľné, je nepodstatná. Rovnaký záver sa ponúka vzhľadom na tvrdenia žalobkyne o podobnosti medzi kópiami sporných osvedčení v jej držbe a nesfalšovanými osvedčeniami.

151 Nakoniec treba takisto odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého skutočnosť, že talianske colné orgány porovnali vzory odtlačkov, ktoré mali k dispozícii, so spornými osvedčeniami predtým, než ich uznali, umožňuje dospieť k záveru o ich pravosti. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemôže zakladať legitímnu dôveru v platnosť osvedčení na skutočnosti ich prvotného prijatia colnými orgánmi členského štátu, lebo úloha týchto orgánov v rámci prvotného prijatia vyhlásení vôbec nebráni vykonaniu následných kontrol (pozri rozsudok Faroe Seafood a i., už citovaný, bod 93 a tam citovanú judikatúru).

152 Tvrdenia žalobkyne, ktoré uvádza v tejto súvislosti, jej bránia v preukázaní existencie dôkazov spôsobilých založiť špecifickú situáciu, a preto musia byť odmietnuté.

b) O registrácii osvedčení tureckými orgánmi

Tvrdenia účastníkov konania

153 Žalobkyňa tvrdí, že pravosť sporných osvedčení potvrdzuje skutočnosť, že boli úradne zaregistrované. V tejto súvislosti zastáva názor, že colný úrad v Mersine spravuje register obsahujúci registračné čísla 32 sporných osvedčení. Na podporu tohto tvrdenia uvádza, že jej mandatári videli tieto registre na colnici v Mersine a žiadali od tamojšieho tureckého úradníka, aby im z neho vyhotovil kópie. Tento úradník, ktorý chcel pôvodne vyhovieť žiadosti, to neskôr po hrozbách odmietol.

154 Pokiaľ ide o povinnosť tureckých orgánov zapísať čísla osvedčení A.TR.1 do colných registrov, žalobkyňa odmieta tvrdenie Komisie, podľa ktorého jej ju žiadne rozhodnutie asociačnej rady neukladalo. Podľa žalobkyne takáto registrácia predstavuje vnútornú otázku tureckého právneho poriadku. Táto registrácia je taká preukázateľná, že nevyžaduje nijaké rozhodnutie asociačnej rady.

155 Dobrá vzájomná pomoc však vyžaduje nielen registráciu osvedčení A.TR.1, ale aj ich archivovanie v Turecku. Žalobkyňa v tejto súvislosti odkazuje na článok 7 ods. 2 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95, podľa ktorého žiadosti o pomoc sa vybavujú v súlade s právnymi predpismi dožadujúcej zmluvnej strany. Toto ustanovenie núti aj turecké colné orgány zaregistrovať osvedčenia, ktoré vydáva spolu s prevzatím prinajmenšom údajov, ktoré musia byť uvedené v odseku 12 osvedčení A.TR.1. Registrácia osvedčení, bez ktorej by vôbec nebolo možné poskytnúť informácie o ich pravosti a správnosti, je určujúcim základom spolupráce medzi tureckou správou a správou Spoločenstva, týkajúcej sa preferenčných režimov.

156 Okrem toho podľa žalobkyne článok 8 ods. 1 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že sprievodné osvedčenie A.TR.1 osvedčí colný orgán vyvážajúceho štátu. Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že odsek 12 vyplní príslušný orgán. Za týchto okolností odsek 12 každého z 32 sporných A.TR.1 obsahuje nielen odtlačok pečiatky spolu s podpisom, ale aj osobitné registračné číslo s presným dátumom, ktoré musí byť zaznamenané v registri príslušného colného orgánu.

157 Nakoniec žalobkyňa uvádza, že preskúmanie 32 sporných osvedčení ukazuje, že zodpovedajú platným zákonným vzorom (článok 10 ods. 2 druhý pododsek a príloha 1 rozhodnutia č. 1/96). V predmetnej veci obsahujú na ľavom vnútornom okraji schválenú predtlač a ďalej obsahujú meno, adresu, ako aj rozlišujúcu známku a sériové číslo umožňujúce ich identifikáciu. Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého sa falšovatelia mohli snažiť o čo najpresnejšie vyznačenie čísel originálnych osvedčení, žalobkyňa uvádza, že ide o čistú špekuláciu.

158 Komisia zastáva v prvom rade názor, že ani dohoda o pridružení, ani rozhodnutia asociačnej rady neupravujú vedenie registrov, do ktorých by boli colné osvedčenia zapísané.

159 Okrem toho aj za pripustenia, že tieto registre existujú, bolo by možné sa nazdávať, že turecké orgány vydali žalobkyni 32 osvedčení A.TR.1 pre iné tovary ako sporné dodávky. Je teda možné, že falšovatelia vyhotovili kópie 32 pravých osvedčení, ktoré sa netýkali sporných dodávok uskutočnených žalobkyňou, aby ich potom použili pre tieto osvedčenia.

160 Komisia napokon uvádza, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého sfalšované osvedčenia zodpovedajú zákonným vzorom, je nepodstatné, pretože tie sú verejnosti všeobecne známe. Pokiaľ ide tvrdenie, podľa ktorého sporné osvedčenia obsahovali aj meno, adresu, znaky a sériové číslo predtlače schválenej v Turecku, Komisia tvrdí, že iba niektoré z 32 sporných osvedčení obsahujú tieto údaje a je ťažké jasne určiť, či tieto vytlačené údaje sú skutočne znakmi tlačiarne, alebo ide iba o vymyslené údaje. Komisia v tejto súvislosti zastáva názor, že aj za predpokladu, že ide o schválené údaje tlačiarne, mohli by sme predpokladať, že v obehu bol dostatočne veľký počet pravých osvedčení pochádzajúcich zo schválenej tlače, čo by falšovateľovi umožnilo zabezpečiť si z nich jeden výtlačok alebo kópiu na účely výroby falošného osvedčenia.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

161 Pokiaľ ide o registráciu osvedčení tureckými orgánmi, treba zdôrazniť, že ani dohoda o pridružení, ani jej vykonávacie ustanovenia výslovne neupravujú vedenie týchto registrov. Príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 jednako upravuje zápis čísla dokumentu do odseku 12 osvedčení A.TR.1. Okrem toho článok 13 toho istého rozhodnutia stanovuje, že v prípade oddelenia osvedčení odsek 12 výpisu osobitne uvádza registračné číslo pôvodného osvedčenia. Je teda možné, že osvedčenia A.TR.1 sú zaregistrované orgánmi, ktoré ich vydali, hoci žalobkyňa nepredložila nijaký dôkaz spôsobilý preukázať existenciu týchto registrov.

162 Je však opodstatnené konštatovať, že aj keď pripustíme, že čísla uvedené v odseku 12 sporných osvedčení sú prevzaté do registrov tureckých colných úradov, neznamená to, že ide o pravé osvedčenia. Ako totiž v tejto súvislosti uvádza Komisia, je v záujme falšovateľov používať pre sfalšované osvedčenia registračné číslo zodpovedajúce pravému osvedčeniu.

163 Žalobkyňa teda nepredložila nijaký dôkaz umožňujúci určiť, že čísla uvedené v týchto registroch zodpovedajú sporným osvedčeniam. Obmedzuje sa na tvrdenie, že jej zástupcovia konštatovali, že tieto registre existovali, a navrhuje ich výsluch.

164 Z toho vyplýva, že tvrdenia žalobkyne sú nepodstatné, takže ich treba odmietnuť.

c) O súčinnosti tureckých colných orgánov

Tvrdenia účastníkov konania

165 Žalobkyňa tvrdí, že bez súčinnosti tureckých colných orgánov nebolo možné získať osvedčenie A.TR.1, sprevádzajúce dotknuté tovary. Príslušné právne predpisy v značnom rozsahu predchádzajú nesprávnemu používaniu osvedčení A.TR.1, ktoré sú osvedčované nielen colnými orgánmi vyvážajúceho štátu so súčasnou registráciou, ale sú aj predmetom kontroly tovaru, na ktorý sa vzťahujú, aby zabezpečili, že bude skutočne vyvezený. Osvedčenia A.TR.1 sú k dispozícii vývozcu, len čo je vývoz uskutočnený, a iba výnimočne by mohlo byť osvedčenie osvedčené po vývoze (pozri článok 8 ods. 1 rozhodnutia č. 1/96 a článok 4 ods. 1 rozhodnutia č. 5/72). Tieto ustanovenia zabezpečujú, aby príslušný colný orgán mal aj vtedy, keď je už osvedčenie A.TR.1 odovzdané vývozcovi, ešte možnosť preskúmať, či zodpovedá pôvodu tovaru.

166 Komisia namieta, že tvrdenia žalobkyne týkajúce sa súčinnosti tureckých orgánov pri vydaní sporných osvedčení sú nepodstatné. Zdôrazňuje nespornosť skutočnosti, že zákonná právna úprava musí vylúčiť predloženie osvedčení A.TR.1 pre výrobky, ktoré nepochádzajú z Turecka. Za týchto okolností predloženie osvedčení A.TR.1 pre sporné vývozy nenaznačuje, že došlo k tajnej dohode s tureckými colnými orgánmi.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

167 Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa súčinnosti tureckých orgánov, stačí pripomenúť, že sporné osvedčenia sa ukázali ako falzifikáty. Predloženie dokumentov, ktoré sa ukážu ako falošné, neumožňuje samo osebe dospieť k záveru o akejkoľvek tajnej dohode medzi vývozcami a colnými orgánmi, ktoré ich vydali.

168 Toto tvrdenie je preto nedôvodné a v dôsledku toho musí byť odmietnuté.

d) O porušení pravidiel v oblasti administratívnej pomoci

Tvrdenia účastníkov konania

169 Žalobkyňa najprv uvádza, že turecké colné orgány podliehajú povinnosti správnej pomoci podľa ustanovení na uplatnenie dohody o pridružení. V tejto súvislosti poukazuje na článok 15 rozhodnutia č. 1/96 a článok 26 a prílohu 7 rozhodnutia č. 1/95. Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého sa rozhodnutia č. 1/95 a 1/96 uplatnia až od 31. decembra 1995, žalobkyňa na jednej strane tvrdí, že systém správnej pomoci sa uplatnil už podľa predchádzajúcich rozhodnutí, a na druhej strane, že rozhodnutia č. 1/95 a 1/96 priznávajú formálne právo uplatňujúce sa aj na minulé obdobie.

170 Turecké colné orgány v predmetnej veci porušili povinnosť poskytnúť rýchlu a účinnú súčinnosť vyšetrovaniu týkajúcemu sa sprievodných osvedčení a osobitne ich povinnosť rýchlo oznámiť presné informácie o pravosti sporných osvedčení. Tieto porušenia odôvodňujú veľmi pravdepodobnú domnienku, že ovplyvnili ich vydanie.

171 Žalobkyňa ďalej vysvetľuje zásady, podľa ktorých turecké orgány zrejme postupovali pri vyhlásení osvedčenia A.TR.1 za nezákonné alebo falošné. Osvedčenia týkajúce sa koncentrátov ovocných štiav pochádzajúcich z tretích krajín zmenené v Turecku v rámci režimu zušľachťovací styk a potom vyvezené boli neprávom vyhlásené za nezákonné. Naopak osvedčenia A.TR.1 vydané pre koncentráty ovocných štiav, ktoré v Turecku podliehali režimu tranzitného obchodu (Transit-Trade-Regime) boli považované za falošné. Toto rozlišovanie je postrehnuteľné v listoch tureckého stáleho zastúpenia z 10. júla 1998 a 1. októbra 1999, zaslaných Komisii a OLAF-u, ako aj v liste z 12. októbra 1999, ktorý UCLAF-u zaslala Guardia di Finanza (oddelenie poverené potláčaním finančnej trestnej činnosti). Tvrdenie žalobkyne potvrdzuje správa o kontrole UCLAF-u z 21. decembra 1998, v ktorej je potvrdené, že vývozcovia neboli výlučne zodpovední za situáciu a že sa ako potrebné ukázali podrobnejšie previerky na úrade v Mersine.

172 Žalobkyňa na preukázanie nedostatku spolupráce tureckých orgánov v rámci administratívnej pomoci poukazuje v prvom rade na list z 9. januára 1998 zaslaný UCLAF-u tureckým stálym zastúpením, v ktorom turecké orgány uvádzajú, že v tom čase nebolo nevyhnutné, aby sa zástupcovia UCLAF-u premiestnili do Turecka. V tejto súvislosti žalobkyňa spochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa tento list nevzťahuje na vývoz koncentrátov jablkových štiav.

173 V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že list tureckého stáleho zastúpenia z 10. júla 1998, uvedený už v bode 41, nespresňuje podľa údajov uvedených v odseku 14 každého osvedčenia A.TR.1, či 22 v ňom označených osvedčení bolo nepravých alebo nezákonných, ale obmedzuje sa iba na ich vyhlásenie za „falošné“, termín, ktorý zahŕňa obe možnosti. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že hoci odsek 14 každého osvedčenia A.TR.1 má nadpis „Žiadosť o overenie“ a odsek 15 „Výsledok overenia“, dokumenty týkajúce sa konkrétnej odpovede na žiadosti o overenie sporných osvedčení neboli poskytnuté.

174 V treťom rade žalobkyňa zdôrazňuje, že Komisia v bode C listu z 26. augusta 1999, zaslaného colnej kriminálnej polícii v Kolíne nad Rýnom (Nemecko), uviedla, že OLAF žiada turecké orgány o spresnenie pre každé neplatné osvedčenie, či ide o falzifikát, alebo o nezákonné osvedčenie. Žalobkyňa však tvrdí, že nevie, či bola táto žiadosť podaná.

175 Pokiaľ ide o odporujúce si tvrdenia tureckých orgánov, žalobkyňa uvádza, že osvedčenia s rovnakým obsahom boli v niektorých prípadoch vyhlásené za zákonné a v iných prípadoch za nezákonné a konečne osvedčenia predtým vyhlásené za falošné boli neskôr vyhlásené za nezákonné. Zoznam dokumentov pripojený Komisiou v prílohe jej vyjadrenia k žalobe ukazuje, že s tureckými orgánmi bolo v rokoch 1998 a 1999 vymenených 28 listov bez toho, aby boli skutočnosti ustálené, a že korešpondencia s tureckým stálym zastúpením bola prerušená roku 1999, keďže turecké orgány odmietli pokračovať v akejkoľvek spolupráci s Komisiou od roku 2000.

176 Žalobkyňa sa napríklad odvoláva na osvedčenie A.TR.1 D 437214, ktoré bolo neskôr zmenené z falošného na nezákonné v liste z 8. marca 1999.

177 Rovnako medzi 16. júlom a 27. septembrom 1999 turecké orgány v troch rozdielnych oznámeniach považovali osvedčenie A.TR.1 D 412662 postupne za nesprávne, čiastočne správne a nakoniec za pravé (listy zo 16. júla, z 19. augusta a 27. septembra 1999).

178 Okrem toho osvedčenie A.TR.1 D 141591 bolo najprv považované za falošné (list z 15. mája 1998) a potom za nesprávne (list z 19. augusta 1999) na základe skutočnosti, že tovary, na ktoré sa vzťahovalo, nepochádzali z Turecka. Podľa žalobkyne osvedčenie A.TR.1 D 141591 musí byť podobné osvedčeniam A.TR.1 C 982920 a C 982938, ktoré boli vyhlásené za nesprávne a vo vzťahu ku ktorým Komisia upustila od vymáhania cla a posteriori. Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého colná správa v Ravenne uviedla v stanovisku z 12. júna 1998, že osvedčenie A.TR.1 D 141591 bolo falošné, žalobkyňa odpovedá, že nemohla nazrieť do tohto dôkazu počas tej časti konania, keď bolo možné nazrieť do spisu.

179 Rozpornosť poskytnutých informácií potvrdil Trestný a občianskoprávny súd v Ravenne. V tejto súvislosti žalobkyňa zastáva názor, že prokuratúra vo Verone (Taliansko) tiež zastavila trestné stíhanie voči nej, keď dospela najmä k záveru, že opätovné žiadosti kriminálnej polície s cieľom získať dôkazy zostali bezvýsledné. Podľa žalobkyne zodpovedný prokurátor vo Verone požiadal Guardia di Finanza, aby mu oznámila, na základe akých dokumentov a dôkazov považovali turecké orgány vydané osvedčenia za materiálne falošné, bez toho, aby talianske orgány mohli dostať odpoveď.

180 Okrem toho sa žalobkyňa domnieva, že skutočnosť, že turecké colné orgány pripustili, že spomedzi 103 osvedčení, ktoré boli predmetom kontroly, 17 – alebo 16, ak vylúčime osvedčenie A.TR.1 D 437214 – bolo nezákonných, znamená, že ich vedome nesprávne osvedčili, a preto stačí spochybniť kvalitu kontroly týchto osvedčení, ako aj správnosť informácií poskytnutých v rámci vzájomnej administratívnej pomoci.

181 Žalobkyňa poukazuje v tejto súvislosti na paralelu medzi prípadmi, ktoré viedli k už citovanému rozsudku Turecké televízory, s ktorými má predmetný prípad v rozpore s tvrdením Komisie úzke súvislosti, a to najmä skutočnosť, že turecké orgány nikdy nevyhlásili, že boli uvedené do omylu tretími osobami a bránili objasneniu skutočností ich rozpornými vyhláseniami.

182 Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa pokúša vytvoriť dojem zámeny, poukazujúc na vyhlásenia tureckých orgánov o osvedčeniach považovaných za nezákonné, ktoré nie sú predmetom tejto veci, žalobkyňa tvrdí, že rozpornosť informácií rôznych tureckých orgánov týkajúcich sa iných osvedčení ako sporných je podstatná pre analýzu všetkých vyhlásení tureckých orgánov vrátane tých, ktoré sa vzťahujú na sporné osvedčenia.

183 Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého niektoré oznámenia tureckých orgánov sú iba sprostredkované závery, žalobkyňa tvrdí, že ustanovenia o vzájomnej pomoci neupravujú oznámenie takýchto záverov ani predbežných správ.

184 Komisia odmieta tvrdenia žalobkyne smerujúce k preukázaniu rôznych porušení ich povinnosti spolupráce tureckými orgánmi a spochybňuje existenciu protichodných vyhlásení z jej strany.

185 V prvom rade, pokiaľ ide o povinnosť spolupráce, Komisia predovšetkým pozoruje, že rozhodnutia č. 1/95 a 1/96, o ktoré žalobkyňa opiera povinnosť spolupráce tureckých orgánov z úradnej povinnosti, nadobudli účinnosť až počas záverečného obdobia režimu pridruženia a neuplatňujú sa na sporné osvedčenia vydané počas prechodného obdobia. Na tie sa v tejto súvislosti vzťahuje iba článok 2 ods. 3 nariadenia č. 4115/86 a článok 11 rozhodnutia č. 5/72, zmeneného rozhodnutím č. 1/78, už spresneného v bode 12.

186 Komisia ďalej tvrdí, že analógia s rozsudkom Turecké televízory nie je v predmetnej veci relevantná, lebo táto vec spočíva na úplne odlišných skutočnostiach. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že prípady, ktoré viedli k uvedenému rozsudku, sa netýkali sfalšovaných osvedčení, ale osvedčení vydaných tureckými orgánmi, ktoré sa ukázali ako neplatné, pretože nespĺňali zákonné podmienky. V tomto rozsudku Súd prvého stupňa konštatoval, že turecké orgány váhali s objasnením situácie, lebo ich spolupráca odkryla ich vlastné porušenia zákona. V predmetnej veci turecké orgány nemôžu mať záujem na zakrytí ich prípadného porušenia, lebo sa nezúčastnili na vydaní sporných osvedčení. Navyše Súd prvého stupňa vôbec netvrdil, že nedostatok spolupráce tureckých orgánov predstavuje dôležitú indíciu ich účasti na nezákonnej činnosti, ako to uvádza žalobkyňa.

187 Okrem iného, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány vedeli, že nesprávne vydali 16 alebo 17 osvedčení A.TR.1, Komisia tvrdí, že je bezvýznamné, keďže tieto osvedčenia nie sú predmetom tohto konania a keďže im zodpovedajúce dovozné clo už bolo vrátené žalobkyni podľa článku 239 CKS. Naopak, skutočnosť, že turecké orgány uznali, že vedome nesprávne vydali 16 alebo 17 osvedčení, naznačuje, že sa podieľali na objasňovaní skutočností bez toho, aby sa znepokojovali o svoju dobrú povesť, a vytvára indíciu dôveryhodnosti ich vyhlásení vo veci nepravosti sporných osvedčení.

188 Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého turecké orgány opomenuli vyplniť odseky 14 a 15 sporných osvedčení, Komisia uvádza, že tieto odseky sú upravené len pre prípady kontrol týkajúcich sa obsahu osvedčení, to znamená skutočného pôvodu tovaru, na ktorý sa vzťahujú. Sporné osvedčenia sú falzifikátmi, turecké orgány nemali nijaký dôvod ich neskôr legalizovať vyplnením odsekov 14 a 15.

189 Komisia nakoniec vyhlasuje, že nesúhlasí s tvrdením žalobkyne, podľa ktorého vyhlásenia tureckých orgánov uvedené v liste z 9. januára 1998, zaslanom UCLAF-u, že nebolo nevyhnutné, aby UCLAF pristúpil k overeniu v Turecku, zakladá indíciu ich účastníctva. Podľa Komisie toto oznámenie neodkazuje na kontrolu a posteriori sporných osvedčení, ktorá k tomuto dátumu ešte nebola vykonaná. Navyše Komisia pozoruje, že po tom, čo boli vykonané predbežné vyšetrovania ad hoc, kontrolná misia UCLAF-u prišla v decembri 1998 do Turecka, pričom vyšetrovania rýchlo umožnili vydať 8. marca 1999 vyhlásenie, že sporné osvedčenia neboli pravé, lebo boli sfalšované.

190 V druhom rade Komisia uvádza, že tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých turecké orgány vydali protichodné vyhlásenia, sú takisto nepodstatné.

191 Komisia najprv uvádza, že uvedená korešpondencia sa vzťahuje na osvedčenia považované za neplatné, ale jednako pravé, nesporné v predmetnej veci. Ďalej ide o sprostredkované informácie zaslané počas prvého obdobia vyšetrovania, ktoré môžu byť iba predbežné. Turecké orgány sa už nevrátili k zisteniu obsiahnutému v liste z 8. marca 1999, podľa ktorého sú sporné osvedčenia falošné, pretože neboli nimi vydané.

192 Nakoniec, pokiaľ ide konkrétnejšie o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa osvedčenia č. D 141591, Komisia uvádza, že sú nepodstatné, keďže toto osvedčenie sa nenachádza na zozname sfalšovaných osvedčení, ako je to uvedené v liste tureckých orgánov z 8. marca 1999, a teda nie je predmetom tohto konania. Komisia však pripomína, že listom z 3. júna 2002 výslovne žiadala od talianskych colných orgánov, či dotknuté osvedčenie bolo sfalšované, alebo iba nepresné vo svojom obsahu. Listom zo 6. júna 2002, zaslanom Komisii v liste zo 7. júna 2002, colná správa v Ravenne informovala svoje nadriadené orgány v Bologni a v Ríme, že toto sprievodné osvedčenie vyhlásili turecké orgány v správe z 15. mája 1998 za nepravé. Sfalšovanie potvrdil aj UCLAF v dôsledku vyšetrovania v Ankare v októbri 1998. Okrem toho colná správa v Ravenne uviedla, že žalobkyňa nepodala odvolanie proti neskoršiemu vyrubeniu cla následkom zistenia sfalšovania ani nepredložila žiadosť o jeho vrátanie, čím zjavne priznala, že toto osvedčenie bolo falošné.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

193 Treba pripomenúť, že podľa príslušných právnych predpisov uplatniteľných v predmetnej veci strany si dohody o pridružení poskytujú vzájomnú pomoc, aby zabezpečili, že colné právne predpisy budú správne uplatňované. Vzájomná pomoc má za cieľ najmä zabezpečiť kontrolu pravosti a správnosti sprievodných osvedčení (pokiaľ ide o prechodné obdobie colnej únie, pozri článok 2 ods. 3 nariadenia č. 4115/86 a článok 11 rozhodnutia č. 5/72, zmenené rozhodnutím č. 1/78; a pokiaľ ide o záverečné obdobie colnej únie, pozri článok 2 prílohy 7 a článok 29 rozhodnutia č. 1/95 a článok 15 rozhodnutia č. 1/96).

194 V prvom rade, čo sa týka tvrdenia žalobkyne, podľa ktorého neposkytnutie rýchlej a účinnej súčinnosti tureckých orgánov vyšetrovaniu naznačuje, že tieto orgány sa zúčastnili na vyhotovení a vydaní falošných osvedčení, je opodstatnené predovšetkým konštatovať, že kontrola a posteriori osvedčení týkajúcich sa dovozov vykonaných žalobkyňou bola spustená listom tureckých orgánov z 15. mája 1998, zaslaným colnej správe v Ravenne a uvádzajúcim, že osvedčenie D 141591 je falošné. V dôsledku tohto zistenia UCLAF vykonal prvé vyšetrovanie v Turecku v priebehu obdobia od 12. do 15. októbra 1998, to znamená sotva päť mesiacov po informácii tureckých orgánov. Druhá kontrola prebehla v období od 30. novembra do 2. decembra 1998. V tejto súvislosti si treba všimnúť, že podľa žalobkyne list tureckých orgánov z 9. januára 1998, uvádzajúci, že kontrola UCLAF-u nie je potrebná, dokazuje nedostatok ich súčinnosti. Je teda nepochybné, že na jednej strane vyšetrovania týkajúce sa sporných osvedčení sa začali len po 15. máji 1998 a na druhej strane kontroly UCLAF-u boli vykonané v primeraných lehotách po zistení prvého sfalšovania.

195 Okrem toho treba konštatovať, že preskúmania vykonávané tureckými orgánmi sa týkali vysokého počtu osvedčení – niekoľko stoviek, medzi nimi aj 103 osvedčení predložených žalobkyňou – a že napriek tomuto množstvu bol zoznam osvedčení, ktoré boli považované za sfalšované, zaslaný colnej správe v Ravenne listom z 8. marca 1999, to znamená menej než tri mesiace po skončení poslednej kontroly UCLAF-u v Turecku.

196 Nakoniec treba vyzdvihnúť veľké množstvo korešpondencie zasielanej medzi orgánmi Spoločenstva a tureckými orgánmi vo veci sporných osvedčení. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že tvrdenie žalobkyne poukazujúce na odmietnutie tureckých orgánov, najmä tureckého stáleho zastúpenia, spolupracovať s Komisiou od roku 2000 sa neopiera o nijaký dôkaz. Rovnako znenie rozhodnutia prokuratúry vo Verone zastavujúceho trestné stíhanie proti žalobkyni jej neumožňuje vyvodiť nijaký účinný dôsledok pre daný prípad. V tomto rozhodnutí sa totiž zodpovedný prokurátor obmedzuje na zmienenie ťažkostí pri získavaní dôkazov bez toho, aby označil osoby zodpovedné za tieto ťažkosti. V dôsledku toho toto tvrdenie nie je dôvodné a musí byť odmietnuté.

197 V druhom rade treba poukázať na tvrdenie žalobkyne, že turecké orgány zabránili zisteniu skutočností poskytovaním protichodných informácií o kontrole zákonnosti a pravosti sprievodných osvedčení. V tejto súvislosti žalobkyňa cituje tri konkrétne osvedčenia, a to A.TR.1 D 437214, D 141591 a D 412662, ktoré boli predmetom rôznych posúdení v postupných oznámeniach tureckých orgánov.

198 Je pravda, ako to uvádza Komisia, že iba osvedčenie D 437214 patrí medzi sporné osvedčenia a ďalšie dve nie sú predmetom tohto konania. Napriek tomu treba rovnako uviesť, že žalobkyňa sa opiera o prípadné rozpory týkajúce sa troch dotknutých osvedčení s cieľom poukázať na nepresnosť preskúmaní, ktorých predmetom boli všetky predložené sprievodné osvedčenia a ktoré vykonali turecké orgány. Vzhľadom na to, že nefunkčný postup pri kontrole pravosti osvedčení môže znamenať vážne nesplnenie si povinností, ktoré sú tureckým orgánom uložené podľa dohody o pridružení, je nevyhnutné preskúmať dôležitosť tvrdení žalobkyne aj čo sa týka nesporných osvedčení v predmetnej veci.

199 Pokiaľ ide o osvedčenie D 141591, treba uviesť, že z oznámení nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že turecké orgány ho najskôr vyhlásili za falošné a neskôr za nesprávne. Konštatovanie tohto nejasného posúdenia odôvodnilo žiadosť o objasnenie zo strany Komisie z 3. júna 2002. Z odpovede talianskych orgánov na túto žiadosť v liste zo 7. júna 2002 však vyplýva, že zistenie sfalšovania dotknutého osvedčenia bolo neskôr potvrdené tureckými orgánmi v liste z 8. marca 1999, v ktorom boli oznámené konečné výsledky vyšetrovaní vedených v Turecku. Z oznámenia zo 7. júna 2002 okrem iného vyplýva, že zistenie o sfalšovaní tohto osvedčenia vychádza aj zo záverov vyšetrovania vedeného UCLAF-om v októbri 1998 v Turecku. Preto je opodstatnené dospieť k záveru, že akýkoľvek prípadný rozpor súvisiaci s posúdením tohto osvedčenia mohol byť odstránený od októbra 1998 a že jeho nepravosť nebola od 8. marca 1999 viac spochybnená. Nakoniec treba uviesť, že uvedené osvedčenie nepatrí medzi sporné osvedčenia v predmetnej veci. Žalobkyňa však ani nepodala odvolanie proti vyrubeniu cla v dôsledku zistenia o sfalšovaní, ani nežiadala vrátenie prijatého cla, čím implicitne priznala nepravosť dotknutého osvedčenia.

200 Pokiaľ ide o osvedčenie D 412662, treba konštatovať, že turecké orgány ho listom zo 16. júla 1999 vyhlásili za nesprávne na základe skutočnosti, že tovary, na ktoré sa vzťahovalo, nepochádzali z Turecka. V dôsledku toho turecké orgány listom z 10. augusta 1999 informovali UCLAF, že sa dopustili chyby a že dotknuté osvedčenie malo byť vyhlásené za čiastočne neprávne, keďže iba časť tovaru nepochádzala z Turecka. Toto posledné zistenie bolo potvrdené listom z 19.augusta 1999, zaslanom colnej správe v Ravenne. Z troch už citovaných oznámení vyplýva, že turecké orgány si neodporovali v rámci administratívnej spolupráce s orgánmi Spoločenstva, ale že iba jednoducho doplnili a čiastočne zmenili pôvodné oznámenie zo 16. júla 1999.

201 Rozpor označený žalobkyňou však vyplýva z obsahu nasledujúceho oznámenia z 27. septembra 1999, zaslaného jej materskej spoločnosti Steinhauser, v ktorom turecké orgány uvádzajú, že osvedčenie D 411262 je správne. V tejto súvislosti treba najprv uviesť, že tento list nebol zaslaný v rámci spolupráce medzi colnými správami, a preto neobsahuje úradný výsledok postupu kontroly sprievodných osvedčení. Okrem toho je možné, že turecké colné orgány sa neukázali ako osobitne zanietené v ich vzťahoch so žalobkyňou, a tak ju opomenuli informovať, že dotknuté osvedčenie bolo len čiastočne správne. Preto treba dospieť k záveru, že žalobkyňa z toho nemôže vyvodiť nijaký platný záver pre daný prípad. Tento záver nie je vyvrátený skutočnosťou, že Trestný a občianskoprávny súd v Ravenne v rozsudku z 20. decembra 2000 poukázal na chybu spôsobenú tureckými orgánmi v pôvodnom posúdení tohto osvedčenia.

202 Pokiaľ ide o osvedčenie D 437214, zo zistení uvedených v bode 120 a nasl. vyplýva, že turecké orgány sa v určitom okamihu akoby vrátili k svojmu pôvodnému zisteniu, podľa ktorého bolo toto osvedčenie falzifikát. Treba si však všimnúť, že tento rozpor zjavným spôsobom nevyplýva z dôvodu nedostatku presnosti termínov používaných v písomných oznámeniach tureckých orgánov. Okrem toho treba uviesť, že nejasné informácie zaslané tureckými orgánmi boli predmetom žiadosti o objasnenie zo strany Komisie. Neskoršie preskúmanie umožnilo bez akejkoľvek možnej pochybnosti potvrdiť, že pôvodné posúdenie tohto osvedčenia bolo správne a že skutočne išlo o falzifikát.

203 Z uvedeného vyplýva, že rozpory tvrdené žalobkyňou neumožňujú dospieť k záveru o zjavnej nesprávnosti postupu kontroly pravosti osvedčení vykonanej tureckými orgánmi. Nejasnosti, ktoré sa objavili v rámci spolupráce medzi colnými správami, sa týkajú iba dvoch osvedčení, a to A.TR.1 D 437214 a D 141591. Navyše treba poznamenať, že nejasné vyhlásenia týkajúce sa posúdenia týchto osvedčení boli predmetom žiadostí o objasnenie a že ich konečné posúdenie bolo možné stanoviť s istotou. Uvedené nejasné vyhlásenia tureckých orgánov sa teda vo vzťahu k celkovému počtu kontrolovaných osvedčení týkajú iba veľmi obmedzeného množstva osvedčení. V dôsledku toho tieto vyhlásenia, ktoré sa objasnili neskôr, nemožno samy osebe považovať za zakladajúce zjavné nesplnen