24

Za týchto okolností Székesfehérvári Törvényszék (Župný súd Székesfehérvár) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Majú sa základné zásady a ustanovenia práva Únie (najmä článok 4 ods. 3 ZEÚ a požiadavka jednotného výkladu), ako ich vyložil Súdny dvor najmä v rozsudku [z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], vykladať v tom zmysle, že určenie zodpovednosti súdu členského štátu, ktorý v poslednom stupni rozhodne rozsudkom, ktorý porušuje právo Únie, môže byť založené výlučne na vnútroštátnom práve alebo na kritériách stanovených vnútroštátnym právom? V prípade zápornej odpovede, majú sa základné zásady a ustanovenia práva Únie, najmä tri kritériá na určenie zodpovednosti ‚štátu‘, ktoré Súdny dvor stanovil [v rozsudku z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], vykladať v tom zmysle, že splnenie podmienok zodpovednosti členského štátu za porušenie práva Únie, ktorého sa dopustili súdy tohto štátu, sa má posudzovať na základe vnútroštátneho práva? 2. Majú sa ustanovenia a základné zásady práva Únie (najmä článok 4 ods. 3 ZEÚ a požiadavka účinnej súdnej ochrany), osobitne rozsudky Súdneho dvora Európskej únie týkajúce sa zodpovednosti členského štátu [z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428); z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79), a z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], vykladať v tom zmysle, že právoplatnosť rozsudkov, ktoré porušujú právo Únie, vydaných súdmi členského štátu, ktoré rozhodovali v poslednom stupni, vylučuje určenie zodpovednosti členského štátu za škodu? 3. Je postup preskúmavania v rámci verejného obstarávania v súvislosti s verejnými zákazkami, ktorých hodnota je vyššia ako prahové hodnoty [stanovené právom Únie], a súdne preskúmanie správneho rozhodnutia vydaného v uvedenom konaní so zreteľom na smernicu [89/665] a smernicu [92/13] dôležité na účely práva Únie? V prípade kladnej odpovede, je právo Únie a judikatúra Súdneho dvora Európskej únie [najmä rozsudky z 13. januára 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17), a zo 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), a najmä rozsudok z 10. júla 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067),] relevantná, pokiaľ ide o potrebu pripustiť obnovu konania ako mimoriadny opravný prostriedok, ktorý vyplýva z vnútroštátneho práva, v súvislosti so súdnym preskúmaním správneho rozhodnutia vydaného v uvedenom postupe preskúmavania v rámci verejného obstarávania? 4. Majú sa smernice týkajúce sa postupu preskúmavania v rámci verejného obstarávania (konkrétne smernica [89/665] a smernica [92/13]) vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej vnútroštátne súdy, ktoré prejednávajú spor vo veci samej, nemusia vziať do úvahy skutočnosť, ktorá sa má preskúmať podľa rozsudku Súdneho dvora Európskej únie – vydaného v prejudiciálnom konaní v súvislosti s postupom preskúmavania v rámci verejného obstarávania – a ktorú navyše neberú do úvahy ani vnútroštátne súdy, ktoré rozhodujú v konaní začatom na základe návrhu na obnovu konania podaného proti rozhodnutiu vydanému v spore vo veci samej? 5. Má sa smernica [89/665], najmä článok 1 ods. 1 a 3 tejto smernice, a smernica [92/13], najmä články 1 a 2 tejto smernice – osobitne so zreteľom na [rozsudky z 13. januára 2004, Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17); zo 16. marca 2006, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178); z 12. februára 2008, Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78); zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), a z 10. júla 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)] –, vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava alebo jej uplatňovanie, podľa ktorých napriek tomu, že rozsudok [Súdneho dvora] vydaný v prejudiciálnom konaní pred vydaním rozsudku v druhostupňovom konaní stanoví relevantný výklad ustanovení práva Únie, súd, ktorý prejednáva vec, odmietne tento výklad z dôvodu, že bol uvedený oneskorene, a súd, ktorý prejednáva návrh na obnovu konania, neskôr rozhodne, že obnova konania nie je prípustná, je v súlade s uvedenými smernicami a s požiadavkou účinnej súdnej ochrany a so zásadami ekvivalencie a efektivity? 6. Ak sa na základe vnútroštátneho práva musí pripustiť obnova konania v záujme obnovenia ústavnosti podľa nového rozhodnutia Ústavného súdu, nemala by sa na základe [rozsudku z 26. januára 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39)] pripustiť obnova konania v prípade, ak z dôvodu ustanovení vnútroštátneho práva týkajúcich sa procesných lehôt v konaní vo veci samej nebolo možné vziať do úvahy rozsudok Súdneho dvora? 7. Má sa smernica [89/89], najmä článok 1 ods. 1 a 3 tejto smernice, a smernica [92/13], najmä články 1 a 2 tejto smernice, so zreteľom na [rozsudok z 12. februára 2008, Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78)], podľa ktorého sa jednotlivec nemusí osobitne odvolávať na judikatúru Súdneho dvora, vykladať v tom zmysle, že postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania upravené uvedenými smernicami sa môžu začať jedine podaním opravného prostriedku, ktorý obsahuje výslovný opis namietaného porušenia v rámci verejného obstarávania a navyše je v ňom presne uvedené porušené ustanovenie týkajúce sa verejného obstarávania – konkrétny článok a odsek –, teda že v postupe preskúmavania v rámci verejného obstarávania možno preskúmať len porušenia, ktoré navrhovateľ uviedol prostredníctvom odkazu na porušené ustanovenie týkajúce sa verejného obstarávania – konkrétny článok a odsek –, zatiaľ čo v ktoromkoľvek inom správnom a občianskom súdnom konaní stačí, aby jednotlivec uviedol skutočnosti a dôkazy uvedené na podporu skutočností? 8. Má sa požiadavka týkajúca sa ‚dostatočne závažného porušenia‘ stanovená v rozsudkoch [z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), a z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] vykladať v tom zmysle, že o také porušenie nejde, ak súd, ktorý rozhoduje v poslednom stupni, v zjavnom rozpore s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, ktorá bola citovaná s najvyššou mierou podrobnosti – a ktorá sa dokonca opiera o rôzne právne stanoviská –, zamietne žiadosť jednotlivca o podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúceho sa potreby pripustiť obnovu konania na základe absurdného odôvodnenia, že právna úprava Únie – v tomto prípade najmä smernice [89/665] a [92/13] – neobsahuje ustanovenia, ktoré by upravovali obnovu konania, hoci v tejto súvislosti bola tiež s najvyššou mierou podrobnosti citovaná relevantná judikatúra Súdneho dvora, a to vrátane rozsudku [z 10. júla 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], v ktorom sa práve v súvislosti s postupom verejného obstarávania konštatuje, že je potrebná obnova konania? S prihliadnutím na rozsudok [zo 6. októbra 1982, Cilfit a i. (283/81, EU:C:1982:335)], s akou mierou podrobnosti musí vnútroštátny súd odôvodniť nepripustenie obnovy konania, ak sa odkloní od právneho výkladu, ktorý záväzne stanovil Súdny dvor? 9. Majú sa zásady účinnej súdnej ochrany a ekvivalencie uvedené v článku 19 ZEÚ a článku 4 ods. 3 ZEÚ, sloboda usadiť sa a sloboda poskytovania služieb stanovené v článku 49 ZFEÚ a smernica [93/37], ako aj smernice [89/665], [92/13] a [2007/66] vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby príslušné orgány a súdy v zjavnom rozpore s uplatniteľným právom Únie postupne zamietli všetky opravné prostriedky podané žalobcom z dôvodu, že mu bola znemožnená účasť na postupe verejného obstarávania, pričom na podanie týchto opravných prostriedkov treba v prípade potreby vypracovať viaceré dokumenty, ktoré si vyžadujú vynaloženie času a finančných prostriedkov v značnom rozsahu, alebo sa zúčastniť na vypočutiach, a hoci je pravda, že teoreticky existuje možnosť určiť zodpovednosť za škodu spôsobenú pri výkone súdnej právomoci, relevantná právna úprava odníma žalobcovi možnosť žiadať od súdu náhradu škody spôsobenej v dôsledku protiprávnych opatrení? 10. Majú sa zásady stanovené v rozsudkoch [z 9. novembra 1983, San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318); z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513), a z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] vykladať v tom zmysle, že nemožno nahradiť škodu spôsobenú tým, že súd členského štátu, ktorý rozhodoval v poslednom stupni, v rozpore s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora nepripustil návrh na obnovu konania, ktorý včas podal jednotlivec a v rámci ktorého by jednotlivec mohol žiadať náhradu vynaložených nákladov?“