ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

§ 23 zákona spolkovej krajiny Severné Porýnie-Vestfálsko o komunálnej spolupráci (Gesetz über die Kommunale Gemeinschaftsarbeit des Landes Nordrhein-Westfalen, ďalej len „GkG NRW“) stanovuje: „1. Obce a združenia obcí sa môžu dohodnúť, že jeden zo zúčastnených subjektov prevezme do svojej zodpovednosti konkrétne úlohy ostatných zúčastnených alebo sa zaviaže, že uvedené úlohy vykoná pre ostatných zúčastnených. 2. Ak jeden zo zúčastnených subjektov prevezme do svojej zodpovednosti úlohy ostatných, prechádza naň právo a povinnosť úlohu splniť. Ak sa niektorý zo zúčastnených subjektov zaviaže, že splní úlohu za ostatných, ich práva a povinnosti – ako subjektov zodpovedných za splnenie úlohy – ostávajú nedotknuté. 3. Ostatné zúčastnené subjekty môžu v zmluve zakotviť právo súčinnosti pri plnení alebo vykonávaní úloh; platí to aj pre prijímanie zamestnancov. 4. V zmluve má byť upravená aj primeraná náhrada, ktorá by spravidla mala byť určená v takej výške, aby sa uhradili náklady spojené s prevzatím alebo so splnením úlohy. 5. Pokiaľ platnosť zmluvy nie je obmedzená alebo ak je dlhšia ako 20 rokov, musí byť v zmluve stanovené, za akých podmienok a akou formou ju zúčastnené subjekty môžu vypovedať.“
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi MA, BT a DA, tromi maloletými osobami, štátnymi príslušníkmi tretích krajín, a Secretary of State for the Home Department (ďalej len „Secretary of State“) týkajúceho sa rozhodnutia tohto orgánu neposúdiť ich žiadosti o azyl podané v Spojenom kráľovstve, pričom tento orgán navrhol ich odovzdanie do členského štátu, v ktorom ako prvom podali žiadosť o azyl.
20

Pokiaľ ide o preskúmanie námietok Secretary of State, článok 38 rokovacieho poriadku SIAC stanovuje: „1. Ak Secretary of State vznesie námietku podľa článku 36 ods. 5 písm. b) alebo podľa článku 37, [SIAC] musí v súlade s týmto článkom rozhodnúť, či námietke vyhovie. 2. [SIAC] musí vytýčiť pojednávanie, aby Secretary of State a špeciálny advokát mohli predložiť ústne pripomienky… … 5. Pojednávanie podľa tohto článku sa koná v neprítomnosti odvolateľa a jeho zástupcu. 6. [SIAC] môže vyhovieť námietke Secretary of State alebo ju zamietnuť. 7. [SIAC] musí vyhovieť námietke, ktorú vzniesol Secretary of State podľa článku 37, ak sa domnieva, že sprístupnenie predmetných materiálov by bolo v rozpore s verejným záujmom. 8. Ak [SIAC] vyhovie námietke, ktorú vzniesol Secretary of State podľa článku 37, musí: a) preskúmať, či je potrebné uložiť Secretary of State povinnosť doručiť odvolateľovi zhrnutie dôverných materiálov, a b) schváliť každé takéto zhrnutie s cieľom zabezpečiť, že neobsahuje nijakú informáciu ani nijaký iný údaj, ktorého sprístupnenie by bolo v rozpore s verejným záujmom. 9. Ak [SIAC] zamietne námietku, ktorú vzniesol Secretary of State podľa článku 37, alebo mu uloží povinnosť doručiť odvolateľovi zhrnutie dôverných materiálov, a) Secretary of State nie je povinný doručiť tieto materiály alebo toto zhrnutie, ale b) ak to neurobí, [SIAC] môže na pojednávaní, v priebehu ktorého Secretary of State a špeciálny advokát môžu predložiť pripomienky, (i) ak sa domnieva, že materiály alebo iné údaje, ktoré majú byť predmetom zhrnutia, by mohli uškodiť tvrdeniam Secretary of State alebo byť v prospech odvolateľa, nariadiť Secretary of State, aby sa vo svojich tvrdeniach neodvolával na tieto údaje alebo urobil ústupky či prijal iné opatrenia v súlade s pokynmi [SIAC], alebo (ii) vo všetkých ostatných prípadoch uložiť Secretary of State, aby sa neodvolával na predmetné materiály alebo (prípadne) na ostatné údaje, ktoré majú byť predmetom zhrnutia v konaní.“
15

Dňa 31. januára 2011 spoločnosť Paltrade so sídlom vo Varne podala colné vyhlásenie prostredníctvom jednotného colného dokladu č. 11BG002005H0004290 (ďalej len „JCD“), na základe ktorého bol do režimu spotreby a do režimu voľného obehu prepustený nasledujúci tovar: 2 528 800 kusov drevených skrutiek a 634 000 kusov samorezných skrutiek, ktoré boli vyvezené z Malajzie, a patril medzi tovary podliehajúce antidumpingovému clu podľa vykonávacieho nariadenia. Dlhované clo a dlhovaná daň z pridanej hodnoty boli stanovené k 31. januáru 2011, t. j. pred momentom, keď bolo antidumpingové clo s konečnou platnosťou rozšírené na dovoz tohto tovaru.
18

Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, totiž vyplýva, že § 39 ods. 2 KartG je osobitným ustanovením upravujúcim žiadosti o sprístupnenie spisov týkajúcich sa konaní v oblasti hospodárskej súťaže a že z tohto dôvodu vylučuje, aby sa v týchto konaniach uplatňovalo všeobecné pravidlo uvedené v § 219 ods. 2 ZPO. V dôsledku toho iba za predpokladu, ak by odpoveď poskytnutá Súdnym dvorom viedla vnútroštátny súd k záveru, že § 39 ods. 2 KartG nie je zlučiteľný s právom Únie a v dôsledku toho by bolo vylúčené jeho uplatňovanie, by v danom prípade mali byť splnené podmienky na uplatnenie § 219 ods. 2 druhej vety ZPO, vrátane tých, ktoré v prípade neexistencie súhlasu účastníkov konania stanovujú preukázanie existencie právneho záujmu. Ak by však uvedená odpoveď umožňovala, aby vnútroštátny súd dospel k záveru, že § 39 ods. 2 KartG je zlučiteľný s právom Únie, mohlo by sa rozhodnúť o žiadosti VDMT o sprístupnenie dotknutého spisu výlučne na základe tohto ustanovenia, čo by v danom prípade viedlo k tomu, že § 219 ods. 2 ZPO by sa neuplatňoval.
58

Súdny dvor ďalej uviedol, že tento výklad okrem toho podporuje účel a všeobecná systematika smernice. V tejto súvislosti pripomenul, že vzhľadom na povahu a význam verejného záujmu, na ktorom spočíva ochrana priznaná spotrebiteľom, smernica, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky, „ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“. Pokiaľ by vnútroštátny súd mohol meniť obsah nekalých podmienok, ktoré sú uvedené v takýchto zmluvách, mohlo by sa tým ohroziť splnenie dlhodobého cieľa uvedeného v článku 7 smernice, keďže by došlo k oslabeniu odstrašujúceho účinku pre predajcov alebo dodávateľov spočívajúci v tom, že sa takéto nekalé podmienky voči spotrebiteľovi jednoducho neuplatnia (rozsudok Banco Español de Crédito, už citovaný, body 66 až 69).
19

Vnútroštátny súd konštatuje, že finančný nástroj patrí do rozsahu pôsobnosti smernice 2004/39 v zmysle článku 4 ods. 1 bodu 17, ako aj prílohy I časti C bodu 4 tejto smernice. Vnútroštátny súd sa domnieva, že na určenie, či služba poskytovaná žalovanými v konaní vo veci samej, spočívajúca v ponuke sporných zmlúv o riadení finančných rizík spoločnosti Genil 48 a spoločnosti CHGV, patrí do pôsobnosti článku 19 ods. 4 tejto smernice, treba preskúmať, či táto služba predstavuje „investičné poradenstvo“, ako je uvedené v tomto ustanovení a definované v článku 4 ods. 1 bode 4 tej istej smernice.
23

Rozhodnutím z 8. februára 2011 sa dĺžka zaistenia M. Arslana stanovila na 60 dní z dôvodov, že najmä vzhľadom na jeho správanie v minulosti možno predpokladať, že nebude rešpektovať rozhodnutie o vyhostení. Rozhodnutie uvádzalo, že vstúpil do schengenského priestoru nelegálne, aby sa vyhol pohraničným kontrolám, a zdržiaval sa v Rakúsku a následne v Českej republike bez cestovného dokladu a víz. Okrem toho uvedené rozhodnutie uvádzalo, že M. Arslan už bol v roku 2009 zatknutý na gréckom území, pričom mal falošný cestovný pas a následne bol vrátený do krajiny svojho pôvodu a zaradený do Schengenského informačného systému ako osoba so zákazom vstupu na územie štátov schengenského priestoru v období od 26. januára 2010 do 26. januára 2013.
48

Žalobu Komisie by bolo možné uznať len vtedy, keby nariadenie č. 1829/2003 stanovilo, že Poľská republika má pred 12. augustom 2008 dodržiavať niektoré povinnosti, ktoré jej prináležia. Takéto povinnosti v kontexte tohto sporu by však konkrétne znamenali, že členské štáty by boli povinné zdržať sa prijatia právnych úprav, ktoré by mohli spôsobiť negatívne účinky v rozpore s cieľmi tohto nariadenia dokonca predtým, ako by nadobudli účinnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 2010, Komisia/Malta, C-508/08, Zb. s. I-10589, bod 21). Treba však konštatovať, že Komisia nijako nepodložila dôvody uvedené na podporu svojej žaloby o existencii povinností vyplývajúcich priamo z uvedeného nariadenia.
20

Verwaltungsgericht Karlsruhe vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania konštatuje, že predmetná požiadavka bydliska vo veci samej sa neuplatňuje na poskytovanie pomoci na vzdelávanie v Nemecku. Uvádza, že takáto požiadavka bydliska môže z dôvodu osobných nevýhod, dodatočných nákladov a prípadných zdržaní, ktoré prináša, odrádzať občanov Únie od toho, aby opustili Nemecko s cieľom vzdelávať sa v inom členskom štáte. Tento vnútroštátny súd má pochybnosti, či je odôvodnená požiadavka, podľa ktorej musí mať žiadateľ o poskytnutie pomoci pobyt v Nemecku aspoň tri roky pred začatím vzdelávania, a pýta sa, či určitý stupeň integrácie do spoločnosti, ktorý môže členský štát oprávnene požadovať, nemožno vo veci samej považovať za dosiahnutý, keďže žiadateľ ako nemecký štátny príslušník vyrastal u svojich rodičov v Nemecku a absolvoval tam časť svojej školskej dochádzky až do prestupu v šiestej triede, keď sa v dvanástich rokoch so svojou rodinou presťahoval, pretože jeho otec uplatnil svoje práva podľa článkov 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ. Podľa vnútroštátneho súdu samotné kritérium založené len na určitom okamihu a období troch rokov pred začatím štúdia v cudzine a priori nepreukazuje požadovanú integráciu.
4

Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 z 15. marca 2006, ktorým sa stanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 105, s. 1), vo svojom odôvodnení 3 stanovuje: „Prijatie spoločných opatrení o prekračovaní vnútorných hraníc osobami a o kontrole hraníc na vonkajších hraniciach by malo odrážať schengenské acquis zahrnuté do rámca Európskej únie, a najmä príslušné ustanovenia Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda… a spoločnej príručky [(Ú. v. ES C 313, 2002, s. 97)].“
8

Podľa vnútroštátneho práva zmluvné strany môžu do svojej zmluvy zahrnúť ustanovenie, že odmenu zamestnanca bude pravidelne stanovovať tretia strana, ako je National Joint Council for Local Government Services (ďalej len „NJC“), ktorej zamestnávateľ nie je členom alebo v ktorej nie je zastúpený. Podľa systému, ktorý v Spojenom kráľovstve upravuje vzťahy medzi sociálnymi partnermi, sa o kolektívnych zmluvách tohto druhu predpokladá, že nie sú právne záväzné, pokiaľ sa strany výslovne nedohodli inak. Ustanovenia takejto kolektívnej zmluvy tak môžu mať účinok podmienok individuálnej pracovnej zmluvy uzatvorenej medzi zamestnávateľom a zamestnancom. To možno dosiahnuť, ako v prejednávanom prípade, tým, že do zmluvy sa zahrnie ustanovenie, že zamestnanec má právo, aby sa naňho vzťahovali podmienky dohodnuté medzi zamestnávateľom a odborovou organizáciou alebo podmienky dohodnuté určitým iným orgánom, napríklad NJC. Len čo sú takéto podmienky v zmluve zahrnuté, majú účinok podmienok dohodnutých v pracovnej zmluve.
30

V nadväznosti na to situácie, ako sú situácie v konaní vo veci samej, nemožno porovnávať na rozdiel od toho, čo uvádza belgická vláda, so skutkovým stavom veci v konaní, v ktorom bol vyhlásený už citovaný rozsudok Astra Zeneca UK. Ako vyplýva z bodov 29 až 31 predmetného rozsudku, v uvedenej veci bolo preukázané, že existovala priama súvislosť medzi poskytnutím predmetných nákupných poukážok spoločnosťou Astra Zeneca Ltd svojim zamestnancom a presnou časťou odmeny v peniazoch, ktorej sa museli výslovne zriecť ako protihodnoty za toto poskytnutie. V konaniach vo veci samej sa nezdá a ani nebolo preukázané, že konateľom je znížená odmena v hodnote zodpovedajúcej poskytnutiu predmetnej nehnuteľnosti a ani, že časť práce vykonanej uvedenými konateľmi možno považovať za protihodnotu poskytnutia nehnuteľnosti (pozri analogicky rozsudok zo 16. októbra 1997, Fillibeck, C-258/95, Zb. s. I-5577, body 15 a 16).
7

Všeobecný súd v bodoch 1 až 12 napadnutého rozsudku vymedzil okolnosti predchádzajúce sporu takto: „1 Dňa 31. októbra 2003 podala spoločnosť [New Yorker Jeans] podľa nariadenia (ES) č. 40/94 na [ÚHVT] prihlášku ochrannej známky Spoločenstva… 2 Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia FISHBONE. 3 Výrobky, pre ktoré sa žiada o zápis, patria najmä do tried 18 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení… … 5 Dňa 28. januára 2005 podala… spoločnosť Vallis K.-Vallis A. … námietku podľa článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 41 nariadenia č. 207/2009) proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre tovary uvedené v bode 3 vyššie, ktorá je založená na: — gréckom zápise č. 121579 obrazovej ochrannej známky prihlásenej 24. januára 1994 a zapísanej 17. mája 1996 pre tovary ‚tričká, plážové oblečenie‘ patriace do triedy 25… … 7 Listom z 5. apríla 2006 ÚHVT vyzval spoločnosť [Vallis K.-Vallis A.], aby podľa článku 43 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 42 nariadenia č, 207/2009) najneskôr do 6. júna 2006 predložila dôkaz o používaní skoršej národnej obrazovej ochrannej známky, pričom vyhovel žiadosti spoločnosti [New Yorker Jeans]. Spoločnosť [Vallis K.-Vallis A.] listom zo 6. júna 2006 predložila dôkazy pozostávajúce z čestného vyhlásenia z 1. júna 2006, faktúr a viacerých fotografií. 8 [New Yorker Jeans] v liste z 25. septembra 2006 tvrdí, že predložené dôkazy nedostatočne preukazujú riadne používanie skoršieho práva. ÚHVT listom zo 14. novembra 2006 vyzval spoločnosť [Vallis K.-Vallis A.], aby do 14. januára 2007 ako odpoveď predložila svoje pripomienky. 9 Listom doručeným ÚHVT 15. januára 2007 [Vallis K.-Vallis A.] predložila dodatočné dôkazy o používaní spočívajúce v katalógoch z rokov 2000, 2001 a 2003. 10 Dňa 26. mája 2008 námietkové oddelenie na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 vyhovelo námietke pre časť napadnutých tovarov, a to pre ‚tašky, batohy‘, patriacich do triedy 18, a pre všetky tovary patriace do triedy 25. Jeho záver, že existuje pravdepodobnosť zámeny dotknutých ochranných známok, je založený predovšetkým na zohľadnení jedného z vyššie uvedených katalógov z leta 2001. 11 Dňa 16. júla 2008 žalobkyňa podala na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia na základe článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009). 12 Prvý odvolací senát ÚHVT [sporným rozhodnutím] vyhovel odvolaniu v časti, v akom zamietol námietku podanú pre ‚tašky, batohy‘ patriace do triedy 18, a potvrdil rozhodnutie námietkového oddelenia v súvislosti s tovarmi patriacimi do triedy 25. Jednak sa domnieval, že námietkové oddelenie správne zohľadnilo dodatočné dôkazy predložené 15. januára 2007, a jednak, že v prejednávanej veci existovali dostatočné dôkazy o používaní skoršej gréckej ochrannej známky. …“
7

Odôvodnenia 1, 5, 11 a 16 smernice 2003/4 stanovujú: „(1) Zvýšený prístup verejnosti k informáciám o životnom prostredí a šírenie takých informácií prispieva k zlepšovaniu povedomia o záležitostiach životného prostredia, voľnej výmene názorov, účinnejšej účasti verejnosti na rozhodovaní o otázkach životného prostredia a prípadne aj k lepšiemu životnému prostrediu. … (5) … Ustanovenia práva Spoločenstva musia byť v súlade s [Aarhuským dohovorom] vzhľadom na jeho uzavretie Európskym spoločenstvom. … (11) Na naplnenie zásady článku 6 zmluvy, aby požiadavky ochrany životného prostredia boli začlenené do definície a vykonávania politík a činností spoločenstva, by sa mala definícia verejných orgánov rozšíriť tak, aby zahrňovala vládu alebo inú verejnú správu na národnej, regionálnej alebo miestnej úrovni bez ohľadu na osobitné právomoci v oblasti životného prostredia. Definícia by sa mala podobne rozšíriť, aby zahrňovala aj iné osoby alebo orgány vykonávajúce funkcie verejnej správy vo vzťahu k životnému prostrediu podľa národného práva, ako aj iné, im podriadené osoby alebo orgány, ktoré majú verejné právomoci alebo funkcie vo vzťahu k životnému prostrediu. … (16) Právo na informácie znamená, že zverejňovanie informácií by malo byť všeobecným pravidlom a verejné orgány by mali byť oprávnené odmietnuť požiadavku na informácie o životnom prostredí v osobitných a jednoznačne definovaných prípadoch. …“
88

Na základe judikatúry uvedenej v bode 86 tohto rozsudku musí Komisia najmä dohliadať na to, aby sa sankcie nestali „zanedbateľnými“ predovšetkým vo vzťahu k finančnej sile dotknutých podnikov, čo si však nevyžaduje, aby podniku, ktorého obrat je obzvlášť vysoký v porovnaní s obratom ostatných členov kartelu, musela byť uložená pokuta zvýšená výlučne na základe vzťahu medzi jeho obratom a obratom všetkých ostatných podnikov zúčastnených na dotknutom karteli. Ak by totiž išlo o takýto prípad, potom by pokuty uložené najväčším podnikom kartelu a zvýšené na základe takejto aritmetickej metódy mohli mať nepochybne dostatočne odstrašujúci účinok, avšak hrozilo by, že budú neprimerané vzhľadom na závažnosť konkrétne spáchaného porušenia, a to najmä za predpokladu, že by tak ako v prejednávanom prípade existoval významný rozdiel medzi obratmi dotknutých podnikov (pozri rozsudok z 13. júna 2013, Versalis/Komisia, C-511/11 P, bod 105).
29

Na úvod tvrdia, že iniciatíva cezhraničného znaleckého dokazovania v tomto prípade vychádza od jedného z účastníkov konania a nie od súdu, ako to vyžadujú články 1 a 17 nariadenia č. 1206/2001. Navyše článok 17 tohto nariadenia v spojení s jeho odôvodnením 7 sa uplatňuje iba vtedy, ak vnútroštátny súd rozhoduje vo veci samej, čo v prejednávanom spore neplatí. Okrem toho sa domnievajú, že cezhraničné znalecké dokazovanie nemožno považovať za výkon verejnej moci členského štátu na území iného členského štátu. Napokon uplatnenie nariadenia č. 1206/2001 v rámci sporu vo veci samej by predĺžilo konanie, čo by bolo v priamom rozpore s cieľmi uvedeného nariadenia, teda so zjednodušením a urýchlením vykonávania dôkazov.
168

V prejednávanej veci Všeobecný súd po tom, čo v bode 165 napadnutého rozsudku pripomenul, že na priznanie zníženia pokuty podľa bodu 35 usmernení k metóde stanovovania pokút musia byť okrem žiadosti v tomto zmysle splnené dve kumulatívne podmienky, a to neprekonateľná ťažkosť zaplatiť pokutu a existencia osobitného sociálneho a ekonomického kontextu, v bode 167 napadnutého rozsudku v skutočnosti rozhodol, že „samotný výpočet percentuálneho podielu pokuty na celosvetovom obrate podniku nemôže odôvodniť záver, že táto pokuta nie je spôsobilá nenapraviteľne ohroziť jeho ekonomickú životaschopnosť. Ak by to totiž bolo tak, bolo by možné stanoviť konkrétne prahové hodnoty na uplatnenie bodu 35 usmernení [k metóde stanovovania pokút]“.
27

Na úvod treba uviesť, že BEST žiada Súdny dvor, aby ex offo rozhodol o tom, či článok 3 ods. 1 písm. b) a c) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92) bráni zápisu ochrannej známky, ktorá je vnímaná ako propagačná alebo sugestívna. BEST ďalej vyzýva Súdny dvor, aby odpovedal na otázku, či ochrana priznaná obchodnému menu článkom 8 Parížskeho dohovoru na ochranu priemyselného vlastníctva, podpísaného v Paríži 20. marca 1883, naposledy revidovaného v Štokholme 14. júla 1967 a zmeneného a doplneného 28. septembra 1979 (Zbierka zmlúv OSN, zv. 828, č. 11851, s. 305), v spojení s článkami 1 a 2 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá je prílohou 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie podpísanej 15. apríla 1994 v Marakéši a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80), podlieha podmienke, že možno konštatovať, že toto obchodné meno má rozlišovaciu spôsobilosť.
55

Pokiaľ ide o skutočné vykonávanie rozhodujúceho vplyvu, Portielje uvádza, že vzhľadom na neexistenciu stretnutí správnej rady tejto nadácie v priebehu predmetného obdobia porušenia, vzhľadom na to, že sa nekonalo valné zhromaždenie jej akcionárov v priebehu toho istého obdobia, ako aj vzhľadom na neexistenciu vplyvu na zloženie správnej rady spoločnosti Gosselin preukázala, že de facto nevykonávala rozhodujúci vplyv na Gosselin. Argumentácii Komisie nemožno vyhovieť. Jednak by to znamenalo, že domnienka je nevyvrátiteľná, čo by nebolo zlučiteľné najmä s jej právom na spravodlivý proces. Jednak by táto argumentácia bola v rozpore so základnými zásadami práva obchodných spoločností a právnických osôb. Právny subjekt, ako je nadácia, totiž existuje len prostredníctvom svojich štatutárnych orgánov.
11

Amazon na základe internetových objednávok zákazníkov nachádzajúcich sa v Rakúsku, ktorí na tento účel podpísali zmluvy najskôr so spoločnosťou Amazon.com International Sales Inc. so sídlom v Spojených štátoch, potom so spoločnosťou Amazon EU Sàrl so sídlom v Luxembursku, uvádzala od mája 2006 do obehu v Rakúsku nosiče v zmysle § 42b ods. 1 UrhG.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi G. Csonkom, T. Isztlim, D. Juhászom, J. Kissom a C. Szontághom na jednej strane a Magyar Állam (Maďarským štátom) na strane druhej v súvislosti so zodpovednosťou, ktorú tento štát podľa žalobcov nesie z dôvodu nesprávneho prebratia uvedenej smernice do maďarského právneho poriadku.
11

Bod 4.8.4 PPS znie: „V prípade narušenia pohybu vlakov spôsobeného technickou poruchou alebo nehodou musí manažér infraštruktúry uskutočniť všetky opatrenia potrebné na obnovenie bežného stavu. Najmä uplatní postupy RGE [Règlement Général de l’Exploitation Technique (všeobecné nariadenie o technickej prevádzke)] stanovené v prípade porúch a nehôd. V núdzových situáciách, a keď je to absolútne nevyhnutné z dôvodu poruchy, ktorá zapríčiní dočasné vyradenie infraštruktúry z prevádzky, alebo z dôvodu inej skutočnosti, ktorá bráni používaniu infraštruktúry za bežných bezpečnostných podmienok, možno pridelené trasy bez predchádzajúceho upozornenia odobrať, ak je to nevyhnutné na nápravu systému alebo odstránenie príčiny výluky. [ACF] pridelí alternatívne kapacity, ktoré čo najlepšie zodpovedajú špecifikáciám dotknutých železničných podnikov. Manažér infraštruktúry môže požadovať, ak to považuje za nevyhnutné, aby mu železničné podniky sprístupnili zdroje, ktoré pokladá za najvhodnejšie na obnovenie bežného stavu v čo najkratšom čase, alebo môže využiť vlastné záchranné a vyslobodzovacie prostriedky. Súvisiace náklady znáša subjekt zodpovedný za narušenie prevádzky.“
100

Komisia tvrdí, že prvé dve časti druhého odvolacieho dôvodu sú neprípustné, keďže jednak argumenty Francúzskej republiky sa zakladajú na posúdení a výklade skutkových okolností Všeobecným súdom, čo patrí len do právomoci Všeobecného súdu, a jednak členský štát, ktorý podal odvolanie, neuviedol presne kritizované prvky napadnutého rozsudku alebo právne argumenty, ktoré by špecificky podporili jeho návrh, najmä dokumenty zo spisu, z ktorých by vyplývala údajná podstatná nepresnosť týchto konštatovaní.
55

Ako uviedol generálny advokát v bode 63 svojich návrhov, to, že by sa priznala daňová výhoda, o akú ide vo veci samej, by nenarušilo ani právo členského štátu, na území ktorého je usadená spoločnosť, ktorej patrí stála prevádzkareň, ani právo členského štátu, na území ktorého sa nachádza stála prevádzkareň, vykonávať daňovú právomoc v súvislosti s činnosťami realizovanými na jeho území a nespôsobilo by ani presun príjmov zvyčajne podliehajúcich dani v jednom z týchto členských štátov do druhého z nich.
3

Odôvodnenia 8 a 10 smernice 2008/52 majú takéto znenie: „(8) Ustanovenia tejto smernice by sa mali vzťahovať len na mediáciu pri cezhraničných sporoch, no žiadne ustanovenie by nemalo členským štátom brániť v uplatňovaní týchto ustanovení aj na vnútroštátne procesy mediácie. … (10) Táto smernica by sa mala vzťahovať na postupy, v ktorých sa dve alebo viaceré strany cezhraničného sporu dobrovoľne snažia dospieť k priateľskej dohode o urovnaní svojho sporu s pomocou mediátora. Mala by sa uplatňovať na občianske a obchodné veci. …“