Navyše názor, že akty prijaté inštitúciami, ktoré majú obmedzené časové účinky a ich platnosť uplynie po podaní žaloby o neplatnosť, ale predtým, ako Súd prvého stupňa môže vyhlásiť relevantný rozsudok, unikajú akémukoľvek súdnemu preskúmaniu, ak z nich nevyplývala platba peňažnej sumy, by bol nezlučiteľný v zmysle článku 230 ES, ktorý stanovuje, že v spoločenstve práva, akým je Spoločenstvo, členské štáty a inštitúcie nemôžu unikať kontrole súladu ich aktov so základným ústavným dokumentom, ktorým je Zmluva, a s právom, ktoré z tejto Zmluvy vyplýva.

To je prípad žaloby o neplatnosť podanej podnikmi, ktorým bolo uložené antidumpingové clo po uskutočnení konania o preskúmaní, a to napriek tomu, že uvedené clo sa viac neuplatňuje, pričom uvedené podniky napádajú konanie, ktoré viedlo k jeho uloženiu. Na rozdiel od vecného posúdenia existencie dumpingu totiž môžu byť spôsoby vedenia konania o preskúmaní v budúcnosti zopakované v rámci podobných konaní, takže žalobcovia si vzhľadom na možné budúce antidumpingové konania vedené proti nim zachovávajú záujem na konaní proti napadnutému nariadeniu aj v prípade, že viac nemá voči nim nijaký účinok.

Žalobcov záujem na konaní týkajúci sa predmetu žaloby musí existovať v štádiu podania žaloby, inak by bola žaloba neprípustná. Tento predmet sporu musí pretrvávať, rovnako ako záujem na konaní, až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, inak by muselo byť konanie zastavené, čo predpokladá, že výsledok konania môže priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý žalobu podal.

Navyše dôkazné bremeno spočíva na exportujúcom výrobcovi, ktorý si želá využívať štatút podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve. Článok 2 ods. 7 písm. c) základného nariadenia totiž stanovuje, že tvrdenie „musí obsahovať dostatok dôkazov“. Preto inštitúcie Spoločenstva nie sú povinné dokazovať, že exportujúci výrobca nespĺňa podmienky stanovené na priznanie takého štatútu. Naopak, úlohou týchto inštitúcií je posúdiť, či sú dôkazy predložené exportujúcim výrobcom dostatočné na preukázanie toho, že kumulatívne podmienky stanovené v článku 2 ods. 7 písm. c) základného nariadenia sú splnené, kým úlohou súdov Spoločenstva je preskúmať, či je posúdenie zo strany inštitúcií poznačené nesprávnym posúdením.

V rámci postupu hodnotenia podmienok umožňujúcich výrobcovi získať štatút podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve článok 2 ods. 7 písm. c) druhý pododsek základného antidumpingového nariadenia č. 384/96, ktorý stanovuje lehotu troch mesiacov od začiatku prešetrovania, nijako neupravuje dôsledky prekročenia tejto lehoty. Tento článok hlavne nijako neupresňuje, či z takéhoto prekročenia vyplýva povinné priznanie uvedeného štatútu alebo nemožnosť pokračovať v prešetrovaní, čo sú jediné dôvody, pre ktoré by nariadenie o uložení konečných antidumpingových ciel prijaté po rozhodnutí o priznaní tohto štatútu mohlo byť automaticky zrušené z dôvodu uvedeného prekročenia. Preto vzhľadom na to, že toto upresnenie sa nenachádza ani v žiadnom inom ustanovení základného nariadenia, je potrebné skúmať cieľ a štruktúru tohto nariadenia, aby bolo možné rozhodnúť, či je potrebné ho vykladať v tom zmysle, že ukladá povinné priznanie uvedeného štatútu alebo z neho vyplýva nemožnosť pokračovať v dotknutom preskúmaní v prípade, že lehota troch mesiacov bola Komisiou prekročená.

V tejto súvislosti zo znenia ustanovení základného nariadenia, pokiaľ ide o ďalšie lehoty, najmä lehoty uvedené v článku 8 ods. 5 a článku 9 ods. 2 a 4, vyplýva, že ak má zo základného nariadenia vyplývať sankcionovanie nedodržania procesnej lehoty zo strany inštitúcií automatickým vyhovením žiadosti alebo inými konkrétnymi dôsledkami, toto nariadenie tak výslovne stanovuje. Okrem iného z cieľa a štruktúry základného nariadenia vyplýva, že minimálne v rámci niektorých preskúmaní sa toto nariadenie musí vykladať v tom zmysle, že prekročenie lehoty troch mesiacov zo strany Komisie týkajúce sa prešetrovania bráni inštitúciám Spoločenstva prijať nariadenie ukladajúce dotknutým podnikom antidumpingové clá. Bolo by totiž nevhodné dospieť k záveru, že ak by podniky, ktorých sa týka preskúmanie, mali sídlo v krajine, ktorá nie je krajinou s trhovým hospodárstvom, a požiadali by o priznanie uvedeného štatútu, Komisia by v súvislosti s nimi nemala uskutočniť prešetrovanie, ak by prekročila lehotu troch mesiacov, keďže by to poškodilo cieľ pôvodnej žiadosti týchto podnikov, ktorým je preskúmanie ich individuálnej situácie. Bolo by tiež nevhodné dospieť k záveru, že Komisia by mala po uplynutí lehoty troch mesiacov začať nové prešetrovanie, keďže to by v praxi len zhoršilo nedodržanie tejto lehoty.

Navyše lehota troch mesiacov stanovená v zmysle článku 2 ods. 7 písm. c) druhého pododseku základného nariadenia má za cieľ zabezpečiť, aby sa o otázke, či výrobca spĺňa kritériá uvedené v tomto článku, nerozhodovalo podľa jej vplyvu na výpočet dumpingového rozpätia. Posledná veta článku 2 ods. 7 písm. c) základného nariadenia tak bráni tomu, aby inštitúcie po tom, ako prijmú rozhodnutie o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve, následne prehodnocovali informácie, ktoré v tejto súvislosti mali k dispozícii. Potrebný účinok tejto lehoty teda nebude spochybnený, ak počas obdobia medzi uplynutím lehoty troch mesiacov a rozhodnutím o uvedenom štatúte a s ohľadom na okolnosti prejednávanej veci bolo potrebné konštatovať, že podniky, ktoré žiadali o uznanie tohto štatútu, spôsobili, že Komisia nemohla vedieť, aký účinok na výpočet dumpingového rozpätia môže mať jej rozhodnutie o tomto štatúte.

Nakoniec v prípade neexistencie ustanovenia, ktoré by buď výslovne, alebo implicitne stanovovalo dôsledky prekročenia procesnej lehoty, môže z takéhoto prekročenia vyplývať čiastočné alebo úplne zrušenie aktu, ktorého prijímanie dotknutú lehotu zahŕňalo, len v prípade, že je dokázané, že ak by sa uvedený nedostatok nevyskytol, uvedený akt by mohol mať iný obsah.

(pozri body 116, 117, 119, 120, 122, 124, 125, 127, 128, 138)