NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prednesené 26. mája 2005 1( )

Vec C‑176/03

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Rade Európskej únie

„Životné prostredie – Ochrana prostredníctvom trestného práva – Právny základ – Rámcové rozhodnutie 2003/80/SVV – Neplatnosť – Zosúladenie skutkových podstát trestných činov – Právomoc Spoločenstva podľa článku 175 ES“

I – Úvod

1. Komisia podala žalobu podľa článku 35 ods. 6 Zmluvy EÚ proti rámcovému rozhodnutiu Rady 2003/80/SVV z 27. januára 2003 o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva (ďalej len „rámcové rozhodnutie“)( ). Podľa jej názoru nie je zvolený právny rámec správny, pretože rozhodnutie, o ktoré ide, malo byť prijaté na základe Zmluvy ES a nie, ako sa to stalo, na základe hlavy VI Zmluvy EÚ.

2. Za týmto výslovným tvrdením sa skrýva otázka veľkého významu v prípade právomocí Spoločenstva, keďže vzhľadom na to, že ochrana životného prostredia v Európskej únii si vyžaduje zosúladený postup prostredníctvom trestného postihovania závažnejších porušení práva( ), je potrebné objasniť, či schválenie potrebných koordinujúcich právnych predpisov patrí do rámca tretieho piliera, a patrí teda do právomoci Rady v súlade s článkom 34 ods. 1 písm. b) EÚ v spojení s článkom 31 ods. 1 písm. e) EÚ alebo do rámca prvého piliera, keďže predstavuje cieľ Spoločenstva v zmysle článku 175 ES( ).

3. Stanoviská vyjadrené v rôznych písomných pripomienkach a na pojednávaní sa zdajú byť jasne vymedzené, nielen pokiaľ ide o formulované požiadavky, ale aj pokiaľ ide o vyvodené tvrdenia. Komisia, Európsky parlament, ako aj Hospodársky a sociálny výbor obhajujú druhé z vyššie uvedených tvrdení, zatiaľ čo Rada a jedenásť členských štátov, ktoré ju v konaní podporujú,( ) obhajujú prvé.

4. Voľba jedného alebo druhého stanoviska má významné dôsledky. Pokiaľ sa zvolí „unionistické“ tvrdenie, intenzita zosúlaďovania je menšia, pretože bez ohľadu na skutočnosť, že rámcové rozhodnutia nemajú priamy účinok, nemožno v prípade ich neprebratia uplatniť nápravu prostredníctvom žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES a okrem toho nemá prejudiciálna právomoc Súdneho dvora podľa článku 35 EÚ obligatórny charakter, keďže musí byť uznaná členskými štátmi. Tieto dôvody vysvetľujú záujem Komisie založiť právomoc na prvom pilieri.

5. Skôr ako sa začne s rozborom žaloby, je vhodné vysvetliť právny rámec a priebeh konania, ktoré sa začalo pred Súdnym dvorom.

II – Právny rámec

A – Právo Spoločenstva

1. Zmluva o založení Európskeho spoločenstva

6. Jedným z cieľov Spoločenstva je dosiahnuť vysokú úroveň ochrany a zlepšovania kvality životného prostredia (článok 2 ES) tak, že prijme primerané opatrenia v tejto oblasti [článok 3 ods. 1 písm. l) ES] a začlení požiadavky ochrany životného prostredia do vymedzenia a uskutočňovania politík Spoločenstva, a to predovšetkým s ohľadom na podporu trvalo udržateľného rozvoja (článok 6 ES).

7. Článok 174 ES uvádza ciele politiky v oblasti životného prostredia (odseky 1 a 2), ako aj kritériá, na ktoré sa prihliadne pri jej príprave (odsek 3), zatiaľ čo článok 175 ES špecifikuje postupy, ktoré sa majú prijať na dosiahnutie potrebných opatrení (odseky 1 až 3), ktoré financujú a uskutočňujú členské štáty (odsek 4), ktorým v každom prípade článok 176 ES umožňuje udržiavať alebo zavádzať prísnejšie ochranné opatrenia, pokiaľ sú zlučiteľné so Zmluvou.

8. V dôsledku toho existuje v tejto oblasti súbežná zodpovednosť( ) ustanovená v článku 174 ods. 4 ES, ktorá ponecháva priestor či už spoločnej, alebo oddelenej spolupráci s tretími krajinami a s medzinárodnými organizáciami.

9. Pokiaľ ide o Spoločenstvo, vykonáva svoju právomoc spravidla prostredníctvom „spolurozhodovacieho“ postupu vymedzeného v článku 251 ES, aj keď v oblastiach uvedených v článku 175 ods. 2 ES( ) môže konať Rada samostatne na návrh Komisie a po porade s Parlamentom, Hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov.

2. Návrh smernice o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva [neoficiálny preklad]( )

10. Na základe článku 175 ods. 1 ES predložila Komisia v súlade s článkom 251 ES návrh smernice na účely zabezpečenia účinnejšieho uplatňovania právnej úpravy Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia tým, že sa stanoví niekoľko minimálnych skutkových podstát trestných činov spoločných pre celé Spoločenstvo (článok 1).

11. Článok 3 návrhu ukladá povinnosť trestnoprávne postihovať určité úmyselné správanie alebo správanie z dôvodu hrubej nedbanlivosti( ) a článok 4 ustanovuje, že členské štáty musia trestať trestné činy, spolupáchateľstvo a podnecovanie k nim „účinnými, primeranými a odrádzajúcimi trestami“ [neoficiálny preklad], ktoré zahŕňajú trest odňatia slobody. Toto ustanovenie okrem iného či už pre fyzické osoby, ako aj pre právnické osoby, ustanovuje ďalšie druhy postihov, ku ktorým patria peňažné tresty, odňatie niektorých práv a podriadenie súdnemu dohľadu.

B – Právo Európskej únie

1. Zmluva o Európskej únii

12. Únia, ktorá predstavuje novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy, je založená na Spoločenstvách doplnených politikami a formami spolupráce stanovenými Zmluvou EÚ (článok 1). Rozlišujú sa teda tri piliere:

– prvý, nazvaný „Európske spoločenstvo“,

– druhý, ktorý sa týka spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (hlava V),

– tretí, ktorý sa týka policajnej a súdnej spolupráce v trestných veciach (hlava VI).

13. Cieľom posledného piliera je bez toho, aby boli dotknuté právomoci Európskeho spoločenstva, poskytnúť občanom vysokú úroveň ochrany v uvedených oblastiach, aby sa predchádzalo a bojovalo proti zločinu, v prípade potreby aproximáciou trestnoprávnych predpisov v členských štátoch v súlade s ustanoveniami článku 31 písm. e) (článok 29 EÚ).

14. Súdna spolupráca zahŕňa postupné prijímanie opatrení zavádzajúcich minimálne pravidlá týkajúce sa znakov skutkových podstát trestných činov a trestov v oblasti organizovaného zločinu, terorizmu a nezákonného obchodu s drogami [článok 31 ods. 1 písm. e) EÚ].

15. Na tento účel je jedným z ustanovených nástrojov rámcové rozhodnutie, ktoré uľahčuje aproximáciu zákonov a iných právnych predpisov členských štátov. Rovnako ako smernice prvého piliera je rámcové rozhodnutie záväzné, pokiaľ ide o výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom voľba foriem a metód sa ponecháva na vnútroštátne orgány, ale nemá žiadny priamy účinok [článok 34 ods. 2 písm. b) EÚ].

16. Právomoci vzťahujúce sa na tretí pilier môžu byť prenesené na Spoločenstvo, aby ich vykonávalo v oblastiach uvedených v hlave IV Zmluvy ES, pokiaľ ide o vízové, azylové, prisťahovalecké a iné politiky, ktoré sa týkajú voľného pohybu osôb (článok 42 EÚ).

17. Obsah Zmluvy EÚ nemá vplyv na Zmluvu o založení Európskych spoločenstiev, ani ďalších zmlúv, ktoré tieto zmluvy menia alebo dopĺňajú (článok 47 EÚ).

2. Rámcové rozhodnutie

18. S odvolaním sa na článok 29 EÚ, článok 31 písm. e) EÚ a článok 34 ods. 2 písm. b) EÚ Rada na to, aby dala prísnu a zosúladenú odpoveď na trestné činy proti životnému prostrediu (odôvodnenie č. 2 a č. 3), prijala rámcové rozhodnutie, ktoré Komisia napadla.

19. Články 2 a 3 rámcového rozhodnutia ukladajú členským štátom povinnosť trestne postihovať určité úmyselné alebo nedbanlivé( ) správanie, zatiaľ čo sa podľa článku 4 rozširuje postihovanie aj na spolupáchateľstvo a podnecovanie.

20. Článok 5 ods. 1 ukladá povinnosť prijať „účinn[é], primeran[é] a odrádzajúc[e]“ tresty, ku ktorým majú aspoň v závažných prípadoch patriť tresty odňatia slobody, ktoré môžu byť dôvodom na extradíciu, a ako upresňuje odsek 2, tieto sankcie môžu byť doplnené ďalšími sankciami alebo opatreniami( ).

21. Článok 6 sa týka zodpovednosti za konanie alebo opomenutie právnických osôb( ) a článok 7 sankcií, ktoré sa na ne majú uplatniť( ).

22. Zo spomínaných ustanovení vyplýva, že rámcové rozhodnutie je vlastne prepis návrhu smernice, ako priznáva odôvodnenie č. 5, pričom odôvodnenie č. 7 vysvetľuje, že Rada tento návrh preskúmala, ale neschválila, pretože prekračoval právomoci, ktoré priznáva Spoločenstvu Zmluva ES( ).

23. Článok 8 sa týka územnej súdnej právomoci, zatiaľ čo článok 9 sa týka extradície a trestného stíhania v prípade, keď členský štát nevydáva svojich občanov.

III – Konanie na Súdnom dvore

24. Okrem Komisie a Rady sú účastníkmi tohto konania v postavení vedľajších účastníkov Parlament, Hospodársky a sociálny výbor, Nemecko, Dánsko, Španielsko, Fínsko, Francúzsko, Grécko, Írsko, Holandsko, Portugalsko, Spojené kráľovstvo a Švédsko, ktorí aj predložili písomné pripomienky.

25. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 5. apríla 2005, sa zúčastnili zástupcovia žalobkyne a žalovanej, ako aj zástupcovia vedľajších účastníkov konania, ktorí predložili pripomienky, okrem gréckej vlády a Hospodárskeho a sociálneho výboru, aby ústne predniesli svoje tvrdenia.

IV – Rozbor žaloby

A – Vymedzenie rámca sporu

26. Spor sa sústredí na články 1 až 7 rámcového rozhodnutia, zatiaľ čo články 8 až 12 ostávajú na okraji záujmu. Nespochybňuje sa právomoc Rady prijímať takéto ustanovenia( ), ale jej povinnosť zdržať sa takého konania s prihliadnutím na prednosť práva Spoločenstva upravenú v článku 47 EÚ( ), keďže Rímska zmluva oprávňuje Spoločenstvo na to, aby ukladalo členským štátom povinnosť postihovať určité správanie poškodzujúce životné prostredie trestnými sankciami.

27. Diskusia sa teda presúva z tretieho do prvého piliera, aby sa preskúmalo, či existuje právny základ, ktorý umožňuje Spoločenstvu konať v tejto oblasti, pričom sa vylúčia právomoci Únie. V tejto súvislosti je súlad, aj pokiaľ ide o neexistenciu výslovnej alebo implicitnej všeobecnej právomoci uplatniť trestné sankcie v práve Spoločenstva.( )

28. Na druhej strane všetci uznávajú na základe zásady lojálnej spolupráce uvedenej v článku 10 ES a na účely zabezpečenia účinnosti právneho poriadku Spoločenstva právomoc Spoločenstva zaviazať členské štáty, aby postihovali správanie, ktoré porušuje tento právny poriadok. Účastníci konania a vedľajší účastníci konania, ktorí ich podporujú, však vyjadrujú rozdielne názory na otázku, či táto právomoc umožňuje Spoločenstvu zaviazať členské štáty, aby zaviedli osobitné skutkové podstaty trestných činov.

29. Riešenie si vyžaduje prísne preskúmanie rozsudkov, ktoré priznávajú inštitúciám Spoločenstva legislatívne právomoci v oblasti sankcií.

B – Judikatúra týkajúca sa právomoci Spoločenstva ukladať sankcie

30. Rozsudok Amsterdam Bulb( ) upresnil, že pokiaľ právna úprava Spoločenstva neukladá osobitné sankcie jednotlivcom, ktorí porušujú jej ustanovenia, členské štáty majú možnosť ustanoviť sankcie, ktoré považujú za vhodné (bod 33)( ). Tento výrok sa zakladá na povinnosti členských štátov zabezpečiť v súlade s článkom 5 Zmluvy ES (teraz článok 10 ES) dodržiavanie svojich záväzkov voči Spoločenstvu (bod 32).

31. Generálny advokát Capotorti v návrhoch týkajúcich sa citovanej veci objasnil odôvodnenie spomínaného rozsudku. Po tom, ako pripomenul, že v súlade s judikatúrou sa musia členské štáty zdržať prijímania opatrení, ktoré menia nariadenie Spoločenstva, aj keď k tomu dochádza na účely zabezpečenia jeho uplatňovania, v bode 4 vysvetľuje, že trestná sankcia nemení dosah aktu Spoločenstva, keďže každý trestnoprávny predpis doplňujúci určité základné pravidlo správania sa zakladá na predpoklade správania, ktoré je v rozpore s týmto pravidlom, a teda ho predpokladá svojím obsahom, ktorý mu je vlastný. Potom dodáva, že rozdielnosť ponúkanej ochrany vychádza z existujúcich rozdielností medzi vnútroštátnymi právnymi systémami, ktorým článok 5 Zmluvy ES ukladá povinnosť zabezpečiť účinnosť práva Spoločenstva. Na záver zdôrazňuje, že jedinou medzou zavedenia sankcií zo strany členských štátov je predpoklad, že právne predpisy Spoločenstva už ustanovujú určité sankcie.

32. Rozsudok Amsterdam Bulb sa točí okolo troch úvah: 1. právo Spoločenstva má právomoc stanoviť sankcie na ochranu vlastnej účinnosti; 2. ak takéto sankcie neexistujú, môžu členské štáty prijať sankčné prostriedky, ktoré považujú za vhodné; 3. v tomto prípade sa spôsob, ktorý považujú za najvhodnejší, ponecháva na ich voľbu, aj keď z tohto systému nevyhnutne vyplývajú rozdielnosti.

33. Prvá úvaha sa zakladá na predpoklade, že sankcia Spoločenstva má rovnakú právnu silu ako právny nástroj, v ktorom je obsiahnutá, t. j. buď nariadenie, alebo smernica. Keďže však Spoločenstvo nemá právomoci v trestnoprávnej oblasti, musí sa obmedziť na zavedenie sankcií občianskoprávnej a administratívnej povahy. Toto vyplýva zo slov, ktoré použil generálny advokát Capotorti v záverečnej časti spomínaného bodu svojich návrhov, kde zdôrazňuje, že skutočnosť, že členský štát dopĺňa trestnoprávne sankcie k právnej úprave Spoločenstva, aby zabezpečil jej dodržiavanie, nie je v rozpore so zásadami práva Spoločenstva, pokiaľ, a to sa mi zdá účelné dodať, sa dodržiavajú záruky, ktoré musia sprevádzať výkon akejkoľvek trestnej právomoci a najmä, pravidlo ne bis in idem( ).

34. Vo veci Komisia/Grécko známej ako „Grécka kukurica“( ) Súdny dvor prevzal formuláciu použitú v bode 32 rozsudku Amsterdam Bulb bez toho, aby citoval tento rozsudok (bod 23), ale doplnil dve požiadavky týkajúce sa zákonnosti vnútroštátnych trestných opatrení na obranu práva Spoločenstva: 1. aby boli porušenia sankcionované v súlade s podmienkami hmotného a procesného práva, obdobnými s podmienkami uplatniteľnými na porušenia vnútroštátneho práva podobnej povahy a významu, a 2. tieto opatrenia musia priznať sankcii účinný, primeraný a odrádzajúci charakter (bod 24). V návrhoch k tejto veci potvrdil generálny advokát Tesauro, že článok 5 Zmluvy ES v sebe zahŕňa povinnosť členských štátov sankcionovať primeraným spôsobom páchateľov porušení práva Spoločenstva tak, aby sa neohrozila jeho účinnosť (bod 12 druhý odsek)( ).

35. Takto môžu členské štáty postihovať správanie, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva, tak v situácii, keď toto právo mlčí o tomto bode, ako aj keď obsahuje výslovné ustanovenia v tejto oblasti; vnútroštátny právny predpis môže obsahovať silnejšiu ochranu, alebo ako to už bolo zdôraznené v bode 17 rozsudku Drexl( ), právo Spoločenstva ustanovuje určité medze a vyžaduje, aby bola sankcia nielen účinná, ale aj rovnocenná so sankciou, ktorá sa ukladá za porušenie vnútroštátneho práva (zásada asimilácie alebo rovnocennosti).

36. Uznesenie z 13. júla 1990 Zwartveld a i.( ) vydané v rámci konania o žiadosti o poskytnutie pomoci súvisiacej s trovami konania, ktorú podal Rechter-commissaris v Arrondissementsrechtbank v Groningene, priznalo rozsudku „Grécka kukurica“ tvrdenie, ktoré nie je výslovne obsiahnuté v jeho znení, ale je v súlade s jeho duchom a s duchom rozsudku Amsterdam Bulb: členské štáty môžu a musia zaručiť dodržiavanie Zmluvy, a ak je to potrebné, použiť trestné sankcie (bod 17).

37. Zdá sa, že kruh sa uzatvára rozsudkom z 8. júla 1999, Nunes a de Matos( ), ktorý sa týka návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorým sa Tribunal de Círculo de Porto pýtal, či môže členský štát trestne postihovať správanie v rozpore s majetkovými záujmami Spoločenstva, pričom právna úprava Spoločenstva upravuje iba občianskoprávne sankcie. Súdny dvor vyhlásil, že opatrenia spomenuté v článku 10 ES zahŕňajú trestné sankcie, a upresnil, že:

– ak právo Spoločenstva nestanovuje opatrenia na zabezpečenie účinnosti svojich ustanovení, členské štáty sú povinné ich prijať; ak ich stanovuje, členské štáty vykonávajú doplňujúcu úlohu, ktorej účelom je posilniť ochranu týchto ustanovení,

– voľba druhu sankcie patrí do právomoci vnútroštátnych orgánov, ale táto sankcia musí byť svojou povahou a významom rovnocenná so sankciou, ktorá sa ukladá v podobnom prípade porušenia vnútroštátneho práva a musí mať konkrétny, primeraný a odrádzajúci charakter.

38. Pokiaľ sa to zhrnie, Rada a účastníci konania, ktorí ju v konaní podporujú, majú pravdu, ak tvrdia, že judikatúra výslovne neuznáva právomoc Spoločenstva ukladať členským štátom povinnosť trestne stíhať správanie, ktoré bráni uskutočňovaniu cieľov ustanovených v Zmluvách.

39. Preskúmanie sekundárneho práva Spoločenstva umožňuje vyvodenie rovnakého záveru.

C – Sekundárne právo

40. Článok 1 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 2241/87 z 23. júla 1987, ktorým sa zriaďujú určité kontrolné opatrenia pre rybárske činnosti [neoficiálny preklad]( ), rovnako ako článok 31 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2847/93 z 12. októbra 1993, ktorým sa zriaďuje kontrolný systém spoločnej politiky rybolovu( ) a nahrádza vyššie uvedené nariadenie, dáva členským štátom možnosť zvoliť si sankcie za porušovanie právnych predpisov, ktoré upravujú túto politiku. Tento výklad, pokiaľ ide o prvé citované nariadenie, potvrdil rozsudok z 1. februára 2001, Komisia/Francúzsko( ), v ktorom Súdny dvor preskúmal, či niektoré administratívne a ďalšie trestné opatrenia, ktoré ustanovuje vnútroštátny právny predpis, neboli v rozpore s povinnosťami vyplývajúcimi z práva Spoločenstva v oblasti zachovania a riadenia zdrojov rybolovu.

41. Smernica Rady 91/308/EHS z 10. júna 1991 o predchádzaní zneužívania finančného systému na účely prania špinavých peňazí( ) po tom, ako upresnila, že proti tomuto fenoménu treba bojovať hlavne trestnými prostriedkami (štvrté odôvodnenie), ukladá členským štátom iba povinnosť zabezpečiť výkon všetkých ustanovení tejto smernice v plnom rozsahu a určiť sankcie, ktoré sa majú uplatniť za ich porušovanie (článok 14), s tým, že prísnejšie ustanovenia na zabránenie takémuto správaniu tým nie sú dotknuté (článok 15).

42. Smernica Rady 2002/90/ES z 28. novembra 2002, ktorá definuje napomáhanie neoprávneného vstupu, tranzitu a bydlisku( ), ukladá povinnosť postihovať „účinným, primeraným a odrádzajúcim postihom“ každého, kto spácha, je spolupáchateľom, podnecuje alebo sa pokúša dopustiť určitého správania (články 1 až 3), pričom rámcové rozhodnutie Rady 2002/946/SVV( ), upresňuje, že tieto sankcie musia mať trestnoprávny charakter.

43. V niektorých prípadoch je trestná sankcia nevyhnutná, keďže je jediná, ktorá spĺňa všetky náležitosti uvedené v rozsudku „Grécka kukurica“, a síce, že je „účinná, primeraná a odrádzajúca“.

D – Neurčitý právny pojem „účinná, primeraná a odrádzajúca sankcia“

44. Tento abstraktný pojem má niekoľko neurčitých aspektov, ale ako všetky pojmy tejto kategórie stáva sa presnejším, keď sa uplatní na konkrétne situácie, najmä ak sa prihliada na sledovaný účel.

45. Znenie, ktoré použil Súdny dvor, nie je náhodné, keďže odkazom na účinnosť, primeranosť a odrádzajúci charakter sankcie stanovuje podstatné požiadavky nato, aby sa právny predpis Spoločenstva uplatňoval v plnom rozsahu bez ohľadu na porušenie, ku ktorému došlo. Okrem toho, pretože každé odsúdenie sleduje dvojitý cieľ všeobecnej a osobitnej prevencie, keďže na zodpovedného sa uplatní primeraný právny nástroj a hrozí ostatným osobám obdobnou sankciou, keď ustanovuje za podobné protiprávne správanie veľmi široký zoznam sankcií.

46. V niektorých prípadoch je dostatočné obnoviť stav, ktorý existoval pred porušením práva. Tento dôsledok, ktorý nemá represívny charakter v úzkom zmysle slova a vo všeobecnosti sa označuje ako „občianskoprávna sankcia“, sa musí často na to, aby sledoval vyššie uvedené ciele, doplniť o tresty stricto sensu, ktorých intenzita musí závisieť od významu poškodeného právneho záujmu a spoločenského odsúdenia, ktoré sprevádza porušenie práva.

47. Na základe intenzity reakcie sa rozlišujú sankcie trestné, ktoré predstavujú najvyšší stupeň, a administratívne. Oba druhy sankcií predstavujú prejav ius puniendi štátu a zodpovedajú tým istým ontologickým zásadám( ); avšak menšia prísnosť druhých uvedených sankcií spôsobuje oslabenie záruk, ktoré predchádzajú ich uplatneniu, aj keď, ako som uviedol v návrhoch vo veci Komisia/Grécko( ), v oboch prípadoch sa musia dodržiavať obdobné zásady( ).

48. Je zrejmé, že v súlade s tým, čo tvrdila Rada a niektorí z účastníkov konania, ktorí ju podporujú, nikto nie je v lepšom postavení na to, aby posúdili výkonnosť, primeranosť a platnosť represívnej reakcie, ako vnútroštátne zákonodarné orgány. Obhajoval som toto stanovisko, keď išlo o určenie primeranosti určitých procesných lehôt vnútroštátneho práva z hľadiska zásady účinnosti na účely vykonania aktov na obranu práv, ktoré boli priznané právnym poriadkom Spoločenstva( ), s tým, že toto pravidlo sa neuplatní v zrejmých prípadoch( ), keď je Spoločenstvo oprávnené vykonávať takéto posúdenie.

49. Nemožno zabudnúť, že ochrana právneho poriadku Spoločenstva patrí do právomoci jeho inštitúcií, aj keď im nič nebráni v tom, aby ukladali členským štátom povinnosť, aby postihovali činy, ktoré ho porušujú. Iba pokiaľ nie je možné poskytnúť primeranú odpoveď z dôvodu chýbajúcich skutočností potrebných na posúdenie, priznáva sa táto úloha vnútroštátnemu zákonodarcovi. Naopak, pokiaľ „účinná, primeraná a odrádzajúca“ sankcia je jasne určiteľná, žiadny podstatný dôvod nebráni tomu, aby bola voľba ponechaná na toho, kto má vecnú právomoc( ).

50. Inými slovami nie je ťažké pochopiť, že vhodná represia, napríklad v prípade trestných činov proti životu alebo zneužitia maloletých, musí mať trestnoprávny charakter, pretože, ak sú právne záujmy, ktoré sú predmetom ochrany proti takýmto porušeniam práva jedným z cieľov Spoločenstva, nikto by nespochybňoval právomoc jeho orgánov uložiť členským štátom povinnosť ukladať trestné sankcie.

51. Nasledujúci krok teda spočíva v zisťovaní, či ochrana životného prostredia, vo vzťahu ku ktorej je právomoc Spoločenstva z hľadiska predchádzajúcich bodov 6 až 9 nepochybná, vyžaduje trestné postihy. Proces „komunitarizácie“ tejto ochrany sa musí do tohto rozboru začleniť.

E – Ochrana životného prostredia v Spoločenstve

52. Už v predchádzajúcich návrhoch z 30. novembra 2004 vo veci Deponiezweckverband Eiterköpfe (C‑6/03), o ktorej Súdny dvor rozhodol rozsudkom zo 14. apríla 2005, som zdôraznil, že hoci nebolo životné prostredie predmetom obáv autorov Zmlúv, nebolo potrebné čakať dlho, keďže v roku 1972 sa Konferencia hláv štátov a vlád, ktorá sa konala v Paríži, rozhodla prijať vlastnú politiku v tejto oblasti( ), pričom navrhla použiť ako základ ochrany články 100 a 235 Zmluvy ES( ) (teraz články 94 ES a 308 ES).

53. Súdny dvor prijal tento návrh a založil pravidlá týkajúce sa tejto oblasti na uvedenom článku 100 Zmluvy ES( ), pričom v rozsudku ADBHU( ) vyhlásil, že ochrana životného prostredia sa musí považovať za „jeden z podstatných cieľov Spoločenstva“ (bod 13), táto myšlienka bola neskôr po schválení Jednotného európskeho aktu( ) potvrdená v rozsudku Komisia/Dánsko (bod 8)( ).

54. Tento Akt doplnil do Zmluvy ES osobitnú časť – hlavu VII (teraz hlava XIX)( ) – ktorá obsahuje články 130r a 130s (zmenené, teraz články 174 ES a 175 ES) a článok 130t (teraz článok 176 ES), ku ktorým sa pripája článok 100a ods. 3 (zmenený, teraz článok 95 ods. 3 ES), ktorý zaväzuje Komisiu, aby svoje návrhy podľa odseku 1 zakladala na „vysokej úrovni... ochrany“ životného prostredia.

55. V nových súvislostiach sa ochrana životného prostredia dostala do centra pozornosti Spoločenstva, ktoré inšpirovala a zameriavala, ako to je uvedené v rozsudku Komisia/Rada (body 22 a 24)( ), aby sa potom v dôsledku podpisu Zmluvy EÚ v Maastrichte stala jedným z cieľov Spoločenstva.

56. V súčasnosti sa dosiahnutie vysokej úrovne ochrany životného prostredia a zlepšenia jeho kvality, ako aj kvality života považuje za ciele Spoločenstva (článok 2 ES), ktoré si vyžadujú osobitné vykonávanie [článok 3 ods. 1 písm. l) ES]. Okrem toho „požiadavky ochrany životného prostredia musia byť začlenené do vymedzenia a uskutočňovania politík spoločenstva a činností uvedených v článku 3, a to predovšetkým s ohľadom na podporu trvalo udržateľného rozvoja“ (článok 6 ES). Táto starostlivosť vyplýva aj z iných ustanovení Zmluvy, akými sú už spomínaný článok 95 ES alebo článok 161 ES, ktorý upravuje vytvorenie Kohézneho fondu, ktorý poskytne „finančné príspevky na projekty z oblasti životného prostredia“.

57. Ochrana životného prostredia ponúkla nástroj uznania prostredníctvom právnych predpisov zásad, akými sú zásada ochrany a prevencie (článok 174 ods. 2 prvý pododsek ES), ktoré sa týkajú väčšiny oblastí práva Spoločenstva, v ktorých príroda, život a integrita osôb nadobúdajú univerzálny charakter účinkom globalizácie rizík vlastných technologickému a priemyselnému pokroku( ).

58. Zmluva o ústave pre Európu( ) si zachováva ten istý prístup. V súlade s článkom II‑97, ktorý vychádza z článku 2 ES, „vysoká úroveň ochrany životného prostredia a zlepšovanie kvality životného prostredia musia byť začlenené do politík Únie a zabezpečené v súlade so zásadou trvalo udržateľného rozvoja“; článok III‑119 preberá znenie ustanovenia článku 6 ES. Články III‑233 a III‑234 vo svojom znení v podstate preberajú články 174 ES až 176 ES.

59. Preto je nepochybné, ako som uviedol v bode 51 týchto návrhov, že „životné prostredie“ patrí do právomoci Spoločenstva a je tiež právnym záujmom, ktorého ochrana inšpiruje iné politiky, pričom činnosť ochrany sa môže považovať za základný cieľ právneho poriadku Spoločenstva.

60. Pozornosť venovaná životnému prostrediu sa netýka výlučne Európy, nadobudla dokonca univerzálny rozmer.

F – Globalizácia „politiky životného prostredia“

61. Početné pakty a medzinárodné dohody hľadajú odpovede na neustále zhoršovanie ekosystémov a života na planéte.

62. Ako príklad možno uviesť proces, ktorý sa uskutočnil v rámci Organizácie spojených národov( ) od konferencie, ktorá sa konala v Štokholme od 5. do 16. júna 1972 a naznačila významné medzníky. Táto konferencia bola veľkou udalosťou, keďže upriamila pozornosť sveta na závažný stav životného prostredia Deklaráciou o životnom prostredí človeka, ktorá ustanovuje dvadsaťšesť zásad na zachovanie prírodných zdrojov.

63. Svetová charta o prírode z roku 1982( ) presadzovala tento postup, pričom posilnila záväznosť obsahu spôsobov jej vykonávania a uložila jeho zapracovanie do vnútroštátnych právnych predpisov.

64. Deklarácia z Ria prijatá vládami, ktoré sa zúčastnili na Konferencii Organizácie spojených národov o životnom prostredí a rozvoji v uvedenom brazílskom meste v júni 1992, poskytla rozhodujúci podnet. Dôležitosť súvislostí, za ktorých bola prijatá, a široký konsenzus, ktorý sprevádzal jej schválenie, jej dodávajú osobitný význam ako univerzálnej dohody, ktorá je plodom spoločného povedomia založeného na potrebe zachovať planétu pre budúce generácie.

65. Rámcový dohovor Organizácie spojených národov o zmene klímy v roku 1992 a Kjótsky protokol z roku 1997, ktorý bol prijatý v nadväznosti na Dohovor a stanovil si za cieľ znížiť emisie skleníkových plynov( ), sú ďalšími dvoma významnými článkami tejto nezastaviteľnej reťaze, ktorej súčasťou je aj Protokol o [biologickej bezpečnosti k Dohovoru o] biologickej diverzite, podpísaný v Montreali 28. januára 2000, v rámci konferencie zmluvných strán Dohovoru o biologickej diverzite, ktorý tiež vychádzal z konferencie v Riu.

G – Právo na priaznivé životné prostredie a verejná zodpovednosť za jeho ochranu

66. Pojmy „trvalo udržateľný rozvoj“ a „kvalita životnej úrovne“ použité v Zmluve ES sú úzko spojené so „životným prostredím“ a odkazujú na subjektívny rozmer, na ktorý nemožno nebrať ohľad v diskusii o ochrane a zlepšovaní životného prostredia. V geofyzikálnej súvislosti predstavuje prírodné prostredie, kvalita životnej úrovne sa zaručuje ako občianske právo, ktoré vychádza z rôznych faktorov, niektorých hmotných (racionálne používanie zdrojov a trvalo udržateľný rozvoj) a ďalších, viac intelektuálnych (pokrok a kultúrny rozvoj). Ide o to, zabezpečiť dôstojný život z hľadiska kvality po tom, ako sa prekročí kvantitatívna medza dostatočná na prežitie( ).

67. Týmto spôsobom ide nielen o právo jednotlivca ako takého užívať priaznivé životné prostredie, ale o jeho právo ako člena spoločenstva, v rámci ktorého sa delí o spoločné záujmy spoločenského charakteru( ). Niektoré ústavy členských štátov Spoločenstva v čase prijatia napadnutého rámcového rozhodnutia uznávajú takéto právo( ). Napríklad článok 20a Ústavného zákona Spolkovej republiky Nemecko( ) ustanovuje, že „štát bude tiež chrániť prírodné životné podmienky v rámci ústavného rámca, a takto preberie na seba zodpovednosť vo vzťahu k budúcimi generáciám“( ). V Španielsku článok 45 ústavy( ) zahŕňa medzi základné zásady hospodárskej a sociálnej politiky právo každého „požívať životné prostredie priaznivé pre rozvoj človeka“( ). Obdobné pojmy používa článok 66 ods. 1 Ústavy Portugalskej republiky( ). Vo Švédsku článok 18 ods. 3 druhej kapitoly zákona z 24. novembra 1994( ) o novele ústavného zákona zdôrazňuje právo na prístup k prírode.

68. Toto právo dopĺňajú zodpovedajúce povinnosti verejných orgánov. Už sa spomínalo znenie ústavného zákona z Bonnu. Článok 45ods. 2 španielskej ústavy zaväzuje orgány verejnej moci dohliadať na racionálne využívanie prírodných zdrojov „na účely ochrany a zlepšovania kvality života, ochrany a obnovy životného prostredia, pričom sa zdôrazňuje nevyhnutná kolektívna solidarita“. Z toho istého hľadiska poukazuje fínska ústava( ) na spoločnú zodpovednosť za rešpektovanie prírody a diverzity a ochranu životného prostredia (článok 20), zatiaľ čo grécka (článok 24 ods. 1)( ), holandská (článok 21)( ) a portugalská [článok 9 písm. e)] ústava zaväzujú orgány, aby ochraňovali životné prostredie. V Taliansku bola povinnosť republiky ochraňovať krajinu ustanovená v článku 9 ods. 2 ústavy( ) rozšírená na ochranu životného prostredia a územia( ).

69. Subjektívny rozsah tejto starostlivosti o životné prostredie je v Európskej únii upravená implicitne, keď Charta základných práv zo 7. decembra 2000( ), po vyhlásení v preambule, že Únia sa zakladá na nedeliteľných a všeobecných hodnotách ľudskej dôstojnosti, slobody, rovnosti a solidarity, ustanovuje v časti, ktorá je venovaná solidarite, okrem sociálnych práv aj normu, podľa ktorej politiky Únie v súlade so zásadou trvalo udržateľného rozvoja dopĺňajú a zaručujú vysoký stupeň ochrany životného prostredia a zlepšovanie jeho kvality (článok 37). Ako som už uviedol, toto ustanovenie je súčasťou Zmluvy o ústave pre Európu (článok II‑97).

70. Nechcem uzavrieť túto časť bez toho, aby som zdôraznil, že na pokraji poskytnutého výkladu práva na priaznivé životné prostredie( ) sa jasne ukazuje spojitosť s niektorými základnými právami. Na potvrdenie tejto úvahy stačia dva rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva. V rozsudku z 9. decembra 1994, López Ostra v. Španielsko( ), považoval tento súd za zrejmé, že závažné škody na životnom prostredí môžu poškodiť blahobyt človeka tým, že mu zabránia užívať si svoje bydlisko, a tým, že poškodzujú jeho súkromný a rodinný život (bod 51)( ). V rozsudku z 19. februára 1998, Guerra a i. v. Taliansko( ), Európsky súd pre ľudské práva vyhlásil, že neposkytnutie oficiálnych informácií o vhodnom správaní občanov pri znečisťujúcich emisiách z blízkej továrne je v rozpore s uvedeným základným právom (bod 60).

H – Trestnoprávna reakcia na závažné činy proti životnému prostrediu

71. Z uvedeného prehľadu jasne vyplýva dôležitosť, ktorú v posledných desaťročiach nadobudlo takzvané „ekologické povedomie“. Presne nie je známy skutočný alebo potenciálny rozsah zmien ekosystémov, ktoré sú spôsobené ľudskou činnosťou, ale tuší sa ich spôsobilosť poškodiť alebo znemožniť život na zemi. Skutočnosť, že človek svojimi zásahmi do prírody ohrozuje prežitie druhu, spôsobila, že nevyhnutnosť upraviť správanie a prijať „etiku životného prostredia“, ktorej cieľ spočíva v harmonickom začlenení človeka do životného prostredia, v ktorom žije, je zrejmá.

72. Štáty používajú trestné zákonníky ako posledné prostriedky na ochranu proti útokom na základné hodnoty občianskeho spolužitia a v poslednom čase ustanovujú trestné sankcie za niektoré správania, ktoré poškodzujú životné prostredie( ). Pokiaľ sa má dosiahnuť vysoká úroveň ochrany a zlepšovanie kvality života (článok 2 ES), je logické domnievať sa, že právo Spoločenstva prostredníctvom právomocí, ktoré sú zverené inštitúciám, aby uskutočnili tieto ciele, musí v niektorých prípadoch použiť trestnú sankciu, keďže je jedinou „účinnou, primeranou a odrádzajúcou“.

73. V právnej vede sa dosiahol určitý konsenzus v tom, že pokiaľ sa ekosystémy považujú za právne hodnoty osobitného významu, ktorých ochrana sa považuje za podstatnú pre samotnú existenciu človeka, tak ich ochrana úplne odôvodňuje zavedenie osobitnej záruky prostredníctvom trestného práva.( )

74. Správne sankcie sú často dostatočné, ale nezabezpečujú primeranú ochranu vo všetkých prípadoch závažných škôd. Trestná sankcia naopak spôsobuje väčší tlak, ktorý môže v mnohých prípadoch viesť k dodržiavaniu právnych predpisov, ako aj znásobeniu právnych zákazov, spojených s výkonom činností, ktoré sú veľmi nebezpečné pre životné prostredie. Vstup ekológie do trestných zákonníkov sleduje okrem vyššej účinnosti opatrení všeobecnej prevencie aj posilnenie povedomia verejnosti, pokiaľ ide o spoločenskú „škodlivosť“ činov proti prírode, čím sa potvrdí vyzdvihnutie environmentálnych práv na rovnakú úroveň s klasickými hodnotami chránenými trestným právom.( ) Nemožno zabudnúť na etický rozmer trestnej sankcie: keď sa správanie postihuje trestne, považuje sa za závažné, pretože porušuje základy právneho poriadku.

75. Keď sa teda prihliadne na podstatu judikatúry, ktorá priznáva sankčnú právomoc Spoločenstvu a oprávnenie zosúlaďovať vnútroštátne právne predpisy, a so zreteľom na neustále posilňovanie právomoci Spoločenstva v oblasti životného prostredia( ) a na dôležitosť alebo krehkosť environmentálnych hodnôt existujú dostatočné dôvody na uznanie právomoci Spoločenstva zaväzovať členské štáty, aby trestne postihovali určité správanie škodlivé pre planétu.( )

76. Rada a účastníci konania, ktorí ju podporujú v tomto konaní, namietajú voči tomuto tvrdeniu, pričom tvrdia, že sa takto porušuje zvrchovanosť členských štátov. Táto kritika sa mi zdá byť nedôvodná. Predovšetkým je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z rozsudku Van Gend & Loos( ), Spoločenstvo si vytvára právny poriadok nového druhu, v prospech ktorého sa členské štáty vzdali časti svojich právomocí, a preto tvrdenie o „zvrchovanosti“ nepridáva k diskusii nič nové ani v trestnej oblasti. Preukazuje to skutočnosť, že právo Spoločenstva nepovažuje mnohé správania ustanovené vo vnútroštátnych zákonníkoch za trestné, bez toho, aby toto „vypustenie“ spôsobilo akýkoľvek poplach( ). Mohol by som doplniť dlhý zoznam dobre známych prípadov, ktoré každý pozná, kedy právo Spoločenstva obmedzilo, a to nielen v trestnej oblasti, zákonodarné právomoci štátov: v tejto súvislosti predstavujú dva ilustračné príklady daňové právo a procesné právo.

77. Tento spor vyvoláva ďalšiu otázku, ktorá sa tak veľmi netýka štátov ako občanov, a to ich práva, aby boli skutkové podstaty trestných činov vymedzené zástupcami, ktorí sú demokraticky zvolení, čo sa v právnej terminológii prejavuje zásadou zákonnosti v oblasti trestného práva so svojím dvojitým rozmerom, hmotnoprávnym, čiže zákonným určením správania, a formálnym, ktorý sa prejavuje prostredníctvom ich absolútneho vyhradenia zákonodarnej moci. Stanovisko, ktoré zastávam, ponecháva zásadu nullum crimen sine lege nedotknutú, keďže zosúladenie na úrovni Spoločenstva si vyžaduje zásah vnútroštátnych parlamentov na účely konečného začlenenia vonkajších ustanovení do príslušných právnych poriadkov.( )

78. Toto tvrdenie neovplyvňuje ani skutočnosť, že články 135 ES a 280 ES v oblastiach colnej činnosti a boja proti podvodom, ktoré poškodzujú záujmy Spoločenstva, v ktorých musí byť spolupráca medzi štátmi užšia a intenzívnejšia, neupravujú „použitie trestného práva“ a „výkon spravodlivosti“, pričom tieto výrazy neodkazujú na právomoc prijímať právne predpisy, ale na právomoc uplatňovať ich, táto otázka však nebola spochybnená v tomto konaní a týka sa právomoci, ktorá nepochybne patrí do pôsobnosti trestných súdov.

79. Dalo by sa namietať, že tým, že trestná spolupráca patrí do tretieho piliera, akákoľvek činnosť v tejto oblasti vrátane činnosti Spoločenstva musí byť zahrnutá v hlave VI Zmluvy EÚ, ale vadou tohto logického tvrdenia je, že chýba hlavný predpoklad.

80. Článok 29 EÚ ustanovuje na účely prevencie a boja proti zločinu koordinovaný postup prostredníctvom troch nástrojov. Prvými dvoma je spolupráca medzi policajnými zložkami a súdnymi orgánmi, zatiaľ čo základom posledného je aproximácia trestnoprávnych predpisov „v súlade s ustanoveniami článku 31 ods. e)“, ktorá sa týka postupného prijímania minimálnych pravidiel týkajúcich sa „znakov skutkových podstát trestných činov a trestov v oblasti organizovaného zločinu, terorizmu a nezákonného obchodu s drogami“. Preto, ako som už uviedol( ), neexistuje „všeobecná právomoc“ Európskej únie zosúlaďovať trestné právne prepisy členských štátov prostredníctvom rámcových rozhodnutí uvedených v článku 34 ods. 2 písm. b) EÚ, ale obmedzená právomoc určovať skutkové podstaty trestných činov cezhraničného rozsahu.

81. Tretí pilier vymedzuje aktívnu spoluprácu medzi policajnými zložkami a súdnymi orgánmi na účely účinnejšieho boja proti trestnej činnosti, ale aproximácia právnych predpisov, ktorá prekračuje koncept spolupráce a predpokladá rozhodnejší krok smerom k integrácii, zostáva obmedzená na okolnosti, ktoré si vzhľadom na ich „internacionalizáciu“ vyžadujú jednotnú odpoveď.

82. Tak ako nemá Spoločenstvo všeobecnú právomoc v trestnej oblasti, rovnako chýba tretiemu pilieru „prirodzená schopnosť“, ktorá rovnako ako gravitačná sila priťahuje všetky otázky tejto povahy, ktoré vzniknú v rámci Únie. Riešenie je potrebné hľadať inou cestou, ktorú naznačila judikatúra pri vytváraní sankčnej právomoci na ochranu právneho poriadku Spoločenstva.

83. Po odmietnutí výhrad, ktoré vzniesla Rada a členské štáty, je potrebné pokračovať vo všeobecnej diskusii. Ponechám teda bokom dôvody, ktoré vedú k poskytnutiu koordinovanej odpovede, keďže výhody zosúladenia( ) sú nepochybné( ), je potrebné upresniť jej dosah. Ako bolo uvedené, účel spočíva v zabezpečení „účinnej, primeranej a odrádzajúcej“ sankčnej reakcie na závažné porušenia politiky Spoločenstva v oblasti životného prostredia; trestný postih spája tieto vlastnosti, keďže na to, aby si Spoločenstvo zaručilo vlastnú činnosť v tejto oblasti, môže zaväzovať členské štáty, aby použili trestné postihy, ale podľa môjho názoru nie je oprávnené ísť ďalej. Toto tvrdenie sa na jednej strane zakladá na judikatúre, ktorá uznáva túto právomoc, a na druhej strane na povahe výsad Spoločenstva v oblasti životného prostredia.

I – Účinnosť práva Spoločenstva si iba vyžaduje, aby mala sankcia trestnú povahu

84. Právomoc ukladať občianskoprávne, správne alebo trestné sankcie sa považuje za právny nástroj( ), ktorý smeruje k zabezpečeniu účinnosti práva Spoločenstva.( ) Pokiaľ si celistvosť tohto právneho poriadku vyžaduje represívne opatrenia, členské štáty musia vymedziť na tento účel nevyhnutné mechanizmy, ktorých povaha musí byť určená Spoločenstvom, pokiaľ je Spoločenstvo schopné preskúmať užitočnosť sledovaného cieľa, keďže inak patrí táto úloha do právomoci vnútroštátnych orgánov. Pokiaľ ide o životné prostredie, je jasné, že reakcia na správanie, ktoré závažne poškodzuje životné prostredie, musí mať trestnú povahu, ale v tejto súvislosti voľba sankcie, ktorou sa také správanie postihuje a spôsobuje účinnosť práva Spoločenstva, patrí do právomoci členských štátov.

85. Akonáhle zosúladenie na úrovni Spoločenstva zavedie jednotné skutkové podstaty, musia vnútroštátne právne poriadky postihovať zakázané správanie s tým, že určí konkrétne represívne opatrenia spojené s porušením práva tak, aby sa napravil hmotnoprávny skutkový stav a právny poriadok, ktoré boli porušené. Na splnenie tejto úlohy nemá nikto lepšie postavenie ako vnútroštátny zákonodarca, ktorý si tým, že má priamu znalosť právnych a sociologických osobitostí svojho spoločenského poriadku, musí v rámci predbežne určenom Spoločenstvom zvoliť najvhodnejšiu reakciu na účely ochrany práva Spoločenstva.( )

86. Trestné právo ponúka jediné „účinné, primerané a odrádzajúce“ riešenie v boji proti správaniu opísanému v článku 2 rámcového rozhodnutia, ktoré závažne poškodzuje životné prostredie, ale keď už bolo zahrnuté do trestného rámca, konkrétna sankcia môže byť vymedzená iba vo vnútroštátnom právnom poriadku, ktorý jediný spĺňa na tento účel nevyhnutné požiadavky, keďže Spoločenstvo v tejto fáze nemá potrebné nástroje na určenie najlepšieho spôsobu ochrany environmentálnych hodnôt v každom z členských štátov, pričom sa rozhoduje medzi odňatím slobody, iným obmedzením práv alebo peňažným trestom.

87. Na základe tohto predpokladu má Spoločenstvo možnosť presne vymedziť chránenú právnu hodnotu a povahu sankcie, zatiaľ čo členské štáty majú právomoc vytvoriť sankčný právny predpis( ), a to buď jednotlivo, alebo koordinovane prostredníctvom medzivládnej spolupráce upravenej tretím pilierom Zmluvy EÚ.

J – Povaha právomocí Spoločenstva v oblasti životného prostredia

88. V tejto oblasti má Spoločenstvo právomoc súbežne s právomocou členských štátov( ), keďže sa pripúšťa, aby boli vnútroštátne právne predpisy prísnejšie.

89. Ako už bolo uvedené, článok 176 ES umožňuje členským štátom udržiavať a zavádzať prísnejšie ochranné opatrenia, pokiaľ sú zlučiteľné so Zmluvou a oznamujú sa Komisii. Na druhej strane článok 95 ES umožňuje členským štátom zachovať (odsek 4) alebo zaviesť (odsek 5) vnútroštátne ustanovenia napriek existencii potreby zosúladenia, pokiaľ sú odôvodnené dôvodmi ochrany životného prostredia, pričom o týchto ustanoveniach upovedomí Komisiu. Napokon článok 174 ods. 2 druhý pododsek ES ustanovuje „ochrannú doložku umožňujúcu členským štátom prijať predbežné opatrenia“, ktoré podliehajú kontrole.

90. V citovaných návrhoch vo veci Deponiezweckverband Eiterköpfe som uviedol, že členské štáty sa vyzývajú, aby vykonávali dôležitú úlohu, čo spôsobuje spoločnú existenciu právnych predpisov Spoločenstva a iných vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré konkretizujú právnu úpravu Spoločenstva alebo z nej ustanovujú výnimky na účely vytvorenia ešte väčšej ochrany, a preto je absolútne koherentné, ak Spoločenstvo ustanoví minimálny prah (trestná reakcia na porušenie práva), vnútroštátne právne poriadky ho charakterizujú, upresnia a založia potrebnú právnu silu na dosiahnutie určeného cieľa.

K – Články 1 až 7 rámcového rozhodnutia ako základ právomoci Spoločenstva

91. Predchádzajúce úvahy vedú k tomu, aby sa posúdili články 1 až 7 rámcového rozhodnutia, t. j., či ich obsah patrí do oblasti uplatňovania práva Spoločenstva, keďže v takom prípade tým, že Rada prijala tieto ustanovenia na základe článkov 29 EÚ, 31 písm. e) EÚ a 34 ods. 2 písm. b) EÚ, by boli v rozpore s článkom 47 EÚ, čo by bol dôvod ich neplatnosti.

92. Články 2 a 3 ukladajú povinnosť trestne postihovať činy, pokiaľ sú spáchané úmyselne, z nedbanlivosti alebo aspoň z dôvodu hrubej nedbanlivosti, ktoré sú rozdelené do siedmich kategórií trestných činov proti životnému prostrediu charakterizovaných na základe ich závažnosti, ich spôsobilosti vyvolať smrť alebo závažné poranenie osoby, alebo značné poškodenie životného prostredia, alebo kultúrnych pamiatok, alebo na základe toho, ako poškodia chránené druhy alebo ozónovú vrstvu. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je jasné, že právomoc ukladať uvedenú kategóriu trestov za správanie tohto druhu patrí do právomoci Spoločenstva. Článok 4 obsahuje obdobný predpoklad, keďže ukladá povinnosť postihovať iné subjekty ako páchateľa trestného činu, akými sú osoby, ktoré navádzajú iné osoby na spáchanie trestného činu. Všetky tieto ustanovenia patria do „minimálneho zosúladenia na úrovni Spoločenstva“, pretože vymedzením subjektívneho rámca trestnej zodpovednosti majú vplyv na jeho povahu.

93. Tým, že článok 5 ods. 1 ukladá, aby opísané trestné sankcie boli účinné, primerané a odrádzajúce, vedie k rovnakému záveru, ktorý sa dá vyvodiť z predchádzajúcich ustanovení, keďže z uvedených dôvodov patrí voľba druhu trestnej, správnej alebo občianskoprávnej sankcie do právomoci Spoločenstva.

94. Ustanovenie, ktoré je uvedené v článku 5 ods. 1, podľa ktorého sa musí závažnejšie správanie postihovať trestami odňatia slobody, ktoré môžu byť dôvodom na extradíciu, však prekračuje medze prvého piliera, keďže v oblasti trestného práva patrí voľba primeranej sankcie do právomoci štátnych orgánov. Na základe rovnakého myšlienkového postupu nemožno vytknúť odkaz na doplňujúce tresty uvedené v článku 5 ods. 2.

95. Článok 6 upravuje zodpovednosť, ako výsledok konania alebo opomenutia, právnických osôb za správanie uvedené v článkoch 2 až 4, zatiaľ čo článok 7 stanovuje, že za takéto správanie sa majú ukladať „účinné, primerané a odrádzajúce sankcie“ bez toho, aby sa upresňovala ich povaha; obe tieto ustanovenia majú rovnakú vadu ako články 2 až 4 a 5 ods. 1. Povinnosť postihovať nielen fyzické osoby, ale aj právnické osoby vedie k vytvoreniu základného modelu reakcie na protiprávne činy proti životnému prostrediu, čo je úlohou Spoločenstva. Článok 7 však tým, že vymenúva päť konkrétnych sankcií, vybočuje z oblasti uplatňovania práva Spoločenstva.

96. Napokon, článok 1 sa obmedzuje na vymedzenie troch pojmov používaných v článkoch 2 až 6.

97. Domnievam sa teda, že keďže patrí voľba trestnej reakcie za protiprávne činy proti životnému prostrediu do právomoci Spoločenstva, Rada nemala právomoc prijať články 1 až 4, článok 5 ods. 1 s výnimkou odkazu na tresty odňatia slobody a extradíciu, článok 6 a článok 7 prvý pododsek rámcového rozhodnutia. V dôsledku toho jej potrebné vyhovieť žalobe Komisie, keďže je dôvodná, a treba zrušiť uvedené ustanovenia.

V – O trovách

98. Keďže sa vyhovie žalobe, znamená to, že v súlade s článkom 69 ods. 2 rokovacieho poriadku je Rada povinná nahradiť trovy konania.

99. Členské štáty, Parlament a Hospodársky a sociálny výbor ako vedľajší účastníci konania znášajú v súlade s článkom 69 ods. 3 rokovacieho poriadku svoje vlastné trovy konania.

VI – Návrh

100. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:

1. vyhovel žalobe o neplatnosť, ktorú podala Komisia Európskych spoločenstiev proti rámcovému rozhodnutiu Rady 2003/80/SVV z 27. januára 2003 o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva, a zrušil toto rozhodnutie v rozsahu uvedenom vyššie v bode 97;

2. zaviazal Radu Európskej únie na náhradu trov konania a vyhlásil, že vedľajší účastníci znášajú svoje vlastné trovy konania.