ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Článok 30 rámcovej smernice, nazvaný „Vozidlá, systémy, komponenty alebo samostatné technické jednotky, ktoré nie sú v súlade so schváleným typom“, stanovuje: „1. Ak členský štát, ktorý udelil typové schválenie ES, zistí, že nové vozidlá, systémy, komponenty alebo samostatné technické jednotky, ktoré majú osvedčenie o zhode alebo značku schválenia, sa nezhodujú s typom, ktorý schválil, vykoná nevyhnutné opatrenia v prípade potreby aj vrátane odobratia typového schválenia na zabezpečenie zhody vyrábaného vozidla, systémov, komponentu alebo samostatnej technickej jednotky so schváleným typom. Schvaľovací orgán takéhoto členského štátu upozorní schvaľovacie orgány ostatných členských štátov na vykonané opatrenia. … 3. Ak členský štát preukáže, že nové vozidlá, komponenty alebo samostatné technické jednotky s osvedčením o zhode alebo so značkou schválenia sa nezhodujú so schváleným typom, môže požiadať členský štát, ktorý udelil typové schválenie ES, o overenie skutočnosti, či sa vyrábané vozidlá, systémy, komponenty alebo samostatné technické jednotky zhodujú so schváleným typom. Po prijatí takejto požiadavky dotknutý členský štát čo najskôr podnikne potrebné kroky a v každom prípade v priebehu šiestich mesiacov od dátumu žiadosti. 4. Schvaľovací orgán požiada členský štát, ktorý udelil systému, komponentu, samostatnej technickej jednotke alebo nedokončenému vozidlu typové schválenie, aby urobil nevyhnutné opatrenia na opätovné zabezpečenie zhody vyrábaných vozidiel so schváleným typom v týchto prípadoch: a) typového schválenia ES vozidla, ak sa vozidlo nezhoduje výlučne z dôvodu nezhodnosti systému, komponentu alebo samostatnej technickej jednotky; b) viacstupňového typového schválenia, ak sa dokončené vozidlo nezhoduje výlučne z dôvodu nezhodnosti systému, komponentu alebo samostatnej technickej jednotky, ktoré tvoria časť nedokončeného vozidla, alebo vinou samotného nedokončeného vozidla. Po prijatí takejto požiadavky podnikne dotknutý členský štát čo najskôr potrebné kroky, v prípade potreby v spojení so žiadajúcim členským štátom, a v každom prípade do šiestich mesiacov od dátumu žiadosti. Ak sa zistí nezhodnosť, schvaľovacie orgány členského štátu, ktorý udelil typové schválenie ES systému, komponentu alebo samostatnej technickej jednotke alebo schválenie nedokončeného vozidla, prijmú opatrenia uvedené v odseku 1. …“
2.

Ak by určenie závažnosti trestného činu výlučne s ohľadom na trest, ktorý možno uložiť, prípadne vyhovovalo základným zásadám Únie, ktoré Súdny dvor Európskej únie použil v rozsudku [z 8. apríla 2014, Digital Rights Ireland a i., C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238] ako štandardy prísnej kontroly smernice [2002/58], aká by mala byť minimálna výška tohto trestu? Bola by zlučiteľná výška stanovená všeobecným spôsobom na minimálne tri roky odňatia slobody?“
4

Podľa odôvodnenia 92 tejto smernice: „Pri posudzovaní najlepšieho pomeru ceny a kvality by verejní obstarávatelia mali by stanoviť ekonomické a kvalitatívne kritériá súvisiace s predmetom zákazky, ktoré použijú na tieto účely. Uvedené kritériá by tak mali umožniť porovnávacie posúdenie úrovne plnenia, ktorá vyplýva z jednotlivých ponúk vzhľadom na predmet zákazky vymedzený v technických špecifikáciách. V súvislosti s najlepším pomerom ceny a kvality sa v tejto smernici uvádza neúplný zoznam možných kritérií na vyhodnotenie ponúk, ktoré zahŕňajú environmentálne a sociálne aspekty. Verejní obstarávatelia by sa mali nabádať, aby si zvolili kritériá na vyhodnotenie ponúk, ktoré im umožnia nadobudnúť vysoko kvalitné práce, tovar alebo služby, ktoré optimálne vyhovujú ich potrebám. Zvolené kritériá na vyhodnotenie ponúk by verejného obstarávateľa ďalej nemali oprávňovať na neobmedzenú voľnosť výberu, mala by sa nimi zabezpečiť možnosť účinnej a spravodlivej hospodárskej súťaže a mali by byť k nim priložené požiadavky, ktoré umožňujú efektívne overenie informácií, ktoré poskytli uchádzači. S cieľom určiť ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku by rozhodnutie o zadaní zákazky nemalo vychádzať len z nenákladových kritérií. Kvalitatívne kritériá by preto mali byť sprevádzané nákladovým kritériom, ktorým by na základe voľby verejného obstarávateľa mohla byť cena alebo prístup založený na nákladovej efektívnosti, ako je napríklad prístup spočívajúci v určení nákladov na životný cyklus. Kritériá na vyhodnotenie ponúk by však nemali mať vplyv na uplatňovanie vnútroštátnych ustanovení, ktoré určujú odplatu za niektoré služby alebo stanovujú pevné ceny za niektoré tovary.“
55

V prípade neexistencie takého následného určenia, ktoré by umožňovalo neprideliť výnos z troch daní do rozpočtu predmetných schém pomoci, ponecháva presun do rezervy tento výnos v dispozícii orgánu zodpovedného za vykonávanie týchto schém na účely vyplatenia individuálnej pomoci, keďže jediným účinkom tohto presunutia do rezervy je, ako to zdôraznila Komisia na pojednávaní, časový odklad tejto platby. Vzhľadom na to, že uvedený výnos naďalej patrí do tohto rozpočtu, takéto presunutie do rezervy samo osebe nie je spôsobilé spochybniť prekročenie prahovej hodnoty 20 % stanovenej v článku 4 ods. 1 druhej vete nariadenia č. 794/2004.
27

Na základe týchto úvah daňový úrad vydal 13. novembra 2012 daňový výmer, v ktorom boli dividendy vyplatené spoločnosťou HAP Ltd v prospech spoločnosti R GmbH po odpočítaní dividend vyplatených spoločnosťou H Inc v prospech spoločnosti HAP Ltd zahrnuté do výšky 95 % v súlade s GewStG 2002 do prevádzkového výsledku spoločnosti EV ako riadiaceho orgánu. Námietka, ktorú podala EV proti tomuto daňovému výmeru, bola zamietnutá rozhodnutím z 8. novembra 2013.
4

Bod 2.1 oznámenia o zárukách, nazvaný „Všeobecné poznámky“, uvádza: „V článku [107 ods. 1 ZFEÚ] sa konštatuje, že každá pomoc, poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi. Tieto všeobecné kritériá platia rovnako pre záruky. Podobne ako iné formy možnej pomoci, záruky, ktoré poskytne priamo štát, konkrétne ústredné, regionálne alebo miestne orgány, ako aj záruky, ktoré poskytnú zo štátnych prostriedkov iné štátom riadené orgány, napr. podniky, a možno ich prisúdiť štátnym orgánom, môžu predstavovať štátnu pomoc. V snahe predísť akýmkoľvek pochybnostiam by sa mal objasniť pojem štátnych prostriedkov v súvislosti so štátnymi zárukami. Výhodou štátnej záruky je to, že riziko spojené so zárukou znáša štát. Skutočnosť, že riziko znáša štát, by sa za normálnych okolností mala kompenzovať primeraným poplatkom. Keď sa štát zriekne celého takého poplatku alebo jeho časti, je to výhoda pre podnik a strata štátnych prostriedkov. Takže i keď štát nikdy nerealizuje žiadne platby na základe záruky, napriek tomu môže ísť o štátnu pomoc podľa článku [107 ods. 1 ZFEÚ]. Pomoc sa poskytne v momente, keď sa poskytne záruka, nie vtedy, keď sa záruka uplatní alebo keď sa realizujú platby podľa podmienok záruky. Či záruka predstavuje štátnu pomoc, alebo nie a, ak áno, aká môže byť výška tejto štátnej pomoci, to sa musí posúdiť v momente poskytnutia záruky. …“
26

Za týchto podmienok Cour administrative (Odvolací správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Zahŕňa výnimka stanovená pre ‚prípady upravené trestným právom‘ uvedená tak v článku 54 ods. 1 in fine smernice 2004/39/ES, ako aj na začiatku odseku 3 toho istého článku 54, a to predovšetkým v súvislosti s článkom 41 Charty ustanovujúcim zásadu riadnej správy vecí verejných, takú situáciu, ktorá podľa vnútroštátnej právnej úpravy spadá do administratívnej sankcie, akou je sporná sankcia vo veci samej, považovaná však z hľadiska EDĽP za spadajúcu do trestného práva, uložená štátnym regulačným úradom, ktorý je vnútroštátnym orgánom dohľadu, ktorá spočíva v prikázaní členovi vnútroštátnej advokátskej komory, aby v subjekte, nad ktorým vykonáva dohľad štátny regulačný úrad, prestal vykonávať funkciu člena predstavenstva alebo inú funkciu podliehajúcu povoleniu a aby súčasne čo najskôr odstúpil zo všetkých svojich funkcií? 2. Vzhľadom na to, že uvedená administratívna sankcia, považovaná za takú podľa vnútroštátneho práva, je predmetom správneho konania, do akej miery je vyššie uvedená povinnosť zachovávať služobné tajomstvo, na ktorú sa môže odvolávať vnútroštátny orgán dohľadu na základe ustanovení článku 54 už citovanej smernice 2004/39, podmienená požiadavkami na spravodlivý proces vrátane požiadaviek účinného prostriedku nápravy vyplývajúcimi z článku 47 Charty, ktoré treba zohľadniť v spojení s požiadavkami vyplývajúcimi z článkov 6 a 13 EDĽP, ktoré sa týkajú spravodlivého procesu a účinného prostriedku nápravy, ako aj v spojení so zárukami stanovenými v článku 48 Charty, konkrétne z hľadiska úplného prístupu osoby, proti ktorej sa vedie správne konanie, k správnemu spisu ukladateľa administratívnej sankcie, ktorý je súčasne vnútroštátnym orgánom dohľadu, aby táto osoba, ktorej bola uložená sankcia, mohla chrániť svoje záujmy a občianske práva?“
„1.

Je zásada otvorenosti, výslovne zakotvená v článku 15 ZFEÚ, pokiaľ ide o jej kogentný všeobecný cieľ, v prípade, že sa táto zásada vykladá v tom zmysle, že ju možno upraviť nariadeniami alebo obdobnými legislatívnymi postupmi podľa článku 15 ods. 3, ktorých obsah by mohol byť prejavom príliš širokej diskrečnej právomoci, a to bez právneho základu v hierarchicky vyššom prameni práva Únie, týkajúceho sa nevyhnutného predchádzajúceho stanovenia minimálnych kogentných zásad, v rozpore s podobným obmedzujúcim zámerom v oblasti právnych predpisov Únie týkajúcich sa dohľadu nad úverovými inštitúciami, a to do tej miery, že by sa popieral obsah samotnej zásady otvorenosti aj v prípade, že záujem na prístupe k dokumentom by súvisel so základnými záujmami žiadateľa, ktoré by zjavne zodpovedali záujmom, v prospech ktorých platia výnimky z príslušných obmedzení v danej oblasti?
3

Odôvodnenia 1, 3, 5, 8, 15, 17 až 18a a 45 nariadenia č. 883/2004 znejú takto: „(1) pravidlá koordinácie vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia patria do rámca voľného pohybu osôb a mali by prispieť k zlepšeniu ich životnej úrovne a podmienok zamestnania; … (3) nariadenie Rady (EHS) 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a na ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci [Únie], bolo zmenené a doplnené a aktualizované viac krát, aby sa zohľadnil nielen vývoj na úrovni [Únie] vrátane rozsudkov Súdneho dvora, ale tiež aby sa zohľadnili zmeny právnych predpisov na vnútroštátnej úrovni. Tieto faktory zohrali svoju úlohu v čase, keď sa koordinačné pravidlá [Únie] stávali zložitými a príliš rozsiahlymi. Nahradenie a súčasne modernizovanie a zjednodušovanie týchto pravidiel je preto dôležité, aby sa dosiahol cieľ voľného pohybu osôb; … (5) je potrebné v rámci takejto koordinácie zaručiť v rámci rovnosti [Únie] prístup pre dané osoby podľa rozličných vnútroštátnych právnych predpisov; … (8) všeobecná zásada rovnakého zaobchádzania je mimoriadne dôležitá pre pracovníkov, ktorí nemajú bydlisko v členskom štáte ich zamestnania, vrátane cezhraničných pracovníkov; … (15) je potrebné, aby osoby, ktoré sa pohybujú v rámci [Únie], podliehali systému sociálneho zabezpečenia iba jediného členského štátu, aby sa tak predišlo prekrývaniu uplatniteľných ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov a komplikáciám, ktoré by z toho mohli vzniknúť. … (17) vzhľadom na čo najefektívnejšie zaručenie rovnosti zaobchádzania so všetkými osobami pôsobiacimi na území členského štátu je vhodné ako všeobecné pravidlo určiť za uplatniteľné právne predpisy toho členského štátu, v ktorom daná osoba vykonáva svoju činnosť ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba; (18) v špecifických situáciách, v ktorých sú oprávnené iné kritériá uplatniteľnosti, je potrebné sa od tohto všeobecného pravidla odchýliť; (18a) Zásada jednotných uplatniteľných právnych predpisov má veľký význam a mala by sa posilniť. … (45) pretože cieľ navrhovaného opatrenia, a to koordinačné opatrenia na zaručenie toho, aby sa právo na voľný pohyb osôb mohlo účinne vykonávať, sa nemôže dostatočne dosiahnuť členskými štátmi, a vzhľadom na rozsah a účinky tohto opatrenia sa môže lepšie dosiahnuť na úrovni spoločenstva, spoločenstvo môže prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity, ako je ustanovená v článku 5 zmluvy. …“
73

Ak by sa totiž súd Európskej únie sám považoval za príslušný rozhodovať vo veci neplatnosti aktov patriacich do čisto zmluvného rámca, riskoval by v takom prípade nielen to, že by článok 272 ZFEÚ, ktorý umožňuje zveriť súdnu právomoc Únie na základe arbitrážnej doložky, stratil svoj zmysel, ale v prípade, že by zmluva neobsahovala takúto doložku, aj to, že by rozšíril svoju súdnu právomoc nad rámec stanovený článkom 274 ZFEÚ, ktorý zveruje všeobecnú právomoc rozhodovať o sporoch, v ktorých je stranou Únia, vnútroštátnym súdom (rozsudky z 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 19; z 28. februára 2019, Alfamicro/Komisia, C‑14/18 P, EU:C:2019:159, bod 49; 25. júna 2020, SATCEN/KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, bod 79, a zo 16. júla 2020, ADR Center/Komisia, C‑584/17 P, EU:C:2020:576, bod 64).
48

Podľa vnútroštátneho súdu z tejto správy vyplýva, že článok 14 ods. 4 uvedeného návrhu smernice, ktorý je základom článku 14 ods. 4 smernice 2011/95, rozširuje dôvody vylúčenia z postavenia utečenca nad rámec dôvodov vylúčenia a zániku upravených v článku 1 Ženevského dohovoru, hoci tieto dôvody sú taxatívne, a článok 42 ods. 1 tohto dohovoru bráni zmluvným štátom vzniesť výhrady k článku 1. Z uvedenej správy tiež vyplýva, že hoci článok 33 Ženevského dohovoru umožňuje vrátenie osoby do jej krajiny pôvodu alebo do inej krajiny, toto ustanovenie nemá žiadny vplyv na postavenie danej osoby ako utečenca v krajine, v ktorej sa nachádza. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že pochybnosti, ktoré vyjadril UNHCR, má aj Európska rada pre utečencov a exulantov (European Council on Refugees and Exiles), Medzinárodné združenie sudcov v oblasti azylu (International Association of Refugee and Migration Judges), ako aj ombudsmanka Českej republiky.
89

V každom prípade Súdny dvor už rozhodol, že systém žalôb zavedený Zmluvou o FEÚ rozlišuje medzi žalobami podľa článkov 258 a 259 ZFEÚ, ktoré smerujú k určeniu, že členský štát si nesplnil svoje povinnosti, a žalobami podľa článkov 263 a 265 ZFEÚ, ktoré smerujú k preskúmaniu zákonnosti aktov prijatých inštitúciami Únie alebo opomenutí týchto inštitúcií konať. Tieto procesné prostriedky sledujú rozličné ciele a uplatňujú sa rozličnými spôsobmi. Ak teda neexistuje ustanovenie Zmluvy, ktoré by to výslovne dovoľovalo, členský štát nie je oprávnený odvolávať sa na protiprávnosť rozhodnutia alebo smernice, ktorých je adresátom, ako prostriedku obrany proti žalobe o nesplnenie povinnosti spočívajúcej v nevykonaní tohto rozhodnutia alebo tejto smernice. Inak by to mohlo byť len v prípade, ak by bol predmetný akt poznačený zvlášť závažnými a zjavnými vadami v takej miere, že by ho bolo možné označiť za ničotný akt (rozsudky z 18. októbra 2012, Komisia/Česká republika, C‑37/11, EU:C:2012:640, bod 46, a z 11. októbra 2016, Komisia/Taliansko, C‑601/14, EU:C:2016:759, bod 33).
3

Článok 32 ods. 1, 2 a 5 tejto smernice stanovuje „1. V prípade odkazu na postup, uvedený v tomto článku, [Výbor pre lieky na humánne použitie] posúdi príslušnú vec a vydá odôvodnené stanovisko v priebehu 60 dní odo dňa, kedy mu bola táto vec postúpená. V prípadoch predložených Výboru v súlade s článkami 30 a 31 však Komisia môže túto lehotu predĺžiť o ďalšie obdobie, trvajúce maximálne 90 dní, pričom sa zohľadňujú názory príslušných žiadateľov alebo držiteľov povolení na uvedenie na trh. [V prípade núdze a na návrh svojho predsedu môže Výbor rozhodnúť o kratšej lehote.] 2. Na účely posúdenia príslušného problému Výbor poverí jedného zo svojich členov funkciou spravodajcu. Okrem toho môže Výbor poveriť jednotlivých odborníkov poskytovaním poradenstva v špecifických otázkach. V rámci poverenia odborníkov Výbor definuje ich úlohy a stanoví lehotu na dokončenie týchto úloh. … 5. V priebehu 15 dní od prijatia konečného stanoviska uvedeného výboru [Európska agentúra pre lieky (EMA)] zašle toto stanovisko členským štátom, Komisii a žiadateľovi alebo držiteľovi povolenia na uvedenie na trh, spolu so správou, opisujúcou hodnotenie lieku a uvádzajúcou odôvodnenie jeho záverov. V prípade stanoviska v prospech vydania alebo ponechania povolenia na umiestnenie príslušného lieku na trh, priložia sa k stanovisku tieto dokumenty: a) návrh súhrnu charakteristík výrobku, uvedený v článku 11; b) podmienky, ovplyvňujúce vydanie povolenia v zmysle odseku 4 písm. c); c) podrobné informácie o všetkých odporúčaných podmienkach alebo obmedzeniach z hľadiska bezpečného a účinného užívania lieku; d) navrhovaný text etikety a príbalového letáka.“
86

V tejto súvislosti treba uviesť, podobne ako uvádza aj Španielske kráľovstvo, že uchádzači, ktorí boli zapísaní do dotknutej databázy, nedostali v tejto súvislosti žiadnu záruku prijatia do zamestnania. Na rozdiel od uchádzačov, ktorým už bolo ponúknuté miesto zmluvného zamestnanca na základe ich zapísania do tejto databázy a ktorí v tejto súvislosti majú legitímnu dôveru v to, aby sa ich prijatie do zamestnania nespochybnilo, uvedení uchádzači nezískali zo strany administratívy žiadne dodatočné ubezpečenie, ktoré by mohlo vyvolať legitímnu dôveru, pokiaľ ide o ich prijatie do zamestnania.
2

Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 211/2011 zo 16. februára 2011 o iniciatíve občanov (Ú. v. EÚ L 65, 2011, s. 1) vo svojich odôvodneniach 1, 2, 4 a 10 stanovuje: „(1) Zmluva o Európskej únii (Zmluva o EÚ) posilňuje občianstvo Únie a ďalej zlepšuje demokratické fungovanie Únie okrem iného tým, že stanovuje právo každého občana zúčastňovať sa na demokratickom živote Únie prostredníctvom európskej iniciatívy občanov. Tento postup umožňuje občanom, aby sa priamo obracali na Komisiu so žiadosťou o to, aby predložila návrh právneho aktu Únie na účely uplatňovania zmlúv, čo je právo podobné právomoci Európskeho parlamentu podľa článku 225 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) a Rady podľa článku 241 ZFEÚ. (2) Postupy a podmienky požadované v prípade iniciatívy občanov by mali byť v záujme podpory účasti občanov a sprístupnenia Únie jasné, jednoduché, užívateľsky prijateľné a primerané povahe iniciatívy občanov. Mali by zabezpečovať primeranú rovnováhu medzi právami a povinnosťami. … (4) Komisia by mala na požiadanie poskytnúť občanom informácie a neformálne poradenstvo o iniciatívach občanov, najmä pokiaľ ide o kritériá registrácie. … (10) V snahe zabezpečiť súdržnosť a transparentnosť v súvislosti s navrhovanými iniciatívami občanov a zabrániť tomu, aby sa zbierali podpisy za iniciatívu občanov, ktorá nespĺňa podmienky ustanovené týmto nariadením, by sa mala zaviesť povinná registrácia týchto iniciatív na webovej stránke, ktorú sprístupní Komisia, pred zbieraním potrebných vyhlásení o podpore od občanov. Všetky navrhované iniciatívy občanov, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v tomto nariadení, by mala registrovať Komisia. Komisia by mala vykonávať registráciu v súlade so všeobecnými zásadami riadnej správy.“
20

Po tretie v bode 58 napadnutého rozsudku poukázal na to, že Rada v spomenutom odôvodnení 12 uviedla, že päť amerických výrobcov zaradených do vzorky uviedlo vo formulári týkajúcom sa výberu do vzorky vývoz bioetanolu do Únie.
32

V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 157 napadnutého rozsudku poukázal na to, že hoci Komisia ako vedľajší účastník konania nebola oprávnená vzniesť námietku neprípustnosti založenú na nedostatku záujmu na konaní, je povinný skúmať túto námietku ex offo. V prejednávanej veci rozhodol na jednej strane, že Growth Energy a Renewable Fuels Association mali záujem na konaní vzhľadom na to, že zrušenie antidumpingového cla stanoveného v spornom nariadení, ktoré sa vzťahuje na dovoz do Únie bioetanolu vyrábaného štyrmi americkými výrobcami vybranými do vzorky, mohlo byť pre týchto výrobcov prospešné. Na druhej strane rozhodol, že tieto dve združenia mali záujem na konaní v rozsahu, v akom sa odvolávali na porušenie ich vlastných procesných práv.
Landskatteretten (Štátna daňová komisia, Dánsko) uznesením z 25. mája 2011 potvrdila rozhodnutie SKAT, pričom zastávala názor, že švédske spoločnosti sú len účelovými spoločnosťami. V tomto uznesení sa najmä konštatovalo:

„Až do reštrukturalizácie vykonávanej koncom roka 2004/začiatkom roka 2005 bola zastrešujúca spoločnosť v dánskej časti skupiny, [C Danmark II], priamo vo vlastníctve spoločnosti [C Cayman Islands].

Reštrukturalizácia viedla k tomu, že medzi [C Cayman Islands] a [C Danmark II] boli doplnené tri novozaložené spoločnosti a [C Cayman Islands] následne vlastnila švédsku holdingovú spoločnosť, ktorá sama vlastnila inú švédsku spoločnosť vlastniacu [C Danmark I], ktorá sa stala zastrešujúcou materskou spoločnosťou v dánskej časti skupiny. Štruktúra skupiny bola vytvorená najmä sériou predajov spoločností v rámci skupiny, pri ktorých [C Cayman Islands] poskytla spoločnosti [C Sverige I] dve pôžičky vo výške 75 miliónov eur a 825 miliónov eur, a [C Sverige II] poskytla spoločnosti [C Danmark I] dve pôžičky vo výške 75 miliónov eur a 825 miliónov eur.

Vlastná zmenka na sumu 75 miliónov eur medzi spoločnosťami [C Cayman Islands] a [C Sverige I] bola vystavená za úplne rovnakých podmienok, ako sú podmienky vyplývajúce z vlastnej zmenky na sumu 75 miliónov medzi spoločnosťami [C Sverige II] a [C Danmark I]. To isté platí aj v prípade vlastných zmeniek na sumu 825 miliónov eur… V rámci uskutočnenej reštrukturalizácie a pôžičkového vzťahu, ktorý v tomto kontexte vznikol a ktorý je vyjadrený transakciami medzi stranami so spoločnými záujmami, [C Sverige II] previedla na [C Sverige I] pri použití švédskych pravidiel o prevodoch v rámci skupiny úroky prijaté od spoločnosti [C Danmark I], zatiaľ čo [C Sverige I] následne previedla finančné prostriedky na [C Cayman Islands] ako úrokové náklady.

Keďže vo Švédsku neexistovalo žiadne zdanenie čistých príjmov zdaniteľných podľa švédskych daňových pravidiel platných v danom čase, platby úrokov, ktoré prislúchali spoločnosti [C Danmark I], boli preto v plnej miere prevedené na [C Cayman Islands) prostredníctvom švédskych spoločností.

Žiadna zo spoločností vytvorených v rámci reštrukturalizácie nevykonávala iné činnosti ako činnosti holdingu, a to je dôvod, prečo boli ich predpokladané príjmy len príjmami, ktoré sú svojou povahou spojené s činnosťou holdingu. Pri vytváraní pôžičkových vzťahov súvisiacich s reštrukturalizáciou to teda muselo nevyhnutne naznačovať, pokiaľ dlžnícke spoločnosti mohli plniť svoje s tým súvisiace záväzky, že tieto spoločnosti dostávajú finančné prostriedky od iných spoločností skupiny. Od začiatku muselo ísť o predchádzajúcu podmienku.

[C Sverige II] sa teda považuje za účelovú spoločnosť, ktorá má k dispozícii tak málo práv k prijatým sumám, že ju nemožno považovať za vlastníka požitkov v podobe úrokov prijatých od spoločnosti [C Danmark I], a to ani podľa [daňového dohovoru medzi severskými krajinami], ani podľa smernice 2003/49. V tejto súvislosti je irelevantné, že prevody medzi švédskymi spoločnosťami majú formu prevodov v rámci skupiny, a nie platieb úrokov.“