Vec T‑110/07

Siemens AG

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdelenie trhu – Účinky vnútri spoločného trhu – Pojem nepretržité porušenie – Dĺžka trvania porušenia – Premlčanie – Pokuty – Proporcionalita – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu – Poľahčujúce okolnosti – Spolupráca“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný predmet – Dostatočné zistenie

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

2. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny – Konanie vo veci hospodárskej súťaže – Uplatniteľnosť

(Článok 81 ods. 1 ES; článok 6 ods. 2 EÚ)

3. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Spôsob dokazovania – Použitie súboru nepriamych dôkazov

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz o porušení – Predloženie vyhlásení iných stíhaných podnikov Komisiou – Prípustnosť

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

5. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz o porušení – Posúdenie dôkaznej hodnoty dokumentu – Kritériá

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení a o dĺžke jeho trvania

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 2002/C 45/03)

7. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Oznámenie o výhradách – Predloženie doplňujúcich dôkazov po zaslaní oznámenia o výhradách – Prípustnosť – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 25)

8. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení a o dĺžke jeho trvania – Rozsah dôkazného bremena

(Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 25)

9. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Dosah zásady – Hranice – Právo podniku vypočuť svedkov v jeho neprospech – Vylúčenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

10. Hospodárska súťaž – Kartely – Účasť podniku na karteli

(Článok 81 ods. 1 ES)

11. Hospodárska súťaž – Kartely – Porušenie – Jednotná povaha porušenia – Kritériá posúdenia

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP článok 53; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 25 ods. 2)

12. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A štvrtý a šiesty odsek)

13. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Neexistencia záväzného alebo vyčerpávajúceho zoznamu kritérií

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

14. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Miera voľnej úvahy vyhradená Komisii – Zvýšenie všeobecnej úrovne pokút

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

15. Hospodárska súťaž – Pokuty – Rozhodnutie, ktorým sa ukladajú pokuty – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah

(Článok 253 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

16. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu alebo podnecovateľa

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03 bod 2 tretia zarážka)

17. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu porušenia

(Článok 81 ods. 1 ES)

18. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Neuloženie alebo zníženie pokuty výmenou za spoluprácu obvineného podniku

(Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 2002/C 45/03, body 22 a 29)

1. Na posúdenie toho, či článok 81 ods. 1 ES zakazuje zosúladený postup, je nadbytočné zohľadňovať jeho konkrétne účinky, pokiaľ sa preukáže, že cieľom tohto postupu je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu. Rovnako to analogicky platí v rámci článku 53 ods. 1 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP).

(pozri bod 40)

2. Zásada prezumpcie neviny, tak ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach, je súčasťou základných práv, ktoré podľa judikatúry Súdneho dvora, navyše potvrdenej článkom 6 ods. 2 EÚ, predstavujú všeobecné zásady práva Spoločenstva.

Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s nimi spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále. V rámci konania o zrušení rozhodnutia o uložení pokuty je nevyhnutné túto zásadu zohľadniť. Ak má súd pochybnosť, musí z nej mať prospech podnik, ktorému je určené rozhodnutie o zistení porušenia. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu daného porušenia, ak má o tejto otázke naďalej pochybnosť najmä v rámci konania o zrušení rozhodnutia o uložení pokuty.

(pozri body 44, 45)

3. V oblasti hospodárskej súťaže je potrebné, aby Komisia uviedla konkrétne a vzájomne nadväzujúce dôkazy na určenie existencie porušenia a na odôvodnenie pevného presvedčenia, že údajné porušenia spôsobili značné obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES. Každý dôkaz predložený Komisiou však nemusí so zreteľom na každý prvok porušenia nutne zodpovedať týmto kritériám. Postačuje, ak súbor dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá v celom posúdení tejto požiadavke. Existenciu protisúťažného postupu alebo dohody preto možno odvodzovať z určitého počtu súhlasných okolností a nepriamych dôkazov, ktoré pri celkovom posúdení môžu vytvárať, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie, dôkaz porušenia súťažných pravidiel.

Pokiaľ sa Komisia na účely preukázania, že k porušeniu došlo, opiera jedine o správanie sa predmetných podnikov na trhu, stačí, aby tieto podniky preukázali existenciu okolností, ktoré stavajú skutočnosti uvedené Komisiou do iného svetla a ktoré tak umožňujú nahradiť výklad týchto skutočností iným výkladom preukazujúcim existenciu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva. Existencia alternatívneho výkladu skutkov je však relevantná len v prípade, že sa Komisia opiera jedine o správanie sa predmetných podnikov na trhu. Taký výklad je irelevantný od chvíle, kedy sa existencia porušenia nielen predpokladá, ale je aj preukázaná na základe dôkazov. Navyše podľa zásady voľného hodnotenia dôkazov sú na účely preukázania porušenia prípustné všetky dôkazy, takže existencia alternatívneho výkladu je irelevantná, pokiaľ bolo porušenie právne preukázané prostredníctvom iných dôkazov, než sú listinné dôkazy.

(pozri body 46 – 49, 51)

4. Pokiaľ ide o dôkazy, ktoré môžu byť predložené na účely preukázania porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP), všeobecnou zásadou práva Spoločenstva je voľné hodnotenie dôkazov. Predovšetkým žiadne ustanovenie, ani všeobecná zásada práva Spoločenstva nezakazuje v tomto zmysle Komisii, aby voči podnikom použila vyhlásenia iných stíhaných podnikov. Ak by to tak nebolo, dôkazné bremeno, ktoré nesie Komisia na preukázanie konania, ktoré je v rozpore s článkami 81 ES a 82 ES, by bolo neudržateľné a nezlučiteľné s úlohou dohliadať na správne uplatňovanie týchto ustanovení, ktorú jej zveruje Zmluva.

(pozri bod 50)

5. V oblasti hospodárskej súťaže je jediným relevantným kritériom na posúdenie predložených dôkazov ich vierohodnosť. Podľa pravidiel všeobecne uplatňovaných v oblasti dokazovania vierohodnosť a z nej vyplývajúca dôkazná hodnota dokumentu závisia od jeho pôvodu, okolností jeho vyhotovenia, adresáta a predpokladanej a spoľahlivej povahy jeho obsahu. Predovšetkým je potrebné prisúdiť veľký význam skutočnosti, že listina bola vyhotovená v bezprostrednej súvislosti s okolnosťami alebo priamym svedkom týchto okolností. Okrem toho vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, sa v zásade musia považovať za zvlášť vierohodné dôkazy.

Svedectvo osoby, ktorá bola počas takmer celého obdobia trvania kartelu jedným zo zástupcov jedného z hlavných účastníkov tohto kartelu, a teda priamym svedkom okolností, ktoré uvádza vo svojom svedectve, sa preto v zásade musí považovať za dôkaz s vyššou dôkaznou hodnotou.

(pozri body 54, 75)

6. V oblasti hospodárskej súťaže nepredstavuje žiadosť o uplatnenie oznámenia o oslobodení od pokút a zníženie ich výšok vo veciach týkajúcich sa kartelov s cieľom znížiť pokutu nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci.

Pokiaľ sú však vyhlásenia podniku stíhaného za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva spochybňované zo strany ostatných podnikov, ktorým sa rovnako vytýka, že uzatvorili spoločnú dohodu, musia byť podložené ďalšími dôkazmi na to, aby sa tieto vyhlásenia mohli považovať za dostatočné dôkazy o existencii a rozsahu tejto spoločnej dohody.

(pozri body 65, 66)

7. Oznámenie o výhradách musí umožniť dotknutým osobám skutočne sa oboznámiť s konaním, ktoré im Komisia vytýka, pričom táto požiadavka je dodržaná vtedy, keď rozhodnutie nepripisuje dotknutým osobám porušenia odlišné od porušení uvedených v oznámení o výhradách a uvádza iba skutočnosti, ku ktorým mali dotknuté osoby príležitosť vyjadriť sa. Hoci je pravda, že porušenia, ktoré boli vytýkané podniku v rozhodnutí, nemôžu byť odlišné od porušení uvedených v oznámení o výhradách, neplatí to v prípade skutkových zistení, pretože vo vzťahu k týmto skutkovým zisteniam stačí, ak dotknutý podnik mal možnosť vyjadriť sa k všetkým skutkovým zisteniam, ktoré smerujú proti nemu. Nijaké ustanovenie totiž Komisii nezakazuje, aby po odoslaní oznámenia o výhradách oboznámila dotknutých účastníkov konania s novými dôkazmi, ktoré podľa jej názoru potvrdzujú jej tvrdenia, pokiaľ podnikom poskytne dostatočnú lehotu na vyjadrenie sa k tejto otázke.

(pozri body 86, 87)

8. Účastníkovi konania alebo orgánu, ktorý sa domáha porušenia súťažných pravidiel, prislúcha predložiť dôkaz, ktorý po právnej stránke dostatočne preukazuje skutkové okolnosti tvoriace porušenie. Okrem toho podniku, ktorý uplatňuje prostriedok obrany proti konštatovaniu porušenia, prináleží predložiť dôkaz, že podmienky uplatnenia tohto prostriedku obrany sú splnené, takže uvedený orgán sa musí oprieť o iné dôkazné prostriedky.

Všeobecná zásada, podľa ktorej musí Komisia preukázať všetky zložky porušenia vrátane jeho dĺžky trvania, ktoré by mohli mať vplyv na jej konečné závery, pokiaľ ide o závažnosť porušenia, nie je spochybnená skutočnosťou, že dotknutý podnik uviedol prostriedok obrany založený na premlčaní, ktorého dôkazné bremeno v zásade sám znáša.

Uplatnenie takéhoto prostriedku obrany totiž nevyhnutne predpokladá, že dĺžka trvania porušenia, ako aj dátum jeho ukončenia boli preukázané. Samotné tieto okolnosti pritom v tejto súvislosti neodôvodňujú prenesenie dôkazného bremena na dotknutý podnik. Na jednej strane dĺžka trvania porušenia, teda pojem, ktorý predpokladá, že je známy dátum jeho ukončenia, predstavuje jednu zo základných zložiek porušenia, ktorej preukázanie prináleží Komisii, nezávisle od toho, či napadnutie týchto skutočností je takisto súčasťou prostriedku obrany založeného na premlčaní. Na druhej strane je tento záver odôvodnený skutočnosťou, že nepremlčanie vyšetrovania Komisie predstavuje podľa článku 25 nariadenia č. 1/2003 objektívne zákonné kritérium vyplývajúce zo zásady právnej istoty, a teda podmienku platnosti každého rozhodnutia o uložení sankcie. Komisia je totiž povinná toto nariadenie dodržiavať aj v prípade, že podnik v tejto súvislosti nepoužije prostriedok obrany.

Toto rozdelenie dôkazného bremena sa však môže odlišovať v rozsahu, v akom skutkové okolnosti, ktoré uvádza jeden účastník konania, môžu byť takej povahy, že by druhého účastníka konania zaväzovali predložiť vysvetlenie alebo odôvodnenie, ktorých nepredloženie by umožňovalo dospieť k záveru, že dôkaz bol predložený. Najmä v prípadoch, keď Komisia predložila dôkaz o existencii dohody, prislúcha podnikom, ktoré sa tejto dohody zúčastnili, aby predložili dôkaz o dištancovaní sa od takejto dohody, ktorý musí preukazovať jasnú vôľu, o ktorej boli informované aj ostatné podniky, nezúčastniť sa tejto dohody.

(pozri body 173 – 176)

9. Základná zásada rešpektovania práva na obhajobu vyžaduje, aby sa podnikom a združeniam podnikov dotknutým vyšetrovaním Komisie v oblasti hospodárskej súťaže už v štádiu správneho konania umožnilo účinne uviesť ich stanovisko k skutočnosti a relevantnosti skutkových okolností, výhrad a okolností uvádzaných Komisiou. Odpoveď podniku na oznámenie Komisie o výhradách teda nemôže byť použitá v neprospech iného podniku dotknutého vyšetrovaním, pokiaľ tento podnik nemal k odpovedi prístup pred prijatím rozhodnutia Komisie.

Uvedená zásada však naopak nevyžaduje, aby sa podniku poskytla v rámci správneho konania možnosť vlastného vypočutia svedkov vypočutých Komisiou.

(pozri body 189, 199)

10. Skutočnosť, že podnik sa verejne nedištancoval od porušenia, na ktorom sa zúčastnil, resp. že ho neoznámil správnym orgánom, vedie k podpore porušovania a sťažuje jeho odhalenie, takže takéto schválenie mlčaním môže byť kvalifikované ako spoluúčasť alebo pasívny spôsob účasti na porušení.

(pozri bod 222)

11. Viaceré kritériá sú relevantné pre posúdenie, či ide o jediné porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP), a to konkrétne zhodnosť alebo rozdielnosť cieľov dotknutých postupov, zhodnosť dotknutých výrobkov a služieb, zhodnosť podnikov, ktoré sa ho zúčastnili, a zhodnosť spôsobov jeho vykonania. Ďalšími relevantnými kritériami sú zhodnosť fyzických osôb zapojených do kartelu na účet podnikov a zhodnosť geografickej oblasti pôsobnosti dotknutých postupov.

Pokiaľ ide osobitne o pojem spoločný cieľ protisúťažných postupov, otázka, či všetky dohody a postupy v rozpore s článkom 81 ods. 1 ES predstavujú jediné a nepretržité porušenie, je otázkou, ktorá závisí výlučne na objektívnych kritériách, vrátane spoločného cieľa týchto dohôd a postupov. Posledný uvedený cieľ predstavuje kritérium, ktoré treba posúdiť vzhľadom na samotný obsah týchto dohôd a postupov a ktoré si netreba zamieňať so subjektívnym úmyslom rôznych podnikov zúčastniť sa na jedinom a nepretržitom karteli. Naopak, tento subjektívny úmysel možno a treba zohľadniť len v rámci posúdenia jednotlivej účasti podniku na takej jedinej a nepretržitej dohode. V tomto ohľade stačí, aby si dotknutý podnik vtedy, keď sa začal opätovne zúčastňovať na karteli po jeho predchádzajúcom opustení, bol vedomý toho, že sa zúčastňuje na tom istom karteli ako predtým. Na to, aby mohlo byť uvedenému podniku vytýkané jediné porušenie, a to aj za predpokladu, že sám nedospel k záveru o jeho existencii, taktiež stačí, aby si uvedomoval základné kritériá uvedené vyššie, ktoré odôvodňujú konštatovanie jediného porušenia.

(pozri body 241, 246, 253)

12. Usmernenia k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO v bode 1 A štvrtom a šiestom odseku stanovujú zohľadnenie efektívnej ekonomickej kapacity vinníkov, ktorou môžu spôsobiť značnú škodu iným subjektom, a zohľadnenie špecifickej záťaže konania každého podniku v hospodárskej súťaži, predovšetkým tam, kde je značná disparita medzi veľkosťou podnikov, ktoré sa dopúšťajú tých istých porušení. Naopak usmernenia nestanovujú, že skutočná ekonomická kapacita podnikov alebo špecifická záťaž ich konania sa musia posudzovať podľa zvláštneho kritéria ako ich podiel na trhu s dotknutými výrobkami v rámci Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) alebo spoločného trhu. Komisia preto v tejto súvislosti môže uplatniť vhodné kritérium vo vzťahu k okolnostiam každého jednotlivého prípadu.

(pozri bod 279)

13. Závažnosť porušení súťažných pravidiel Spoločenstva musí byť vyvodená na základe veľkého množstva faktorov, akými sú osobitné okolnosti prípadu, jeho kontext a odradzujúci dosah pokút, pričom tu nejde o záväzný alebo vyčerpávajúci zoznam kritérií, ktoré musia byť povinne vzaté do úvahy. Medzi faktory, na ktoré treba prihliadať pri posúdení závažnosti porušení, patrí konanie každého podniku, úloha každého z nich pri zavádzaní zosúladených postupov, zisk, ktorý mohli mať z týchto postupov, ich veľkosť a hodnota dotknutých tovarov, ako aj riziko, ktoré porušenia tohto typu predstavujú pre ciele Spoločenstva.

Z uvedeného na jednej strane vyplýva, že pre stanovenie výšky pokuty je dovolené prihliadať tak na celkový obrat podniku, ktorý poukazuje, hoci približne a neúplne, na veľkosť podniku a jeho hospodársku silu, ako aj len na časť tohto obratu, ktorý je dosiahnutý z tovarov tvoriacich predmet porušenia a ktorý teda môže napovedať o rozsahu porušenia. Na strane druhej z uvedeného vyplýva, že ani jednému, ani druhému z týchto obratov netreba pripisovať neprimeranú dôležitosť vo vzťahu k iným faktorom, ktoré je potrebné posúdiť, v dôsledku čoho teda stanovenie vhodnej pokuty nemôže byť výsledkom jednoduchého výpočtu založeného na celkovom obrate. Osobitne to platí v prípade, ak dotknuté tovary generujú iba nepatrný zlomok tohto obratu.

Zoznam kritérií pri posudzovaní závažnosti porušenia teda nie je ani záväzný a ani vyčerpávajúci. Preto môže Komisia zohľadniť ďalšie kritériá alebo prisúdiť menší význam jednému z kritérií uvedených vyššie, alebo dokonca vôbec nezohľadniť toto kritérium, ak to vzhľadom na okolnosti konkrétnej veci považuje za vhodné.

Navyše výraz „hodnota dotknutých tovarov“ je potrebné chápať ako mieru uvádzajúcu podiel na celosvetovom obrate dotknutých podnikov, ktorý pochádza z výrobkov, ktoré sú cieľom kartelu, a nie ako odkaz na veľkosť trhu týchto výrobkov v rámci Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP).

(pozri body 286 – 288)

14. Skoršia rozhodovacia prax Komisie neslúži sama osebe ako právny rámec na ukladanie pokút vo veciach hospodárskej súťaže. Komisia má v rámci nariadenia č. 1/2003 priestor na voľnú úvahu pri stanovovaní výšky pokút preto, aby sa usmerňovalo správanie podnikov v zmysle dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže. Z tohto dôvodu skutočnosť, že Komisia v minulosti uplatnila pri určitých typoch porušenia pokuty na určitej úrovni, ju nemôže zbaviť možnosti zvýšiť túto úroveň v rámci hraníc uvedených v nariadení č. 1/2003, ak je to nevyhnutné na zabezpečenie uskutočňovania politiky hospodárskej súťaže Spoločenstva. Efektívne uplatňovanie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva totiž vyžaduje, aby Komisia mohla výšku pokút kedykoľvek prispôsobiť potrebám tejto politiky.

Z uvedeného vyplýva, že podniky zúčastnené na správnom konaní, ktorého výsledkom môže byť uloženie pokuty týmto podnikom, nemôžu nadobudnúť legitímnu dôveru v skutočnosť, že Komisia neprekročí výšku pokút uložených v minulosti. Uvedené podniky preto musia počítať s možnosťou, že Komisia môže kedykoľvek rozhodnúť o zvýšení pokút v porovnaní s ich výškami uplatňovanými v minulosti.

(pozri body 290, 291)

15. Pokiaľ ide o výpočet výšky pokút uložených Komisiou za porušenie práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, požiadavky na podstatnú formálnu náležitosť, ktorú predstavuje povinnosť odôvodnenia, sú splnené vtedy, keď Komisia vo svojom rozhodnutí uvedie skutočnosti, ktoré jej umožnili posúdiť závažnosť a trvanie porušenia bez toho, aby v ňom bola povinná uvádzať podrobnejšie vysvetlenie alebo číselné údaje týkajúce sa spôsobu výpočtu pokuty.

Predovšetkým uvedenie číselných údajov, ktorými sa, najmä pokiaľ ide o želaný odstrašujúci účinok, riadil výkon voľnej úvahy Komisie pri stanovovaní pokút, je možnosťou, pri ktorej je žiaduce, aby ju Komisia využila, ale ktorá presahuje požiadavky vyplývajúce z povinnosti odôvodnenia.

(pozri body 311, 312)

16. Na to, aby podnik mohol byť kvalifikovaný ako „vodca“ kartelu, stačí, aby predstavoval podstatnú hnaciu silu kartelu alebo aby mal osobitnú a konkrétnu zodpovednosť pri fungovaní tohto kartelu. Takúto okolnosť treba posúdiť so zreteľom na kontext prípadu. Kvalifikovanie ako „vodca“ sa používa najmä v prípade, že sa preukázalo, že podnik v rámci kartelu vykonával funkciu koordinátora, a najmä organizoval a poskytoval personál sekretariátu poverenému konkrétnym vykonaním kartelu, alebo ak uvedený podnik zohral ústrednú úlohu pri konkrétnom fungovaní kartelu napríklad tým, že organizoval značný počet stretnutí, zhromažďoval a poskytoval informácie v rámci kartelu, prevzal zastupovanie niektorých členov v rámci kartelu alebo najčastejšie vypracovával návrhy týkajúce sa fungovania kartelu. Navyše je celkom možné, že dva, ba dokonca viacero podnikov zároveň môže zohrávať úlohu vodcu, a to najmä v rámci kartelu, ktorý zahŕňa vysoký počet účastníkov.

Navyše, ako to vyplýva zo samotného znenia bodu 2 tretej zarážky usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO, treba odlišovať pojem „vodca“ od pojmu „podnecovateľ“ porušenia. Kým sa totiž úloha podnecovateľa vzťahuje na okamih vytvorenia alebo rozšírenia kartelu, úloha vodcu sa vzťahuje na jeho fungovanie. Preto sa vodca porušenia a jeho podnecovateľ nenachádzajú v porovnateľnej situácii, takže skutočnosť, že s podnikom kvalifikovaným ako vodca a podnikom kvalifikovaným ako podnecovateľ sa zaobchádzalo rozdielne, nie je porušením zásady rovnosti zaobchádzania.

(pozri body 337, 345, 348)

17. Aj za predpokladu, že Komisia omylom neposúdila podnik ako vodcu kartelu napriek významnej úlohe, ktorú tento podnik zohral v rámci kartelu, taká nezákonnosť v prospech tretieho subjektu nie je dôvodom na to, aby sa žalobnému dôvodu týkajúcemu sa zrušenia rozhodnutia Komisie vyhovelo. Dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania alebo zákazu diskriminácie totiž musí byť v súlade s dodržiavaním zásady zákonnosti, čo znamená, že nikto sa nemôže dovolávať vo svoj prospech nezákonnosti spôsobenej v prospech iného.

(pozri bod 358)

18. Základom na zníženie pokút v prípade spolupráce podnikov podieľajúcich sa na porušeniach práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže je domnienka, podľa ktorej takáto spolupráca uľahčuje úlohu Komisie spočívajúcu v zistení existencie porušenia a v jeho prípadnom ukončení.

Ako je to uvedené v bode 29 oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov, toto oznámenie vyvolalo legitímne očakávania, o ktoré sa opierajú podniky, ktoré chcú informovať Komisiu o existencii kartelu. So zreteľom na legitímnu dôveru, ktorú podniky majúce záujem spolupracovať s Komisiou mohli vyvodzovať z tohto oznámenia, je Komisia povinná postupovať v súlade s ním pri posudzovaní spolupráce v rámci určovania výšky pokuty ukladanej tomuto podniku.

V medziach vytýčených uvedeným oznámením o spolupráci však Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri hodnotení, či dôkazy predložené určitým podnikom majú alebo nemajú pridanú hodnotu v zmysle bodu 22 uvedeného oznámenia a či je na základe tejto skutočnosti opodstatnené priznať podniku zníženie pokuty na základe tohto oznámenia.

(pozri body 374 – 376)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)

z 3. marca 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdelenie trhu – Účinky vnútri spoločného trhu – Pojem nepretržité porušenie – Dĺžka trvania porušenia – Premlčanie – Pokuty – Proporcionalita – Priťažujúce okolnosti – Úloha vodcu – Poľahčujúce okolnosti – Spolupráca“

Vo veci T‑110/07,

Siemens AG, so sídlom v Berlíne (Nemecko) a Mníchove (Nemecko), v zastúpení: pôvodne I. Brinker, T. Loest a C. Steinle, neskôr I. Brinker a C. Steinle, advokáti,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne F. Arbault a O. Weber, neskôr X. Lewis a R. Sauer a napokon R. Sauer a A. Antoniadis, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorej predmetom je najmä návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 6762 v konečnom znení z 24. januára 2007 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom), ako aj, subsidiárne, zníženie pokuty uloženej žalobkyni,

VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),

v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová (spravodajkyňa), sudcovia K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso,

tajomník: K. Andová, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. decembra 2009,

vyhlásil tento

Rozsudok

Okolnosti predchádzajúce sporu

1 Žalobkyňa Siemens AG je spoločnosť kótovaná na burze, ktorá vykonáva svoju činnosť v oblasti elektrotechnického inžinierstva a elektroniky. Svoje sídlo má v Berlíne (Nemecko) a Mníchove (Nemecko).

2 Rozvádzače izolované plynom (ďalej len „RIP“) sa používajú na riadenie energetických tokov v distribučných sieťach elektrickej energie. Je to silnoprúdové zariadenie, ktoré sa používa ako hlavný komponent v elektrárenských blokoch na kľúč. Elektrárenské bloky sú vedľajšie elektrárenské centrály, ktoré konvertujú elektrický prúd. Okrem transformátora sú súčasťou týchto elektrárenských blokov riadiace systémy, reléové systémy, batérie, ističe a rozvádzače. Úlohou rozvádzača je chrániť transformátor pred preťažením a/alebo izolovať obvod a nefunkčný transformátor.

3 Rozvádzače izolované plynom môžu byť izolované plynom, vzduchom alebo mať hybridnú izoláciu, pokiaľ sa kombinujú dve predchádzajúce techniky. RIP sa predávajú na celom svete ako neoddeliteľné súčasti elektrických blokov na kľuč alebo ako súčiastky, ktoré musia byť súčasťou týchto blokov. Predstavujú približne 30 až 60 % celkovej ceny týchto blokov.

4 Dňa 3. marca 2004 ABB Ltd oznámila Komisii, že v oblasti RIP dochádza k protisúťažným postupom a podala ústnu žiadosť o oslobodenie od pokút v súlade s oznámením Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

5 Postupy ohlásené spoločnosťou ABB spočívali v koordinácii predaja projektov RIP na svetovej úrovni, pričom išlo o rozdelenie trhov, udelenie kvót a zachovanie vzájomných trhových podielov, o pridelenie projektov RIP výrobcom vybratým na tieto účely a o manipuláciu verejných obstarávaní (koordinovaný postup pri predkladaní súťažných návrhov), aby zákazky získali títo výrobcovia, o stanovenie cien prostredníctvom komplexných dohôd týkajúcich sa projektov RIP, ktoré neboli pridelené, o vypovedanie licenčných zmlúv so spoločnosťami, ktoré neboli členmi kartelu, a o výmenu citlivých informácií týkajúcich sa trhu.

6 Ústna žiadosť o oslobodenie od pokút predložená spoločnosťou ABB bola doplnená ústnymi pripomienkami a písomnými dôkazmi. Dňa 25. apríla 2004 Komisia podmienečne priznala spoločnosti ABB oslobodenie.

7 Na základe vyhlásení ABB Komisia začala vyšetrovanie a 11. a 12. mája 2004 uskutočnila inšpekcie v priestoroch spoločností Areva T&D SA, Siemens AG, skupiny VA Tech, spoločností Hitachi Ltd a Japan AE Power Systems Corp (ďalej len „JAEPS“).

8 Dňa 20. apríla 2006 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo doručené 20 spoločnostiam, vrátane spoločnosti Siemens.

9 Komisia uskutočnila vypočúvanie 18. a 19. júla 2006.

10 Dňa 24. januára 2007 Komisia prijala rozhodnutie K(2006) 6762 v konečnom znení týkajúce sa konania o uplatnení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Toto rozhodnutie bolo spoločnosti Siemens doručené 8. februára 2007.

11 Okrem spoločnosti Siemens bolo napadnuté rozhodnutie zaslané aj spoločnostiam ABB, Alstom SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA a Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd (ďalej len spoločne „Fuji“), Hitachi Ltd a Hitachi Europe Ltd (ďalej len spoločne „Hitachi“), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (ďalej len „Melco“), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (ďalej len „Reyrolle“), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 V odôvodneniach č. 113 až 123 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, sa dohodli na prideľovaní projektov RIP na svetovej úrovni, s výnimkou niektorých trhov, a to podľa dohodnutých pravidiel, najmä aby sa zachovali kvóty odzrkadľujúce v širokej miere ich odhadované historické podiely na trhu. Spresnila, že prideľovanie projektov RIP sa uskutočňovalo na základe spoločnej „japonskej“ kvóty a spoločnej „európskej“ kvóty, ktoré sa následne museli vzájomne rozdeliť medzi japonských a európskych výrobcov. Dohoda podpísaná vo Viedni 15. apríla 1988 (ďalej len „dohoda GQ“) upravovala pravidlá umožňujúce prideliť projekty RIP buď japonským výrobcom, alebo európskym výrobcom a zahrnúť ich hodnotu do príslušnej kvóty.

13 Navyše v odôvodneniach č. 124 až 132 napadnutého rozhodnutia Komisia spresnila, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, uzavreli nepísanú dohodu (ďalej len „spoločná dohoda“), na základe ktorej projekty RIP jednak v Japonsku a jednak v krajinách európskych členov kartelu označených spoločne ako „výrobné krajiny“ projektov RIP, boli jednotlivo vyhradené japonským a európskym členom kartelu. Projekty RIP vo „výrobných krajinách“ neboli predmetom výmeny informácií medzi týmito dvoma skupinami a neboli zahrnuté do príslušných kvót. Dohoda GQ obsahovala tiež pravidlá týkajúce sa výmeny informácií nevyhnutných na fungovanie kartelu medzi dvoma skupinami výrobcov, ktorú zabezpečovali najmä sekretári oboch skupín, pravidlá manipulácie dotknutých verejných obstarávaní a stanovenia cien za projekty RIP, ktoré nemohli byť pridelené. Podľa znenia svojej prílohy 2 sa dohoda GQ uplatňovala celosvetovo okrem Spojených štátov, Kanady, Japonska a 17 krajín západnej Európy. Navyše na základe spoločnej dohody boli tiež projekty RIP v iných európskych krajinách než „výrobné krajiny“ vyhradené európskej skupine, pričom japonskí výrobcovia sa zaviazali nepredkladať ponuky na projekty RIP v Európe.

14 Podľa Komisie sa rozdelenie projektov RIP medzi európskych výrobcov riadilo dohodou podpísanou rovnako vo Viedni 15. apríla 1988 a nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (Dohoda skupiny E, ktorou sa vykonáva dohoda GQ) (ďalej len „dohoda EQ“). Komisia uviedla, že prideľovanie projektov RIP v Európe sa riadilo tými istými pravidlami a postupmi ako prideľovanie projektov RIP v ostatných krajinách. Projekty RIP v Európe museli byť takisto najmä oznámené, zaznamenané, pridelené, zostavené a bola im určená minimálna cena.

15 V odôvodnení č. 142 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že v dohode GQ a v dohode EQ, ako aj na účely organizácie a fungovania kartelu boli rôzni členovia kartelu označení kódom zloženým z čísiel v prípade európskych členov a z písmen v prípade japonských členov. Pôvodné kódy boli od júla 2002 nahradené číslami.

16 V článku 1 písm. o) napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že Siemens sa zúčastnila na porušení v období od 15. apríla 1988 do 1. septembra 1999 a od 26. marca 2002 do 11. mája 2004.

17 Za porušenie uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia bola spoločnosti Siemens v článku 2 písm. m) napadnutého rozhodnutia uložená pokuta vo výške 396 562 500 eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania

18 Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 16. apríla 2007 Siemens podala túto žalobu.

19 Na základe správy predloženej sudcom spravodajcom rozhodol Súd prvého stupňa (druhá komora) o začatí ústnej časti konania.

20 V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania podľa článku 64 rokovacieho poriadku Všeobecný súd požiadal účastníkov konania, aby odpovedali na písomné otázky položené Všeobecným súdom. Účastníci konania tejto žiadosti vyhoveli v stanovených lehotách.

21 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 16. decembra 2009.

22 Siemens navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, ktorá sa jej týka,

– subsidiárne, znížil pokutu, ktorá jej bola uložená,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

23 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu,

– zaviazal Siemens na náhradu trov konania.

Právny stav

24 Na podporu svojej žaloby o neplatnosť uvádza Siemens tri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 81 ods. 1 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“). Druhý žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 25 nariadenia Rady č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205). Tretí žalobný dôvod sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri výpočte výšky pokuty.

I – O prvom dôvode založenom na porušení článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP

25 Prvý žalobný dôvod sa delí na dve časti. V rámci prvej časti Siemens poukazuje na „nedostatočný opis vytýkaných porušení“. V rámci druhej časti poukazuje na „nesprávnu analýzu údajných dohôd a ich účinkov na spoločný trh“.

A – O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na „nedostatočnom opise vytýkaných porušení“

1. Tvrdenia účastníkov konania

26 Siemens poukazuje na to, že Komisia podrobne neopísala a dostatočne nepreukázala porušenie, ktoré jej vytýka. V podstate zdôrazňuje, že Komisia po prvé nepreukázala jednotnú a nepretržitú povahu vytýkaného konania, po druhé neopísala konkrétne účinky kartelu na spoločný trh a po tretie nepredložila dôkaz o jej všeobecnom úmysle opakovane sa zúčastniť na tom istom porušení.

27 Komisia tvrdí, že tento žalobný dôvod je potrebné zamietnuť ako nedostatočne podložený. Navyše uvádza, že tvrdenia spoločnosti Siemens nie sú dôvodné.

2. Posúdenie Všeobecným súdom

28 Je potrebné konštatovať, že prvá časť prvého žalobného dôvodu obsahuje výlučne výhrady, ktoré buď boli uvedené aj v iných častiach žaloby, alebo musia byť preskúmané v rámci posúdenia ostatných žalobných dôvodov predložených spoločnosťou Siemens taktiež súvisiacich s článkom 1 napadnutého rozhodnutia, v ktorom sa konštatuje vytýkané porušenie. Výhrada založená na nepreukázaní jednotnej a nepretržitej povahy vytýkaného konania sa totiž takisto uvádza v rámci druhej časti druhého žalobného dôvodu, pričom výhradu založenú na všeobecnom úmysle spoločnosti Siemens zúčastniť sa na tomto porušení je potrebné skúmať v tomto kontexte. Rovnako výhrada založená na neopísaní konkrétnych účinkov kartelu na spoločný trh sa takisto podrobnejšie konkretizuje v druhej časti prvého žalobného dôvodu. Zdá sa teda, že táto časť nemá samostatnú povahu.

29 Z tohto dôvodu nie je potrebné rozhodnúť o prvej časti prvého žalobného dôvodu.

B – O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na „nesprávnej analýze údajných dohôd a ich účinkov na spoločný trh“

30 V rámci druhej časti prvého žalobného dôvodu Siemens uvádza tri výhrady, ktoré sa zakladajú jednak na neexistencii kartelu s účinkami vnútri EHP, neexistencii geografického rozdelenia trhov medzi japonských a európskych výrobcov, ako aj na neexistencii ochrany „výrobných krajín“.

31 Tieto tri výhrady spolu úzko súvisia. Na jednej strane sa totiž druhá a tretia výhrada týkajú konštatovaní Komisie, ktoré, pokiaľ by sa potvrdili, preukazujú existenciu kartelu s účinkami vnútri EHP, pričom táto otázka je predmetom prvej výhrady. Na druhej strane však tieto tri výhrady spolu súvisia, pretože sa týkajú tých istých dôkazov, ktoré uviedla Komisia. Preto je potrebné tieto výhrady posudzovať spoločne.

1. Tvrdenia účastníkov konania

32 Siemens tvrdí, že pokiaľ ide o prvú fázu jej účasti na karteli v období od roku 1988 do roku 1999, porušenie, ktoré jej je vytýkané, nie je v napadnutom rozhodnutí dostatočne podložené. Komisia sa predovšetkým neprávne domnievala, že dohoda GQ a dohoda EQ preukazujú porušenie s účinkami vnútri EHP, hoci EHP bol výslovne vyňatý z pôsobnosti týchto dohôd. Toto porušenie nemohlo byť preukázané ani prostredníctvom dôkazov, ktoré predložila Komisia.

33 Siemens sa v tejto súvislosti domnieva, že Komisia nepreukázala, že európski a japonskí výrobcovia sa vo svojej spoločnej dohode rozhodli, že nevstúpia na príslušné trhy svojich krajín. Takéto geografické rozdelenie trhov nemožno preukázať ani výslovným vylúčením 17 európskych štátov z pôsobnosti dohody GQ, ani údajným zahrnutím projektov RIP v Európe do celosvetových kvót a ani vyhláseniami spoločností Hitachi alebo Fuji, na ktoré sa odvolala Komisia. Naopak skutočnosť, že účastníci dohody GQ na niektoré európske trhy neuviedli svoje výrobky, má svoj pôvod v technických a hospodárskych prekážkach vstupu na tieto trhy.

34 Siemens tým spochybňuje existenciu geografického rozdelenia európskych trhov v súlade so zásadou „výrobných krajín“ alebo „domácich trhov“, ako aj účasť na údajných „predbežných dohodách v Európe“, na ktoré poukázala Komisia s cieľom odôvodniť svoje tvrdenie o rozdelení trhov v rámci EHP. Dôkazy, ktoré v tejto súvislosti predložila Komisia, boli nedostatočné. Napokon neexistenciu aktivít niektorých výrobcov na niektorých trhoch je možné vysvetliť inak, než existenciou protiprávneho kartelu.

35 Komisia spochybňuje tvrdenia spoločnosti Siemens.

2. Posúdenie Všeobecným súdom

36 Predovšetkým je potrebné uviesť, že Siemens vo svojich písomných podaniach výslovne pripúšťa skutočnosti, tak ako boli uvedené v napadnutom rozhodnutí, ktoré sa týkajú druhej fázy jej účasti na porušení zodpovedajúcej obdobiu od roku 2002 do roku 2004. Prvý žalobný dôvod spoločnosti Siemens sa teda týka výlučne prvej fázy účasti na porušení zodpovedajúcej obdobiu od roku 1988 do roku 1999. Z tohto dôvodu dôkazy, o ktoré sa opiera Komisia, musia byť preskúmané v rámci tejto časti prvého žalobného dôvodu len v rozsahu, v akom sa týkajú tohto posledného uvedeného obdobia, alebo v rozsahu, v akom umožňujú prijať závery týkajúce sa tohto posledného uvedeného obdobia.

37 Vzhľadom na to je potrebné odmietnuť tvrdenie Komisie, podľa ktorého bolo legitímne uviesť pripomienky k obdobiu od roku 2002 do roku 2004 a k predchádzajúcemu obdobiu, pretože ide o jediné a to isté porušenie. Bez toho, aby bolo potrebné vyjadrovať sa v tejto fáze k existencii jediného porušenia vzťahujúceho sa na obe obdobia účasti spoločnosti Siemens na karteli, je potrebné len jednotlivo posúdiť rozsah, v akom sú dôkazy týkajúce sa konkrétneho obdobia porušenia schopné poskytnúť údaje, ktoré platia tiež pre prvú fázu účasti na porušení.

38 Navyše tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa Siemens obmedzila na spochybnenie účinkov kartelu na hospodársku súťaž v rámci EHP, zatiaľ čo v napadnutom rozhodnutí jej vytýka, že uzatvorila kartelovú dohodu, ktorej cieľom bolo skresliť hospodársku súťaž vnútri spoločného trhu, nemôže viesť k zúženiu skúmania skutkov vytýkaných spoločnosti Siemens. Zo všetkých tvrdení spoločnosti Siemens uvedených v písomných podaniach vyplýva, že spochybňuje nielen to, že vytýkaný kartel mal účinky vnútri spoločného trhu a EHP (okrem Lichtenštajnska a Islandu), ale takisto aj skutočnosť, že jeho cieľom bolo skresliť hospodársku súťaž v rámci spoločného trhu a EHP.

39 Účastníci konania tým v podstate odmietajú otázku, či Komisia preukázala v súvislosti s obdobím od roku 1988 do roku 1999 existenciu kartelu, ktorý môže mať účinky v rámci spoločného trhu alebo EHP.

40 Preto je potrebné určiť, či dohoda GQ a dohoda EQ ako listinné dôkazy preukazujú existenciu kartelu, ktorý môže mať účinky vnútri spoločného trhu a EHP. V tejto súvislosti nie je potrebné rozlišovať medzi dvomi možnosťami upravenými v článku 81 ods. 1 ES. Podľa ustálenej judikatúry totiž na účely posúdenia toho, či článok 81 ods. 1 ES zakazuje zosúladený postup, je zbytočné zohľadňovať jeho konkrétne účinky, pokiaľ sa preukáže, že cieľom tohto postupu je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, bod 29 a tam citovanú judikatúru). Uvedenú judikatúru možno analogicky uplatniť na článok 53 ods. 1 Dohody o EHP.

41 V prípade zápornej odpovede je potrebné ďalej určiť, či spoločná dohoda, na ktorú poukázala Komisia, je dostatočne podložená súborom ďalších dôkazov.

42 Pred týmto overením je však potrebné pripomenúť pravidlá uplatniteľné v oblasti dôkazného bremena, keďže účastníci konania si takisto odporujú, aj pokiaľ ide o túto otázku.

a) O dôkaznom bremene

43 Je potrebné pripomenúť, že Komisia je povinná preukázať porušenia článku 81 ods. 1 ES, ktoré konštatuje, a zaobstarať dôkazy, ktorými môže z právneho hľadiska dostatočne preukázať existenciu skutočností zakladajúcich porušenie (rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58, a z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 86).

44 Ak má súd v tejto súvislosti pochybnosť, musí z nej mať prospech podnik, ktorému je určené rozhodnutie o zistení porušenia. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu daného porušenia, ak má o tejto otázke naďalej pochybnosť, najmä v rámci konania o zrušení rozhodnutia o uložení pokuty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Dresdner Bank a i./Komisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Zb. s. II‑3567, bod 60).

45 V tomto poslednom prípade je totiž potrebné zohľadniť zásadu prezumpcie neviny, tak ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), ktorá je súčasťou základných práv, ktoré podľa judikatúry Súdneho dvora, navyše potvrdenej článkom 6 ods. 2 EÚ, predstavujú všeobecné zásady práva Spoločenstva. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s nimi spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini/Komisia, C‑235/92 P, Zb. s. I‑4539, body 175 a 176).

46 Preto je potrebné, aby Komisia uviedla konkrétne a vzájomne nadväzujúce dôkazy na určenie existencie porušenia (rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 62) a na odôvodnenie pevného presvedčenia, že údajné porušenia spôsobili značné obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. januára 1999, Riviera Auto Service a i./Komisia, T‑185/96, T‑189/96 a T‑190/96, Zb. s. II‑93, bod 47).

47 Je však potrebné zdôrazniť, že každý dôkaz predložený Komisiou nemusí so zreteľom na každý prvok porušenia nutne zodpovedať týmto kritériám. Postačuje, ak súbor dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá v celom posúdení tejto požiadavke (pozri rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 63 a tam citovanú judikatúru).

48 Okrem toho vzhľadom na všeobecnú známosť zákazu protisúťažných dohôd a tajnosť, v ktorej sa tieto dohody vykonávajú, nemožno od Komisie požadovať, aby predložila písomnosti, ktoré by zjavne dokazovali nadviazanie kontaktu medzi dotknutými hospodárskymi subjektmi. V každom prípade by bolo potrebné, aby neúplné a nesúrodé dôkazy, ktorými môže disponovať Komisia, mohli byť doplnené o závery umožňujúce rekonštrukciu príslušných okolností. Existenciu protisúťažného postupu alebo dohody preto možno odvodzovať z určitého počtu súhlasných okolností a nepriamych dôkazov, ktoré pri celkovom posúdení môžu vytvárať, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie, dôkaz porušenia súťažných pravidiel (rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 44 vyššie, body 64 a 65, a rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 55 až 57).

49 Pokiaľ sa však Komisia na účely preukázania, že k porušeniu došlo, opiera jedine o správanie sa predmetných podnikov na trhu, stačí, aby tieto podniky preukázali existenciu okolností, ktoré stavajú skutočnosti uvedené Komisiou do iného svetla a ktoré tak umožňujú nahradiť výklad týchto skutočností iným výkladom preukazujúcim existenciu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 186 a tam citovanú judikatúru).

50 Pokiaľ ide o dôkazy, ktoré môžu byť predložené na účely preukázania porušenia článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, je potrebné poznamenať, že všeobecnou zásadou práva Spoločenstva je voľné hodnotenie dôkazov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Dalmine/Komisia, T‑50/00, Zb. s. II‑2395, bod 72). Predovšetkým žiadne ustanovenie, ani všeobecná zásada práva Spoločenstva nezakazuje v tomto zmysle Komisii, aby voči podnikom použila obviňujúce vyhlásenia iných obvinených podnikov. Ak by nešlo o tento prípad, dôkazné bremeno, ktoré nesie Komisia na preukázanie konania, ktoré je v rozpore s článkami 81 ES a 82 ES, by bolo neudržateľné a nezlučiteľné s úlohou dohliadať na správne uplatňovanie týchto ustanovení, ktorú jej zveruje Zmluva ES (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 192).

51 Z tohto dôvodu je existencia alternatívneho výkladu skutkov relevantná len v prípade, že sa Komisia opiera jedine o správanie sa predmetných podnikov na trhu. Taký výklad je irelevantný od chvíle, kedy sa existencia porušenia nielen predpokladá, ale je aj preukázaná na základe dôkazov. Navyše podľa zásady voľného hodnotenia dôkazov uvedenej v predchádzajúcom bode sú na účely preukázania porušenia prípustné všetky dôkazy, takže existencia alternatívneho výkladu je irelevantná, pokiaľ bolo porušenie právne preukázané prostredníctvom iných dôkazov, než sú listinné dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, body 727 a 728).

52 V tomto prípade je teda potrebné v súvislosti s dôkazmi, ktoré spochybnila Siemens, preskúmať, či konanie, ktoré jej vytýka Komisia v napadnutom rozhodnutí, bolo preukázané prostredníctvom dôkazov alebo bolo vyvodené výlučne z konania dotknutých podnikov na trhu. Jedine v tomto poslednom prípade je potrebné následne preskúmať, či existujú alternatívne výklady konania dotknutých podnikov na trhu, ktoré sú dostatočne hodnoverné na to, aby spochybnili konštatovania v napadnutom rozhodnutí.

53 Naopak podľa judikatúry vzhľadom na všeobecnú známosť zákazu protisúťažných dohôd a tajnosť, v ktorej sa tieto dohody vykonávajú, môže byť dôkaz o karteli predložený prostredníctvom zbiehajúceho sa súboru údajov (pozri bod 48 vyššie). Preto Siemens nemôže spochybniť takýto dôkaz tým, že postaví tvrdenie na skutočnosti, že jednotlivé dôkazy predložené Komisiou, pokiaľ sú posudzované samostatne, nestačia na preukázanie vytýkaného konania. Jednotlivé prvky, ktoré sú súčasťou uvedeného zbiehajúceho sa súboru dôkazov predložených Komisiou, totiž zo svojej podstaty nemôžu, pokiaľ sú posudzované samostatne, predstavovať úplné dôkazy preukazujúce toto konanie.

54 Pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu, ktorú je potrebné priradiť rôznym dôkazom, je potrebné uviesť, že jediným relevantným kritériom na posúdenie predložených dôkazov je ich vierohodnosť (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Mannesmannröhren-Werke/Komisia, T‑44/00, Zb. s. II‑2223, bod 84 a tam citovanú judikatúru; rozsudky Dalmine/Komisia, už citovaný v bode 50 vyššie, bod 72, a JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 273). Podľa pravidiel všeobecne uplatňovaných v oblasti dokazovania vierohodnosť a z nej vyplývajúca dôkazná hodnota dokumentu závisia od jeho pôvodu, okolností jeho vyhotovenia, adresáta a predpokladanej a spoľahlivej povahy jeho obsahu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 1053; návrhy sudcu Vesterdorfa vykonávajúceho funkciu generálneho advokáta k rozsudku Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1991, Rhône‑Poulenc/Komisia, T‑1/89, Zb. s. II‑867, II‑869, II‑956). Predovšetkým je potrebné prisúdiť veľký význam skutočnosti, že listina bola vyhotovená v bezprostrednej súvislosti s okolnosťami (rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999, Ensidesa/Komisia, T‑157/94, Zb. s. II‑707, bod 312, a zo 16. decembra 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, T‑5/00 a T‑6/00, Zb. s. II‑5761, bod 181) alebo priamym svedkom týchto okolností (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 207). Okrem toho vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, sa v zásade musia považovať za zvlášť vierohodné dôkazy (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, body 207, 211 a 212).

b) O dôkaznej hodnote dohody GQ a dohody EQ

55 Pokiaľ ide predovšetkým o dohodu GQ, účastníci konania sa zhodli na tom, že táto dohoda upravuje vykonanie kartelu v súvislosti s projektmi RIP na celosvetovej úrovni, pričom zahŕňa najmä výmenu informácií týkajúcich sa ponúk a uzatvorených zákaziek prostredníctvom štandardizovaných formulárov, pridelenie kvót skupinám európskych a japonských výrobcov, zadávanie zákaziek v rámci kartelu, manipuláciu ponukového konania, určenie minimálnych cien a boj proti podnikom, ktoré nie sú členmi kartelu. Je však potrebné uviesť, že na základe toho, čo tvrdí Siemens, znenie dohody GQ vylúčilo, aby sa uplatnila v Európe. Príloha 2 tejto dohody týkajúca sa územnej pôsobnosti totiž vymedzuje päť teritoriálnych skupín. Prvá skupina je vymedzená ako skupina, do ktorej patrí Európa a stredomorská oblasť s výnimkou vtedajších dvanástich členských štátov Spoločenstva, ako aj Rakúska, Švédska, Švajčiarska, Fínska a Nórska. Pokiaľ ide o EHP, do pôsobnosti tak spadajú jedine Lichtenštajnsko a Island – okolnosť, ktorá je relevantná až po tom, čo 1. januára 1994 vstúpila do platnosti Dohoda o EHP. Druhá skupina je vymedzená ako skupina, do ktorej patrí Ázia s výnimkou Japonska.

56 Samotné znenie GQ tak nepredstavuje dôkaz o karteli, ktorý má účinky vnútri spoločného trhu a EHP.

57 Ďalej pokiaľ ide o dohodu EQ, je potrebné uviesť, že táto dohoda je len dohodou na účely vykonania dohody GQ, čo potvrdzuje jej názov a ustanovenia nachádzajúce sa v jej preambule, podľa ktorých sa dohoda EQ uplatní v rámci vykonania dohody GQ, pričom pravidlá obsiahnuté v dohode GQ majú prednosť pred pravidlami obsiahnutým v dohode EQ. Dohoda EQ v podstate upravuje pravidlá týkajúce sa rozdelenia spoločnej „európskej“ kvóty medzi európskych výrobcov. Toto rozdelenie sa vykoná podľa postupu stanoveného v článku 4 dohody EQ a podľa kvót uvedených v článku 8 tejto dohody.

58 Keďže na základe dohody EQ sa tak len v zásade rozdeľuje spoločná „európska“ kvóta stanovená v dohode GQ, ktorá, ako bolo už uvedené, vylučuje zo svojej pôsobnosti spoločný trh a podstatnú časť EHP, znenie dohody EQ nie je dôkazom o existencii kartelu s účinkami vnútri spoločného trhu a EHP. Preto je potrebné preskúmať, ako sa uvádza v bode 39 vyššie, či Komisia preukázala existenciu takýchto účinkov iným spôsobom. Pokiaľ ide o závery, ktoré je možné vyvodiť z dohody GQ a dohody EQ nad rámec ich znenia, zaoberá sa nimi bod 140 a nasl., ktorý sa týka listinných dôkazov.

c) O dôkaze existencie spoločnej dohody

59 V prvom rade je potrebné uviesť, že okolnosť, že ustanovenia dohody GQ, na ktoré takisto odkazuje dohoda EQ, výslovne vylučujú zo svojej pôsobnosti európske a japonské trhy, nemôže byť automaticky považovaná za dôkaz o tom, že kartel nemal účinky na európskych trhoch, a ani za dôkaz o neexistencii geografického rozdelenia alebo „výrobných krajín“ Ak totiž uvedené vylúčenie môže znamenať, že dotknuté podniky nemajú v úmysle narušiť hospodársku súťaž na uvedených trhoch, môže takisto znamenať, že prideľovanie a kontrola kvót medzi európskou a japonskou skupinou neboli, pokiaľ ide o tieto trhy, nevyhnutné, pretože tieto trhy boli celkom vyhradené pre jednu z dvoch skupín, čo predstavuje výklad podporovaný Komisiou.

60 Treba uviesť, že dohoda o rešpektovaní tradičných privilegovaných postavení účastníkov kartelu na európskom a japonskom trhu v prípade jej preukázania už sama osebe zakladá kartel s účinkom na spoločný trh, keďže odstraňuje potenciálnu konkurenciu japonských výrobcov na spoločnom trhu. Platilo by to aj v prípade, že by sa Komisii nepodarilo preukázať, že európski výrobcovia si navyše medzi seba rozdelili európsky trh. Ako sa však uvádza nižšie, Komisia dostatočne preukázala všetky skutočnosti, ktoré Siemens spochybňuje v rámci prvého žalobného dôvodu.

61 Na účely preukázania existencie a rozsahu spoločnej dohody Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla súbor dôkazov, vrátane vyhlásení spoločnosti ABB, svedka, pána M., spoločností Fuji a Hitachi, skutočnosť, že ani Alstom, ani spoločnosti patriace do skupiny Areva, a ani skupina, ktorej materskou spoločnosťou je VA Technologie (ďalej len „skupina VA Tech“), otvorene nespochybnili spoločnú dohodu, zoznam projektov RIP, o ktorých sa rokovalo v rámci kartelu a ktoré poskytla ABB, a niektoré listinné dôkazy. Je preto potrebné preskúmať rozsah a dôkaznú hodnotu každého z týchto dôkazov.

O vyhláseniach ABB a svedka, pána M.

62 Vo svojich vyhláseniach ABB uviedla, že ochrana západoeurópskych a japonských území existovala a že určité prípady, keď japonskí výrobcovia zamýšľali v rozpore s týmto ustanovením odpovedať na európske ponuky, spôsobili problémy v rámci kartelu, ktoré však boli napokon vyriešené. Navyše vo svojom vyhlásení z 3. februára 2005 ABB uviedla, že výsledky prideľovania projektov RIP v rámci spoločného trhu – s výnimkou „výrobných krajín“ – boli zahrnuté do celosvetových kvót európskych výrobcov v karteli. Napokon vo svojom vyhlásení zo 4. októbra 2005 ABB pripustila existenciu systému „výrobných krajín“, podľa ktorého, ak bol v týchto krajinách len jediný výrobca, potom bol aj jediným vlastníkom projektov, a v prípade, že v týchto krajinách boli viacerí výrobcovia, projekty si rozdelili medzi sebou.

63 Siemens v tejto súvislosti tvrdí, že vyhlásenia spoločnosti ABB sú len zaujaté tvrdenia zo strany tejto spoločnosti, ktoré nemajú dôkaznú silu, pokiaľ nie sú podložené presnými a preskúmateľnými dôkazmi. Komisia sa domnieva, že vyhlásenie podniku, ktorý žiada o oslobodenie od pokuty, má osobitnú dôkaznú hodnotu zo samotného dôvodu, že je v rozpore s prirodzeným záujmom jeho autora.

64 Pokiaľ ide o stupeň vierohodnosti, ktorý je potrebné vyhláseniam spoločnosti ABB prisúdiť, je potrebné uviesť, že ABB ako prvý oznamovateľ kartelu mohla v tomto prípade dôvodne dúfať, že získa úplné oslobodenie od pokút stanovené v bode 8 oznámenia o spolupráci. Preto nemožno vylúčiť, že to mohlo byť pre ňu podnetom na prisúdenie väčšieho významu oznámenému porušeniu s cieľom poškodiť svojich konkurentov na trhu.

65 To však neznamená, že vyhlásenia spoločnosti ABB je potrebné považovať za nevierohodné. V tejto súvislosti sa rozhodlo, že žiadosť o uplatnenie oznámenia o spolupráci s cieľom znížiť pokutu totiž netvorí nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70).

66 Keďže sú však vyhlásenia spoločnosti ABB spochybňované zo strany ostatných podnikov, ktorým sa rovnako vytýka, že uzatvorili spoločnú dohodu, musia byť podložené ďalšími dôkazmi na to, aby sa tieto vyhlásenia mohli považovať za dostatočné dôkazy o existencii a rozsahu spoločnej dohody (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso-Gutzeit/Komisia, T‑337/94, Zb. s. II‑1571, bod 91, a z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 285).

67 Je preto potrebné preskúmať rozsah, v akom sú vyhlásenia spoločnosti ABB týkajúce sa rozdelenia trhu medzi európskych a japonských výrobcov a existencie „výrobných krajín“ podporené ďalšími dôkazmi, ktoré predložila Komisia.

68 Z tohto dôvodu treba konštatovať, že Komisia v napadnutom rozhodnutí odkazuje najmä na vyhlásenia svedka, pána M., bývalého zamestnanca spoločnosti ABB, ktorý zastupoval tento podnik na operatívnej úrovni kartelu v období od roku 1988 do apríla 2002.

69 Pokiaľ však ide o povahu vyhlásení pána M., je potrebné predovšetkým uviesť, že jeho svedectvo nemožno považovať za rozdielne a nezávislé od svedectva spoločnosti ABB. Nielenže bol zamestnancom tejto spoločnosti počas celej svojej kariéry – okolnosť, ktorá nemôže zaručiť neexistenciu akejkoľvek rozdielnosti záujmov týchto subjektov, na čo Komisia správne poukazuje –, ale takisto sa Komisii predstavil ako zástupca spoločnosti ABB v rámci jej záväzku spolupracovať s cieľom získať oslobodenie od pokút podľa bodu 11 oznámenia o spolupráci, pričom s ním konzultoval advokát spoločnosti ABB, čo jasne vyplýva z úvodnej časti prepisu vyjadrení počas jeho vypočúvania z 23. septembra 2005. Navyše Komisia napríklad v poznámkach pod čiarou na stranách č. 90 a 91 napadnutého rozhodnutia stotožnila svedectvá pána M. a vyhlásenia spoločnosti ABB.

70 Z toho vyplýva, že vyhlásenia pána M. nemožno považovať za ďalší dôkaz podporujúci vyhlásenia spoločnosti ABB v zmysle judikatúry citovanej v bode 66 vyššie, ale musia byť posúdené ako súčasť vyhlásení spoločnosti ABB. To ich však nezbavuje dôkaznej hodnoty. Môžu predovšetkým poslúžiť na účely spresnenia vyhlásení spoločnosti ABB. Informácie zakladajúce sa na svedectve pána M. však treba podložiť ďalšími dôkazmi na účely dostatočného preukázania existencie a rozsahu spoločnej dohody, a to z rovnakého dôvodu ako informácie, ktoré sa zakladajú na vyhláseniach spoločnosti ABB, hoci pán M. nemôže mať na rozdiel od spoločnosti ABB osobný záujem na priradení väčšieho významu porušeniu, ktorého sa dopustili konkurenti spoločnosti ABB. Tie isté úvahy sa okrem toho uplatnia aj na vyhlásenia pána V.‑A., zamestnanca spoločnosti ABB, ktorého vypočúvala Komisia za rovnakých podmienok, ako sú tie, ktoré boli opísané v predchádzajúcom odseku v prípade pána M.

71 Pokiaľ ide o obsah vyhlásení pána M., je potrebné uviesť, že pán M. poukázal na to, že zásada ochrany domácich trhov bola v súvislosti s uzatvorením kartelovej dohody prvoradá, pričom kartel by nemohol fungovať, ak by sa táto zásada nedodržiavala.

72 Podľa pána M. práve z tohto dôvodu pri určovaní kvót rôznych dotknutých podnikov v čase vytvorenia kartelu v roku 1988 boli príslušné domáce trhy japonských a európskych výrobcov, t. j. na jednej strane Japonska ako domáceho trhu japonských podnikov a na druhej strane Nemecka, Francúzska, Švédska, Švajčiarska a Talianska ako domácich trhov európskych podnikov, vylúčené z posudzovania podielov na trhu, ktorý mal každý podnik.

73 Pán M. takisto uviedol, že iné európske krajiny než „výrobné krajiny“ boli vylúčené zo systému rozdeľovania projektov stanoveného dohodou GQ, aby neovplyvňovali fungovanie tajných postupov, ktoré sa v priebehu rokov vytvorili na miestnej úrovni medzi rôznymi výrobcami. Naopak objem zákaziek, ktoré získal každý výrobca, bol zohľadnený na účely kontroly dodržiavania celosvetových kvót európskej a japonskej skupiny a kvót každého podniku.

74 Pán M. sa navyše domnieval, že neexistovali technické alebo obchodné prekážky, ktoré by sa nedali prekonať pri vstupe japonských podnikov na európsky trh a že taký vstup by bol v strednodobom horizonte možný prostredníctvom určitých investícií. Podľa jeho názoru tak japonské podniky nevstúpili na európsky trh skôr z dôvodu dodržiavania pravidiel kartelu ako z technických dôvodov.

75 Pokiaľ ide o vierohodnosť svedectva pána M., treba zohľadniť skutočnosť, že počas celého obdobia trvania kartelu, t. j. od roku 1988 do roku 2002, bol pán M. v rámci tohto kartelu zástupcom spoločnosti ABB, zatiaľ čo ABB bola jedným z hlavných účastníkov kartelu. Bol teda priamym svedkom okolností, ktoré uviedol. Preto sa jeho svedectvo musí považovať za dôkaz s vyššou dôkaznou hodnotou.

76 Navyše vyhlásenia pána M. sú koherentné a jasné, hoci si nespomína na všetky skutkové podrobnosti vykonania kartelu, na ktorom sa v mene spoločnosti ABB zúčastňoval počas štrnástich rokov. Vo svedectve týkajúcom sa tak dlhého obdobia sa však skutočnosť, že vo vyhláseniach môže dôjsť k malým nepresnostiam, musí považovať za obvyklú.

77 Preto je potrebné prisúdiť vyhláseniam pána M. vyššiu vierohodnosť bez toho, aby sa to dotklo uvedenej skutočnosti, že musia byť posúdené ako vyhlásenia na účet spoločnosti ABB.

78 Tvrdenia spoločnosti Siemens s cieľom spochybniť vierohodnosť svedectva pána M., a to najmä prostredníctvom údajných rozporov medzi týmto svedectvom a svedectvom pána V.‑A., toto posúdenie nespochybňujú. Tvrdenia spoločnosti Siemens, podľa ktorých na jednej strane pán V.‑A. uviedol, že členské štáty EHP boli z rovnakého dôvodu ako štáty Severnej Ameriky vylúčené z pôsobnosti dohody EQ a na druhej strane Komisia nepreukázala, v ktorej časti bolo svedectvo pána V.‑A. menej vierohodné ako svedectvo pána M., nemožno prijať, keďže svedectvo pána V.‑A. neodporuje svedectvu pána M.

79 V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že sám pán V.‑A. pri svojom vyhlásení z 21. septembra 2005 potvrdil, že sa zúčastnil šiestich až desiatich stretnutí na operatívnej úrovni v období medzi rokmi 1997 a 1998, mal obmedzené informácie a bol v tomto ohľade závislý od pána M., ktorý bol jedinou osobou, ktorá disponovala určitými informáciami, a to najmä v súvislosti s vylúčením Severnej Ameriky a Európy z pôsobnosti dohody GQ.

80 Navyše pán V.‑A. poukázal na rozdiel medzi vylúčením Severnej Ameriky a vylúčením Európy, pričom spresnil, že Spojené štáty boli vylúčené z dôvodu obáv z vystavenia sa prísnym sankciám, ktoré hrozia účastníkom kartelov v tejto krajine, pričom predpokladal, že účastníci kartelu skutočne preberali európske projekty, avšak nie v rámci stretnutí, na ktorých sa osobne zúčastnil.

81 Pán V.‑A. napokon uviedol, že bol v priebehu stretnutí, ktorých sa zúčastnil, svedkom rozporov medzi zástupcami skupiny japonských výrobcov a zástupcami skupiny európskych výrobcov, a to v súvislosti s predpokladaným úmyslom japonských výrobcov preniknúť na európske trhy tak, že porušia dohodu zakazujúcu konkurovať európskym výrobcom v západnej Európe. Takisto uviedol, že nevidel žiadnu neprekonateľnú technickú alebo obchodnú prekážku možnosti vstupu japonských výrobcov na európske trhy.

82 Na základe obmedzených informácií o fungovaní kartelu, ktorými podľa vlastných slov disponuje, sa teda vyhlásenia pána V.‑A. zhodujú s vyhláseniami pána M. a v určitých ohľadoch ich aj potvrdzujú, a to najmä pokiaľ ide o rozdelenie trhov medzi európskych a japonských výrobcov. Aj keď to Komisia v napadnutom rozhodnutí výslovne nespresnila, svedectvo pána V.‑A. teda predstavuje skôr dôkaz v neprospech spoločnosti Siemens, ako v jej prospech. Z tohto dôvodu je potrebné tvrdenie spoločnosti Siemens, ktoré sa zakladá na rozpore medzi svedectvami pána M. a pána V.‑A., odmietnuť.

83 Na záver vyhlásenia pána M., ktoré majú vysokú vierohodnosť, sú dôkazom existencie zásady ochrany „výrobných krajín“, vyhradenia európskych trhov, okrem „výrobných krajín“, európskym výrobcom a zohľadnenia objemu predajov dosiahnutých v týchto krajinách na účely dodržiavania svetových kvót. Ako sa však konštatuje v bode 70 vyššie, na to, aby mohli vyhlásenia pána M. predstavovať dostatočný dôkaz o existencii a rozsahu spoločnej dohody, musia byť podložené ďalšími dôkazmi z rovnakého dôvodu ako vyhlásenia spoločnosti ABB.

O vyhláseniach spoločnosti Fuji

84 Fuji vyhlásila, že vedela o spoločnej dohode, na základe ktorej japonskí výrobcovia nesmeli vstúpiť na európsky trh. Poukazuje však na to, že na európsky trh nevstúpila najmä preto, že sa nemohla vážne usilovať o dodávanie RIP do Európy z iných dôvodov, a to najmä z dôvodu svojho obmedzeného podielu na celosvetovom trhu, ktorý neodôvodňoval vynaloženie uviaznutých nákladov potrebných na rozvoj európskej základne. Pokiaľ ide o jediný projekt RIP, ktorý Fuji uskutočnila v Európe, t. j. projekt v Českej republike v roku 1995, tvrdí, že v tomto prípade konala ako subdodávateľ inej japonskej spoločnosti, ktorej dodala predmetný RIP do Japonska. Preto tento projekt považuje za projekt RIP v Japonsku a domnieva sa, že nepreukazuje jej všeobecnú schopnosť dodávať do Európy.

85 Siemens v tejto súvislosti tvrdí, že toto vyhlásenie spoločnosti Fuji bolo poskytnuté až po vypočúvaní, ktoré sa uvádza v bode 9 vyššie, t. j. v období, keď Fuji už nebola schopná poskytnúť nestranné a objektívne svedectvo. Podľa judikatúry však len dokumenty, ktoré sa uvádzali alebo spomínali v oznámení o výhradách, predstavujú platné dôkazné prostriedky (pozri rozsudky Súdneho dvora z 3. júla 1991, AKZO/Komisia, C‑62/86, Zb. s. I‑3359, bod 21, a Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, už citovaný v bode 54 vyššie, bod 34 a tam citovanú judikatúru).

86 Táto námietka by nemala byť prijatá. Oznámenie o výhradách musí umožniť dotknutým osobám skutočne sa oboznámiť s konaním, ktoré im Komisia vytýka, pričom táto požiadavka je dodržaná vtedy, keď rozhodnutie nepripisuje dotknutým osobám porušenia odlišné od porušení uvedených v oznámení o výhradách a uvádza iba skutočnosti, ku ktorým mali dotknuté osoby príležitosť vyjadriť sa (rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1970, ACF Chemiefarma/Komisia, 41/69, Zb. s. 661, bod 94; rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2003, Atlantic Container Line a i./Komisia, T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Zb. s. II‑3275, bod 138, a z 29. apríla 2004, Tokai Carbon a i./Komisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Zb. s. II‑1181, bod 47).

87 Hoci je pravda, že porušenia, ktoré boli vytýkané podniku v rozhodnutí, nemôžu byť odlišné od porušení uvedených v oznámení o výhradách, neplatí to v prípade skutkových zistení, pretože vo vzťahu k týmto skutkovým zisteniam stačí, ak dotknutý podnik mal možnosť vyjadriť sa k všetkým skutkovým zisteniam, ktoré smerujú proti nemu. Ako totiž bolo rozhodnuté, nijaké ustanovenie Komisii nezakazuje, aby po odoslaní oznámenia o výhradách oboznámila dotknutých účastníkov konania s novými dôkazmi, ktoré podľa jej názoru potvrdzujú jej tvrdenia, pokiaľ podnikom poskytne dostatočnú lehotu na vyjadrenie sa k tejto otázke (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 190; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Súdneho dvora z 25. októbra 1983, AEG-Telefunken/Komisia, 107/82, Zb. s. 3151, bod 29).

88 V prejednávanej veci je však nesporné, že prostredníctvom listu z 25. augusta 2006 Komisia oznámila spoločnosti Siemens vyhlásenia spoločnosti Fuji a vyzvala ju, aby k týmto vyhláseniam predložila svoje pripomienky. Okrem toho v uvedených vyhláseniach nebola zmienka o výhradách voči spoločnosti Siemens, ktoré by boli novšie ako výhrady uvedené v oznámení o výhradách, ale nachádzal sa v nich nový dôkaz na podporu výhrady, ktorá už bola uvedená v oznámení o výhradách, a to skutočnosť, že existovala spoločná dohoda medzi japonskými a európskymi výrobcami, podľa ktorej japonskí výrobcovia nesmeli vstúpiť na európsky trh.

89 Preto môžu byť vyhlásenia spoločnosti Fuji použité ako dôkazy v neprospech spoločnosti Siemens.

90 Pokiaľ ide o vierohodnosť, ktorú je potrebné prisúdiť vyhláseniam spoločnosti Fuji, treba uviesť, že – v rozsahu, v akom Fuji prinajmenšom nepriamo priznala, že dôvodom jej neprítomnosti na európskom trhu bola čiastočne aj spoločná dohoda – priznala okolnosť, ktorú Komisia mohla použiť v jej neprospech. Bolo však už rozhodnuté, že vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, sa v zásade musia považovať za zvlášť vierohodné dôkazy (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 211).

91 Platilo by to aj vtedy, ak by Fuji v prejednávanej veci požiadala o oslobodenie na základe oznámenia o spolupráci. Po prvé vyhlásenia spoločnosti Fuji totiž neboli uskutočnené v rámci tejto žiadosti, ale v rámci odpovede na oznámenie o výhradách, hoci obe listiny boli vyhotovené takmer súčasne. Po druhé skutočnosť, že Fuji sa priznala k tomu, že vedela o rozdelení európskych a japonských trhov, výhradne neusvedčuje ostatné podniky – okolnosť, na základe ktorej by sa jej vyhlásenie malo posudzovať opatrne –, ale obsahuje tiež priznanie porušenia z jej strany. Preto je v tomto prípade potrebné domnievať sa, že vyhláseniu spoločnosti Fuji musí byť prisúdená vyššia vierohodnosť.

92 Napokon, pokiaľ ide o obsah vyhlásenia spoločnosti Fuji, treba zdôrazniť, že v tomto vyhlásení sa Fuji neobmedzuje na priznanie rozdelenia trhov medzi európskych a japonských výrobcov, ale rovnako uvádza podrobnosti o príslušných cieľoch účastníkov kartelu, ktoré umožňujú dospieť k ďalším záverom. Fuji totiž uvádza, že pokiaľ ide o ňu, spoločná dohoda nebola hlavným dôvodom jej nevstúpenia na európsky trh a uvádza sériu dôvodov, o ktorých sa domnieva, že ju najviac ovplyvnili pri tomto rozhodnutí. Konkrétne tvrdenie, podľa ktorého bol jej podiel na svetovom trhu príliš malý na to, aby odôvodnil uviaznuté náklady potrebné na rozvoj európskej základne, umožňuje dospieť k záveru, že japonskí výrobcovia – a taktiež aj európski výrobcovia – s väčším podielom na trhu boli schopní prekonať technické a obchodné prekážky vstupu na chránené trhy príslušných skupín výrobcov a dosiahnuť z takej investície zisk. Z tohto hľadiska čím je podiel určitého podniku na trhu väčší, tým menej je pre tento podnik významné tvrdenie založené na technických a obchodných prekážkach, a naopak tým významnejší je zákaz vstupu na trhy inej skupiny výrobcov upravený v spoločnej dohode.

93 Ak však odkážeme na podiely na trhu, ktoré uviedla Komisia v odôvodneniach č. 484 až 488 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa zakladajú na údajoch o predaji uvedených samotnými podnikmi a ktoré nie sú v prejednávanej veci spochybnené, zdá sa, že Fuji bola najmenším výrobcom RIP, ktorý sa zúčastnil na karteli, s najviac 2 % celosvetovým obratom, ktorý dosahovali účastníci kartelu v súvislosti s projektmi RIP. Podiely na trhoch ostatných japonských výrobcov boli jednoznačne väčšie a pohybovali sa medzi 15 a 20 % v prípade spoločnosti Melco, 8 a 12 % v prípade spoločnosti Toshiba a 4 a 7 % v prípade spoločnosti Hitachi. Pokiaľ ide o Siemens, jej podiel na trhu sa nachádzal medzi 23 a 29 %. Z tohto dôvodu vyhlásenie spoločnosti Fuji umožňuje dospieť k záveru, že na ochrane európskeho trhu v prospech európskych výrobcov a japonského trhu v prospech japonských výrobcov mala záujem väčšina dotknutých podnikov, pretože ich podiel na trhu, ktorý bol jednoznačne väčší než podiel spoločnosti Fuji na trhu, im umožňoval ľahšie znášať náklady na vstup na trhy druhej skupiny výrobcov.

94 Navyše treba uviesť, že Komisia nespochybňuje existenciu technických a obchodných prekážok vstupu na príslušné trhy európskej a japonskej skupiny, ale domnienku, podľa ktorej sa tieto prekážky nedali prekonať rentabilným spôsobom. V tejto súvislosti sa opierala o dva projekty RIP v Českej republike. S prvým projektom prišla Fuji a druhý projekt bol predmetom ponuky zo strany spoločnosti Melco, čo Siemens nespochybnila. Dokazuje to neexistenciu neprekonateľných technických a obchodných prekážok vstupu japonských výrobcov na európske trhy, čo podporuje tvrdenie Komisie, podľa ktorej účastníci kartelu mali subjektívny záujem na tom, aby sa výrobcovia druhej skupiny nepokúšali prekonať tie isté prekážky.

95 Na záver, vyhlásenia spoločnosti Fuji sú dôkazom o existencii rozdelenia európskych a japonských trhov v prospech príslušných skupín výrobcov, ktorým sa priznáva vyššia vierohodnosť.

O vyhláseniach spoločnosti Hitachi

96 Hitachi vyhlásila, že projekty RIP v Európe, ktoré boli rozdelené medzi európskych výrobcov, boli zahrnuté do spoločnej „európskej“ kvóty v rámci dohody GQ a z tohto dôvodu sa výsledok rozdelenia projektov RIP v Európe medzi európskych výrobcov japonským výrobcom oznamoval ex post až do roku 1999. Vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách Hitachi uviedla:

„Hitachi potvrdzuje, že pred rokom 1999 európski výrobcovia RIP oznamovali japonským výrobcom RIP podrobnosti o projektoch RIP, ktoré plánovali dodávať v rámci Európy. Hitachi okrem toho potvrdzuje, že cieľom tohto oznámenia bolo zabezpečiť, aby bola cena európskych projektov zohľadnená pri dohode o kvóte projektov mimo Európy, ktoré majú byť v súlade s dohodou GQ rozdelené medzi európskych a japonských výrobcov…

Na to, aby sme si uvedomili nedostatok praktického významu tohto mechanizmu počas obdobia jeho platnosti (t. j. pred rokom 2002), je potrebné zdôrazniť, že oznámenie o podrobnostiach projektov v Európe v rámci kartelu GQ nesúviselo s akýmkoľvek súhlasom japonských výrobcov o nevstupovaní na európsky trh a ani nepreukazuje existenciu takého súhlasu, pretože žiadna ‚spoločná dohoda‘ neexistovala. Čo je v každom prípade ešte dôležitejšie, je to, že tak ako tvrdí Komisia, prideľovanie európskych projektov RIP podľa európskeho kartelu nijako ‚nevyplývalo‘ z komunikácie medzi európskymi výrobcami RIP a japonskými výrobcami RIP. Všetka komunikácia medzi európskymi a japonskými výrobcami RIP sa uskutočňovala po pridelení európskych projektov RIP.“

97 Toto vyhlásenie malo dôležitý význam vo viacerých ohľadoch. V prvom rade Hitachi tým, že výslovne potvrdila, že projekty RIP v Európe uskutočnené európskymi výrobcami boli zahrnuté do celosvetovej kvóty v rámci dohody GQ, potvrdila tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa európski výrobcovia vrátane spoločnosti Siemens dohodli na projektoch v rámci spoločného trhu (počas prvých rokov fungovania kartelu východná Európa ako trh nebola ešte prístupná) a podľa ktorého tak kartel mal účinky vnútri spoločného trhu a EHP.

98 V druhom rade vyhlásenie spoločnosti Hitachi je, a to nezávisle od vôle svojho autora, takisto dôkazom podporujúcim tvrdenie Komisie, podľa ktorého boli európske trhy v celosvetovom meradle vyhradené európskym výrobcom. Hitachi však opakovane trvá na okolnosti, podľa ktorej boli japonskí výrobcovia informovaní ex post. Na jednej strane Komisia na základe toho dospela k záveru, že títo výrobcovia sa nezúčastňovali tajných postupov európskych výrobcov na európskych trhoch. Na druhej strane sa domnieva, že uvedená informácia nijako nesúvisí so záväzkom japonských výrobcov nevstupovať na európske trhy, ani taký záväzok nepreukazuje a spochybňuje existenciu spoločnej dohody.

99 Okolnosť, ktorú rovnako priznala Hitachi, podľa ktorej projekty RIP v Európe, ktoré boli rozdelené medzi európskych výrobcov, boli zahrnuté do celosvetovej kvóty, však nemožno dôvodne vysvetliť, pokiaľ by z technických a obchodných dôvodov nemali japonskí výrobcovia vôbec prístup na európske trhy. V takom prípade by však európski výrobcovia nemali žiaden dôvod súhlasiť so zahrnutím týchto projektov do celosvetových kvót, čo by nutne viedlo k zníženiu počtu a ceny projektov RIP na svetových trhoch, na ktoré si mohli nárokovať v rámci kartelu. Naopak skutočnosť, že súhlasili s týmto protiplnením, preukazuje, že to, že japonskí výrobcovia nevstúpili na európske trhy, má pre európskych výrobcov hodnotu, ktorá toto protiplnenie odôvodňuje.

100 Pokiaľ ide o vierohodnosť vyhlásenia spoločnosti Hitachi, je potrebné uviesť, že Hitachi požiadala o oslobodenie na základe oznámenia o spolupráci. Preto by sa jej vyhlásenia mali posudzovať opatrne, keďže majú výhradne usvedčujúcu povahu vo vzťahu k ostatným podnikom. V tomto prípade to tak však nie je. Záver, ktorý možno vyvodiť z vyhlásenia spoločnosti Hitachi, podľa ktorého japonskí výrobcovia súhlasili s tým, že nevstúpia na európske trhy, je však v rozpore tak so záujmami spoločnosti Hitachi, ako aj so záujmami ostatných účastníkov kartelu, keďže uvádza skutočnosť, ktorá môže byť použitá v jej neprospech. Okrem toho Hitachi si zjavne neuvedomovala všetky závery, ktoré mohli vyplývať z obsahu jej vyhlásenia, a to najmä v súvislosti s vyhradením európskych trhov v prospech európskych výrobcov, čo zvyšuje vierohodnosť jej vyhlásenia.

101 Z toho vyplýva, že vyhláseniam spoločnosti Hitachi je potrebné prisúdiť vyššiu vierohodnosť.

O nedostatočnom spochybnení zo strany spoločnosti Areva, Alstom a skupiny VA Tech

102 Pokiaľ ide o nedostatočné spochybnenie zo strany spoločností Areva, Alstom a skupiny VA Tech, je potrebné uviesť, že skutočnosti uvedené v spise buď nie sú dôvodom na to, aby tejto skutočnosti bola priznaná vysoká dôkazná hodnota, alebo neumožňujú podporiť tvrdenia Komisie.

103 Pokiaľ ide v prvom rade o spoločnosti Areva a Alstom, Komisia v odôvodnení č. 125 napadnutého rozhodnutia uvádza, že tieto dve spoločnosti nespochybnili spoločnú dohodu o rešpektovaní tradičných privilegovaných postavení na domácich trhoch účastníkov kartelu ani vo svojich príslušných odpovediach na oznámenie o výhradách a ani vo svojich následných vyhláseniach z 21. a 26. novembra 2006 po získaní odpovede zo strany spoločnosti Fuji, v ktorej priznáva spoločnú dohodu. Ani Siemens a ani Komisia sa však vo svojich písomnostiach adresovaných Súdu prvého stupňa nezaoberali tým, že Areva a Alstom túto dohodu nespochybnili. Z tohto dôvodu je potrebné domnievať sa, že táto otázka nie je súčasťou tohto sporu.

104 V druhom rade pokiaľ ide o skupinu VA Tech, Komisia v odôvodnení č. 125 napadnutého rozhodnutia uvádza, že skupina VA Tech vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách otvorene nespochybnila informácie týkajúce sa spoločnej dohody. Po prvé je v tejto súvislosti potrebné konštatovať, že uvedená odpoveď sa nenachádza v spisovom materiále a Všeobecný súd disponuje len citáciou odpovede, ktorú urobila Komisia v poznámke pod čiarou na strane č. 79 napadnutého rozhodnutia a ktorá znie: „Ako bude podrobnejšie preukázané nižšie, aj bez údajnej spoločnej dohody japonskí výrobcovia nevstupovali na európsky trh z dôvodu významných prekážok vstupu“. Po druhé treba uviesť, že samotná skutočnosť, že spoločnosť otvorene nespochybnila určité skutočnosti, má len obmedzenú dôkaznú hodnotu, a to tým viac, že nie je možné overiť kontext nedostatočného odôvodnenia na samotnom základe takej samostatnej citácie. Po tretie treba poukázať na to, že uvedená citácia, hoci je samostatná, nemá taký obsah, aký jej prisudzuje Komisia. V tejto súvislosti je potrebné poukázať na pojem „údajná“, ktorý použila skupina VA Tech na účely kvalifikácie spoločnej dohody. Z použitia tohto pojmu vyplýva, že hoci skupina VA Tech výslovne nespochybnila existenciu tejto dohody, ani ju nepriznala, iba ak implicitne. Naopak citovaný úryvok je potrebné vykladať ako implicitné spochybnenie existencie spoločnej dohody.

105 Preto nemožno údajné nespochybnenie spoločnej dohody zo strany spoločností Areva, Alstom a skupiny VA Tech použiť ako dôkaz potvrdzujúci tvrdenie Komisie o vyhradení európskych trhov v prospech európskych výrobcov a ochrane „výrobných krajín“.

O zozname projektov RIP v Európe

106 Pokiaľ ide o zoznam jedenástich projektov RIP, na ktorý poukázala Komisia v odôvodnení č. 164 napadnutého rozhodnutia, v skutočnosti ide o výňatok zo zoznamu projektov RIP, ktoré boli predmetom rokovaní v rámci kartelu v období medzi rokom 1988 a 1999, s názvom „Enquirylist1“ a ktorý vypracovala ABB (ďalej len „celkový zoznam“), obsahujúci údaje, a to najmä pokiaľ ide o konečné termíny na predkladanie ponúk, o podnikoch, ktoré prejavili záujem o každý z projektov, a o výsledku rokovaní v rámci kartelu (a to pridelenie členovi kartelu alebo určenie minimálnej ceny).

107 Podľa týchto údajov z jedenástich projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname získal pre šesť z týchto projektov objednávku podnik, ktorému bol projekt pridelený v rámci kartelu, pričom sa tak stalo trikrát, a to pokiaľ ide o ABB a Siemens. Pokiaľ ide o ďalších päť projektov, celkový zoznam spresňuje, že neboli pridelené žiadnemu z účastníkov kartelu, ale boli predmetom dohody o nižšej cene, t. j. že európski účastníci kartelu sa dohodli na minimálnej cene, ktorú navrhnú v rámci svojich prípadných odpovedí na predmetnú výzvu na predkladanie ponúk.

108 Siemens sa najskôr pokúsila všeobecne spochybniť vierohodnosť informácií nachádzajúcich sa na celkovom zozname avšak bez toho, aby výslovne spochybnila existenciu projektov, ktoré sa na ňom nachádzajú, a najmä existenciu jedenástich projektov RIP v Európe, ktoré sú v ňom uvedené, a tiež skutočnosť, že tieto projekty boli predmetom rokovaní v rámci kartelu.

109 V rámci toho Siemens najmä tvrdila, že niektoré z týchto projektov sa uvádzajú opakovane, viaceré projekty sa nikdy neuskutočnili a že na celkovom zozname sa nikde neuvádza, že by jej bol projekt RIP pridelený v rámci EHP. Oba prípady, keď získala predmetný projekt, boli výsledkom postupov v rámci hospodárskej súťaže. Navyše Siemens odkazuje na analýzu celkového zoznamu, ktorú vypracovala nezávislá spoločnosť a ktorá preukazuje najmä to, že projekty RIP v rámci EHP neboli predmetom systému rozdeľovania fungujúceho podobne ako systém stanovený dohodou GQ a dohodou EQ.

110 Navyše v rámci odpovede na písomné otázky Všeobecného súdu pred pojednávaním Siemens spochybnila, že by jedenásť projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname bolo predmetom spoločných postupov v rámci kartelu.

111 Týmito tvrdeniami sa zaoberajú body 116 až 138 nižšie.

– O pôvode a dátume vyhotovenia celkového zoznamu, ako aj o jeho posúdení ako dôkazu

112 Ako tvrdí Siemens, je potrebné konštatovať, že nebolo možné s istotou určiť pôvod a dátum vyhotovenia celkového zoznamu.

113 Vzhľadom na to však treba poznamenať, ako vyplýva z odôvodnenia č. 88 a poznámky pod čiarou na strane č. 21 napadnutého rozhodnutia, že celkový zoznam vypracovala ABB 7. mája 2004, t. j. v deň nasledujúci po 6. máji 2004, ktorý sa nachádza v hlavičke prvej strany zoznamu, teda po dátume, ktorý je pravdepodobne buď dátumom jeho vyhotovenia alebo dátumom jeho vytlačenia. Okrem toho treba uviesť, že na uvedenom zozname bol spoločnosti ABB v porovnaní s ostatnými členmi kartelu pridelený dodatkový kód. Európski členovia – s výnimkou spoločnosti ABB – a japonskí členovia sú na tomto zozname uvedení v stĺpci s názvom „Člen“ vo dvoch skupinách pod svojimi príslušnými kódmi, ktoré používali v rámci kartelu. Naopak ABB sa podľa výrazu použitého pánom M. v rámci svojho vypočúvania Komisiou 23. septembra 2005 „ukrýva“ v stĺpci s názvom „GCs“, v zásade určenom na uvádzanie možných všeobecných zmlúv. Podľa údajov pána M. išlo o opatrenie prijaté po šetrení, ktoré voči spoločnosti ABB vykonal švédsky úrad na ochranu hospodárskej súťaže.

114 Tieto dve okolnosti umožňujú prijať domnienku, že celkový zoznam pôvodne vypracovala ABB na účely svojej vlastnej vnútornej kontroly kartelu a bol opätovne vytlačený na to, aby bol predložený Komisii. Je preto potrebné prijať túto domnienku, ktorá je navyše najvýhodnejšia pre Siemens a v súlade s jej vyhláseniami a ktorá spochybňuje jej autorstvo celkového zoznamu.

115 Ako tvrdí Siemens, je preto potrebné celkový zoznam považovať za súčasť vyhlásení spoločnosti ABB. Ako už bolo uvedené, vzhľadom na to, že celkový zoznam buď vyhotovila alebo vytlačila ABB z interného elektronického súboru, a to v úzkej časovej súvislosti s vyhláseniami, ktoré uskutočnila na účely svojej žiadosti o oslobodenie podľa oznámenia o spolupráci, nemožno tento zoznam považovať za listinný dôkaz. Z toho vyplýva, že úvahy uvedené v bodoch 64 až 67 vyššie týkajúce sa dôkaznej hodnoty vyhlásení spoločnosti ABB rovnako platia, aj pokiaľ ide o celkový zoznam. Predovšetkým informácie získané z celkového zoznamu nemôžu slúžiť na podporu vyhlásení spoločnosti ABB, ale naopak samotné musia byť v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 66 vyššie podporené ďalšími dôkazmi.

– O tvrdeniach, podľa ktorých sa o projektoch RIP v Európe uvedených v celkovom zozname v rámci kartelu nerokovalo

116 Ako bolo uvedené v bode 110 vyššie v rámci odpovede na písomné otázky Všeobecného súdu pred pojednávaním, Siemens po prvýkrát spochybnila, že by jedenásť projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname bolo predmetom spoločných postupov v rámci kartelu. V nadväznosti na otázku položenú v tejto súvislosti na pojednávaní skutočne uviedla, že na toto spochybnenie poukázala v priebehu správneho konania pred Komisiou a v žalobe. Žaloba však v tejto súvislosti obsahuje len dôkazy uvedené v bode 109 vyššie a aj keby Siemens poukázala na toto spochybnenie v priebehu správneho konania, nekompenzovalo by to skutočnosť, že k takému spochybneniu nedošlo pred Všeobecným súdom vo fáze žaloby. Preto treba tvrdenie spoločnosti Siemens, podľa ktorého nebolo jedenásť projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname predmetom rokovaní v rámci kartelu, v súlade s článkom 48 ods. 2 rokovacieho poriadku odmietnuť z dôvodu omeškania.

117 Navyše treba zdôrazniť podrobnú povahu informácií nachádzajúcich sa na celkovom zozname. Ten totiž obsahuje najmä údaje týkajúce sa vlastností vybavenia, ktoré je potrebné dodať v súvislosti s predmetnými projektmi, dátum stanovený na predkladanie ponúk, dátumy rozhodovania v rámci kartelu, prejavy záujmov rôznych členov kartelu o projekty, identitu prípadného úspešného uchádzača alebo zmienku o stanovení minimálnej ceny a v prípade potreby údaj o tom, že projekt bol skutočne pridelený úspešnému uchádzačovi. Nemožno pripustiť, aby takéto rôznorodé a presné údaje boli spochybnené jednoduchým tvrdením, podľa ktorého jedenásť projektov RIP v Európe nebolo predmetom spoločných postupov v rámci kartelu.

118 V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Siemens nespochybňuje to, že vykonávala úlohu európskeho sekretára kartelu počas obdobia rokov 1988 až 1999. Musela teda nevyhnutne vedieť o všetkých projektoch, o ktorých sa rokovalo v rámci európskej skupiny výrobcov, a preto musela byť schopná podrobne a jednotlivo spochybniť projekty, ktoré uviedla ABB na základe svojich vlastných spisov, a to za predpokladu, že by sa v nich vyskytla chyba. Skutočnosť, že Siemens túto príležitosť nevyužila a ani nevysvetlila, čo jej v tom bránilo, umožňuje dospieť k záveru, že Siemens platne nespochybnila skutočnosť, že projekty nachádzajúce sa na celkovom zozname, a najmä jedenásť projektov v rámci EHP, boli predmetom spoločných postupov v rámci kartelu.

119 Je potrebné odmietnuť tvrdenie spoločnosti Siemens nachádzajúce sa v odpovedi na písomné otázky položené Všeobecným súdom pred pojednávaním, podľa ktorého sa jedenásť predmetných projektov malo v rozhodnom období nachádzať mimo EHP. Medzi týmito jedenástimi projektmi, o ktorých sa rokovalo v rámci kartelu, sa nachádzajú tri projekty v Španielsku, jeden projekt v Dánsku, jeden projekt v Írsku a jeden projekt v Portugalsku, pričom všetky tieto štáty sa stali členmi Spoločenstva pred rokom 1988. Rovnako sa na dva projekty vo Fínsku z obdobia rokov 1994 a 1995 nepochybne uplatní podľa situácie Dohoda o EHP a Zmluva ES, keďže Fínska republika je členom EHP od 1. januára 1994 a členom Spoločenstva od 1. januára 1995. Podobné zistenie sa uplatní aj v prípade projektu na Islande a dvoch projektov v Nórsku, pričom všetky pochádzajú z roku 1994, teda obdobia, keď Islandská republika a Nórske kráľovstvo boli členmi EHP. Obe tieto krajiny tak boli v čase rokovania o predmetnom projekte súčasťou buď spoločného trhu, alebo EHP.

120 Navyše je potrebné odmietnuť tvrdenie spoločnosti Siemens, podľa ktorého celkový zoznam bol „nezrozumiteľný“. Je pravda, že tento zoznam vypracovaný vo forme tabuľky používa rôzne kódy, ktoré sa skladajú z čísel a/alebo písmen. Vysvetlenia k týmto kódom však Komisii poskytol najmä svedok, pán M., počas svojho vypočúvania 23. septembra 2005, a preto na základe týchto vysvetlení je potrebné domnievať sa, že celkový zoznam poskytuje jasný obraz spôsobu zaobchádzania s projektmi RIP v rámci kartelu.

– O projektoch, ktoré boli údajne opakovane uvedené alebo sa neuskutočnili

121 Siemens poukazuje na to, že niektoré projekty nachádzajúce sa na celkovom zozname boli uvedené opakovane. Aj za predpokladu, že by toto tvrdenie bolo dôvodné, je v tejto súvislosti potrebné uviesť, že to nemá žiaden vplyv na relevantnosť a vierohodnosť celkového zoznamu, a teda jeho dôkaznú hodnotu. Siemens totiž na jednej strane nespresnila, ktoré sú dotknuté projekty a ani neuviedla, či sú súčasťou jedenástich projektov RIP v západnej Európe – keďže tieto projekty boli jediné, z ktorých Komisia konkrétne vychádzala vo svojom rozhodnutí, a preto jediné relevantné na účely preskúmania napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane skutočnosť, že zoznam obsahujúci viac ako 1 500 záznamov by mohol obsahovať chyby, nepripraví tento zoznam ako celok o vierohodnosť.

122 V súvislosti s tvrdením spoločnosti Siemens, podľa ktorého niektoré projekty nachádzajúce sa na celkovom zozname neboli nikdy uskutočnené, treba uviesť, že Siemens nespresnila, o ktoré projekty ide. Navyše, ak by aj také tvrdenie bolo dôvodné, neuskutočnenie niektorých projektov by v každom prípade nemohlo viesť k neuplatneniu článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, pokiaľ ide o podniky, ktoré manipulovali s verejnými obstarávaniami týkajúcimi sa týchto projektov v rámci kartelu.

– O nízkom počte projektov RIP v Európe zapísaných na celkový zoznam

123 Siemens bez toho, aby jej Komisia odporovala, tvrdí, že z viac ako 1 500 projektov RIP zapísaných na celkovom zozname sa malo v rámci EHP realizovať iba 11 projektov. Je pravda, že tento nízky počet neodráža význam európskych trhov. Je však potrebné vziať do úvahy, že táto okolnosť nie je dôvodom, aby sa informácie nachádzajúce sa na tomto zozname nezohľadnili.

124 Ani ABB a ani Komisia však netvrdili, že celkový zoznam obsahoval všetky projekty ovplyvnené kartelom. Navyše to, že sa „európske“ projekty vo veľkej miere nenachádzajú na uvedenom zozname, sa zhoduje s tvrdením, podľa ktorého existovali „výrobné krajiny“, ktoré boli predovšetkým vyhradené niektorým podnikom bez toho, aby projekty realizované v týchto krajinách boli zahrnuté do kvót podľa kartelu. Komisia napokon poukázala na existenciu pomocných kartelov na vnútroštátnej úrovni, v rámci ktorých sa mohli prebrať projekty, teda kartelov, ktoré takisto spomenul svedok M. Tento svedok vysvetlil, že vo väčšine nevýrobných európskych krajín dlho existovali miestne kartely medzi rôznymi európskymi výrobcami, na ktorých fungovanie nemuseli mať dohoda GQ a dohoda EQ vplyv. Z tohto dôvodu sa rozhodlo o tom, že tieto krajiny nebudú zahrnuté do postupu prideľovania projektov zavedeného týmito dohodami a že sa jednoducho zaznamená rozdelenie projektov RIP, ktoré sa mali realizovať v týchto krajinách na účel ich zahrnutia do celosvetovej kvóty európskych podnikov.

125 Tak v prípade „výrobných krajín“, ako aj v prípade pretrvávajúcich miestnych kartelov však nebolo potrebné rokovať o projektoch RIP, ktoré sa mali realizovať v dotknutých krajinách v rámci kartelu ako celku, čo mohlo vysvetľovať malý podiel „európskych“ projektov na zozname projektov pridelených v uvedenom rámci, najmä pokiaľ ide o tak významné vnútroštátne trhy ako Francúzsko, Nemecko a Taliansko –, ktoré podľa tvrdení Komisie boli na začiatku fungovania kartelu všetky „výrobnými krajinami“.

126 Bez toho, aby bolo potrebné prijať konečné rozhodnutie o existencii údajných pretrvávajúcich miestnych kartelov, ktoré spochybnila Siemens, treba zohľadniť to, že vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci malý podiel projektov RIP v Európe zaznamenaných na celkovom zozname nebráni tomu, aby boli pri posudzovaní dôkazov zohľadnené informácie nachádzajúce sa na tomto zozname a najmä informácie týkajúce sa jedenástich projektov RIP v Európe, ktoré sa na ňom nachádzajú.

127 Okrem toho, ako Komisia uviedla vo vyjadrení k žalobe, úvaha spoločnosti Siemens, ktorá sa zakladala na údajnom celkovom vylúčení európskych trhov – okrem lichtenštajnského a islandského trhu – z pôsobnosti kartelu, ani v prípade svojho preukázania nevysvetľuje, prečo celkový zoznam obsahoval iba jediný projekt RIP v rámci EHP. V replike sa Siemens k tejto veci nevyjadrila. V odpovedi na súvisiacu písomnú otázku Všeobecného súdu Siemens len spochybnila, že by jedenásť projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname bolo predmetom spoločných postupov v rámci kartelu. Ako však už bolo uvedené v bodoch 116 a 117 vyššie, toto spochybnenie, ktoré bolo prvýkrát zdôraznené počas ústnej časti konania, je potrebné odmietnuť.

128 Z toho vyplýva, že nízky počet projektov RIP v Európe nachádzajúcich sa na celkovom zozname nespochybňuje skutočnosť, ktorú preukazuje tento zoznam, a síce to, že projekty RIP v Európe boli predmetom rokovaní a prideľovali sa v rámci kartelu.

– O údajnom nepridelení projektov RIP v EHP spoločnosti Siemens v rámci kartelu

129 Siemens tvrdí, že na celkovom zozname sa neuvádza žiadny prípad, keď by jej bol pridelený projekt RIP, ktorý sa mal realizovať v rámci EHP. V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že za predpokladu, že by toto tvrdenie spoločnosti Siemens bolo dôvodné, nevylučuje to, pokiaľ ide o ňu, uplatnenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, keďže tým, že sa zúčastnila na rokovaniach o projektoch a na prijímaní rozhodnutí o prideľovaní týchto projektov ostatným podnikom, bola účastníkom protizákonného kartelu. Také konanie má totiž samo osebe vplyv na hospodársku súťaž, a to bez ohľadu na identitu podniku, ktorému bol nakoniec projekt pridelený.

130 V každom prípade tvrdenie spoločnosti Siemens, podľa ktorého sa na celkovom zozname neuvádza pridelenie projektov tejto spoločnosti, je nesprávne. Komisia totiž v bode 164 napadnutého rozhodnutia cituje tri projekty, v súvislosti s ktorými Siemens získala objednávku, a to projekt č. 1327, projekt č. 0140 a projekt č. 0144. V súvislosti s dvoma z týchto projektov, konkrétne projektmi č. 0140 a 0144, z celkového zoznamu vyplýva, že Siemens bola jediným podnikom, ktorý prejavil záujem o predmetné projekty a napokon k nim získala objednávku. Naopak v súvislosti s tretím projektom označeným č. 1327 z celkového zoznamu vyplýva, že okrem spoločnosti Siemens výslovne o predmetný projekt prejavili záujem spoločnosti ABB a Alstom a že projekt bol pridelený spoločnosti Siemens počas rokovaní v rámci kartelu.

131 Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie spoločnosti Siemens, podľa ktorého dva projekty, ktoré síce neoznačila, ale získala na ne objednávku, boli výsledkom súťažných postupov, prináleží spoločnosti Siemens, aby preukázala skutočnosť, že objednávky, ktoré získala za takých podmienok, teda po oznámení a rokovaní v rámci kartelu, boli výsledkom súťažných postupov. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že aj za predpokladu, že by sa porušenie obmedzilo na oznámenie projektov a rokovanie o nich, mohlo by to ovplyvniť hospodársku súťaž na dotknutom trhu. Celkový zoznam totiž demonštratívne neuvádza, okrem spoločnosti Siemens, ďalšie podniky, ktoré prejavili svoj záujem o projekty č. 0140 a 0144. Z tohto dôvodu Siemens po tom, čo boli tieto projekty predmetom rokovaní v rámci kartelu, ktoré sa uskutočnili 25. júna a 16. júla 1998, vedela, že jej to napríklad umožní určiť vyššie ceny svojich ponúk. Navyše v rovnakom prípade – t. j. v prípade, keď jediný podnik prejavil svoj záujem o projekt – nebol žiaden záujem na zvláštnom pridelení projektov, pretože jediný dotknutý podnik si tak mohol byť istý, že získa projekt. Zdá sa byť teda prirodzené, že členovia kartelu v tomto prípade nepristúpili k vykonaniu formálneho prideľovania, skutočnosť, ktorá nevylučuje uplatnenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP v súvislosti s podnikom, ktorý získal objednávku.

132 Z tohto dôvodu treba tvrdenie spoločnosti Siemens založené na nepridelení projektov RIP tejto spoločnosti na úrovni EHP v rámci kartelu zamietnuť.

– O ekonometrickej analýze predloženej spoločnosťou Siemens

133 Siemens uvádza ekonometrickú analýzu celkového zoznamu, ktorú vypracovala tretia spoločnosť na základe jej žiadosti (ďalej len „analýza“). Domnieva sa, že táto analýza preukázala, že do celkového zoznamu bola počas predmetného obdobia zaradená len malá časť objemu zákaziek, ktorá predstavuje menej ako 4 % projektov RIP v európskych krajinách okrem „výrobných krajín“, že projekty RIP v rámci EHP neboli predmetom systému rozdeľovania fungujúceho podobne ako systém stanovený dohodou GQ a dohodou EQ, a že neexistoval žiadny vzťah medzi celkovým zoznamom a dohodou GQ. Analýza rovnako preukázala, že skutočnosť, že európski a japonskí výrobcovia nevstupovali na príslušné domáce trhy druhej skupiny, nevysvetľuje kartel, ale prekážky vstupu na trhy, ktoré naďalej existovali aj po tom, čo došlo k liberalizácii energetických trhov. Analýza napokon takisto preukázala neexistenciu ochrany „výrobných krajín“, a to najmä z dôvodu, že tak ABB, ako aj Siemens, boli veľmi aktívne na trhoch „výrobných krajín“, ktoré neboli ich.

134 Komisia však v tomto prípade poukázala na európske projekty nachádzajúce sa na celkovom zozname len preto, aby preukázala existenciu spoločnej dohody a nie preto, aby dokázala existenciu konkrétnych účinkov kartelu. Jej napadnuté rozhodnutie sa totiž zakladalo najmä na cieľoch dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž, sankcionovaných v článku 1 uvedeného rozhodnutia. V odôvodneniach č. 303 a 304 napadnutého rozhodnutia najskôr konštatovala, že cieľom všetkých opísaných dohôd a/alebo zosúladených postupov bolo obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP a že za takých okolností bolo na účely uplatnenia uvedených ustanovení zbytočné zohľadňovať konkrétne účinky dohody predtým, než sa v odôvodnení č. 308 uvedeného rozhodnutia pripomenulo, že vykonanie dohody opísaného druhu samo osebe spôsobuje vážne skreslenie hospodárskej súťaže.

135 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zo znenia článku 81 ods. 1 ES vyplýva, že dohody medzi podnikmi sú zakázané napriek ich účinku, ak majú protisúťažný cieľ (rozsudky Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 43 vyššie, bod 123, a JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 181). V dôsledku toho sa preukazovanie skutočných protisúťažných účinkov nevyžaduje, len čo je dokázaný protisúťažný cieľ vytýkaného správania (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, bod 178 a tam citovanú judikatúru).

136 Po prvé za týchto podmienok je analýza predložená spoločnosťou Siemens ako dôkazný prostriedok neúčinná, keďže poskytuje len informácie o účinkoch kartelu, zatiaľ čo konštatovanie Komisie o porušení článku 81 ods. 1 ES sa zakladalo predovšetkým na konštatovaní kartelu, ktorého cieľom bolo obmedziť hospodársku súťaž. Ako tvrdí Siemens, aj keby analýza neumožnila identifikovať znaky kartelu vytýkaného Komisiou, nespochybňuje to zistenie kartelu, ktorý vylučuje, obmedzuje, alebo skresľuje hospodársku súťaž, keďže jeho exist