ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Článok 5 smernice, nazvaný „Práva z ochrannej známky“, vo svojom odseku 1 a 2 stanovuje: „1. Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali: a) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná; b) akékoľvek označenia, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej natoľko podobné, a zároveň sú si natoľko podobné príslušné tovary alebo služby, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie medzi označením a ochrannou známkou. 2. Každý členský štát môže tiež stanoviť, že majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby používali v obchodnom styku akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné, pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno a ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu znamenalo, že by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo.“
23

Podľa ustálenej judikatúry nemôže byť formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia Spoločenstva chápaná ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, alebo sa v tejto súvislosti považovať za ustanovenie, ktoré má prednosť pred inými jazykovými verziami. Takýto prístup by totiž nebol v súlade s požiadavkou jednotnosti pri uplatňovaní práva Spoločenstva (pozri rozsudok z 12. novembra 1998, Institute of the Motor Industry, C-149/97, Zb. s. I-7053, bod 16).
16

Conseil d’État spresňuje, že opätovné zahrnutie 5 % čistého rozdeleného zisku a daňového kreditu do zdaniteľného zisku materskej spoločnosti na základe podielu nákladov a výdavkov stavia materskú spoločnosť do totožnej situácie, ako je situácia, ktorá by nastala v prípade neexistencie akejkoľvek zrážkovej dane z dôvodu opätovného zahrnutia podielu nákladov a výdavkov vo výške 5 % rozdeleného zisku. Je to tak však iba v prípade, ak možno daňový kredit započítať v celom rozsahu s daňou, ktorú má materská spoločnosť zaplatiť.
15

Dodatkom z 29. novembra 2001 k jeho „doktorandskej zmluve“ bola predĺžená jej platnosť až do 6. augusta 2002, neskôr až do 6. mája 2003. Na obdobie od 7. mája do 31. júla 2003 zmluvné strany uzavreli 19. mája 2003 dohodu v tomto znení: „Pán Raccanelli bude v období od 7. mája 2003 do 31. júla 2003 na našom inštitúte prítomný ako hosť. Inštitút mu poskytne k dispozícii vhodné pracovisko a bude sa o neho starať prostredníctvom svojich spolupracovníkov. Iné zariadenia sú mu k dispozícii v rámci poriadku inštitútu a s ním súvisiacich predpisov; pán Raccanelli sa zaväzuje tieto predpisy dodržiavať. Hosťovským pobytom nevzniká žiaden pracovný pomer a nezakladá nárok na odmenu. …“
28

Súd prvého stupňa v bodoch 132 až 135 napadnutého rozsudku stanovil, že toto tvrdenie je neprípustné vzhľadom na to, že odvolateľ nepreukázal, že by mohol mať finančnú výhodu z rozsudku, ktorý by vyhlásil nezákonnosť uplatnenia minimálneho opravného koeficientu vo výške 100 % na dôchodky vyplácané osobám s bydliskom v „lacnejších“ členských štátoch. Najmä sa nepreukázalo, že údajný „finančný dar“ venovaný dôchodcom s bydliskom v takom členskom štáte nutne znamená zodpovedajúcu finančnú stratu pre dôchodcov s bydliskom v „drahom“ členskom štáte. Okrem toho režim dôchodkov Spoločenstva nie je založený na modeli penzijného fondu, ale na zásade solidarity, takže pravidlo zavádzajúce minimálny opravný koeficient vo výške 100 % nemá z právneho hľadiska za následok obohatenie týchto dôchodcov na úkor kategórie dôchodcov, do ktorej patrí aj odvolateľ.
21

Za týchto podmienok Oberlandesgericht Frankfurt am Main rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku: „Má sa ustanovenie článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia… č. 261/2004… vykladať v tom zmysle, že ‚let‘ zahŕňa cestu lietadlom z miesta odletu do cieľového miesta a späť v každom prípade vtedy, ak je let tam a let späť zarezervovaný súčasne?“
81

Ako poznamenala generálna advokátka v bode 135 svojich návrhov, článok 15 smernice 75/442 nebráni tomu, aby členské štáty stanovili za uplatnenia medzinárodných záväzkov prevzatých v danej oblasti, akými sú dohovor o občianskoprávnej zodpovednosti a dohovor o FIPOL, že vlastník lode a nájomca lode môžu zodpovedať za škody spôsobené únikom ropných látok do mora iba do výšky súm obmedzených v závislosti od tonáže lode a/alebo iba za osobitných okolností spojených s ich nedbanlivostným konaním. Toto ustanovenie tiež nebráni tomu, aby za uplatnenia týchto medzinárodných záväzkov, fond na kompenzáciu škôd, akým je FIPOL, so zdrojmi obmedzenými pre každú škodovú udalosť, prebral namiesto „držiteľov“ v zmysle článku 1 písm. c) smernice 75/442 náklady spojené so zneškodnením odpadu vzniknutého únikom ropných látok do mora v dôsledku nehody.
6

V súlade s článkom 3 toho istého nariadenia: „1. Príloha A obsahuje: a) druhy uvedené v prílohe I dohovoru, na ktoré členské štáty neuplatnili výhradu, b) akýkoľvek druh: i) ktorý je alebo môže byť žiadaný na využitie v spoločenstve alebo pre medzinárodný obchod, a u ktorého hrozí vyhynutie alebo je taký vzácny, že akýkoľvek rozsah obchodu by ohrozil prežitie tohto druhu; alebo ii) ktorý je druhom rodu, kde väčšina druhov, alebo je druhom, ktorého väčšina poddruhov je uvedených v prílohe A v súlade s kritériami v písm. a) alebo b) bode i) a ktorých uvedenie v tejto prílohe je kľúčové na účinnú ochranu týchto taxónov. 2. Príloha B obsahuje: a) druhy uvedené v prílohe II dohovoru, okrem tých, ktoré sú uvedené v prílohe A, na ktoré členské štáty neuplatnili výhradu, b) druhy uvedené v prílohe I dohovoru, na ktoré bola uplatnená výhrada, c) akékoľvek iné druhy neuvedené v prílohe I a II dohovoru: i) ktoré sú predmetom rozsiahleho medzinárodného obchodu, ktorý nemusí byť v súlade: — s jeho prežitím alebo s prežitím populácie v určitých krajinách, alebo — s udržaním celkovej populácie na úrovni, ktorá zodpovedá úlohe daného druhu v ekosystémoch, v ktorých sa vyskytuje alebo ii) ktorých uvedenie v prílohe z dôvodu podobnosti vzhľadu s inými druhmi uvedenými v prílohe A alebo prílohe B je kľúčové na zabezpečenie účinnej kontroly obchodu s exemplármi daného druhu, d) druhy, v súvislosti s ktorými sa stanovilo, že introdukcia živých exemplárov do prírodných stanovíšť v spoločenstve by znamenala ekologickú hrozbu pre voľne žijúce živočíchy a rastliny pôvodné pre spoločenstvo. 3. Príloha C obsahuje: a) druhy uvedené v prílohe III dohovoru, okrem tých, ktoré sú uvedené v prílohe A alebo prílohe B, na ktoré členské štáty neuplatnili výhradu, b) druhy uvedené v prílohe II dohovoru, na ktoré bola uplatnená výhrada. 4. Príloha D obsahuje: a) druhy neuvedené v prílohách A až C, ktoré sa dovážajú do spoločenstva v takých množstvách, že to vyžaduje ich monitorovanie, b) druhy uvedené v prílohe III dohovoru, na ktoré bola uplatnená výhrada. 5. Tam, kde stav ochrany druhov, ktoré sú predmetom tohto nariadenia, je dôvodom na ich uvedenie do jednej z príloh dohovoru, členské štáty prispievajú k potrebným zmenám.“
3

Článok 220 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“) uvádza: „Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 218 a 219 alebo ak bola zapísaná do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). Táto lehota môže byť predĺžená v súlade s článkom 219.“
23

Ako totiž tvrdia lekári, ak by všetky spory týkajúce sa rozhodnutia orgánu spoločnosti museli spadať pod článok 22 bod 2 nariadenia č. 44/2001, znamenalo by to, že v skutočnosti žaloby podané proti spoločnosti, nezávisle od toho, či sú zmluvnej povahy alebo z oblasti nároku na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu, by skoro vždy spadali do právomoci súdov členského štátu, v ktorom má táto spoločnosť sídlo.
45

Téza, ktorú zastávajú predmetné miestne orgány, však vedie k tomu, že DPH by podliehali iba určité miestne orgány s výnimkou iných miestnych orgánov, v závislosti od narušení hospodárskej súťaže, ktoré by vznikli alebo nevznikli na každom z miestnych trhov, na ktorých tieto miestne orgány pôsobia, hoci by poskytovanie predmetných služieb, a to prevádzkovanie parkovísk, bolo v podstate rovnaké. Táto téza teda predpokladá nielen to, aby so súkromnými subjektmi bolo zaobchádzané inak než s verejnoprávnymi subjektmi, za predpokladu, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani by viedlo iba k nepatrným narušeniam hospodárskej súťaže, ale tiež to, aby diferencované zaobchádzanie bolo zavedené aj medzi verejnoprávnymi subjektmi.
9

V roku 2002 požiadal pán Er o udelenie druhého povolenia na pobyt, ktoré mu bolo udelené do apríla 2003, teda do dňa, kedy zanikne vyživovacia povinnosť jeho matky. Pán Er potom podal žiadosť o predĺženie platnosti jeho povolenia na pobyt, ktoré mu bolo priznané na jeden rok napriek tomu, že nastali zmeny v jeho situácii, to znamená, že jeho matka nemala viac voči nemu vyživovaciu povinnosť a že sociálna dávka v hmotnej núdzi mu bola vyplácaná počas štyroch mesiacov. Cudzinecký úrad príslušný pre obvod Wetterau (ďalej len „cudzinecký úrad“) však vyžadoval od pána Er, aby vynaložil úsilie s cieľom nájsť si prácu.
39

Ako totiž vyplýva z bodov 34 a 35 tohto rozsudku, ak by rezident zanechal nehnuteľný majetok nachádzajúci sa v Holandsku ako dedičstvo piatim dedičom a súčasne uzavrel závetnú dohodu rodičov o rozdelení dedičstva, celkové daňové zaťaženie spojené s týmto nehnuteľným majetkom by bolo rozdelené na všetkých dedičov, zatiaľ čo v dôsledku smrti nerezidenta, akým bol manžel žalobkyne vo veci samej, znáša celkové daňové zaťaženie jediný dedič. Ako konštatovala Komisia, v prvom prípade by boli zapojení viacerí dedičia a suma, ktorú by každý z nich dostal, by s ohľadom na hodnotu dotknutého nehnuteľného majetku nevyhnutne neprekračovala hranicu alebo hranice uplatnenia vyššej daňovej sadzby. Naopak, zdanenie uskutočnené z celkovej hodnoty nehnuteľného majetku a zaťažujúce jediného dediča, ktorému vznikli dlhy z finančného vyrovnania za zvýšenie dedičského podielu v dôsledku závetnej dohody rodičov o rozdelení dedičstva, by mohlo viesť, ba až neodvratne vedie, k uplatneniu vyššej daňovej sadzby.
25

Belgická vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Na jednej strane uvádza, že vzhľadom na oneskorenosť žaloby, v ktorej sa navrhuje prepočet predmetnej dane z prechodu, by vnútroštátny súd nemohol v žiadnom prípade vyhovieť návrhu žalobcov vo veci samej. Lehota, ktorú podľa belgických procesných predpisov mali na zmenu údajov, na základe ktorých sa vypočíta daň z prechodu, už uplynula o niekoľko mesiacov skôr. Preto by odpoveď na položenú otázku nielen nebola nevyhnutná, ale by bola jasne irelevantná na účely rozhodnutia, ktoré má vydať vnútroštátny súd.
43

Pritom z ustálenej judikatúry vyplýva, že cieľ, ktorý sledujú články 39 ES až 42 ES, by nebol dosiahnutý, ak by pracovníci mali v dôsledku výkonu svojho práva na voľný pohyb stratiť výhody sociálneho zabezpečenia, ktoré im zabezpečuje právna úprava členského štátu, najmä keď tieto výhody predstavujú protiplnenie za príspevky, ktoré zaplatili. Takýto dôsledok by totiž mohol pracovníka Spoločenstva odradiť od výkonu jeho práva na voľný pohyb a predstavoval by tak prekážku tejto slobody (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. októbra 1991, Paraschi, C-349/87, Zb. s. I-4501, bod 22; z 8. marca 2001, Jauch, C-215/99, Zb. s. I-1901, bod 20, a Hosse, už citovaný, bod 24).
20

V tejto súvislosti uvedený členský štát poukazuje najmä na to, že oddelenie bežného zásobovania od zásobovania v naliehavých prípadoch je neuskutočniteľným a neúčelným opatrením. Okrem toho oddelenie základného zásobovania od výberu liekov nezodpovedá potrebám všetkých nemocničných oddelení a nie je rentabilné. Takisto oddelenie činností súvisiacich so základným zásobovaním od činností súvisiacich so sledovaním kvality a riadneho skladovania zásob liekov nezaručuje optimálne zásobovanie. Osobný kontakt medzi farmaceutom, ktorý lieky dodáva, a zamestnancami nemocnice umožňuje navyše zlepšiť bezpečnosť zásobovania. Napokon zásada zásobovania jediným dodávateľom umožňuje zabezpečiť optimálne vzájomné prepojenie medzi dodávaním liekov, poradenstvom a sledovaním zásob liekov.
17

Verwaltungsgerichtshof, ktorý prejednával vec v odvolacom konaní zastával opačné stanovisko a usúdil, že dotknutí obyvatelia dotknutej oblasti môžu požadovať od príslušných orgánov vypracovanie akčného plánu, ale nemôžu vyžadovať, aby tento plán obsahoval opatrenia, ktoré majú v krátkodobom horizonte zabezpečiť dodržiavanie limitných hodnôt emisií jemných tuhých znečisťujúcich látok PM10. Podľa tohto súdu sú vnútroštátne orgány povinné zabezpečiť uskutočnenie tohto cieľa len prostredníctvom takéhoto plánu, a to v rozsahu, v akom je to možné a primerané s ohľadom na tento cieľ. Vzhľadom na to tento súd nariadil, aby Freistaat Bayern vypracoval akčný plán, ktorý by dodržiaval tieto požiadavky.
78

Pokiaľ ide o upozornenie dovozcov, Komisia pripomína, že predmetné dovozy sa v danom prípade datujú do obdobia plynúceho od apríla 1995 do novembra 1997, hoci pravosť osvedčení A. TR. 1 a správnosť ich obsahu začali vyvolávať pochybnosti až neskôr, a to od roku 1998.
33

Z ustálenej judikatúry vyplýva, že členské štáty musia zmenenú smernicu vykonať, rovnako ako smernicu 85/337, spôsobom plne zodpovedajúcim požiadavkám, ktoré stanovuje, berúc do úvahy jej základný cieľ, ktorým je, ako to vyplýva z jej článku 2 ods. 1, podriadiť projekty, ktoré môžu mať podstatný vplyv na životné prostredie najmä svojím charakterom, veľkosťou alebo umiestnením, posudzovaniu ich vplyvov, a to pred vydaním povolenia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 19. septembra 2000, Linster, C-287/98, Zb. s. I-6917, bod 52, a z 23. novembra 2006, Komisia/Taliansko, C-486/04, Zb. s. I-11025, bod 36).
41

Na podporu svojej žiadosti táto vláda jednak uviedla, že pri prijímaní vnútroštátnej právnej úpravy, ktorej sa týka vec sama, zohľadnila rozsudky Súdneho dvora, a to aj ak sa netýkali podobných právnych a skutkových situácií ako táto vec, a jednak, že napriek skutočnosti, že niektoré ustanovenia nariadenia z roku 2004 nie sú podľa Komisie a Súdneho dvora v súlade s článkom 90 prvým odsekom ES, pretože upravujú zvýšenie sadzieb spotrebnej dane podľa veku vozidla, nemožno to tvrdiť aj v súvislosti s ostatnými ustanoveniami tohto nariadenia. Práve v súvislosti s týmito ustanoveniami by Súdny dvor mohol obmedziť časové účinky tohto rozsudku.
8

§ 43 ods. 6 Telekommunikationsgesetz (telekomunikačný zákon) z 25. júla 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1120, ďalej len „TKG 1996“), v znení prvého zákona, ktorým sa mení zákon o telekomunikáciách (Erste Gesetz zur Änderung des Telekommunikationsgesetzes) z 21. októbra 2002 (BGBl. 2002 I, s. 4186), stanovuje: „Prevádzkovatelia verejných telekomunikačných sietí s dominantným postavením na trhu podľa § 19 zákona o obmedzovaní hospodárskej súťaže [Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen] musia podľa tretej vety zabezpečiť na svojich sieťach, aby každý účastník mal možnosť vybrať si telekomunikačné služby všetkých prevádzkovateľov verejných telekomunikačných sietí, ktoré sú priamo prepojené, a to tak výberom prevádzkovateľa podľa postupu individuálneho výberu zadaním číselného kódu, ako aj prostredníctvom predvoľby prevádzkovateľa, pričom však v prípade predvoľby prevádzkovateľa musí pri každom volaní existovať možnosť zrušiť stanovenú predvoľbu zadaním číselného kódu iného prevádzkovateľa. Užívateľ musí mať taktiež možnosť vykonať rôzne nastavenia pre miestne a diaľkové hovory. V rámci uskutočnenia prepojenia sietí, ktoré je nevyhnutné na vykonanie tejto povinnosti, je vhodné dbať na to, aby sa prijatím rozhodnutí na základe tretej, štvrtej a šiestej časti tohto zákona nepoškodila atraktívnosť účinných investícií do infraštruktúr, ktoré dlhodobo zabezpečia silnejšiu hospodársku súťaž, a taktiež dbať na to, aby bola existujúca sieť účinne využívaná prostredníctvom blízkeho pripojenia tak, že bude zabezpečená možnosť prístupu do akéhokoľvek bodu siete vrátane bezprostredne vyššej úrovne. Pritom je potrebné obzvlášť dbať na to, aby sa prevádzkovateľ siete, ktorého si účastníci vybrali, primerane podieľal na nákladoch na pripojenie, ktoré bolo užívateľovi sprístupnené. Regulačný úrad môže úplne alebo čiastočne pozastaviť povinnosť stanovenú v prvej vete po dobu a v rozsahu, v akom to odôvodňujú technické príčiny. Pre prevádzkovateľov mobilných telefónnych sietí je povinnosť umožniť voľbu alebo predvoľby prevádzkovateľa pozastavená. Bude preskúmaná v rámci prebratia požiadaviek stanovených v článku 19 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367).“
24

Je nesporné, že v čase skutkových okolností veci samej, teda po uplynutí lehoty na prebratie smernice 2003/96 stanovenej v jej článku 28 ods. 1, to znamená do 31. decembra 2003, Spolková republika Nemecko neprijala osobitné vnútroštátne opatrenia s cieľom prebrať túto smernicu do nemeckého práva. Takéto opatrenia na prebratie boli prijaté až neskôr v zákone o dani z energie, ktorý nadobudol účinnosť 1. augusta 2006.
9

Článok 291 vykonávacieho nariadenia stanovuje: „1. Prijatie tovaru prihláseného do voľného obehu so zvýhodneným sadzobným [colným — neoficiálny preklad] zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia podlieha udeleniu písomného povolenia osobe dovážajúcej tovar alebo osobe, ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu. 2. Udelené povolenie vydajú na základe písomnej žiadosti príslušnej osoby colné orgány členského štátu, v ktorom je tovar prihlásený na prepustenie do voľného obehu. 3. … Príslušná osoba umožní colným orgánom sledovať tovar v zariadení alebo zariadeniach podniku počas jeho spracovania.“
3

Smernica 2006/11, ktorá sa v súlade so svojím článkom 1 písm. a) uplatňuje najmä na vnútrozemské povrchové vody, to znamená podľa jej článku 2 písm. a) na „všetky stojace alebo tečúce sladké povrchové vody nachádzajúce sa na území jedného alebo viacerých členských štátov“, uvádza vo svojich odôvodneniach č. 6 až 8: „(6) Kvôli zabezpečeniu účinnej ochrany vodného prostredia Spoločenstva je potrebné vytvoriť prvý zoznam, nazvaný zoznam I, obsahujúci určité jednotlivé látky vybrané hlavne na základe ich toxicity, perzistencie a bioakumulácie s výnimkou tých, ktoré sú biologicky neškodné, alebo ktoré sa rýchle premieňajú na látky biologicky neškodné, a druhý zoznam, nazvaný zoznam II, obsahujúci látky, ktoré majú škodlivý vplyv na vodné prostredie, ktorý však môže byť obmedzený na určitú oblasť a závisieť od charakteru a lokality vôd, do ktorých sa takéto látky vypúšťajú. Akékoľvek vypúšťanie týchto látok musí podliehať predchádzajúcemu povoleniu, ktoré špecifikuje emisné normy. (7) Znečistenie vypúšťaním rôznych nebezpečných látok uvedených v zozname I sa musí odstrániť… (8) Je potrebné znížiť znečistenie vôd spôsobené látkami zo zoznamu II. Na dosiahnutie tohto cieľa by mali členské štáty vypracovať programy, ktoré obsahujú environmentálne normy kvality týkajúce sa vody, prijaté v súlade s existujúcimi smernicami Rady. Emisné normy uplatňované pre uvedené látky by mali byť vypočítané podľa týchto environmentálnych noriem kvality.“
34

Napokon je opodstatnené pripomenúť, že článok 21 ods. 1 písm. b) šiestej smernice (prevzatý v článku 196 smernice 2006/112) stanovuje, že DPH platí každá zdaniteľná osoba, ktorej sú poskytované služby uvedené v článku 9 ods. 2 písm. e) šiestej smernice [prevzatý do článku 56 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112]. Preto, ak sú splnené podmienky, ktorým podlieha uplatnenie článku 9 ods. 2 písm. e) šiestej smernice, odberateľ služby je povinný zaplatiť DPH zo služieb, ktoré mu boli poskytnuté, bez ohľadu na to, či tieto služby boli poskytnuté pre potreby činností, ktoré patria do pôsobnosti uvedených smerníc.
9

Podľa článku 68 talianskej ústavy: „Členovia parlamentu nie sú za vyjadrenie svojho názoru a hlasovanie pri výkone svojej funkcie zodpovední. Bez súhlasu snemovne, do ktorej poslanec patrí, ho nie je možné podrobiť osobnej alebo domovej prehliadke, zadržať ho, obmedziť mu osobnú slobodu či držať ho vo väzbe; možné to je len v prípade právoplatného odsudzujúceho rozsudku, alebo ak je pristihnutý pri trestnom čine a existuje niektorý z dôvodov na vzatie do väzby. Podobný súhlas sa vyžaduje aj pre akúkoľvek formu odpočúvania ústnej či záznam písomnej komunikácie členov [talianskeho] parlamentu, ako aj na porušenie listového tajomstva.“
43

Treba však poznamenať, že na jednej strane, ako to zdôraznil Parlament vo svojich písomných vyjadreniach, článok 179 ES bol formulovaný v čase, keď článok 181a ES ešte neexistoval, keďže hlava XXI, do ktorej tento článok patrí, bola zaradená do Zmluvy až pri jej neskoršej zmene vyplývajúcej zo Zmluvy z Nice. Pred nadobudnutím účinnosti článku 181a ES a v rozsahu, v akom nešlo o nástroje Spoločenstva patriace do iných politík, Spoločenstvo za neexistencie osobitného právneho základu prijímalo opatrenia a uzatváralo dohody o spolupráci s tretími krajinami, ktoré neboli rozvojovými krajinami, na základe článku 235 Zmluvy ES (teraz článok 308 ES). Zaradenie hlavy XXI do Zmluvy teda pre túto spoluprácu vytvorilo osobitný právny základ a spružnilo postup prijímania iniciatív Spoločenstva v tejto oblasti nahradením jednomyseľnosti v rámci Rady požadovanej článkom 308 ES kvalifikovanou väčšinou.
6

Dohoda medzi Spolkovou republikou Nemecko a Rakúskou republikou o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti daní z príjmov a z majetku, ako aj v oblasti živnostenskej dane a dane z pozemkov zo 4. októbra 1954 (BGBl. 1955 II, s. 749), zmenená a doplnená dohodou z (BGBl. 1994 II, s. 122, ďalej len „nemecko-rakúska dohoda“) v článku 4 stanovuje: „1. Ak osoba s bydliskom v jednom zo zmluvných štátov dosahuje ako podnikateľ alebo spolupodnikateľ v spoločnosti priemyselnej alebo obchodnej povahy príjmy z podnikateľskej činnosti, ktorá zasahuje na územie druhého zmluvného štátu, má tento druhý štát právo zdaniť tieto príjmy len v rozsahu, v akom sú dosahované stálou prevádzkarňou nachádzajúcou sa na jeho území. 2. Stálej prevádzkarni pritom možno pripísať príjmy, ktoré by dosiahla, ak by bola samostatným podnikom, ktorý by uskutočňoval rovnakú alebo podobnú činnosť za rovnakých alebo podobných podmienok, pričom by konala úplne nezávisle od spoločnosti, ktorej je stálou prevádzkarňou. 3. V rámci tejto [d]ohody výraz ‚stála prevádzkareň‘ označuje trvalé zariadenie priemyselnej alebo obchodnej spoločnosti, prostredníctvom ktorého táto spoločnosť vykonáva úplne alebo sčasti svoju činnosť. …“