ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Články 56 ZFEÚ a 57 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského štátu, na základe ktorej v prípade, že sú pracovníci so štátnou príslušnosťou tretieho štátu pridelení podnikom so sídlom v inom členskom štáte užívateľskému podniku so sídlom v prvom členskom štáte, ktorý ich používa na účely vykonania prác na účet iného podniku so sídlom v tom istom členskom štáte, takéto pridelenie podlieha podmienke, aby títo pracovníci mali pracovné povolenie.

V dôsledku toho, hoci sa členskému štátu musí priznať možnosť overiť, či podnik so sídlom v inom členskom štátne poskytujúci užívateľskému podniku so sídlom v prvom členskom štáte službu spočívajúcu v pridelení pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, nevyužíva slobodu poskytovania služieb na iné účely než na poskytnutie predmetnej služby, ako aj možnosť prijať nevyhnutné kontrolné opatrenia v tejto súvislosti, uplatnenie tejto možnosti nesmie tomuto členskému štátu umožniť, aby ukladal neprimerané požiadavky. Ak členský štát trvalo zachováva požiadavku pracovného povolenia pre štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sú podniku so sídlom v tomto štáte pridelení podnikom so sídlom v inom členskom štáte, presahuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného uvedenou právnou úpravou.

V tejto súvislosti uloženie povinnosti podniku poskytujúcemu služby predložiť orgánom hostiteľského členského štátu informácie, ktoré potvrdzujú, že dotknutí pracovníci majú legálne postavenie, najmä pokiaľ ide o pobyt, pracovné povolenie a sociálne poistenie v členskom štáte, v ktorom ich daný podnik zamestnal, by týmto orgánom poskytlo záruky, pokiaľ ide o legálnosť postavenia pracovníkov a skutočnosť, že svoju hlavnú činnosť vykonávajú v členskom štáte, v ktorom má sídlo podnik poskytujúci služby, menej obmedzujúcim a rovnako účinným spôsobom ako dotknutá požiadavka pracovného povolenia.

Okrem toho povinnosť uložená podniku poskytujúcemu služby vopred oznámiť orgánom hostiteľského členského štátu prítomnosť jedného alebo viacerých vyslaných zamestnancov, predpokladanú dĺžku ich pobytu a službu alebo služby, ktorých poskytovanie odôvodňuje vyslanie, by predstavovala rovnako účinné, avšak menej obmedzujúce opatrenie než dotknutá požiadavka pracovného povolenia. Táto povinnosť by umožňovala týmto orgánom kontrolovať rešpektovanie holandskej právnej úpravy sociálneho zabezpečenia počas obdobia vyslania, pričom by sa zohľadnili povinnosti, ktorým tento podnik už podlieha v zmysle predpisov práva sociálneho zabezpečenia uplatniteľných v členskom štáte pôvodu.

(pozri body 55 – 57, 59, 60 a výrok)
Vodomer na teplú vodu, ktorý spĺňa všetky podmienky smernice 2004/22 o meradlách, ktorý je pripojený na zariadenie na diaľkový (telemetrický) prenos údajov, patrí pod túto smernicu.

Pokiaľ je určitá otázka úplne harmonizovaná na úrovni Európskej únie, každé vnútroštátne opatrenie, ktoré sa jej týka, treba posudzovať vo vzťahu k ustanoveniam tohto harmonizačného právneho predpisu, a nie vo vzťahu k ustanoveniam primárneho práva. Tak je to v prípade smernice 2004/22, ktorá má za cieľ, ako to vyplýva najmä z jej odôvodnenia 3, upraviť v každom členkom štáte rovnaké požiadavky výkonnosti, ktoré musia spĺňať zariadenia a systémy uvedené v článku 1 tejto smernice na účely ich uvedenia na trh a/alebo uvedenia do používania.

Uvedená smernica sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym predpisom a praxi, podľa ktorých sa vodomer na teplú vodu považuje za meraciu zostavu a z tohto dôvodu sa nemôže používať v súlade so svojím určením, pokiaľ nebol spolu s týmto zariadením metrologicky overený ako meracia zostava.

(pozri body 34, 35, 39, 40, 56 a výrok)
Článok 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „prevádzka vozidiel“ uvedený v tomto ustanovení sa vzťahuje na akékoľvek používanie vozidla, ktoré je v súlade s jeho obvyklou funkciou. Uvedený pojem by sa teda mohol vzťahovať na pohyb traktora na dvore farmy, ktorého cieľom je umiestniť vlečku tohto traktora do stodoly, pričom vnútroštátnemu súdu prináleží, aby to overil.

(pozri bod 59 a výrok)
Pojem „nákupné alebo licenčné podmienky“ uvedený v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti treba chápať v tom zmysle, že znamená, že nositeľ práv a inštitúcia dotknutá týmto ustanovením, ako je verejne prístupná knižnica, museli uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní dotknutého diela, v ktorej spresnili podmienky, za ktorých táto inštitúcia môže dané dielo používať.

Opačný výklad na jednej strane znamená, že nositeľ práv môže jednostranným a v podstate svojvoľným zásahom zbaviť dotknutú inštitúciu práva na využitie tohto obmedzenia a zabrániť tak výkonu jej základnej úlohy a podpore uvedeného verejného záujmu spojeného s podporou výskumu a súkromného štúdia prostredníctvom šírenia poznatkov.

Na druhej strane sa v kontexte obmedzení vyplývajúcich z článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 odkazuje na skutočné zmluvné vzťahy, ako aj na uzavretie a vykonávanie skutočných zmluvných dohôd, a nie na obyčajné ponuky zmlúv alebo licencií.

Ak by samotná ponuka uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní diela stačila na vylúčenie uplatnenia článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, tento výklad by mohol zbaviť toto obmedzenie veľkej časti jeho podstaty či priamo jeho potrebného účinku, keďže v prípade prijatia tohto výkladu by sa uvedené obmedzenie uplatnilo len na diela, ktoré sú čoraz zriedkavejšie a ktorých elektronická verzia, konkrétne vo forme elektronickej knihy, sa ešte na trhu neponúka.

(pozri body 27, 28, 30, 32, 35, bod 1 výroku)
K porušeniu článku 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ totiž dôjde vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 101 ZFEÚ, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné subjekty.

Výbor zložený prevažne zo zástupcov profesijných združení dopravcov a užívateľov dopravných služieb sa musí považovať za združenie podnikov v zmysle článku 101 ZFEÚ, ak schvaľuje väčšinou svojich členov rozhodnutia stanovujúce minimálne ceny uplatniteľné na cestnú dopravu tovaru, keďže vnútroštátna právna úprava stanovujúca tento výbor a záväznosť týchto rozhodnutí neupravuje ani kritériá verejného záujmu dostatočne presné na to, aby zabezpečili, že títo zástupcovia skutočne dodržiavajú všeobecný verejný záujem, ktorý sa táto právna úprava snaží dosiahnuť, ani skutočný dohľad a najvyššiu rozhodovaciu moc štátu.

Platí to o to viac, ak dotknutá právna úprava ponecháva členom tohto výboru pri stanovení minimálnych prevádzkových nákladov v záujme profesijných organizácií, ktoré zastupujú, širokú mieru voľnej úvahy a autonómie a neobsahuje ani procesné podmienky, ani hmotnoprávne požiadavky, ktoré by mohli zabezpečiť, aby tento výbor pri stanovení minimálnych prevádzkových nákladov postupoval ako zástupca verejnej moci konajúci vo verejnom záujme.

(pozri body 32, 33, 37, 38, 41)
Články 49 a 50 nariadenia č. 800/1999, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením č. 2299/2001, sa majú vykladať v tom zmysle, že s výnimkou prípadu vyššej moci vývozca, ktorý na účely preukázania dodania vyvážaného tovaru do krajiny určenia predložil colné doklady, ktoré sa následne ukázali byť sfalšované, nemôže po uplynutí lehôt stanovených v týchto článkoch predložiť v rámci prebiehajúceho súdneho konania týkajúceho sa poskytnutia vývoznej náhrady platné colné doklady, aj keď sa toto poskytnutie vývoznej náhrady zdržalo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o dodaní uvedeného tovaru.

Ak sa totiž vývozné lehoty alebo lehoty na predloženie dôkazov potrebných na vyplatenie náhrady prekročia, náhrada sa neposkytne. V tejto súvislosti nedodržanie procesných ustanovení obsiahnutých v právnej úprave môže viesť k zníženiu, ba dokonca aj k strate nárokov na vývoznú náhradu, pričom takýto prípad nastane konkrétne najmä vtedy, keď vývozca predloží dôkazy potrebné na získanie vývoznej náhrady až po uplynutí lehôt stanovených v článku 49 ods. 2 a článku 50 ods. 2 nariadenia č. 800/1999. Tento záver nevyvracia okolnosť, že neskoré predloženie dôkazu o dodaní vyvážaného tovaru do krajiny určenia nemalo nijaký vplyv na priebeh konania o poskytnutí vývoznej náhrady, pričom toto konanie sa zdržalo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o tomto dodaní tovaru.

Okrem toho dĺžku trvania vyšetrovaní príslušnými vnútroštátnymi orgánmi, ktorá umožnila zistiť falšovanie dokladov potvrdzujúcich dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, nemožno považovať za prípad vyššej moci v zmysle článku 49 ods. 2 nariadenia č. 800/1999, keďže oneskorenia vnútroštátnych orgánov môžu predstavovať prípad vyššej moci, ak majú správnu povahu a nemožno ich pripísať vývozcovi. Hoci chyba alebo omyl, ktorých sa dopustil zmluvný partner vývozcu, patria k okolnostiam nezávislým od vôle vývozcu, nič to nemení na skutočnosti, že patria k obvyklému obchodnému riziku a nemôžu byť považované za nepredvídateľné v rámci obchodných transakcií. Vývozca nie je obmedzený pri výbere svojich zmluvných partnerov a prislúcha mu vynaložiť primeranú obozretnosť buď zahrnutím zmluvných ustanovení v tomto zmysle do zmlúv, ktoré s nimi uzatvára, alebo dojednaním osobitného poistenia na tento účel.

(pozri body 52, 53, 55 – 57, bod 2 výroku)
Článok 138 ods. 1 a článok 139 ods. 1 druhý pododsek smernice Rady 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2010/88, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby daňový orgán členského štátu zamietol priznanie práva na oslobodenie od dane z pridanej hodnoty na základe dodania v rámci Spoločenstva z dôvodu, že nadobúdateľ nebol identifikovaný pre túto daň v inom členskom štáte a dodávateľ nepreukázal ani pravosť podpisu uvedeného na dokumentoch predložených na podporu svojho vyhlásenia o údajne oslobodenom dodaní, ani oprávnenie osoby, ktorá podpísala tieto dokumenty v mene nadobúdateľa, na zastupovanie, hoci dôkazy odôvodňujúce právo na oslobodenie predložené dodávateľom na podporu jeho vyhlásenia boli v súlade so zoznamom dokumentov, ktoré sa mali predložiť uvedenému orgánu, upraveným vo vnútroštátnom práve, a tento orgán ich najprv akceptoval ako odôvodňujúce dôkazy.

Skutočnosť, že príslušný daňový orgán za takýchto okolností vyžaduje dodatočné dôkazy, je totiž na jednej strane v rozpore so zásadou právnej istoty.

Na druhej strane prípadná nezrovnalosť v registri zdaniteľných osôb nemôže mať za následok to, že subjekt, ktorý sa spoliehal na údaje uvedené v tomto registri, bude pozbavený oslobodenia od dane, na ktoré by mal právo. Príslušný daňový orgán, ktorý najprv pripustil a súhlasil, že nadobúdateľ bol zdaniteľnou osobou vo vzťahu k dani z pridanej hodnoty v inom členskom štáte podľa podmienky vnútroštátneho práva, no v rámci neskoršej kontroly konštatoval, že táto podmienka nie je splnená, a z tohto dôvodu zamietol oslobodenie od dane z pridanej hodnoty, porušil zásadu právnej istoty a zásadu proporcionality.

(pozri body 33 – 36, 43, bod 1 výroku)
Príloha k nariadeniu č. 2252/2004 o normách pre bezpečnostné znaky a biometriu v pasoch a cestovných dokladoch vydávaných členskými štátmi, zmenenému a doplnenému nariadením č. 444/2009, v spojení s ustanoveniami časti 1 oddielu IV bodu 8.6 dokumentu 9303 Medzinárodnej organizácie civilného letectva sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby v prípade, keď právo členského štátu stanovuje, že meno osoby sa skladá z jej krstných mien a priezviska, mohol tento štát zapísať rodné priezvisko ako nepovinný osobný údaj do políčka 13 prístrojom snímateľnej strany cestovného pasu s osobnými údajmi.

Do tohto políčka 13 totiž možno zapísať len údaje, v prípade ktorých ešte nebolo stanovené, že by museli byť z dôvodu svojej povahy uvedené v inom políčku údajov, teda preto, že by boli povinné. Keby vydávajúce štáty mohli zapísať údaje týkajúce sa mena do iných políčok, ako sú tie, ktoré sú výslovne stanovené na tento účel, vyplývalo by z toho riziko, že niektoré orgány verejnej moci by boli uvedené do omylu pri identifikácii držiteľa cestovného pasu, čo by bolo v rozpore s cieľom zabezpečiť prostredníctvom dostatočne štandardizovanej prezentácie relevantných údajov dostatočnú úroveň dôvery, pokiaľ ide o spoľahlivosť cestovných dokladov, a takto uľahčiť kontrolné formality.

(pozri body 38, 41, 42, bod 3 výroku)
Článok 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, treba vykladať v tom zmysle, že na účely konania o rodičovských právach a povinnostiach umožňuje založiť právomoc súdu členského štátu, v ktorom dieťa nemá obvyklý pobyt, hoci pred zvoleným súdom sa nevedie žiadne iné konanie.

Pokiaľ by totiž pôsobnosť článku 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 bola obmedzená na situácie, keď možno konanie vo veci rodičovských práv a povinností spojiť s iným, už prebiehajúcim konaním, značne by to obmedzilo možnosti využiť voľbu právomocí uvádzanú týmto ustanovením, keďže potreba začať konanie vo veci rodičovských práv a povinností môže nastať nezávisle od akéhokoľvek iného konania, a tým ohrozilo potrebný účinok tohto ustanovenia a cieľ rovnosti všetkých detí.

(pozri body 46, 50, 52, bod 1 výroku)
Článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 druhý pododsek písm. c) smernice Rady 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje maximálny vek na prijatie príslušníkov miestnej polície do zamestnania na 30 rokov.

Iste, disponovanie osobitnými fyzickými schopnosťami možno považovať za „skutočnú a rozhodujúcu požiadavku“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 na výkon zamestnania príslušníka miestnej polície. Okrem toho snaha zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie služieb polície tvorí oprávnený cieľ v zmysle toho istého ustanovenia.

Napriek tomu takáto vnútroštátna úprava upravuje neprimeranú požiadavku, keďže nie je preukázané ani to, že sa osobitné fyzické schopnosti vyžadované na výkon úloh príslušníka miestnej polície nevyhnutne spájajú s určitou vekovou skupinou a nemožno sa s nimi stretnúť u osôb, ktoré prekročili určitú vekovú hranicu, ani to, že cieľ zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie zboru príslušníkov miestnej polície si vyžaduje zachovať určité usporiadanie vekovej štruktúry v rámci tohto zboru, podľa ktorej by sa do zamestnania prijímali výlučne zamestnanci, ktorí neprekročili vek 30 rokov.

Navyše takáto právna úprava sa nezdá ani primeraná, ani nevyhnutná vzhľadom na cieľ zabezpečiť prípravu dotknutých príslušníkov v zmysle článku 6 ods. 1 druhého pododseku písm. c) smernice. Nakoniec takáto vnútroštátna právna úprava nemôže byť považovaná za nevyhnutnú s cieľom zabezpečiť pre týchto príslušníkov primeranú dobu zamestnania pred odchodom do dôchodku v zmysle toho istého ustanovenia.

(pozri body 41, 44, 48, 56, 57, 70, 72, 74 a výrok)
Príloha II časť E bod 1 nariadenia č. 2160/2003 o kontrole salmonely a ostatných špecifikovaných zoonotických pôvodcov pochádzajúcich z potravín, zmeneného a doplneného nariadením č. 1086/2011, sa má vykladať v tom zmysle, že čerstvé hydinové mäso pochádzajúce z populácie zvierat vymenovaných v prílohe I tohto nariadenia musí spĺňať mikrobiologické kritérium uvedené v prílohe I kapitole I riadku 1.28 nariadenia č. 2073/2005 o mikrobiologických kritériách pre potraviny, zmeneného a doplneného nariadením č. 1086/2011, na všetkých stupňoch distribúcie, vrátane maloobchodného predaja.

Ak by sa totiž nevyžadovalo, aby čerstvé hydinové mäso dodržiavalo toto mikrobiologické kritérium na všetkých stupňoch distribúcie, vrátane maloobchodného predaja, nebolo by možné dosiahnuť jeden zo základných cieľov potravinárskeho práva, t. j. vysokú úroveň ochrany verejného zdravia, na ktorý sa odvoláva odôvodnenie 1 nariadenia č. 2073/2005, keďže potraviny obsahujúce mikroorganizmy v množstvách, ktoré predstavujú neprijateľné riziko pre ľudské zdravie, by boli uvedené na trhu.

(pozri body 28, 30, bod 1 výroku)
Právo byť vypočutý v akomkoľvek konaní, ako sa uplatňuje v rámci smernice 2008/115 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, a najmä jej článku 6, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby vnútroštátny orgán nevypočul štátneho príslušníka tretej krajiny osobitne k otázke rozhodnutia o návrate, ak po konštatovaní nezákonnosti jeho pobytu na štátnom území vychádzajúcom z konania, počas ktorého bolo plne dodržané jeho právo byť vypočutý, zamýšľa prijať voči nemu takéto rozhodnutie bez ohľadu na to, či toto rozhodnutie o návrate nasleduje alebo nenasleduje po zamietnutí udelenia povolenia na pobyt.

Vzhľadom na to, že v zmysle smernice 2008/115 je rozhodnutie o návrate úzko spojené so zistením nezákonnosti pobytu, právo byť vypočutý by sa nemalo vykladať v tom zmysle, že pokiaľ príslušný vnútroštátny orgán zamýšľa prijať rozhodnutie, ktorým sa konštatuje nezákonnosť pobytu, spolu s rozhodnutím o návrate, tento orgán by mal nevyhnutne vypočuť dotknutú osobu, aby jej umožnil uviesť jej názor výslovne na toto posledné uvedené rozhodnutie, keďže už mala možnosť účelne a efektívne oznámiť svoj názor na otázku nezákonnosti svojho pobytu a dôvodov, ktoré môžu podľa vnútroštátneho práva opodstatniť neprijatie rozhodnutia o návrate zo strany uvedeného orgánu.

Z povinnosti prijať voči štátnym príslušníkom tretích krajín neoprávnene sa zdržiavajúcim na štátnom území rozhodnutie o návrate upravené v článku 6 ods. 1 tejto smernice spravodlivým a transparentným postupom však vyplýva, že členské štáty musia v rámci procesnej autonómie, ktorou disponujú, na jednej strane výslovne stanoviť vo svojom vnútroštátnom práve povinnosť opustiť štátne územie v prípade nezákonnosti pobytu a na druhej strane zabezpečiť, aby bola dotknutá osoba riadne vypočutá v rámci konania týkajúceho sa jej žiadosti o povolenie na pobyt alebo prípadne nezákonnosti jej pobytu. V tejto súvislosti právo byť vypočutý nemožno využívať tak, aby bolo správne konanie neobmedzene obnovované, a to v záujme zachovania rovnováhy medzi základným právom dotknutej osoby byť vypočutá pred vydaním nepriaznivého rozhodnutia a povinnosťou členských štátov bojovať proti nezákonnému prisťahovalectvu.

(pozri body 60 – 62, 71, 82 a výrok)
Na zistenie, či je určitý výrobok predmetom dumpingu, sa pojem bežný obchodný styk týka povahy samotného predaja a nie ceny výrobku. Ak sa teda predaj uzatvorí za podmienok, ktoré nezodpovedajú obchodnej praxi týkajúcej sa predaja podobného výrobku na uvedenom trhu v okamihu, ktorý je relevantný pre určenie dumpingu, nepredstavuje vhodný základ na stanovenie normálnej hodnoty podobného výrobku na uvedenom trhu.

Okrem toho, keďže cena výrobku je len jednou z podmienok obchodnej transakcie, otázka, či sa cena uplatňuje v bežnom obchodnom styku, závisí tiež od ďalších podmienok obchodu, ktoré môžu mať vplyv na uplatňované ceny, ako sú objem obchodu, dodatočné povinnosti strán zúčastnených na tomto obchode alebo lehota dodania. V rámci tohto posúdenia, ktoré sa musí uskutočniť v každom jednotlivom prípade, musia inštitúcie zohľadniť všetky relevantné faktory a všetky osobitné okolnosti týkajúce sa dotknutého predaja.

Pokiaľ ide o zahrnutie rizikovej prirážky za nezaplatenie do výpočtu ziskového rozpätia stanoveného na určenie normálnej hodnoty, ktorá umelo zvyšuje výsledok výpočtu normálnej hodnoty, takže tento výsledok už verne neodráža predajnú cenu výrobku, ktorú by predmetný výrobok mal, ak by sa predával v krajine pôvodu v bežnom obchodnom styku, takéto zahrnutie znamená, že sa do tohto stanovenia začlení faktor, ktorý nie je určený na stanovenie ceny, za ktorú by sa dotknutý výrobok predával za bežných podmienok na domácom trhu a ktorý sa výlučne týka finančnej schopnosti konkrétneho domáceho kupujúceho. V tomto prípade musia inštitúcie preskúmať, či sa tieto podmienky vo všeobecnosti uplatnili na všetkých zákazníkov na trhu s podobným výrobkom.

(pozri body 25, 27 – 30, 32)
Článok 30 ZFEÚ bráni poplatku pri dovoze, aký je upravený vnútroštátnym opatrením o ochrane životného prostredia pred znečistením hnojivami, ktorý sa uplatňuje iba pri dovoze prebytkov maštaľného hnoja a iných hnojív do vnútroštátneho regiónu, ktorý sa vyberá od dovozcu, zatiaľ čo daň z prebytkov hnojiva vyrobeného na území štátu sa vyberá od výrobcu, a ktorý sa vypočíta podľa odlišného postupu, než upravuje výpočet uvedenej dane. V tomto ohľade je nepodstatné, či členský štát, z ktorého sa prebytky hnoja dovážajú do vnútroštátneho regiónu, uplatňuje zníženie zdanenia v prípade vývozu týchto prebytkov do iných členských štátov.

Poplatok vyberaný pri prekročení územnej hranice vnútri členského štátu totiž predstavuje poplatok s rovnakým účinkom ako clo. Navyše clo a poplatky s rovnakým účinkom ako clo sú zakázané nezávisle od akejkoľvek úvahy o účele, na ktorý boli zavedené, a od určenia príjmov, ktoré sa nimi získali.

(pozri body 24, 35, 37 a výrok)
Smernica 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že stav obezity pracovníka predstavuje zdravotné postihnutie v zmysle tejto smernice, pokiaľ tento stav spôsobuje obmedzenie vyplývajúce najmä z dlhodobého fyzického, mentálneho alebo psychického postihnutia, ktoré v súčinnosti s rôznymi prekážkami môže brániť plnému a účinnému zapojeniu dotknutej osoby do profesijného života na rovnoprávnom základe s ostatnými pracovníkmi.

V prvom rade, pokiaľ by sa totiž pripustilo, že uvedená smernica sa môže uplatňovať v závislosti od pôvodu zdravotného postihnutia, bolo by to v rozpore s jej samotným cieľom, ktorým je uplatňovanie rovnosti zaobchádzania.

Navyše definícia pojmu zdravotné postihnutie v zmysle článku 1 smernice 2000/78 predchádza určeniu a posúdeniu primeraných prispôsobujúcich opatrení uvedených v jej článku 5. Podľa odôvodnenia 16 tejto smernice majú také opatrenia zohľadňovať potreby zdravotne postihnutých osôb, a teda sú dôsledkom, nie základným prvkom pojmu zdravotné postihnutie. Preto samotná skutočnosť, že také prispôsobujúce opatrenia neboli vo vzťahu k určitej osobe prijaté, nepostačuje na záver, že nemôže ísť o zdravotne postihnutú osobu v zmysle uvedenej smernice.

Okrem toho stav obezity sám osebe nepredstavuje zdravotné postihnutie v zmysle smernice 2000/78. Naopak za predpokladu, že za daných okolností tento stav spôsobuje obmedzenie vyplývajúce najmä z fyzického, mentálneho alebo psychického postihnutia, ktoré v súčinnosti s rôznymi prekážkami môže brániť plnému a účinnému zapojeniu pracovníka do profesijného života na rovnoprávnom základe s ostatnými pracovníkmi, a ak je toto obmedzenie dlhodobé, taký stav patrí pod pojem zdravotné postihnutie v zmysle smernice 2000/78.

Bolo by to tak najmä v prípade, ak by obezita pracovníka bránila jeho plnému a účinnému zapojeniu do profesijného života na rovnoprávnom základe s ostatnými pracovníkmi z dôvodu zníženej pohyblivosti alebo výskytu patologických príznakov u tejto osoby, ktoré jej znemožňujú vykonávať prácu alebo ktoré jej sťažujú výkon zárobkovej činnosti.

(pozri body 55, 57 – 60, 64, bod 2 výroku)