Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GIOVANNI PITRUZZELLA

prednesené 29. septembra 2020( )

Spojené veci C‑422/19 a C‑423/19

Johannes Dietrich (C‑422/19)

Norbert Häring (C‑423/19)

proti

Hessischer Rundfunk

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska a menová únia – Článok 2 ods. 1 a článok 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ – Výlučná právomoc Únie – Menová politika – Jednotná mena – Článok 128 ods. 1 ZFEÚ – Nariadenia č. 974/98 – Pojem ‚zákonné platidlo‘ – Povinnosť prijať eurobankovky – Obmedzenia platieb v hotovosti, o ktorých rozhodli členské štáty – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca povinnosť prijať bankovky na vyrovnávanie peňažných záväzkov uložených orgánom verejnej moci – Regionálny predpis vylučujúci platbu poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie v hotovosti“





1. Aký je rozsah výlučnej právomoci, ktorá sa Európskej únii priznáva v oblasti menovej politiky? Konkrétnejšie, zahŕňa táto výlučná právomoc menové právo a určenie zákonného platidla pre jednotnú menu? Aké sú účinky zákonného platidla eurobankoviek? Môžu v tomto kontexte členské štáty, ktorých menou je euro, prijímať právne predpisy obmedzujúce používanie eurobankoviek, a ak áno, v akých medziach?

2. Takto možno zhrnúť prejudiciálne otázky uvedené v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý predložil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko).

3. Prejednávaná vec má značný význam predovšetkým vzhľadom na jej dôsledky ústavnej povahy. Vyžaduje totiž určiť rozsah výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky, pričom z tohto dôvodu nastoľuje otázky týkajúce sa rozdelenia právomocí medzi Úniou a členskými štátmi a tiež spôsobu, akým sa príslušné právomoci vykonávajú. Konkrétnym predpokladom rozhodnutia v prejednávanej veci je vymedzenie kritérií umožňujúcich stanoviť hranice pre opatrenia členských štátov v prípade, keď členské štáty v rámci výkonu svojich právomocí konajú tak, že hoci nezasahujú do oblasti výlučnej právomoci Únie, v každom prípade sa dotýkajú pojmov, ktoré do takejto oblasti patria.

4. Okrem toho v rámci prejednávanej veci vznikajú dosiaľ neznáme otázky značného praktického významu, súčasného aj budúceho, týkajúce sa jednotnej meny euro. Súdny dvor má rozhodnúť o výklade pojmov menového práva, ktorými sa zatiaľ nezaoberal, najmä pojmu zákonné platidlo. To všetko v zložitom kontexte, v ktorom popri nástupe bezhotovostných peňazí, elektronických peňazí a technologického pokroku, ktorý má potenciálne nepriaznivé účinky aj na používanie peňazí, stále existuje nezanedbateľný počet zraniteľných osôb, ktoré nemajú prístup k základným finančným službám.

I. Právny rámec

A. Právo Únie

5. V článku 128 ods. 1 ZFEÚ, ktorého znenie sa takmer doslovne prebralo do článku 16 prvého odseku Protokolu (č. 4) o štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky (ďalej len „štatút ESCB a ECB“), sa stanovuje:

„Európska centrálna banka má výlučné právo povoľovať vydávanie eurobankoviek v Únii. Tieto bankovky môžu vydávať Európska centrálna banka a národné centrálne banky. Bankovky vydané Európskou centrálnou bankou a národnými centrálnymi bankami sú jedinými bankovkami, ktoré majú v Únii výlučné postavenie zákonného platidla.“

6. V odôvodnení 19 nariadenia Rady (ES) č. 974/98 z 3. mája 1998 o zavedení eura( ) sa uvádza:

„keďže bankovky a mince denominované v národnej menovej jednotke strácajú postavenie zákonného platidla najneskôr šesť mesiacov po skončení prechodného obdobia; keďže obmedzenia platieb v bankovkách a minciach, zavedené členskými štátmi z verejných dôvodov, nie sú nezlučiteľné s postavením zákonného platidla eurobankoviek a euromincí za predpokladu, že existujú iné právne prostriedky na vyrovnávanie peňažných pohľadávok.“

7. V článku 10 uvedeného nariadenia sa stanovuje:

„S účinkom od príslušných dátumov prechodu na hotovostné euro dajú ECB a centrálne banky účastníckych členských štátov do obehu v účastníckych členských štátoch bankovky denominované v euro. Bez toho, aby bol dotknutý článok 15, tieto bankovky denominované v euro sú jedinými bankovkami, ktoré majú postavenie zákonného platidla v účastníckych členských štátoch.“

8. Podľa článku 11 nariadenia č. 974/98, „s účinkom od príslušného dátumu prechodu na hotovostné euro, účastnícke členské štáty vydajú mince denominované v euro alebo v centoch a vyhovujúce denominálnym hodnotám a technickým špecifikáciám, ktoré môže Rada stanoviť v súlade s druhou vetou článku [128 ods. 2 TFUE]. Bez toho, aby bol dotknutý článok 15 a ustanovenia akejkoľvek dohody podľa článku [219 ods. 3 TFUE], tieto mince sú jedinými mincami s postavením zákonného platidla v účastníckych členských štátoch. S výnimkou vydávajúceho orgánu a osôb osobitne určených vnútroštátnymi právnymi predpismi vydávajúceho členského štátu, žiadna strana nie je povinná prijať pri akejkoľvek jednej platbe viac ako 50 mincí“.

9. Podľa článku 2 ods. 1 rozhodnutia Rady z 29. júna 1998 o poradení sa s Európskou centrálnou bankou národnými orgánmi ohľadom návrhu právnych predpisov( ):

„Orgány členských štátov sa poradia s ECB o akomkoľvek návrhu právneho prepisu v rámci svojej oblasti právomoci na základe zmluvy, a najmä:

– záležitostí meny,

– spôsobov platby,

– národných centrálnych bánk,

– zberu, spracovania a poskytovania menovej, finančnej, a bankovej štatistiky, a štatistiky platobných systémov a platobnej bilancie,

– platobných a zúčtovacích systémov,

– pravidiel platných pre finančné inštitúcie pokiaľ materiálne ovplyvňujú stabilitu finančných inštitúcií a trhy.“

10. V odôvodneniach 3 a 4 odporúčania Komisie z 22. marca 2010 o rozsahu a účinkoch eurobankoviek a euromincí ako zákonného platidla( ) sa v príslušnom poradí uvádza, že

„v súčasnosti v eurozóne prevláda neistota, pokiaľ ide o rozsah zákonného platidla a jeho účinky“

a že

„toto odporúčanie sa zakladá na hlavných záveroch správy vypracovanej pracovnou skupinou, ktorú tvoria zástupcovia z ministerstiev financií a národných centrálnych bánk eurozóny“.

11. V bodoch 1 až 4 uvedeného odporúčania sa uvádza:

„1. Spoločné vymedzenie zákonného platidla

Ak existuje povinnosť platiť, zákonne platidlo – eurobankovky a euromince – by malo znamenať:

a) Povinné akceptovanie:

Príjemca povinnosti platby nemôže odmietnuť eurobankovky a euromince, okrem prípadu, ak sa strany dohodli na inom spôsobe platby.

b) Akceptovanie nominálnej hodnoty:

Peňažná hodnota eurobankoviek a euromincí sa rovná sume uvedenej na bankovkách a minciach.

c) Možnosť splniť povinnosti platby:

Dlžník môže splniť povinnosti platby tým, že ponúkne veriteľovi eurobankovky a euromince.

2. Akceptovanie eurobankoviek a euromincí v maloobchodných transakciách:

Akceptovanie eurobankoviek a euromincí ako platobných prostriedkov v maloobchodných transakciách by malo byť pravidlom. Odmietnutie by teda malo byť možné len na základe opodstatnených dôvodov spojených so „zásadou konania v dobrej viere“ (napríklad maloobchodník nedisponuje mincami).

3. Akceptovanie bankoviek vysokej nominálnej hodnoty v maloobchodných transakciách

Bankovky s vysokou nominálnou hodnotou by sa v maloobchodných transakciách mali ako platobné prostriedky akceptovať. Odmietnutie by teda malo byť možné len na základe opodstatnených dôvodov spojených so „zásadou konania v dobrej viere“ (napríklad ak je nominálna hodnota bankovky neprimeraná k sume, ktorú dlžník dlhuje veriteľovi).

4. Absencia dodatočných poplatkov za používanie eurobankoviek a euromincí

Za používanie eurobankoviek a euromincí by sa nemali platiť dodatočné poplatky.“

B. Nemecké právo

12. V § 14 ods. 1 Gesetz über die Deutsche Bundesbank (zákon o Spolkovej banke Nemecka, ďalej len „BBankG“)( ) sa stanovuje:

„Bez toho, aby bol dotknutý článok 128 ods. 1 ZFEÚ, Deutsche Bundesbank [Spolková banka Nemecka, Nemecko] má výlučné právo vydávať bankovky v rámci uplatňovania tohto zákona. Eurobankovky sú jediným platobným prostriedkom s neobmedzeným postavením zákonného platidla.“( )

13. V § 2 ods. 1 Rundfunkbeitragsstaatsvertrag (štátna zmluva o poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie, ďalej len „RBStV“)( ) sa stanovuje povinnosť platiť poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie za každé obydlie, pričom táto povinnosť zaťažuje osobu, ktorá je držiteľom dotknutého obydlia.

14. § 9 ods. 2 RBStV oprávňuje regionálnych verejných vysielateľov (Landesrundfunkanstalt), aby prostredníctvom štatútu (Satzung) stanovili podmienky týkajúce sa spôsobov platby poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie.

15. V § 10 ods. 2 Satzung des Hessischen Rundfunks über das Verfahren zur Leistung der Rundfunkbeiträge [štatút Hessischer Rundfunk (Rozhlas a televízia Hesenska) o spôsobe platby poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie, ďalej len „štatút o spôsoboch platby“], ktorý bol prijatý na základe § 9 ods. 2 RBStV, sa stanovuje:

„Osoba povinná zaplatiť poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie nemôže tento poplatok uhradiť v hotovosti, ale iba prostredníctvom týchto platobných spôsobov:

1. automatickým priamym SEPA inkasom;

2. bežným bankovým prevodom;

3. bankovým prevodom na základe trvalého platobného príkazu.“

II. Skutkový stav, konania vo veci samej a prejudiciálne otázky

16. Páni Johannes Dietrich a Norbert Häring, navrhovatelia opravného prostriedku v konaní vo veci samej, sú na základe § 2 ods. 1 RBStV povinní platiť v prospech Hessischer Rundfunk poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie.

17. Žalobcovia v prvom stupni navrhli žalovanému v prvom stupni, t. j. Hessischer Rundfunk, že predmetný poplatok zaplatia v hotovosti. S odvolaním sa na § 10 ods. 2 štatútu o spôsoboch platby, podľa ktorého možno uvedený poplatok platiť výlučne prostredníctvom inkasa alebo bežného bankového prevodu, prípadne trvalého platobného príkazu, žalovaný túto ponuku na zaplatenie odmietol a rozhodnutím z 1. septembra 2015 zaslal pánom Dietrichovi a Häringovi platobné výmery, pričom dlhované nedoplatky vyčíslil na 52,50 eura a úroky z omeškania stanovil na 8 eur.

18. Páni Dietrich a Häring napadli platobné výmery, ktoré im zaslal Hessischer Rundfunk, na súde, ich návrhy však zamietol súd prvej aj druhej inštancie.

19. Páni Dietrich a Häring následne podali opravný prostriedok na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Vo svojich opravných prostriedkoch uvádzajú, že tak § 14 ods. 1 druhá veta BBankG, ako aj článok 128 ods. 1 tretia veta ZFEÚ stanovujú bezpodmienečnú a neobmedzenú povinnosť prijímať eurobankovky ako prostriedok na splatenie peňažných dlhov. Túto povinnosť možno obmedziť iba zmluvnou dohodou medzi stranami alebo na základe splnomocnenia vyplývajúceho zo spolkového zákona alebo z práva Únie. Praktické dôvody súvisiace s platbami v rámci „hromadných konaní“, čiže situácie zahŕňajúce veľmi vysoký počet poplatníkov, nemôžu byť podľa žalobcov v prvom stupni dôvodom pre vylúčenie platby v hotovosti.

20. Vnútroštátny súd na úvod uvádza, že na základe vnútroštátneho práva by mal opravným prostriedkom, ktoré na tento súd podali žalobcovia v prvom stupni, vyhovieť. Vylúčenie možnosti zaplatiť poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie v hotovosti, ktoré Hessischer Rundfunk stanovil v štatúte o spôsoboch platby, je podľa názoru vnútroštátneho súdu v rozpore s nadradeným ustanovením spolkového práva uvedeným v § 14 ods. 1 druhej vete BBankG.( )

21. Podľa názoru vnútroštátneho súdu sa má toto ustanovenie BBankG vykladať tak, že sa ním verejnoprávne subjekty zaväzujú prijímať eurobankovky na účely plnenia finančných záväzkov uložených orgánom verejnej moci. Výnimky z tohto pravidlá nemôžu vychádzať iba z praktických dôvodov týkajúcich sa administratívnej organizácie alebo znižovania nákladov, ale je potrebné, aby ich základom bolo oprávnenie vyplývajúce zo spolkového zákona, pričom oprávnenie stanovené zákonom spolkovej krajiny, tak ako v prejednávanej veci, nie je na tieto účely postačujúce.

22. Za uvedených okolností sa vnútroštátny súd v každom prípade domnieva, že v konaní vo veci samej vznikajú tri otázky, ktoré si vyžadujú, aby o nich Súdny dvor rozhodol v prejudiciálnom konaní.

23. Vnútroštátny súd si predovšetkým kladie otázku týkajúcu sa súladu § 14 ods. 1 druhej vety BBankG s tým, že Únii sa na základe článku 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ priznáva výlučná právomoc v oblasti menovej politiky.

24. Uvedený súd poznamenáva, že pojem menová politika sa v Zmluvách nevymedzuje a že obsah tohto pojmu a následne rozsah výlučnej právomoci Únie neboli ešte v konečnom dôsledku objasnené. Na základe existujúcej judikatúry Súdneho dvora dospel vnútroštátny súd k záveru, že nemôže definitívne rozhodnúť, či výlučná právomoc Únie v oblasti menovej politiky zahŕňa aj úpravu právnych následkov súvisiacich s postavením zákonného platidla eurobankoviek a najmä stanovenie povinnosti verejných orgánov prijímať eurobankovky na účely plnenia peňažných povinností podľa verejného práva.

25. Vnútroštátny súd konštatuje, že takáto povinnosť sa na jednej strane netýka cieľa udržať cenovú stabilitu, ani nevzniká priamy vzťah k nástrojom, ktoré primárne právo uvádza na dosahovanie cieľov menovej politiky. Uvedená povinnosť neobmedzuje ani nemení najmä právo vydávať eurobankovky, ktoré sa v článku 128 ods.1 ZFEÚ priznáva Európskej centrálnej banke a národným centrálnym bankám. Na druhej strane vnútroštátny súd napriek tomu zastáva názor, že judikatúra Súdneho dvora necháva priestor na predpoklad, že aj tie ustanovenia, ktoré majú zabezpečiť akceptáciu eurobankoviek ako zákonného platidla, a tým fungovanie peňažného styku, treba zahrnúť do oblasti menovej politiky. Zdá sa najmä, že nie je vylúčené, že základom právneho aktu upravujúceho postavenie zákonného platidla eurobankoviek ako opatrenia nevyhnutného na používanie eura ako jednotnej meny môže byť článok 133 ZFEÚ, a preto aj z tohto hľadiska treba predpokladať existenciu výlučnej právomoci Únie.

26. V druhom rade si vnútroštátny súd kladie otázku, či právo Únie neobsahuje samo osebe zákaz určený orgánom verejnej správy členských štátov odmietnuť plnenie peňažného záväzku uloženého orgánom verejnej moci prostredníctvom eurobankoviek. Ak by to tak bolo, § 10 ods. 2 štatútu Hessischer Rundfunk o spôsoboch platby by bol bez ohľadu na súlad § 14 ods. 1 druhej vety BBankG s právom Únie v každom prípade nezákonný, a to z dôvodu rozporu s nadradeným prameňom práva, pričom z tohto dôvodu by mal vnútroštátny súd podaným opravným prostriedkom vyhovieť.

27. Vnútroštátny súd poznamenáva, že povinnosť prijímať eurobankovky nemožno jednoznačne odvodiť z pojmu zákonné platidlo upraveného v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, v článku 16 prvom odseku tretej vete štatútu ESCB a ECB a v článku 10 druhej vete nariadenia č. 974/98. Primárne ani sekundárne právo Únie takýto pojem nevymedzujú. Odôvodnenie 19 uvedeného nariadenia poukazuje iba na to, že prípadné obmedzenia platby v hotovosti sa podľa normotvorcu Únie automaticky nedotýkajú postavenia eurobankoviek a euromincí ako zákonného platidla. Podľa názoru vnútroštátneho súdu tiež nie je jasné, aký význam sa má v tejto súvislosti pripísať odporúčaniu Komisie 2010/191/EÚ. Toto odporúčanie síce obsahuje „spoločné vymedzenie zákonného platidla“, odporúčania inštitúcií Únie však podľa článku 288 piateho odseku ZFEÚ nie sú záväzné.

28. Po tretie aj v prípade, že Súdny dvor by v rámci odpovede na prvú prejudiciálnu otázku usúdil, že nemecký zákonodarca nebol z dôvodu výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky oprávnený zaviesť ustanovenie, ako je § 14 ods. 1 druhá veta BBankG, vnútroštátny súd si kladie otázku, či sa uvedené ustanovenie nemá v každom prípade uplatniť, pokiaľ a dovtedy, kým Únia s konečnou platnosťou nevykonala svoju výlučnú právomoc. Vnútroštátny súd totiž zastáva názor, že z existujúcej judikatúry jednoznačne nevyplýva, či sa má upustiť od uplatnenia vnútroštátneho právneho aktu, ak ho príslušný členský štát v prípade neexistencie legislatívnej činnosti Únie prijal v rozpore s blokačným účinkom vyplývajúcim z existencie výlučnej právomoci Únie v dotknutej oblasti.

29. Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Bráni výlučná právomoc, ktorú má Únia podľa článku 2 ods. 1 v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ v oblasti menovej politiky vo vzťahu k tým členským štátom, ktorých menou je euro, právnemu aktu jedného z týchto členských štátov, ktorým sa stanovuje povinnosť verejných orgánov členského štátu prijať eurobankovky pri plnení peňažných povinností uložených verejnou mocou?

2. Obsahuje postavenie eurobankoviek ako zákonného platidla, stanovené v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, v článku 16 ods. 1 tretej vete [štatútu ESCB a ECB], ako aj v článku 10 druhej vete nariadenia Rady (ES) č. 974/98 z 3. mája 1998 o zavedení eura, zákaz vzťahujúci sa na verejné orgány členského štátu odmietnuť plnenie peňažnej povinnosti uloženej verejnou mocou takýmito bankovkami, alebo ponecháva právo Únie priestor pre ustanovenia, ktoré vo vzťahu k určitým peňažným povinnostiam uloženým verejnou mocou vylučujú platbu v eurobankovkách?

3. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku a zápornej odpovede na druhú otázku:

Možno uplatniť právny akt členského štátu, ktorého menou je euro, prijatý v oblasti výlučnej právomoci Únie týkajúci sa menovej politiky, pokiaľ a dovtedy, kým Únia nevykonala svoju výlučnú právomoc?“

III. Právna analýza

A. Predbežné poznámky

30. Ako sa naznačilo v úvode, návrh na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci na jednej strane nastoľuje citlivé otázky týkajúce sa rozsahu výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky, čiže otázky týkajúce sa rozdelenia právomocí medzi Úniou a členskými štátmi a spôsobu výkonu príslušných právomocí. Konkrétne v prejednávanej veci vzniká citlivá otázka týkajúca sa možnosti členských štátov eurozóny prijímať opatrenia obmedzujúce používanie hotovosti, ako aj prípadných limitov, ktoré sa na tieto členské štáty v predmetnej súvislosti vzťahujú. Na druhej strane sa prípad v prejednávanej veci týka aj výkladu zložitých a neurčitých pojmov menového práva, o ktorých Súdny dvor ešte nerozhodoval.

31. V tomto kontexte považujem za potrebné na úvod objasniť rozsah pôsobnosti niektorých základných pojmov potrebných na zodpovedanie prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom. Analýzu preto začnem niektorými úvahami vo veci výlučných právomocí Únie v rámci kategorizácie právomocí podľa Lisabonskej zmluvy (oddiel B). Ďalej sa budem zaoberať otázkou rozsahu výlučnej právomoci, ktorá sa Únii priznáva v oblasti menovej politiky, pričom najmä preskúmam, či takáto právomoc zahŕňa regulačný rozmer súvisiaci s menovým právom (lex monetae; oddiel C). Následne zanalyzujem rozsah pojmu „zákonné platidlo“ v práve Únie a konkrétne rozsah zákonného platidla, pokiaľ ide o bankovky a mince; v tejto súvislosti sa budem zaoberať otázkou, či je možné prijímať predpisy obmedzujúce používanie hotovosti a aké limity existujú vo vzťahu k takejto možnosti (oddiel D). Na základe uvedených úvah zodpoviem na záver prejudiciálne otázky, ktoré Súdnemu dvoru položil vnútroštátny súd (oddiel E).

B. Výlučné právomoci Únie

32. Ako je známe, s cieľom zaistiť väčšiu prehľadnosť v rámci systémy právomocí Únie( ) sa Lisabonskou zmluvou zaviedla prvýkrát do primárneho práva, presnejšie na úvod ZFEÚ( ), právna úprava rôznych druhov právomocí, ktoré sa priznávajú Únii (článok 2 ZFEÚ), ako aj podrobné vymenovanie rôznych oblastí, v súvislosti s ktorými sa pridelili právomoci samotnej Únii (články 3 až 6 ZFEÚ).

33. Úvodné ustanovenia ZFEÚ o deľbe právomocí, ktoré odrážajú a do značnej miery kodifikujú predchádzajúcu judikatúru Súdneho dvora, sa týkajú ústavnej otázky deľby moci medzi Úniou a členskými štátmi, ktoré ju tvoria, t. j. rozdelenia, ktorého základom je zásada prenesenia právomoci zakotvená v článku 5 ods. 1 a 2 ZEÚ (a tiež v článku 4 ods. 1 ZEÚ), s ohľadom na ktorú treba uvedené ustanovenia vykladať. Sledovaným cieľom je objasniť na úrovni primárneho práva príslušné oblasti právomoci Európskej únie na jednej strane a členských štátov, ktoré sú stále zvrchované a z ktorých sa Únia skladá, na druhej strane, tak, aby sa zabezpečila existencia ich vzájomnej rovnováhy.( )

34. Úvodné ustanovenia ZFEÚ z tohto hľadiska rozdeľujú právomoci Únie podľa ich vzťahu k právomociam členských štátov na „výlučné právomoci“ (uvedené v článku 2 ods. 1 a článku 3 ZFEÚ) a „nevýlučné právomoci“, ktoré presnejšie pozostávajú zo zdieľaných právomocí (uvedených v článku 2 ods. 2 a článku 4 ZFEÚ) a doplnkových právomocí, ktorými Únia podporuje, koordinuje alebo dopĺňa činnosť členských štátov (uvedených v článku 2 ods. 5 a článku 6 ZFEÚ).( )

35. Z článku 2 ods. 6 ZFEÚ ďalej vyplýva, že rozsah a spôsob vykonávania právomocí priznaných Únii, či už výlučných alebo nevýlučných, je upravený ustanoveniami Zmlúv pre každú oblasť.

36. V osobitnej súvislosti s výlučnými právomocami z článku 2 ods. 1 ZFEÚ vyplýva, že ak Zmluvy prenesú na Úniu výlučnú právomoc v určitej oblasti, len Únia môže vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty, pričom členské štáty tak môžu urobiť len vtedy, ak ich na to splnomocní Únia alebo ak sa majú vykonať akty Únie.

37. Naproti tomu, pokiaľ ide o nevýlučné právomoci, z článku 2 ods. 2 ZFEÚ vyplýva, že ak Zmluvy prenesú na Úniu v určitej oblasti právomoc, ktorú vykonáva spoločne s členskými štátmi, Únia, ako aj členské štáty môžu v tejto oblasti vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty, členské štáty však na jednej strane vykonávajú svoju právomoc v rozsahu, v akom Únia svoju právomoc nevykonala, na druhej strane môžu opäť vykonávať svoju právomoc v rozsahu, v akom sa Únia rozhodla prestať vykonávať svoju právomoc. Pokiaľ ide o doplnkové právomoci, z článku 2 ods. 5 ZFEÚ vyplýva, že v prípadoch, v ktorých má Únia v týchto oblastiach podpornú, doplnkovú alebo koordinačnú právomoc, nenahrádza tým právomoc členských štátov v príslušných oblastiach.

38. Z vyššie uvedenej právnej úpravy právomocí Únie, ktorá sa kodifikovala v Lisabonskej zmluve, vyplýva, že, na rozdiel od prenesenia nevýlučných právomocí, ak sa na Úniu prenáša výlučná právomoc, členské štáty strácajú bezprostredne a nezvratne všetky výsady súvisiace s oblasťou týkajúcou sa právomoci, ktorá sa priznala Únii. Prenesenie výlučnej právomoci na Úniu zbavuje členské štáty akejkoľvek právomoci v príslušnej oblasti, s tým, že akákoľvek legislatívna činnosť členských štátov je z tohto dôvodu a priori v rozpore so Zmluvami.

39. Ku strate právomoci členských štátov dochádza bezprostredne v tom zmysle, že na rozdiel od prípadu prenesenia zdieľanej právomoci( ) z hľadiska straty výsad členských štátov v oblasti právomoci, ktorá sa výlučne priznáva Únii, nie je významné, či Únia vykonala alebo nevykonala svoju právomoc.

40. Uvedená strata je nezvratná v tom zmysle, že zmeniť výlučný charakter prenesenia právomoci na Úniu a obnoviť právomoc členských štátov v oblasti výlučnej právomoci Únie možno iba formálnym dodatkom k Zmluvám.

41. Bezprostrednosť a nezvratnosť straty vnútroštátnych právomocí v oblastiach výlučnej právomoci Únie sú napokon zo svojej podstaty spojené s funkciou výlučného charakteru prenesenia právomoci na Úniu, tak, ako ju uznal Súdny dvor, t. j. prenesenia právomoci, ktoré umožňuje nahradiť jednostranný postup členských štátov v príslušných oblastiach spoločným postupom vychádzajúcim zo zásad jednotných pre celú Úniu, a to s cieľom chrániť záujem Únie ako celku, v medziach ktorého treba zosúladiť záujmy jednotlivých členských štátov.( )

42. Výnimky z ústavne výlučného charakteru právomoci prenesenej na Úniu musia vyplývať zo samotného primárneho práva. V tomto zmysle existujú v zmysle článku 2 ods. 1 druhej vety ZFEÚ iba dva prípady, v ktorých môžu členské štáty vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty v oblasti výlučnej právomoci Únie: ak ich na to splnomocnila Únia alebo na vykonanie aktov Únie.

43. Pokiaľ ide o konkrétnu možnosť Únie splnomocniť členské štáty na prijímanie regulačných aktov v oblastiach výlučnej právomoci Únie, v článku 2 ods. 1 ZFEÚ sa nestanovuje ani spôsob, ani rozsah takéhoto splnomocnenia. Z judikatúry Súdneho dvora pred prijatím Lisabonskej zmluvy napriek tomu vyplýva, že členské štáty môžu prijímať regulačné akty v oblastiach výlučnej právomoci Únie iba na základe „osobitného“ splnomocnenia zo strany Únie.( ) Navyše na to, aby bolo takéto splnomocnenie zlučiteľné s inštitucionálnym usporiadaním vyššie uvedených právomocí, musí mať obmedzený charakter a nemôže viesť k trvalej zmene deľby právomocí medzi Úniou a členskými štátmi vyplývajúcej z daného usporiadania.( )

44. V tejto súvislosti je tiež potrebné poznamenať, že nečinnosť normotvorcu Únie v oblasti výlučnej právomoci nemá v zmysle právnej úpravy výlučných právomocí Únie v nijakom prípade za následok obnovenie právomoci členských štátov a slobody jednostranne konať v danej oblasti.( ) Aj v prípade, že normotvorca Únie v oblasti svojej výlučnej právomoci primerane nezasiahne, napriek tomu, že v danej situácii je nevyhnutné prijať opatrenia, v každom prípade, na to, aby členský štát, ktorý môže v takomto prípade konať iba ako správca spoločného záujmu, mohol v rámci oblasti výlučnej právomoci Únie prijať príslušné opatrenia, hoci iba ochrannej a predbežnej povahy, bude za každých okolností potrebné osobitné splnomocnenie.( )

45. Napriek tomu, že prostredníctvom systému vymedzeného Lisabonskou zmluvou sa realizovala presná kategorizácia právomocí, v praxi nemusí byť jednoduché presne stanoviť exaktné hranice medzi oblasťami právomoci Únie a oblasťami právomoci, ktoré zostali členským štátom, a to najmä v situáciách, keď medzi vyššie uvedenými oblasťami právomoci dochádza k vzájomnej interferencii. Ako napokon vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, takéto úvahy sa javia ako zvlášť relevantné v oblasti hospodárskej a menovej únie( ), ktorá sa riadi, ako som už poznamenal vyššie, vlastnou inštitucionálnou rovnováhou.( )

46. Ako je napokon známe odborníkom na federálne systémy, prípady interferencie medzi výkonom právomocí prenesených na rôzne úrovne riadenia alebo prípady prekrývania právomocí sú v systémoch viacúrovňového riadenia časté, a to aj pri zreteľnom odlíšení/oddelení právomocí medzi federálnym štátom a ostatnými štátnymi jednotkami podľa schém tzv. „duálneho federalizmu“, prostredníctvom ústavných katalógov, ktoré podrobne rozlišujú medzi právomocami federálneho štátu a právomocami ostatných štátnych jednotiek.

47. V rámci právneho poriadku Únie je hlavným problémom v takýchto situáciách nájsť spôsoby koordinácie medzi (výlučnou) oblasťou právomoci Únie a výkonom právomocí, ktoré zostávajú členským štátom. V týchto prípadoch je potrebné vyvážiť dve rôzne potreby: na jednej strane ide o potrebu predísť tomu, aby pri výkone štátnych právomocí dochádzalo k zásahom do práva Únie, ktoré by ohrozovali jeho účinnosť, na druhej strane ide o potrebu zaručiť členským štátom určitú mieru voľnej úvahy pri regulácii situácií, ktoré patria mimo právomoci prenesené na Úniu.

48. Takéto vyváženie možno vykonať, a to jedine v súlade so Zmluvami a príslušnými úlohami, ktoré sa priznávajú jednotlivým aktérom, rôznym spôsobom, v závislosti od povahy a druhu právnych pozícií stanovených právom Únie, s ktorými prichádza do kontaktu výkon štátnych právomocí. V každom prípade sa musí riadiť zásadou, ktorú Súdny dvor formuloval vo svojej judikatúre a podľa ktorej „hoci právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov… stále platí, že tieto štáty pri výkone uvedenej právomoci musia dodržiavať právo Únie“( ).

C. Rozsah právomocí Únie v oblasti menovej politiky

49. Prejudiciálne otázky, ktoré položil Súdnemu dvoru vnútroštátny súd, predpokladajú, najmä pokiaľ ide o prvú a druhú otázku, vysvetlenie rozsahu výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky. Uvedené otázky konkrétne vyžadujú, aby sa rozhodlo, či oblasť výlučnej pôsobnosti Únie v oblasti menovej politiky zahŕňa, a ak áno, v akom rozsahu, prijímanie ustanovení menového práva týkajúcich sa eura, s tým dôsledkom, že akýkoľvek legislatívny zásah členských štátov v predmetnej oblasti treba v súlade so zásadami uvedenými v bodoch 37 až 44 vyššie vylúčiť, pokiaľ členské štáty nie sú osobitne splnomocnené Úniou.

50. V tomto ohľade je predovšetkým potrebné pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ má Únia výlučnú právomoc v oblasti menovej politiky pre členské štáty, ktorých menou je euro.( )

51. Právomoci prenesené na Úniu v oblasti menovej politiky patria do rámca hospodárskej a menovej únie, ktorej menou je euro, zriadenej podľa článku 3 ods. 4 ZEÚ.

52. Tieto právomoci sa priznávajú v hlave VIII tretej časti ZFEÚ (články 119 až 144 ZFEÚ) týkajúcej sa hospodárskej a menovej politiky, najmä v kapitole 2 uvedenej hlavy (články 127 až 133 ZFEÚ), ktorá sa konkrétne týka menovej politiky.

53. V tejto súvislosti treba uviesť, že ZFEÚ neobsahuje presné vymedzenie menovej politiky, no vymedzuje ciele menovej politiky a súčasne prostriedky, ktoré má ESCB na uplatňovanie tejto politiky.( )

54. Ako poznamenal Súdny dvor, ECB spolu s centrálnymi bankami členských štátov, ktorých menou je euro a ktoré tvoria Eurosystém, majú na základe článku 282 ods. 1 ZFEÚ právomoc riadiť menovú politiku Únie. Podľa článku 282 ods. 4 ZFEÚ prijíma ECB opatrenia potrebné na plnenie svojich úloh v súlade s článkami 127 až 133 ZFEÚ a článkom 138 ZFEÚ, ako aj podmienkami ustanovenými v štatútoch ESCB a ECB.( )

55. Súdny dvor tiež uviedol, že na to, aby sa určilo, či určité opatrenie patrí do menovej politiky, treba v zásade vychádzať z cieľov tohto opatrenia, pričom relevantné sú tiež prostriedky, ktoré sa uplatňujú na dosiahnutie týchto cieľov.( )

56. Práve v uvedenom kontexte je potrebné objasniť rozsah výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky.

57. V tejto súvislosti sa domnievam, že z gramatického, systematického a teleologického výkladu príslušných ustanovení Zmlúv vyplýva, že pojem menová politika (v nemčine Währungspolitik), ktorá podľa článku 3 ods. 1 predstavuje oblasť, v ktorej má výlučnú právomoc Únia, a to pokiaľ ide o členské štáty, ktorých menou je euro, sa má vykladať tak, že sa neobmedzuje iba na operatívne stanovenie a vykonávanie menovej politiky (menová politika „v užšom zmysle“, v nemčine Geldpolitik) v zmysle uvedenom v článku 127 ods. 2 prvej zarážke ZFEÚ. Naopak, predmetný pojem sa má vykladať v širšom zmysle, čiže tak, že zahŕňa aj regulačný rozmer týkajúci sa jednotnej meny, ktorého súčasťou sú ustanovenia menového práva.( )

58. V tomto ohľade je predovšetkým potrebné zohľadniť článok 119 ZFEÚ, t. j. ustanovenie, ktoré otvára hlavu VIII týkajúcu sa hospodárskej a menovej politiky a ktoré má z tohto dôvodu významnú systematickú funkciu. Zo štruktúry predmetného článku je zrejmé, že kým v odseku 1 sa všeobecne stanovujú záväzné kritériá vzťahujúce sa na činnosť členských štátov a Únie v hospodárskej oblasti (ktorá je predmetom kapitoly 1), odsek 2 sa týka činnosti členských štátov a Únie v oblasti menovej politiky (Währungspolitik), ktorá je predmetom kapitoly 2.

59. Podľa článku 119 ods. 2 ZFEÚ činnosti členských štátov a Únie zahŕňajú jednotnú menu euro, ako aj stanovenie a vykonávanie jednotnej menovej a devízovej politiky.( ) Z tohto ustanovenia preto vyplýva, že vyššie uvedené činnosti sa skladajú z troch prvkov: jednotnej meny (euro), stanovenia a vykonávania jednotnej menovej politiky (ponímanej v operatívnom zmysle ako Geldpolitik) a stanovenia a vykonávania jednotnej devízovej politiky.

60. Z uvedeného ustanovenia je podľa môjho názoru zrejmé, že právomoci Únie v oblasti menovej politiky, ktoré sú súčasťou kapitoly 2 vyššie uvedenej hlavy VIII, nemožno vykladať v užšom zmysle, čiže ako obmedzené iba na operatívne stanovenie a vykonávanie menovej politiky (Geldpolitik), ale zahŕňajú aj výlučnú právomoc týkajúcu sa jednotnej meny, čiže eura (a devízovej politiky). Okrem toho odkaz na jedinečnosť meny uvedený v článku 119 ods. 2 ZFEÚ predpokladá, že na Úniu sa prenáša výlučná právomoc, ktorá musí na to, aby mohla takúto jedinečnosť zabezpečiť, zahŕňať právomoc upraviť regulačné aspekty samotnej meny, čiže musí zahŕňať menové právo.

61. Tento výklad napokon potvrdzujú ustanovenia kapitoly 2 hlavy VIII týkajúcej sa menovej politiky, s ohľadom na ktoré sa má podľa článku 2 ods. 6 ZFEÚ upraviť rozsah výlučných právomocí Únie v oblasti menovej politiky (Währungspolitik).

62. Súčasťou uvedenej kapitoly je totiž na jednej strane článok 128 ZFEÚ, ktorého odsek 1 sa týka vydávania eurobankoviek v Únii a tiež ich postavenia zákonného platidla, pričom predmetom odseku 2 je vydávanie mincí.

63. Predmetná kapitola na druhej strane obsahuje článok 133 ZFEÚ, ktorý normotvorcu Únie výslovne oprávňuje na stanovenie opatrení potrebných na používanie eura ako jednotnej meny.( )

64. Existencia týchto ustanovení v uvedenej kapitole a zahrnutie právomocí, ktoré z nich vyplývajú, do rámca výlučnej právomoci priznanej Únii v oblasti menovej politiky, sa napokon javia ako nevyhnutné na zabezpečenie jedinečnosti jednotnej meny euro.

65. Právomoc vydávať a povoľovať vydávanie eurobankoviek a regulovať vydávanie euromincí, právomoc určiť zákonné platidlo a právomoc stanoviť opatrenia nevyhnutné na používanie tejto meny sú v skutočnosti základom jednotného charakteru dotknutej meny, t. j. eura, a predstavujú tiež predpoklad vykonávania jednotnej menovej politiky.

66. Neexistencia výlučnej právomoci Únie v týchto otázkach by mala za následok, že každý členský štát eurozóny by mohol zaujať odlišný prístup vo vzťahu k jednotnej mene, čo by mohlo jednoznačne spochybniť jedinečnosť eura ako meny hospodárskej a menovej únie, pričom by to tiež viedlo k riziku ohrozenia účinnosti operatívnej menovej politiky, ktorú vykonáva ESCB, ako aj opatrení prijatých na tieto účely.

67. V súlade s tým, čo sa uvádza v bode 41 vyššie, prenesenie výlučnej právomoci na Úniu v súvislosti s uvedenými aspektmi jednotnej meny odráža potrebu stanoviť v tejto oblasti jednotné zásady pre všetky členské štáty, ktorých menou je euro, a to s cieľom chrániť záujem hospodárskej a menovej únie ako celku a eura ako jednotnej meny. Predpokladom vytvorenia jednotnej meny medzi členskými štátmi eurozóny a jej riadneho fungovania je celkové, úplné a výlučné prenesenie menovej suverenity členských štátov na Úniu, a to v rámci hospodárskej a menovej únie, ktorú Európska únia zriadila.

68. Z tohto dôvodu je potrebné vychádzať z predpokladu, že do výlučnej právomoci Únie podľa článku 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ patria všetky kompetencie a právomoci potrebné na vytvorenie a riadne fungovanie jednotnej meny euro.

69. Pokiaľ ide konkrétnejšie o zákonné platidlo, tento pojem odráža, ako sa podrobnejšie uvedie v nasledujúcom oddiele, oficiálny charakter jednotnej meny v eurozóne, pričom vylučuje, aby mali z takéhoto postavenia prospech iné meny. Vymedzenie a právna úprava zákonného platidla preto predstavujú základný prvok na účely zabezpečenia jedinečného charakteru eura ako meny členských štátov eurozóny. Nie je totiž náhoda, že na zákonné platidlo, čo je pojem verejného, presnejšie menového práva( ), sa odkazuje na úrovni primárneho práva Únie v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, ku ktorého výkladu sa onedlho vrátim.

70. S ohľadom na vyššie uvedené úvahy je podľa môjho názoru potrebné dospieť k záveru, že výlučná právomoc Únie v oblasti menovej politiky pre členské štáty, ktorých menou je euro, v zmysle článku 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa všetky kompetencie a právomoci potrebné na vytvorenie a riadne fungovanie jednotnej meny euro, vrátane regulačného rozmeru týkajúceho sa tejto jednotnej meny, ktorého súčasťou je vymedzenie a právna úprava štatútu jednotnej meny a jej postavenia zákonného platidla.

71. Vzhľadom na uvedené platí, v súlade s tým, čo som uviedol v bodoch 45 až 48 vyššie, že pri výkone príslušnej právomoci Úniou je nevyhnutné brať do úvahy potrebu nájsť spravodlivú rovnováhu s činnosťou členských štátov, pokiaľ ide o výkon právomocí, ktoré im zostali, z ktorých sú v tejto oblasti významné právomoci v oblasti občianskeho a obchodného práva týkajúce sa splnenia záväzkov, právomoci v oblasti organizácie a fungovania verejnej správy a právomoci v oblasti daňového a trestného práva.

D. O pojme zákonné platidlo

72. Po tom, čo sa objasnilo, že súčasťou výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky je aj regulačný rozmer týkajúci sa jednotnej meny, ktorý zahŕňa vymedzenie a právnu úpravu jej štatútu a zákonného platidla, je na zodpovedanie prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom nevyhnutné určiť rozsah pojmu zákonné platidlo v práve Únie, a to konkrétne vo vzťahu k eurobankovkám ako zákonnému platidlu.

73. Na tieto účely však považujem za potrebné uviesť niekoľko predbežných úvah týkajúcich sa jednotnej meny.

1. Predbežné úvahy týkajúce sa jednotnej meny

74. Ako sa uviedlo vyššie, podľa článku 3 ods. 4 ZEÚ je euro menou hospodárskej a menovej únie vytvorenej Úniou. Vo viacerých ustanoveniach Zmlúv, okrem iného najmä v článku 119 ods. 2 a článku 133 ZFEÚ( ), sa euro označuje ako „jednotná mena“. V článku 282 ods. 3 druhej vete ZFEÚ sa tiež odkazuje na euro ako také.

75. Normotvorca Únie – rovnako ako mnohí, ak nie všetci, vnútroštátni zákonodarcovia – nevymedzuje pojem mena.( )

76. V hmotnom práve Únie sa konceptu meny zrejme najviac približuje pojem „finančné prostriedky“ stanovený v smernici (EÚ) 2015/2366 o platobných službách.( ) Predmetom harmonizovanej právnej úpravy v oblasti platobných služieb je v rámci uvedenej smernice prevod „finančných prostriedkov“, pričom samotná smernica tento pojem z právneho hľadiska presne nevymedzuje. V článku 4 bode 25 uvedenej smernice sa však uvádza zoznam „finančných prostriedkov“, ktoré môžu byť predmetom platobných služieb, pričom sa uvádza, že ide o „bankovky a mince, bezhotovostné peniaze alebo elektronické peniaze, ako sú vymedzené v článku 2 bode 2 smernice 2009/110/ES“( ).

77. V ekonomickej teórii sa všeobecne používa funkčné vymedzenie pojmu mena – chápaného všeobecne ako „money“ alebo „Geld“( ) –, ktoré podľa koncepcie s pôvodom až v časoch Aristotela( ), poukazuje na tri funkcie, ktoré mena vykonáva, a to: (i) funkciu účtovnej jednotky; (ii) funkciu platobného prostriedku (alebo výmenného prostriedku); a (iii) funkciu uchovávania hodnoty.

78. Z právneho hľadiska treba toto ekonomické vymedzenie podľa všetkého doplniť prvkami odvodenými zo štátnej teórie peňazí,( ) v tom zmysle, že menu vytvára štát alebo, ako je to v prípade eura, ide o výtvor hospodárskej a menovej únie, mena môže existovať iba v rámci konkrétneho právneho systému.

79. Z historického hľadiska sa povaha peňazí vyvinula v priebehu času.( ) V súčasnosti sa moderné ekonomiky, vrátane hospodárskej a menovej únie, zakladajú na „fiduciárnej mene“, t. j. mene, ktorú za zákonné platidlo vyhlásila centrálna banka, ktorá ju vydáva, nemožno ju však zameniť napríklad za pevné množstvo zlata.( )

80. Ako je napokon zrejmé z vyššie uvedeného pojmu peňažné prostriedky, mena – ktorú v hospodárskej a menovej únii predstavuje jednotná mena euro – ako taká existuje tak v hmotnej forme, čiže vyjadrená v bankovkách a minciach (t. j. hotovosť), ako aj v bezhotovostnej alebo elektronickej forme (vyjadrená napríklad ako zostatok na bankovom účte). Mena, čiže euro v rámci eurozóny, existuje a v hospodárskom živote sa nachádza v obehu v rôznych formách.

81. Najvýznamnejšou formou meny je z historického hľadiska nepochybne hmotná forma v podobe hotovosti (bankovky a mince), ktorá je najvyšším vyjadrením menovej zvrchovanosti štátu. Ako vyplýva z nedávnych údajov, hotovosť stále zohráva v ekonomike významnú úlohu vo vnútri eurozóny ako celku. Z nedávnej štúdie, ktorú zverejnila ECB,( ) totiž vyplýva, že v Únii predstavuje hotovosť v číselnom vyjadrení približne 79 % denných platieb obyvateľov Únie a približne 54 % hodnoty týchto platieb. Uvedené platí najmä pre platby s nízkou nominálnou hodnotou, iba 10 % analyzovaných hotovostných transakcií sa totiž týka tovaru alebo služieb v hodnote nad 100 eur. Uvedená štúdia navyše poukazuje na veľmi odlišné zvyky a preferencie v rôznych členských štátoch.

82. Pokiaľ hotovosť stále zohráva významnú úlohu v ekonomike vnútri eurozóny, ako jasne vyplýva z vyššie uvedenej štúdie a ako napokon potvrdila samotná ECB na pojednávaní, nástup bezhotovostnej spoločnosti (cashless society) sa v rozpore s niektorými tvrdeniami nezdá byť blízky, a to prinajmenšom v Európe, faktom však zostáva, že proces modernizácie hospodárstva a ešte nedávnejší technologický rozvoj viedli k vytvoreniu ďalších, nehmotných foriem meny, ktoré v priebehu času nadobudli čoraz väčší význam,( ) pričom budú ešte významnejšie.( ) Technologická inovácia je v ostatných rokoch tak rýchla a prelomová, že má potenciál radikálne transformovať finančný sektor a dokonca ohroziť menovú zvrchovanosť (jednotlivých štátov, alebo pokiaľ ide o eurozónu, zvrchovanosť Únie).( ) Za týchto okolností nie je prekvapujúce, že rovnako ako v iných hlavných svetových ekonomikách( ) aj na úrovni Únie začala diskusia o možnosti zavedenia digitálnej meny (Central Bank Digital Currency)( ), ktorá má potenciálne veľmi významný vplyv na európsky menový a finančný systém, ako aj na medzinárodnú úlohu eura.( )

83. V každom prípade bez ohľadu na svoju podobu (hmotnú, materializovanú vo forme hotovosti alebo nehmotnú) mena, s tým, že v eurozóne ide o jednotnú menu euro, existuje a vo všetkých príslušných formách môže plniť tri vyššie uvedené funkcie, spomedzi ktorých je na účely prejednávanej veci relevantná najmä funkcia peňazí ako platobného prostriedku.( )

84. Analýzu spôsobu, akým Únia vykonala svoju výlučnú právomoc v oblasti jednotnej meny, ktorá je predmetom výkladu v predchádzajúcom oddiele, treba preto vykonať s ohľadom na vyššie uvedené úvahy a najmä v súvislosti s funkciou peňazí ako platobného prostriedku, s osobitným zreteľom na stanovenie zákonného platidla.

2. O výkone výlučnej právomoci Únie v oblasti zákonného platidla

85. Normotvorca Únie upravil pri výkone svojej výlučnej právomoci niektoré právne aspekty jednotnej meny, v tejto súvislosti však neprijal komplexnú a vyčerpávajúcu právnu úpravu.

86. Pokiaľ ide konkrétne o zákonné platidlo, ustanovenia práva Únie, ktoré sa tohto pojmu týkajú, sú na úrovni primárneho práva uvedené v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, ktorý sa prebral do článku 16 prvého odseku tretej vety štatútu ESCB a ECB, pričom na úrovni sekundárneho práva ide o nariadenie č. 974/98, konkrétne o jeho články 10 a 11.

87. Uvedené ustanovenia sa týkajú vydávania bankoviek a mincí a ich postavenia ako zákonného platidla, neposkytujú však presné vymedzenie právneho pojmu zákonné platidlo. Tento nedostatok nie je náhodný, a to vzhľadom na citlivosť tejto otázky a rozdielny prístup na úrovni rôznych dotknutých členských štátov.( )

88. S ohľadom na úvahy uvedené v bodoch 59 až 70 vyššie sa domnievam, že pojem zákonné platidlo je pojem menového práva, ktorý je vlastný právu Únie a ktorý má byť z tohto dôvodu predmetom samostatného a jednotného výkladu v celej Únii.( )

89. V tejto súvislosti poznamenávam, že aj keď normotvorca Únie presne nevymedzil pojem zákonné platidlo, môže tak urobiť kedykoľvek, keď normatívnym spôsobom vymedzí exaktný význam, ktorý sa má tomuto pojmu pripísať.

90. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že vzhľadom na to, že určenie rozsahu predmetného pojmu patrí do oblasti výlučnej pôsobnosti práva Únie, je naopak vylúčené, aby členské štáty, ktoré, ako vyplýva z bodov 38 až 44 vyššie, prišli v dotknutej oblasti o všetky svoje výsady, mohli prijať regulačné ustanovenia, ktoré by s prihliadnutím na ich cieľ a obsah predstavovali právnu úpravu zákonného platidla, a to aj v prípade nečinnosti normotvorcu Únie. Členské štáty, ktorých menou je euro, prišli o právomoc určiť pojem zákonné platidlo.

91. Pokiaľ ide konkrétne o ustanovenie, ktoré zákonnému platidlu prisudzuje význam pojmu primárneho práva, t. j. článok 128 ods. 1 ZFEÚ, v jeho prvých dvoch vetách sa uvádza, že ECB má výlučné právo povoľovať vydávanie eurobankoviek v Únii a že ECB a národné centrálne banky môžu tieto bankovky vydávať.( ) V tretej vete uvedeného odseku 1 sa uvádza, že bankovky vydané ECB a národnými centrálnymi bankami sú jedinými bankovkami, ktoré majú v Únii výlučné postavenie zákonného platidla.

92. Toto ustanovenie, v ktorom sa doslovne preberá článok 106 ES, má zásadný význam, hoci neobsahuje presné vymedzenie pojmu zákonné platidlo.

93. Predovšetkým ide o vyjadrenie zvrchovanej právomoci – ktorú členské štáty, ktorých menou je euro, preniesli výlučne na Úniu – rozhodnúť, ktoré aktíva alebo nástroje (hmotné alebo nehmotné) majú v eurozóne postavenie zákonného platidla.

94. V druhom rade predmetné ustanovenie zohráva v podstate zabezpečovaciu funkciu. Ako správne poznamenala Spolková republika Nemecko, cieľom uvedeného ustanovenia je vytvoriť „monopol“ na vydávanie bankoviek s postavením zákonného platidla v prospech ECB a národných centrálnych bánk, a to tým spôsobom, že na ústavnej úrovni sa akýmkoľvek iným, či už verejným alebo súkromným subjektom, zakazuje vytvárať bankovky alebo iné paralelné formy meny s postavením zákonného platidla.( )

95. V treťom rade uvedené ustanovenie zaručuje na ústavnej úrovni samotnú existenciu eurobankoviek, čo vedie k záveru, že ich úplné zrušenie by bolo v rozpore s právom Únie.

96. Domnievam sa však, že z článku 128 ods. 1 ZFEÚ ani z iného predpisu práva Únie v žiadnom prípade nevyplýva, že zámerom normotvorcu Únie pri prijímaní primárneho práva bolo vylúčiť možnosť Únie priznať spolu s eurobankovkami (a euromincami)( ) postavenie zákonného platidla iným, nie nevyhnutne hmotným formám meny.( ) Vyššie uvedená zvrchovaná právomoc Únie určiť zákonné platidlo totiž zahŕňa právomoc rozhodnúť podľa vlastného uváženia a v súlade s právom Únie, ktorý nástroj alebo nástroje získajú v eurozóne postavenie zákonného platidla.( )

97. V tejto súvislosti je rovnako potrebné poznamenať, že hoci Únia výslovne nepriznala postavenie zákonného platidla iným formám meny ako hotovosti, v rámci regulácie vnútorného trhu v každom prípade podrobne upravila platobné služby [vo vyššie uvedenej smernici (EÚ)2015/2366], ako aj vydávanie elektronických peňazí (vo vyššie uvedenej smernici 2009/110). V tomto kontexte samotná Únia uprednostnila používanie elektronických platobných prostriedkov.( ) Uvedená podrobná právna úprava, zameraná na zaistenie bezpečnosti platieb bezhotovostnými a elektronickými peniazmi prispela, s ohľadom na bezpečnosť a rozšírenie používania týchto platobných prostriedkov, k obmedzeniu používania hotovosti.( )

98. Napokon je tiež potrebné poznamenať, že hoci výlučná právomoc, ktorá sa priznáva Únii v oblasti jednotnej meny, umožňuje Únii vymedziť pojem zákonné platidlo, ktorý sa priamo týka použitia peňazí ako spôsobu splatenia peňažných dlhov, ako sa vysvetlí v nasledujúcom oddiele, takáto výlučná právomoc nie je natoľko široká, že by zahŕňala všeobecnú právomoc upravovať spôsoby splnenia peňažných záväzkov, či už súkromnoprávnych alebo verejnoprávnych, ktorá zostáva členským štátom. Za týchto okolností preto v zmysle uvedenom v bodoch 45 až 48 a 71 vyššie vzniká potreba koordinovať výlučnú právomoc Únie týkajúcu sa vymedzenia pojmu zákonné platidlo s právomocami členských štátov, a to najmä v oblasti občianskeho práva, pokiaľ ide o splatenie súkromnoprávnych peňažných záväzkov, v oblasti organizácie a fungovania verejnej správy a v daňovej oblasti, pokiaľ ide o plnenie verejnoprávnych peňažných záväzkov, ako aj v oblasti trestného práva, pokiaľ ide o vzájomný vzťah medzi obehom peňazí a bojom proti trestnej činnosti.

3. O pojme postavenie zákonného platidla eurobankoviek v práve Únie

99. Na to, aby bolo možné odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom, je potrebné určiť rozsah pojmu postavenie zákonného platidla eurobankoviek, a to aj napriek skutočnosti, že normotvorca Únie pri výkone svojej výlučnej právomoci v tejto oblasti presne nevymedzil pojem zákonné platidlo. Keďže ide o pojem práva Únie, je úlohou Súdneho dvora, aby prostredníctvom výkladu určil rozsah uvedeného pojmu vzhľadom na právny stav de lege lata.( )

100. Napriek neexistencii presného vymedzenia právo Únie poskytuje niektoré výkladové nástroje, ktoré umožňujú načrtnúť obrysy konceptu práva Únie týkajúceho sa postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí. Týmito nástrojmi sú na jednej strane odporúčanie Komisie 2010/191/EÚ a na druhej strane odôvodnenie 19 nariadenia č. 974/98.

101. Pokiaľ ide o výkladový nástroj uvedený ako prvý, čiže odporúčanie 2010/191/EÚ, tento dokument sa konkrétne týka významu a účinkov eurobankoviek a euromincí ako zákonného platidla. Ako vyplýva z odôvodnenia 4 tohto odporúčania, zakladá sa na hlavných záveroch správy vypracovanej pracovnou skupinou, ktorú pod záštitou Komisie a ECB tvorili zástupcovia ministerstiev financií a národných centrálnych bánk eurozóny.

102. Vnútroštátny súd si v návrhu na začatie prejudiciálneho konania výslovne kladie otázku týkajúcu sa významu, ktorý sa má uvedenému odporúčaniu pripísať.

103. V tejto súvislosti treba konštatovať, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že hoci odporúčania nie sú podľa článku 288 piateho odseku ZFEÚ záväzné, čiže nemôžu zakladať aktívnu legitimáciu jednotlivcov, pokiaľ ide o vymáhanie práv pred vnútroštátnym súdom, v každom prípade nie sú úplne zbavené právnych účinkov. Vnútroštátne súdy sú totiž povinné prihliadnuť na odporúčania na účely rozhodnutia sporov, ktoré sú im predložené, najmä ak objasňujú výklad vnútroštátnych ustanovení prijatých s cieľom zabezpečiť ich vykonanie, alebo ak majú za cieľ doplniť záväzné ustanovenia práva Spoločenstva.( )

104. Súdny dvor tiež uznal, že ak dokument, ako je odporúčanie 2010/191/EÚ, vypracovala skupina expertov vyslaných vnútroštátnymi orgánmi a úrady Komisie, môže poskytnúť užitočné údaje na výklad dotknutých ustanovení práva Únie a tiež prispieť k zabezpečeniu ich jednotného uplatnenia.( )

105. Odporúčanie 2010/191/EÚ preto predstavuje významný výkladový nástroj na účely určenia rozsahu pojmu práva Únie, ako je postavenie zákonného platidla eurobankoviek a euromincí, a to tým viac, že tento dokument vychádza zo správy, ktorú vypracovala pracovná skupina zložená zo zástupcov členských štátov eurozóny.

106. Zo spoločného vymedzenia postavenia eurobankoviek a euromincí ako zákonného platidla, uvedeného v bode 1 predmetného odporúčania, vyplýva, že ak existuje povinnosť platiť, zákonné platidlo – eurobankovky a euromince – by malo znamenať tri skutočnosti: predovšetkým ide o povinné akceptovanie, v druhom rade ide o akceptovanie nominálnej hodnoty, v treťom rade ide o možnosť splniť povinnosť platby.

107. Pokiaľ ide konkrétne o povinné akceptovanie, v bode 1 písm. a) odporúčania 2010/191/EÚ sa spresňuje, že príjemca povinnosti platby nemôže odmietnuť eurobankovky a euromince, okrem prípadu, ak sa strany dohodli na inom spôsobe platby.

108. Z tohto dôvodu je potrebné konštatovať, v súlade s vymedzením zákonného platidla vyplývajúcim z odporúčania 2010/191/EÚ, že koncept práva Únie týkajúci sa postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí zahŕňa všeobecnú a zásadnú povinnosť veriteľa akceptovať hotovosť na účely splatenia peňažného dlhu, táto povinnosť však nie je absolútna, ale možno sa od nej odchýliť v súlade so zmluvnou autonómiou strán.

109. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, ako správne uvádza Komisia, že na uvedenom vymedzení predmetného pojmu sa pracovná skupina zložená zo zástupcov rôznych členských štátov uzniesla jednomyseľne,( ) na základe čoho možno predpokladať, že pojem zákonné platidlo, ako je ten, ktorý sa vymedzuje vyššie, je možné považovať za koncept spoločný pre právne systémy členských štátov eurozóny.

110. Pokiaľ ide o právny stav de lege lata, autonómny pojem zákonné platidlo vyplývajúci z práva Únie treba v každom prípade vykladať aj s ohľadom na druhý výkladový nástroj, t. j. odôvodnenie 19 nariadenia č. 974/98.

111. Z uvedeného odôvodnenia vyplýva, že prípadné obmedzenia platieb v bankovkách a minciach, zavedené členskými štátmi z verejných dôvodov, nie sú nezlučiteľné s postavením zákonného platidla eurobankoviek a euromincí za predpokladu, že existujú iné právne prostriedky na vyrovnávanie peňažných pohľadávok.

112. Pred analýzou vplyvu uvedeného odôvodnenia na pojem zákonné platidlo vyplývajúci z práva Únie je potrebné si položiť otázku týkajúcu sa významu, ktorý sa má pripísať odôvodneniu právneho aktu Únie, ktorá bola predmetom diskusie v priebehu pojednávania.

113. V tomto ohľade z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že preambula právneho aktu Únie môže spresňovať obsah ustanovení tohto aktu a že odôvodnenia právneho aktu Únie sú dôležitým výkladovým nástrojom, ktorý môže vysvetľovať vôľu normotvorcu tohto aktu.( )

114. Dôsledkom uvedeného je, že hoci odôvodnenie nepredstavuje samo osebe právne pravidlo a z tohto dôvodu nemá ako také právnu silu, umožňuje objasniť správny výklad pravidla alebo pojmu stanoveného v právnom akte, ktorý dané odôvodnenie obsahuje.( )

115. Z uvedenej judikatúry vyplýva, že odôvodnenie 19 nariadenia č. 974/98, ktoré sa nachádza v legislatívnom akte upravujúcom postavenie zákonného platidla eurobankoviek a euromincí – a to v článku 10 druhej vete a článku 11 druhej vete – poskytuje kvalifikovaný údaj na výklad, ktorý sa ako taký má zohľadniť pri určovaní presného rozsahu jednotného pojmu zákonné platidlo v rámci práva Únie. Tento pojem sa používa v nariadení č. 974/98, ako aj v primárnom práve, konkrétne v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, ktorý sa prebral do článku 16 prvého odseku tretej vety štatútu ESCB a ECB.( )

116. Z predmetného odôvodnenia je zrejmé, že hoci normotvorca Únie presne nevymedzil pojem postavenie zákonného platidla eurobankoviek a euromincí, z dôvodov presadzovania verejného záujmu,( ) ktoré nemusia súvisieť iba s verejným poriadkom,( ) uznal existenciu určitého manévrovacieho priestoru. Výnimky z povinnosti veriteľov (nie absolútnej) prijímať na účely splnenia peňažných záväzkov eurobankovky a euromince s postavením zákonného platidla preto možno odôvodniť nielen súkromnoprávnou autonómiou, ale aj, a tým skôr, z dôvodov presadzovania verejného záujmu.

117. Za presadzovanie verejného záujmu zodpovedajú v príslušných oblastiach podľa ich právomoci tak Únia, ako aj členské štáty.

118. Pokiaľ ide o Úniu, pri výkone svojich právomocí, odlišných od právomocí týkajúcich sa menovej politiky, v rámci presadzovania verejného záujmu už prijala niektoré predpisy, ktoré sa síce vzhľadom na ich ciele a obsah( ) netýkali regulácie postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí, napriek tomu však majú vplyv na používanie hotovosti ako platobného prostriedku. V tejto súvislosti Komisia odkázala na smernicu o boji proti praniu špinavých peňazí( ) a na právne predpisy o kontrolách hotovosti, ktoré vstupujú do Únie alebo ju opúšťajú.( )

119. V rovnakom zmysle sa v súlade s vyššie uvedením odôvodnením 19 domnievam, že členské štáty môžu pri výkone svojich právomocí prijať z dôvodov verejného záujmu opatrenia, ktoré vzhľadom na ich ciele a obsah nepredstavujú reguláciu postavenia eura ako zákonného platidla, napriek tomu však môže ísť o úpravu zániku súkromnoprávnych alebo verejnoprávnych záväzkov, ktoré za určitých podmienok a v určitom rozsahu obmedzia použitie hotovosti na účely splatenia daných záväzkov. Právne predpisy tohto druhu treba v rámci medzí, ktoré uvediem v nasledujúcom oddiele, považovať za zlučiteľné s jednotným pojmom práva Únie týkajúcim sa postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí.( ) Takáto zlučiteľnosť vyplýva zo samotného pojmu zákonné platidlo v rámci práva Únie, tak ako existuje vzhľadom na právny stav de lege lata.

120. Uvedený výklad pojmu zákonné platidlo vyplývajúci z výkladových nástrojov, ktoré v súčasnosti poskytuje právo Únie, nie je v rozpore s klasifikáciou právomocí Únie uvedenej v oddiele B týchto návrhov, ani neodporuje pojmu výlučná právomoc Únie, ktorý sa v uvedenom oddiele vymedzuje.

121. Z predmetného výkladu skutočne nijakým spôsobom nevyplýva, že členské štáty by mali regulačnú právomoc upraviť postavenie zákonného platidla eurobankoviek a euromincí, čo je pojem patriaci do rámca menovej politiky v širšom zmysle, čiže do oblasti výlučnej právomoci Únie.

122. Konkrétne odôvodnenie 19 nariadenia č. 974/98 v žiadnom prípade nepredstavuje osobitné splnomocnenie v zmysle článku 2 ods. 1 ZFEÚ, ktoré je predmetom výkladu v bodoch 42 a 43 vyššie. Uvedené platí bez ohľadu na skutočnosť, že z formálneho hľadiska mám silné pochybnosti, že by takéto splnomocnenie mohlo byť obsahom odôvodnenia legislatívneho aktu a nie jeho normatívneho ustanovenia. V každom prípade z predmetného odôvodnenia nijako nevyplýva, že členské štáty by boli splnomocnené na vydávanie predpisov regulujúcich zákonné platidlo. Vnútroštátna právna úprava, ktorá by vzhľadom na svoj cieľ a obsah predstavovala reguláciu zákonného platidla, by zasahovala do oblasti výlučnej právomoci Únie.

123. Predmetné odôvodnenie jednoducho zohľadňuje možnosť, že právne predpisy prijaté členskými štátmi pri výkone ich zvrchovaných právomocí – napríklad v občianskom práve v súvislosti s plnením záväzkov alebo pri organizácii verejnej správy daného štátu alebo v daňovej oblasti či v oblasti boja proti trestnej činnosti –, ktoré sa nepreniesli na Úniu, sa môžu dotknúť postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí a do tohto konceptu zasiahnuť. Uvedené odôvodnenie ako kvalifikovaný údaj na výklad pojmu zákonné platidlo uznáva, že hoci členské štáty nemôžu vymedziť pojem zákonné platidlo, právne predpisy prijímané týmito štátmi – pri výkone ich právomocí a za podmienok a v medziach, ktoré budú predmetom podrobného výkladu v nasledujúcom oddiele –, ktoré obmedzujú použitie hotovosti ako platobného prostriedku, nie sú nezlučiteľné s konceptom práva Únie týkajúcim sa postavenia zákonného platidla eurobankoviek.

124. Z vyššie uvedených skutočností na záver vyplýva, že pojem postavenie zákonného platidla eurobankoviek a euromincí treba vzhľadom na stav práva Únie de lege lata vykladať v tom zmysle, že zahŕňa základnú povinnosť veriteľa v rámci platobného záväzku akceptovať bankovky a mince, pokiaľ sa zmluvné strany pri výkone súkromnoprávnej autonómie nedohodli na iných platobných prostriedkoch, alebo pokiaľ právny predpis prijatý Úniou alebo členským štátom pri výkone ich príslušných právomocí, ktorý vzhľadom na svoje ciele a obsah nepredstavuje právnu úpravu zákonného platidla, neobmedzuje platbu v bankovkách z dôvodu verejného záujmu.

125. Pojem zákonné platidlo preto znamená, že eurobankovky a euromince predstavujú núdzové platobné prostriedky( ): veritelia sú povinní ich prijímať, pokiaľ sa v rámci autonómie zmluvných strán alebo v predpisoch, ktoré z dôvodu verejného záujmu obmedzujú ich použitie ako platobného prostriedku, nestanovuje inak.

4. Podmienky a rozsah obmedzení týkajúcich sa použitia hotovosti

126. Ďalej je potrebné zaoberať sa otázkou podmienok a limitov, v rámci ktorých môžu Únia a členské štáty, pri výkone ich príslušných právomocí, prijímať právne predpisy obmedzujúce použitie hotovosti ako platobného prostriedku.

127. Z bodov 93 až 95 vyššie predovšetkým vyplýva, že za nezlučiteľné s článkom 128 ods. 1 treťou vetou ZFEÚ treba považovať také právne predpisy, ktoré by viedli de iure alebo de facto k úplnému zrušeniu eurobankoviek, alebo ktoré by eurobankovky prakticky zbavili ich statusu meny s postavením zákonného platidla.

128. V druhom rade, ako sa výslovne uznáva v texte odôvodnenia 19 nariadenia č. 974/98, zlučiteľnosť s pojmom práva Únie týkajúcim sa postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí vyžaduje jednak to, aby sa právne predpisy obmedzujúce použitie hotovosti ako platobného prostriedku prijímali z dôvodu verejného záujmu, ktorý, ako sa už uviedlo, nemusí nevyhnutne súvisieť s verejným poriadkom,( ) jednak, aby sa možnosť ich prijatia podmieňovala existenciou iných právnych prostriedkov na vyrovnávanie peňažných pohľadávok.

129. V treťom rade sa domnievam, že v právnych predpisoch prijatých pri výkone iných právomocí, než sú právomoci v oblasti menového práva, ktoré z dôvodov presadzovania verejného záujmu obmedzujú použitie hotovosti ako platobného prostriedku, je potrebné stanoviť obmedzenie primerané sledovanému cieľu.

130. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zásada proporcionality je podľa ustálenej judikatúry jednou zo všeobecných zásad práva Únie. Táto zásada vyžaduje, aby dotknuté opatrenia boli vhodné na zabezpečenie dosiahnutia legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou a nešli nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov.( ) Z tohto dôvodu ak je možný výber z viacerých vhodných opatrení, má sa použiť opatrenie, ktoré je najmenej obmedzujúce.

131. Zásada proporcionality ako zásada, ktorá obmedzuje orgány verejnej moci pri výkone ich právomocí, a to tým, že vyžaduje rovnováhu medzi prijímanými opatreniami a sledovaným cieľom, má vplyv tak na obsah a formu konania Únie v rámci výkonu jej právomocí, ako jednoznačne vyplýva z článku 5 ods. 4 ZEÚ, ako aj na konanie členských štátov, v prípade, že ich činnosť realizovaná pri výkone ich vlastných právomocí sa dotýka alebo zasahuje do právnych situácií upravených právom Únie.( )

132. Obmedzenie používania hotovosti ako platobného prostriedku preto musí byť vhodné na dosiahnutie cieľa verejného záujmu, ktorý dotknutá právna úprava sleduje, a nesmie ísť nad rámec toho, čo je pre dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.

133. V tejto súvislosti je tiež potrebné poznamenať, že ako vyplýva z pojmu zákonné platidlo vymedzeného v predchádzajúcom oddiele, Únia nestanovuje absolútne právo na platbu v hotovosti za každých okolností. Ak sa aj pripustí, že z práva Únie možno odvodiť subjektívnu situáciu, v ktorej je dlžník oprávnený používať hotovosť na platby, ktoré ho zbavia dlhu, pričom proti takémuto názoru vystúpila najmä Spolková republika Nemecko, stále by išlo, ako uviedla Komisia na pojednávaní, o subjektívnu situáciu, ktorú by jednoznačne nebolo možné zaradiť do katalógu základných práv zaručených primárnym právom Únie.

134. Postavenie zákonného platidla priznané hotovosti môže súvisieť s výkonom niektorých základných práv, domnievam sa však, že ide iba o nepriamu súvislosť. Hoci je nepochybné, že hotovosť možno skutočne použiť pri uplatňovaní niektorých základných práv súvisiacich s využívaním peňazí, používanie hotovosti nie je v každom prípade na výkon týchto základných práv všeobecne nutné, pričom ich možno vykonávať prostredníctvom použitia iných foriem meny alebo iných platobných prostriedkov, odlišných od hotovosti.( )

135. V každom prípade súvislosť hotovosti s výkonom základných práv je naopak priama v prípadoch, v ktorých používanie hotovosti slúži ako prvok sociálneho začlenenia. Použitie inej formy meny ako hmotných peňazí v hotovosti totiž v súčasnosti predpokladá existenciu účtu zriadeného v úverovej inštitúcii alebo podobnej finančnej inštitúcii, ktorý umožňuje vykonávať platobné transakcie.

136. Hoci sa v smernici 2014/92( ) uznalo právo každej osoby s riadnym pobytom v Únii na zriadenie platobného účtu so základnými funkciami v ktorejkoľvek krajine Únie – účtu, ktorý zahŕňa službu vykonávania platobných transakcií, ako sú bankové prevody a inkasá v rámci Európskej únie – a hoci výslovným cieľom tejto smernice je podnietiť účasť zraniteľných spotrebiteľov, ktorí zatiaľ nemajú bankový účet, na retailovom bankovom trhu,( ) nedávne údaje ukazujú, že počet osôb, ktoré v Európskej únii a v eurozóne stále nemajú prístup k základným finančným službám, je síce menšinový, nejde však o nízke číslo.( )

137. Pre tieto zraniteľné osoby je totiž hotovosť jedinou prístupnou formou meny, čiže predstavuje jediný prostriedok na uplatňovanie ich základných práv súvisiacich s používaním peňazí.

138. Opatrenia obmedzujúce používanie hotovosti ako platobného prostriedku musia preto zohľadňovať funkciu sociálneho začlenenia, ktorú hotovosť vo vzťahu k uvedeným zraniteľným osobám plní, a musia zabezpečovať účinnú existenciu iných právnych prostriedkov na vyrovnávanie peňažných pohľadávok, na ktorú sa odkazuje v odôvodnení 19 nariadenia č. 974/98. Na uvedenú funkciu sociálneho začlenenia je tiež potrebné pamätať pri analýze primeranosti predmetných opatrení. Presnejšie sa domnievam, že existuje povinnosť prijať vhodné opatrenia, ktoré zraniteľným osobám bez prístupu k základným finančným službám umožnia plniť ich záväzky bez ďalších nákladov, a to najmä pokiaľ ide o verejnoprávne záväzky.

139. Za týchto okolností je preventívnou úlohou ECB, aby v rámci svojej poradnej právomoci podľa článku 127 ods. 4 a článku 282 ods. 5 ZFEÚ, ako aj v súvislosti s vnútroštátnymi návrhmi právnych predpisov podľa rozhodnutia Rady 98/415/ES( ) analyzovala zlučiteľnosť opatrení obmedzujúcich používanie hotovosti ako platobného prostriedku – prijatých pri výkone iných právomocí, než sú právomoci Únie v oblasti menového práva – s požiadavkami vyplývajúcimi z pojmu zákonné platidlo, ktorý je vlastný právu Únie, a to v súlade s vymedzením tohto pojmu uvedeným v predchádzajúcom oddiele, ako aj otázku súladu s podmienkami a obmedzeniami uvedenými v tomto oddiele. Následne je prípadnou úlohou Komisie ako strážkyne Zmlúv, a to v rámci konania o porušení povinnosti, ako aj vnútroštátnych súdov a Súdneho dvora, aby zabezpečili súlad s uvedenými požiadavkami, podmienkami a obmedzeniami.

E. O prejudiciálnych otázkach

140. S ohľadom na právny rámec vymedzený v predchádzajúcich oddieloch a úvahy uvedené v týchto oddieloch sa na tomto mieste zameriam na poskytnutie odpovede na každú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom.

1. O prvej prejudiciálnej otázke

141. Prostredníctvom prvej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd o rozhodnutie, či výlučná právomoc, ktorú má Únia podľa článku 2 ods. 1 v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ v oblasti menovej politiky vo vzťahu k tým členským štátom, ktorých menou je euro, bráni právnemu aktu jedného z týchto členských štátov, ktorým sa stanovuje povinnosť verejných orgánov členského štátu prijať eurobankovky pri plnení peňažných povinností uložených verejnou mocou.

142. Ako sa uvádza v bodoch 23 až 25 vyššie, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd položil prvú prejudiciálnu otázku v súvislosti s ustanovením § 14 ods.1 druhej vety BBankG. Vnútroštátny súd si kladie otázku, či toto ustanovenie vnútroštátneho práva môže byť v rozsahu, v akom ho možno považovať za reguláciu právnych následkov postavenia zákonného platidla eurobankoviek, v rozpore s prenesením výlučnej právomoci v oblasti menovej politiky na Úniu podľa článku 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ.

143. Z bodov 57 až 70 vyššie v tomto ohľade vyplýva, že výlučná právomoc v oblasti menovej politiky prenesená na Úniu v súlade s článkom 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ zahŕňa v rámci právomocí potrebných na vytvorenie a fungovanie jednotnej meny aj regulačný rozmer týkajúci sa tejto jednotnej meny, ktorého súčasťou je vymedzenie a právna úprava štatútu tejto meny a jej postavenia zákonného platidla. Ako sa uvádza v bodoch 90 až 122 vyššie, dôsledkom uvedeného je, že v súlade so zásadami deľby právomocí medzi Úniou a členskými štátmi uvedenými v bodoch 38 až 44 vyššie členské štáty eurozóny nemajú v danej oblasti nijakú právomoc, a preto nemôžu prijímať právne predpisy, ktoré vzhľadom na ich cieľ a obsah predstavujú právnu úpravu postavenia eura, a konkrétnejšie eurobankoviek, ako zákonného platidla.

144. V prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý má jediný právomoc stanoviť presný rozsah dotknutého vnútroštátneho právneho predpisu, aby rozhodol, či § 14 ods. 1 druhá veta BBankG predstavuje právnu úpravu, ktorá vzhľadom na jej cieľ a rozsah zavádza reguláciu postavenia zákonného platidla eurobankoviek.

145. V tejto súvislosti však považujem za relevantné nasledujúce úvahy.

146. Je potrebné pripomenúť, že v § 14 ods. 1 druhej vete sa stanovuje, že eurobankovky sú jediným platobným prostriedkom s neobmedzeným postavením zákonného platidla.

147. Je preto potrebné konštatovať, že nemecký zákonodarca sa pri formulácii tohto ustanovenia neobmedzil na doslovné prebratie znenia článku 128 ods. 1 tretej vety ZFEÚ, ale od tohto znenia sa odchýlil.

148. Predovšetkým v ustanovení práva Únie sa postavenie zákonného platidla vôbec nekvalifikuje ako „neobmedzené“.

149. Ďalej, kým podľa ustanovenia práva Únie sú eurobankovky jedinými bankovkami, ktoré majú výlučné postavenie zákonného platidla ([Euro]Banknoten sind die einzige Banknoten, die in der Union als gesetzliches Zahnlungsmittel gelten), vnútroštátne ustanovenie vyjadruje myšlienku, že eurobankovky sú jediným nástrojom, jediným platobným prostriedkom( ) s neobmedzeným postavením zákonného platidla ([Euro]Banknoten sind das einzige unbeschränkte gesetzliche Zahlungsmittel). Z takéhoto rozdielneho znenia uvedených ustanovení vyplýva odlišnosť cieľa, ktorý sledujú. Kým ustanovenie práva Únie sleduje v zásade zabezpečovacie ciele, ako sa uvádza v bode 92 a nasl. vyššie, pričom v podstate sa zameriava na zabezpečenie monopolu ECB a národných centrálnych bánk na vydávanie bankoviek s postavením zákonného platidla, konkrétnym cieľom vnútroštátneho ustanovenia je podľa všetkého naopak zaručiť neobmedzený charakter postavenia zákonného platidla eurobankoviek.

150. Zdá sa, že uvedený záver je napokon zrejmý z prípravných prác súvisiacich s predmetným vnútroštátnym ustanovením, z ktorých vyplýva, že cieľom zachovania odkazu na „neobmedzený“ charakter postavenia zákonného platidla eurobankoviek bolo práve doplniť rozsah právnej úpravy Únie.( )

151. Osobitný inštitucionálny kontext ESCB, do ktorého toto ustanovenie patrí, predstavuje v práve Únie originálnu právnu konštrukciu, ktorá spája vnútroštátne orgány, čiže národné centrálne banky, a inštitúcie Únie, čiže ECB, a vytvára podmienky na úzku spoluprácu, a v rámci ktorej platí odlišné a menej výrazné rozlišovanie právneho poriadku Únie a vnútroštátnych právnych poriadkov.( ) Komisia a ECB zastávajú názor, že uvedený kontext by mohol byť dôvodom na to, aby sa ustanovenia práva Únie na účely zabezpečenia právnej istoty verným spôsobom prebrali do vnútroštátneho práva. Uvedené inštitúcie uznávajú, že ide o výnimku zo zásady odvodenej z judikatúry, podľa ktorej je prebratie pravidla práva Únie, ktoré je priamo uplatniteľné v právnych systémoch členských štátov, do vnútroštátneho práva v rozpore so Zmluvami, keďže to môže viesť k nedorozumeniam, jednak pokiaľ ide o právnu povahu pravidiel, ktoré sa majú uplatňovať, jednak pokiaľ ide o čas nadobudnutia ich účinnosti.( ) Je zrejmé, že takéto presné prebratie by v každom prípade nemalo viesť k pochybnostiam alebo nedorozumeniam, pokiaľ ide o právny základ dotknutých ustanovení.( )

152. Ak sa však aj pripustí, že uvedený postup by bol v osobitnom kontexte ESCB prípustný, s ohľadom na znenie predmetného vnútroštátneho ustanovenia a skutočnosti uvedené v bodoch 147 až 150 vyššie sa javí, s výhradou konečnej analýzy, ktorú vykoná vnútroštátny súd, že predmetné ustanovenie nie je jednoduchou vernou reprodukciou ustanovení práva Únie, ale že má svoj vlastný význam a cieľ zameraný na doplnenie pojmu práva Únie týkajúceho sa postavenia zákonného platidla bankoviek.( )

153. Ak by vnútroštátny súd dospel k záveru, že je to skutočne tak, bolo by zároveň potrebné konštatovať, že § 14 ods. 1 druhá veta BBankG je ustanovením, ktoré vzhľadom na svoj cieľ a obsah predstavuje reguláciu postavenia zákonného platidla eurobankoviek, a keďže z tohto dôvodu zasahuje do oblasti výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky, malo by sa upustiť od jeho uplatňovania.

154. Ďalej v tejto súvislosti považujem za nevyhnutné poznamenať, že súhlasím s názorom Komisie, podľa ktorého výlučná právomoc Únie v oblasti menovej politiky nebráni možnosti členského štátu, aby pri výkone svojej osobitnej právomoci regulovať fungovanie verejnej správy stanovil – prostredníctvom právneho predpisu, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu postavenia zákonného platidla eurobankoviek, ale právnu úpravu organizácie verejnej správy – povinnosť orgánov verejnej správy prijímať od občanov hotovostné platby.

155. S ohľadom na vyššie uvedené skutočnosti sa domnievam, že na prvú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom je potrebné odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ sa má so zreteľom na článok 2 ods. 1 a 6 a článok 128 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že výlučná právomoc, ktorá sa priznáva Únii v oblasti menovej politiky, zahŕňa v rámci právomocí potrebných na vytvorenie a fungovanie jednotnej meny aj regulačný rozmer týkajúci sa tejto jednotnej meny, ktorého súčasťou je vymedzenie a právna úprava štatútu tejto meny a jej postavenia zákonného platidla, konkrétne postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí. Z uvedeného vyplýva, že ustanovenie vnútroštátneho práva prijaté členským štátom, ktorého menou je euro, ktoré vzhľadom na svoj cieľ a obsah upravuje postavenie zákonného platidla eurobankoviek, nie je v súlade s právom Únie a z tohto dôvodu je potrebné upustiť od jeho uplatňovania. Výlučná právomoc Únie v oblasti menovej politiky nebráni možnosti členského štátu, aby pri výkone svojej osobitnej právomoci regulovať fungovanie verejnej správy prijal vnútroštátny právny predpis, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu postavenia zákonného platidla eurobankoviek, ale ide o právnu úpravu organizácie a fungovania verejnej správy, ktorou sa stanovuje povinnosť orgánov verejnej správy prijímať od občanov platby v hotovosti.

2. O druhej prejudiciálnej otázke

156. Prostredníctvom druhej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd o rozhodnutie, či postavenie eurobankoviek ako zákonného platidla stanovené v článku 128 ods. 1 tretej vete ZFEÚ, v článku 16 ods. 1 tretej vete štatútu ESCB a ECB a v článku 10 druhej vete nariadenia č. 974/98 obsahuje zákaz vzťahujúci sa na verejné orgány členského štátu odmietnuť plnenie peňažnej povinnosti uloženej verejnou mocou takýmito bankovkami, alebo či ponecháva právo Únie priestor pre ustanovenia, ktoré vo vzťahu k určitým peňažným povinnostiam uloženým verejnou mocou vylučujú platbu v eurobankovkách.

157. Ako sa uvádza v bodoch 26 a 27 vyššie, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd položil druhú prejudiciálnu otázku v súvislosti s ustanovením § 10 ods. 2 štatútu Hessischer Rundfunk o spôsobe platby. Vnútroštátny súd si totiž kladie otázku, či je uvedené ustanovenie, podľa ktorého možno poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie v prospech Hessischer Rundfunk uhradiť výlučne prostredníctvom inkasa, bežného bankového prevodu alebo trvalého príkazu, čiže ktoré vylučuje platbu v hotovosti, v súlade s pojmom postavenie zákonného platidla eurobankoviek, tak ako vyplýva z práva Únie.

158. V tomto ohľade poukazujem na body 99 až 125 vyššie, z ktorých vyplýva, že za stavu práva Únie de lege lata sa má pojem postavenie zákonného platidla eurobankoviek – pojem menového práva, ktorý je vlastný právu Únie a ktorého vymedzenie patrí do výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky – vykladať v tom zmysle, že zahŕňa základnú povinnosť veriteľa v rámci platobného záväzku akceptovať bankovky, pokiaľ sa zmluvné strany pri výkone súkromnoprávnej autonómie nedohodli na iných platobných prostriedkoch, alebo pokiaľ právny predpis prijatý Úniou alebo členským štátom pri výkone ich príslušných právomocí, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu zákonného platidla, nestanovuje obmedzenia platby eurobankovkami z dôvodov verejného záujmu.

159. Z bodov 127 až 138 vyššie ďalej vyplýva, že na účely zlučiteľnosti takýchto obmedzení s postavením zákonného platidla eurobankoviek sa vyžaduje, aby dané obmedzenia nemohli de iure alebo de facto viesť k úplnému zrušeniu eurobankoviek, aby sa prijali z dôvodov verejného záujmu, pričom ich možno prijať iba za predpokladu existencie iných právnych prostriedkov na vyrovnávanie peňažných pohľadávok. Predmetné opatrenia musia byť navyše primerané, a teda vhodné na dosiahnutie cieľa verejného záujmu, ktorý daný predpis sleduje, pričom nesmú ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedeného cieľa.

160. Je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý je oboznámený so všetkými právnymi a skutkovými okolnosťami nevyhnutnými na vykonanie príslušnej analýzy, aby na základe informácií, ktoré mu môže poskytnúť Súdny dvor, rozhodol o zlučiteľnosti vnútroštátneho ustanovenia obmedzujúceho platbu bankovkami s právom Únie a s postavením zákonného platidla eurobankoviek.

161. V súvislosti s ustanovením § 10 ods. 2 štatútu Hessischer Rundfunk o spôsoboch platby sú podľa môjho názoru relevantné nasledujúce úvahy.

162. Predovšetkým z návrhu na začatie prejudiciálneho konania ani z nijakej inej skutočnosti uvedenej v spise nevyplýva, že cieľom predmetného ustanovenia by mala byť regulácia postavenia zákonného platidla eurobankoviek, a teda že by zasahovalo do výlučnej pôsobnosti Únie v oblasti menovej politiky. Zdá sa, že ustanovenie má v rozsahu, v akom sa týka spôsobu platby poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie, fiškálnu alebo „parafiškálnu“ povahu.

163. V druhom rade, hoci je podľa uvedeného ustanovenia absolútne nemožné zaplatiť poplatok za rozhlasové a televízne vysielanie dotknutému regionálnemu verejnému vysielateľovi v hotovosti, zjavne nevedie k zrušeniu hotovostných eurobankoviek, pričom sa v ňom výslovne stanovujú iné právne prostriedky na vyrovnanie predmetnej peňažnej pohľadávky.

164. V treťom rade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania výslovne nevyplýva, aký je cieľ opatrenia obmedzujúceho platbu v bankovkách podľa § 10 ods. 2 štatútu Hessischer Rundfunk o postupoch platby. V uvedenom návrhu sa iba odkazuje na výber poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie v rámci „hromadných konaní“, pričom sa identifikujú platobné metódy vychádzajúce z požiadavky efektívnosti verejnej správy, na ktorú sa počas pojednávania odvolala aj nemecká vláda. V spise vnútroštátneho súdu a v pripomienkach účastníkov konania, ktorí sa zúčastnili konania na Súdnom dvore, sa poukázalo aj na dôvody súvisiace s efektívnosťou výberu fiškálnych dlhov a na boj proti trestnej činnosti.

165. V tomto ohľade sa domnievam, že všetky uvedené ciele možno označiť za dôvody verejného záujmu, ktorými je možné odôvodniť opatrenia na obmedzenie používania hotovosti.

166. Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o primeranosť dotknutého opatrenia, na jednej strane poukazujem na to, že toto opatrenie podľa všetkého úplne a bez výnimky vylučuje platbu poplatku za rozhlasové a televízne vysielanie eurobankovkami. Zo spisu nevyplýva, že by sa v tejto súvislosti bral ohľad na funkciu sociálneho začlenenia, ktorú hotovosť zohráva v prípade zraniteľných osôb uvedených v bodoch 136 až 138 vyššie.( )

167. S ohľadom na všetky uvedené skutočnosti sa domnievam, že na druhú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom je potrebné odpovedať tak, že pojem postavenie zákonného platidla eurobankoviek podľa článku 128 ods. 1 tretej vety ZFEÚ, článku 16 prvého odseku tretej vety Protokolu (č. 4) o štatúte európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky, článku 10 druhej vety a článku 11 druhej vety nariadenia Rady (ES) č. 974/98 z 3. mája 1998 o zavedení eura sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa základnú povinnosť veriteľa v rámci platobného záväzku akceptovať eurobankovky, pokiaľ sa zmluvné strany pri výkone ich súkromnoprávnej autonómie nedohodli na iných platobných prostriedkoch, alebo pokiaľ právny predpis prijatý Úniou alebo členským štátom pri výkone ich príslušných právomocí, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu zákonného platidla, nestanovuje obmedzenia platby eurobankovkami. Takéto obmedzenia sú zlučiteľné s pojmom postavenie zákonného platidla eurobankoviek iba za predpokladu, že de iure ani de facto nevedú k úplnému zrušeniu eurobankoviek, že sa o nich rozhodlo z dôvodov verejného záujmu a že existujú iné právne prostriedky na vyrovnanie peňažných pohľadávok. Obmedzenia musia byť navyše vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa verejného záujmu a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na dosiahnutie uvedeného cieľa nevyhnutné.

3. O tretej prejudiciálnej otázke

168. Prostredníctvom tretej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd o rozhodnutie, v prípade kladnej odpovede na prvú otázku a zápornej odpovede na druhú otázku, či možno uplatniť právny akt členského štátu, ktorého menou je euro, prijatý v oblasti výlučnej právomoci Únie týkajúci sa menovej politiky, pokiaľ a dovtedy, kým Únia nevykonala svoju výlučnú právomoc.

169. Domnievam sa, že s ohľadom na odpovede poskytnuté na prvú a druhú prejudiciálnu otázku nie je odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku potrebná.

170. V každom prípade, z bodov 38 až 44 vyššie vyplýva, že v oblasti výlučnej právomoci Únie členské štáty nemajú, nezávisle od skutočnosti, či Únia vykonala alebo nevykonala svoju právomoc v danej oblasti, nijaké výsady, a preto je akákoľvek legislatívna činnosť členských štátov v dotknutej oblasti a priori v rozpore so Zmluvami.

IV. Návrh

171. S ohľadom na všetky predchádzajúce úvahy Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko), odpovedal takto:

1. Článok 3 ods. 1 písm. c) ZFEÚ sa má so zreteľom na článok 2 ods. 1 a 6 a článok 128 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že výlučná právomoc, ktorá sa priznáva Únii v oblasti menovej politiky, zahŕňa v rámci právomocí potrebných na vytvorenie a fungovanie jednotnej meny aj regulačný rozmer týkajúci sa tejto jednotnej meny, ktorého súčasťou je vymedzenie a právna úprava štatútu tejto meny a jej postavenia zákonného platidla, konkrétne postavenia zákonného platidla eurobankoviek a euromincí. Z uvedeného vyplýva, že ustanovenie vnútroštátneho práva prijaté členským štátom, ktorého menou je euro, ktoré vzhľadom na svoj cieľ a obsah upravuje postavenie zákonného platidla eurobankoviek, nie je v súlade s právom Únie a z tohto dôvodu je potrebné upustiť od jeho uplatňovania.

Výlučná právomoc Únie v oblasti menovej politiky nebráni možnosti členského štátu, aby pri výkone svojej osobitnej právomoci regulovať fungovanie verejnej správy prijal vnútroštátny právny predpis, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu postavenia zákonného platidla eurobankoviek, ale ide o právnu úpravu organizácie a fungovania verejnej správy, ktorou sa stanovuje povinnosť orgánov verejnej správy prijímať od občanov platby v hotovosti.

2. Pojem postavenie zákonného platidla eurobankoviek podľa článku 128 ods. 1 tretej vety ZFEÚ, článku 16 prvého odseku tretej vety Protokolu (č. 4) o štatúte európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky, článku 10 druhej vety a článku 11 druhej vety nariadenia Rady (ES) č. 974/98 z 3. mája 1998 o zavedení eura sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa základnú povinnosť veriteľa v rámci platobného záväzku akceptovať eurobankovky, pokiaľ sa zmluvné strany pri výkone ich súkromnoprávnej autonómie nedohodli na iných platobných prostriedkoch, alebo pokiaľ právny predpis prijatý Úniou alebo členským štátom pri výkone ich príslušných právomocí, ktorý vzhľadom na svoj cieľ a obsah nepredstavuje reguláciu zákonného platidla, nestanovuje obmedzenia platby eurobankovkami. Takéto obmedzenia sú zlučiteľné s pojmom postavenie zákonného platidla eurobankoviek iba za predpokladu, že de iure ani de facto nevedú k úplnému zrušeniu eurobankoviek, že sa o nich rozhodlo z dôvodov verejného záujmu a že existujú iné právne prostriedky na vyrovnanie peňažných pohľadávok. Obmedzenia musia byť navyše vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa verejného záujmu a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na dosiahnutie uvedeného cieľa nevyhnutné.