Článok 28 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, v spojení s článkom 6 Charty základných práv Európskej únie, sa má vykladať v tom zmysle, že:

– nebráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je úprava dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje, že v situácii, keď k zaisteniu žiadateľa o medzinárodnú ochranu došlo po tom, čo dožiadaný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie, toto zaistenie môže pokračovať počas maximálne dvoch mesiacov, pokiaľ na jednej strane dĺžka zaistenia nepresiahne čas nevyhnutný na účely konania o odovzdaní, posudzovaný s ohľadom na konkrétne požiadavky tohto konania v každom jednotlivom prípade, a na druhej strane, pokiaľ prípadne táto dĺžka nepresiahne šesť týždňov odo dňa, keď zanikol odkladný účinok odvolania alebo preskúmania, a

– bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je úprava dotknutá vo veci samej, ktorá v takejto situácii umožňuje pokračovať v uvedenom zaistení počas troch alebo dvanástich mesiacov, v priebehu ktorých mohlo byť odovzdanie platne vykonané.

Je preto opodstatnené vykladať článok 28 ods. 3 tretí pododsek nariadenia Dublin III v tom zmysle, že maximálna lehota šesť týždňov, v ktorej sa musí uskutočniť odovzdanie zaistenej osoby, zavedená týmto ustanovením, sa uplatní iba v prípade, keď je dotknutá osoba už zaistená a nastane jedna z dvoch udalostí uvedených v tomto ustanovení. V dôsledku toho ak k zaisteniu dotknutej osoby na účely jej odovzdania dôjde po tom, čo dožiadaný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie, doba zaistenia bude obmedzená jednou z presne stanovených lehôt uvedených v článku 28 ods. 3 tohto nariadenia, počítanou prípadne až odo dňa, keď zanikne odkladný účinok odvolania alebo preskúmania podľa článku 27 ods. 3 uvedeného nariadenia.

V situácii, keď nie je maximálna doba zaistenia stanovená v nariadení Dublin III, musí byť takéto zaistenie napriek tomu v súlade so zásadou uvedenou v článku 28 ods. 3 prvom pododseku tohto nariadenia, podľa ktorej zaistenie musí byť čo najkratšie a nesmie trvať dlhšie, než je opodstatnene nevyhnutné na riadne vykonanie požadovaných administratívnych postupov až do uskutočnenia odovzdania. Okrem toho dotknutá osoba by nemala byť zaistená počas doby značne presahujúcej šesť týždňov, v priebehu ktorých mohlo byť odovzdanie platne vykonané, keďže z článku 28 ods. 3 tretieho pododseku nariadenia Dublin III vyplýva, že táto lehota je predovšetkým s ohľadom na zjednodušenú povahu postupu odovzdávania medzi členskými štátmi, ktorý je upravený týmto nariadením, v zásade dostatočná na to, aby príslušné orgány odovzdanie uskutočnili (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan,C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 60).

Vzhľadom na to, že okolnosť, že k zaisteniu žiadateľa o medzinárodnú ochranu došlo až po tom, čo dožiadaný členský štát akceptoval dožiadanie o prevzatie, nemôže odovzdanie žiadateľa mimoriadne sťažiť, presahuje zaistenie po dobu troch alebo dvanástich mesiacov, v priebehu ktorých mohlo byť odovzdanie platne vykonané, dobu, ktorá je nevyhnutná na riadne vykonanie požadovaných administratívnych postupov až do uskutočnenia odovzdania.

Naopak, dĺžka zaistenia v trvaní dvoch mesiacov nemôže byť v takejto situácii s ohľadom na mieru voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty na vykonanie právnej úpravy Únie, považovaná za neprimeranú, avšak je potrebné, aby príslušný orgán pod dohľadom vnútroštátnych súdov overil jej primeranosť s ohľadom na vlastnosti každého jednotlivého prípadu.

(pozri body 39 – 41, 45 – 47, 49, bod 1 výroku)