NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 14. apríla 2011 ( )

Vec C‑186/10

Tural Oguz

proti

Secretary of State for the Home Department

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Court of Appeal of England and Wales (Spojené kráľovstvo)]

„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu – Klauzula ‚standstill‘ – Platnosť – Zákaz uložený členským štátom zavádzať na svojom území nové obmedzenia prijímania tureckých štátnych príslušníkov, ktorí tam chcú využiť slobodu usadiť sa – Zneužitie práva“

I – Úvod

1. Prejednávaná vec sa týka článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom. Tento protokol obsahuje klauzulu „standstill“, ktorá zmluvným stranám zakazuje, aby po 1. januári 1973 zavádzali nové obmedzenia slobody usadzovať sa a voľného pohybu služieb.

2. Žalobca vo veci samej požiadal v roku 2008 v Spojenom kráľovstve o povolenie na začatie samostatnej zárobkovej činnosti. Neopieral sa pritom o aktuálne právne predpisy, ale o výhodnejšie predpisy platné v rozhodujúcom okamihu v roku 1973. Príslušné orgány mu s odkazom na zásadu zákazu zneužitia práva odopreli možnosť dovolávať sa klauzuly „standstill“, lebo pred podaním žiadosti porušil jednu z podmienok dovtedajšieho povolenia na pobyt.

3. Po tom, ako sa už Súdny dvor mal vyjadriť k obsahu a rozsahu klauzuly „standstill“ článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu( ), poskytuje mu táto vec možnosť spresniť, kedy sa klauzuly „standstill“ dovolávať nemožno.

II – Právny rámec

A – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom

4. Dňa 12. septembra 1963 podpísali v Ankare Turecká republika na jednej strane a Európske hospodárske spoločenstvo, ako aj jeho členské štáty na druhej strane Asociačnú dohodu medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom. Táto dohoda bola v mene Spoločenstva uzatvorená, schválená a potvrdená rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963( ). V súlade s článkom 2 ods. 1 je jej cieľom podporovať pretrvávajúce a vyrovnané posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi zmluvnými stranami vrátane oblasti pracovníkov, a to najmä postupnou realizáciou voľného pohybu pracovníkov, ako aj odstránením prekážok slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb s cieľom zlepšiť životnú úroveň tureckého ľudu a uľahčiť neskoršie prijatie Tureckej republiky do Spoločenstva.( )

5. Dodatkový protokol podpísaný v Bruseli 23. novembra 1970 a uzatvorený, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972( ), ktorý je podľa svojho článku 62 súčasťou dohody o pridružení, stanovuje v článku 1 podmienky, detaily a časový plán uskutočnenia prechodného obdobia stanoveného v článku 4 dohody. Dodatkový protokol obsahuje hlavu II („Pohyb osôb a služieb“), ktorej kapitola II sa týka „práva usadiť sa, služieb a dopravy“.

6. Článok 41 dodatkového protokolu, ktorý sa nachádza v kapitole II hlavy II, znie:

„1. Zmluvné strany upustia od vzájomného zavádzania akýchkoľvek nových obmedzení týkajúcich sa voľnosti usadenia [slobody usadiť sa – neoficiálny preklad] a voľnosti poskytovať služby [slobodného poskytovania služieb – neoficiálny preklad].

2. …“

B – Vnútroštátne právo

7. Ustanovenia platné v Spojenom kráľovstve 1. januára 1973 na predĺženie povolenia na pobyt boli obsiahnuté v Statement of Immigration Rules for Control after Entry (House of Commons paper 510, ustanovenia o imigračnej kontrole po pricestovaní).

8. Pravidlá v oblasti prisťahovalectva boli odvtedy v priebehu viacerých rokov niekoľkokrát zmenené a nahradené. Pravidlá v tejto oblasti platné v okamihu rozhodnutia žalovaného vo veci samej odmietnuť žalobcovi povolenie na pobyt (21. októbra 2008) boli upravené v House of Commons Paper 395 (HC 395).

9. Vnútroštátny súd poukazuje na to – a je to nesporné aj medzi účastníkmi konania –, že pravidlá v oblasti prisťahovalectva týkajúce sa usadzovania platné v Spojenom kráľovstve v októbri 2008, pokiaľ ide o začatie samostatnej zárobkovej činnosti, sú prísnejšie než príslušné ustanovenia, ktoré platili 1. januára 1973.

10. Jeden z účastníkov konania( ) v tomto ohľade odkázal na to, pričom jeho tvrdenie nebolo spochybnené, že zásadný rozdiel spočíva v tom, že oproti ustanoveniam platným v roku 1973 týkajúcim sa povoľovania samostatnej zárobkovej činnosti musí cudzinec podľa novších ustanovení preukázať kapitál vo výške 200 000 libier šterlingov.( )

III – Skutkový stav a konanie vo veci samej

11. Tural Oguz (ďalej len „žalobca vo veci samej“ alebo „žalobca“) pricestoval do Spojeného kráľovstva v októbri 2000 s povolením na vstup ako študent. Potom mu príslušné orgány niekoľkokrát predĺžili jeho povolenie na pobyt ako študentovi. Tieto povolenia na pobyt boli podmienené tým, že žalobca môže okrem iného vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť len so súhlasom Secretary of State for the Home Department.

12. Žalobca vykonával v Spojenom kráľovstve so súhlasom príslušných orgánov najskôr niekoľko rokov závislú činnosť. Zamestnávateľ mu však dal v novembri 2006 výpoveď z organizačných dôvodov. Pokusy žalobcu vykonávať inú závislú činnosť boli neúspešné.

13. Žalobca potom podal 20. marca 2008 žiadosť o predĺženie svojho povolenia na pobyt v Spojenom kráľovstve ako samostatne zárobkovo činná osoba. Opieral sa pritom o pravidlá v oblasti prisťahovalectva platné v Spojenom kráľovstve 1. januára 1973( ), ktoré sú podľa údajov vnútroštátneho súdu výhodnejšie než pravidlá v oblasti prisťahovalectva platné v roku 2008. Na odôvodnenie uplatniteľnosti ustanovení platných v roku 1973 sa žalobca dovoláva klauzuly „standstill“ obsiahnutej v článku 41 dodatkového protokolu.

14. Žalobca začal samostatnú zárobkovú činnosť už vo februári 2008 a skutočne ju prevádzkoval od nasledujúceho mesiaca. V okamihu podania žiadosti teda žalobca už niekoľko týždňov vykonával svoju samostatnú zárobkovú činnosť a tak porušil povinnosť, na ktorú bolo viazané jeho povolenie na pobyt. Žalobca túto skutočnosť odôvodnil tým, že sa považoval za oprávneného začať samostatnú zárobkovú činnosť, kým pripravoval a formuloval svoju žiadosť o povolenie na pobyt ako samostatne zárobkovo činná osoba.

15. Dňa 11. augusta 2008 ukončil žalobca svoju samostatnú zárobkovú činnosť a informoval príslušný orgán, že túto činnosť začne až po vydaní rozhodnutia o jeho žiadosti.

16. Secretary of State for the Home Department (ďalej tiež „žalovaný vo veci samej“) žiadosť žalobcu zamietol. Zamietnutie odôvodnil tým, že žalobca začatím podnikateľskej činnosti porušil podmienku svojho skoršieho povolenia na pobyt. Na základe tejto skutočnosti mu treba odoprieť výhodu klauzuly „standstill“ obsiahnutej v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu. Na základe platných pravidiel v oblasti prisťahovalectva treba jeho žiadosť zamietnuť. Okrem toho bola skrátená platnosť jeho aktuálneho povolenia na pobyt ako držiteľa pracovného povolenia, lebo už nespĺňal podmienky svojho povolenia na pobyt.

17. Proti tomuto zamietavému rozhodnutiu podal žalobca 4. novembra 2008 sťažnosť na Asylum and Immigration Tribunal( ). Táto sťažnosť bola zamietnutá. V odôvodnení súd uviedol, že žalobca síce nekonal s podvodným úmyslom, ale zriadením, začatím a prevádzkovaním svojej podnikateľskej činnosti porušil podmienky svojho povolenia na pobyt, a teda nemôže sa odvolávať na klauzulu „standstill“ obsiahnutú v článku 41 dodatkového protokolu.

18. Žalobca požiadal o vydanie uznesenia o opätovnom preskúmaní tohto rozhodnutia.( ) Rozhodnutím z 26. júna 2009 Senior Immigration Judge Ward( ) konštatoval, že predchádzajúce rozhodnutie, ktorým bola zamietnutá sťažnosť, nie je postihnuté nesprávnym právnym posúdením, a preto ho treba potvrdiť.

19. V súčasnosti sa vecou zaoberá na odvolacom stupni Court of Appeal of England and Wales( ), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tento súd povolil Centre for Advice on Individual Rights in Europe (ďalej len „AIRE Centre“) účasť na konaní vo veci samej.

IV – Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie na Súdnom dvore

20. Uznesením z 23. marca 2010 prerušil Court of Appeal konanie a predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania o tejto otázke:

Ak turecký štátny príslušník, ktorý je držiteľom povolenia na pobyt v Spojenom kráľovstve s podmienkou, že nebude vykonávať podnikateľskú činnosť alebo povolanie, začne vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť v rozpore s touto podmienkou a následne požiada vnútroštátne orgány o vydanie ďalšieho povolenia na pobyt na základe jeho predchádzajúceho podnikania, môže sa dovolávať článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom?

21. V konaní na Súdnom dvore predložili písomné a ústne pripomienky okrem T. Oguza a AIRE Centre aj vláda Spojeného kráľovstva a Európska komisia.

V – Posúdenie

22. Prejednávaná vec sa týka výkladu článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom. Toto ustanovenie uvádza, že zmluvné strany upustia od vzájomného zavádzania akýchkoľvek nových obmedzení týkajúcich sa slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb.

23. Článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu tvorí prekážku prijatia akéhokoľvek nového opatrenia zo strany členského štátu, ktorého cieľom alebo následkom by bolo podrobiť usadenie sa a s ním spojený pobyt tureckého štátneho príslušníka na jeho území reštriktívnejším podmienkam, než ktoré by boli uplatniteľné v okamihu nadobudnutia platnosti dodatkového protokolu vo vzťahu k dotknutému členskému štátu, teda 1. januára 1973.( )

24. Z hľadiska obsahu považoval Súdny dvor napríklad zavedenie vízovej povinnosti na poskytovanie určitých služieb, ktorá neplatila pred vstupom dodatkového protokolu do platnosti, za „nové obmedzenie“ v zmysle článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu.( )

25. Súdny dvor už poukázal na to, že zo znenia článku 41 ods. 1 vyplýva, že obsahuje jasnú, presnú a nepodmienenú jednoznačnú klauzulu „standstill“, ktorá zmluvným stranám zakazuje zavádzať po vstupe dodatkového protokolu do platnosti nové obmedzenia slobody usadiť sa. Z tohto znenia, ako aj zo zmyslu a účelu dohody o pridružení Súdny dvor vyvodil, že článok 41 ods. 1 má v členských štátoch priamy účinok.( )

26. Turecký štátny príslušník sa v dôsledku toho môže voči orgánom členského štátu priamo odvolávať na článok 41 ods. 1.

27. Vnútroštátny súd sa teraz pýta, či členský štát môže brániť tureckému štátnemu príslušníkovi, ktorý porušil jednu z podmienok svojho povolenia na pobyt, aby sa dovolával klauzuly „standstill“ v článku 41 dodatkového protokolu. Žalovaný vo veci samej, ako aj vláda Spojeného kráľovstva vychádzajú z toho, že dovolávanie sa klauzuly „standstill“ by v takom prípade viedlo k zneužitiu práva, a preto ho treba odmietnuť. Podvodné konanie žalobcu vnútroštátny súd výslovne vylúčil.

28. Podľa môjho názoru nie je možné, aby sa klauzuly „standstill“ obsiahnutej v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu – ako ďalej ukážem – nebolo možné dovolávať z dôvodov zneužitia práva. Prípadnému zneužitiu práva treba naopak čeliť v rámci uplatnenia vnútroštátneho práva.

29. Zákaz zneužitia práva je všeobecnou zásadou práva Únie.( ) Podľa ustálenej judikatúry sa jednotlivci nemôžu podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom dovolávať noriem práva Únie a vnútroštátne súdy môžu na základe objektívnych skutočností zohľadniť v každom jednotlivom prípade zneužívajúce správanie dotknutých osôb a tak im prípadne zabrániť vo využívaní výhod vyplývajúcich z ustanovení uvedeného práva.( )

30. V rozsudku Emsland Stärke Súdny dvor spresnil v súvislosti s poskytovaním služieb v odvetví poľnohospodárstva preskúmavanie zneužívajúceho konania. Uviedol tam, že konštatovanie zneužitia práva predpokladá, že zo všetkých objektívnych okolností vyplynie, že napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených právnou úpravou Únie nebol dosiahnutý cieľ sledovaný touto právnou úpravou.( ) Ďalšou podmienkou je subjektívny prvok, a to zámer získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Spoločenstva tým, že sa umelo vytvoria podmienky vyžadované na jej získanie.( )

31. Ako už Súdny dvor zdôraznil, klauzula „standstill“ uvedená v článku 41 ods. 1 nefunguje takým spôsobom ako základné pravidlo, teda že spôsobuje neuplatniteľnosť príslušného materiálneho práva, ktoré nahradzuje, ale ako pravidlo kvázi procesnej povahy, ktoré ratione temporis určí, s ohľadom na ktoré ustanovenia členského štátu treba posúdiť situáciu tureckého štátneho príslušníka, ktorý chce uplatniť slobodu usadiť sa v členskom štáte.( )

32. Pre klauzulu „standstill“ v prejednávanej veci je teda príznačné, že nezakladá nijaké hmotnoprávne nároky. Nevyplýva z nej priamo právo usadiť sa ani právo na pobyt.( ) Táto klauzula iba stanovuje, aké ustanovenia vnútroštátneho práva sú uplatniteľné, teda ustanovenia, ktoré nie sú menej výhodné než právne predpisy platné 1. januára 1973.

33. Podľa môjho názoru by klauzula „standstill“ nemala byť už zo svojej podstaty v zásade vhodná na to, aby sa odopieralo dovolávať sa jej z dôvodov zneužitia práva.

34. Článok 41 totiž nestanovuje nijaké podmienky svojej uplatniteľnosti. Je naopak uplatniteľný nepodmienene. Ako zdôraznil Súdny dvor, článok 41 ods. 1 stanovuje vnútroštátnym orgánom absolútny zákaz zavádzať akékoľvek nové prekážky výkonu tejto slobody sprísnením podmienok existujúcich k určenému okamihu.( )

35. Klauzula „standstill“ iba upravuje, aké vnútroštátne právo sa uplatní. Odpoveď na otázku, či potom z vnútroštátneho práva vznikne právo usadiť sa a na základe toho právo na pobyt, sa určí len podľa tohto vnútroštátneho práva.

36. Pokiaľ článok 41 stanovuje absolútny zákaz, na ktorého uplatnenie nie je potrebné splniť nijaké podmienky, možno si s ohľadom na toto ustanovenie ťažko predstaviť prípad zneužitia práva. Vzhľadom na to, že na jeho uplatniteľnosť nie sú stanovené nijaké podmienky, nemôžu byť tieto podmienky umelo navodené spôsobom porušujúcim právo.

37. Žalovaný vo veci samej a vláda Spojeného kráľovstva poukazujú na to, že žalobcovi treba odoprieť dovolávanie sa klauzuly „standstill“, lebo iba pri začatí samostatnej zárobkovej činnosti bez predchádzajúceho povolenia – čím porušil podmienku svojho povolenia na pobyt – môže spĺňať hmotnoprávne podmienky vnútroštátnych pravidiel v oblasti prisťahovalectva z roku 1973, ktoré by inak nemohol splniť.

38. To ukazuje, že prípadné zneužitie práva žalobcom sa týka hmotnoprávnych podmienok vnútroštátnych pravidiel v oblasti prisťahovalectva, a nie klauzuly „standstill“. Správne je preto položená otázka zneužitia práva vo vnútroštátnom hmotnom práve. Samotný žalobca odkazuje v tomto ohľade na skutočnosť, že podľa pravidiel v oblasti prisťahovalectva z roku 1973 môžu príslušné orgány zohľadniť zneužívajúce správanie žiadateľa.( ) Túto možnosť potvrdila aj vláda Spojeného kráľovstva na pojednávaní pred Súdnym dvorom.

39. Ako čiastočný záver treba teda konštatovať, že myšlienka zneužitia práva sa neuplatní na článok 41 ods. 1 vzhľadom na absolútnu povahu tohto ustanovenia, ktoré nestanovuje nijaké hmotnoprávne podmienky, ale len uplatniteľné právo.

40. Tento záver je potvrdený pohľadom na prípady, v ktorých Súdny dvor v oblasti dohody o pridružení potvrdil, že došlo k zneužitiu práva.

41. Súdny dvor tak s odkazom na zásadu zákazu zneužitia práva vylúčil, aby doby zamestnania, ktoré turecký štátny príslušník mohol dosiahnuť len vďaka podvodnému konaniu, ktoré viedlo k jeho odsúdeniu, mohli byť na účely článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80( ) považované za riadne, pretože dotknutý v skutočnosti neplnil podmienky upravené týmto ustanovením a z tohto dôvodu mu legálne nepatrilo právo na základe posledného uvedeného ustanovenia.( ) Ako ďalší možný príklad zneužitia práva uviedol Súdny dvor prípad simulovaného manželstva, ktoré bolo dohodnuté len s cieľom neoprávnene získať výhody stanovené právnymi predpismi o pridružení.( )

42. Na rozdiel od klauzuly „standstill“ upravenej v článku 41, ktorá neobsahuje hmotnoprávne nároky, zakladajú v spomínaných prípadoch samotné články 6 a 7 rozhodnutia č. 1/80 hmotnoprávne nároky, a to nároky na zamestnanie, resp. pobyt. V tomto ohľade mohla byť teda uplatnená zásada zákazu zneužitia práva.

43. Ďalej sa ešte treba zaoberať zistením Súdneho dvora vo veci Tum a Dari, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd. Súdny dvor v tejto veci uviedol: „Okrem toho nebol Súdnemu dvoru predložený žiaden konkrétny dôkaz, z ktorého by vyplývalo, že sa osoby dotknuté v prípadoch vo veciach samých dovolávali uplatnenia klauzuly ,standstill‘ uvedenej v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu iba s cieľom zneužiť prospech z výhod stanovených v práve Spoločenstva.“( )

44. Z tohto zistenia Súdneho dvora možno vyvodiť, že Súdny dvor vychádza z toho, že by boli možné aj prípady, v ktorých sa aj v súvislosti s klauzulou „standstill“ článku 41 ods. 1 vynára otázka uplatnenia zásady zákazu zneužitia práva.

45. Aj v prípade, že by sme chceli preskúmanie zneužitia uplatniť na situáciu, ako je situácia vo veci samej, nedospeli by sme k záveru, že došlo k zneužitiu práva.

46. Rozhodujúcim kritériom predpokladu zneužitia práva totiž je, či sa určitá osoba opiera o ustanovenie práva Únie s cieľom získať výhody zjavne nezlučiteľné s cieľmi ustanovenia.( )

47. Zmyslom a účelom klauzuly „standstill“ je vytvorenie priaznivých podmienok na postupné uskutočňovanie práva usadiť sa a voľného pohybu služieb prostredníctvom zákazu uloženého vnútroštátnym orgánom zavádzať nové prekážky uvedených slobôd v záujme nesťažovania postupného vytvárania týchto slobôd medzi členskými štátmi a Tureckom.( )

48. Ako už bolo uvedené, klauzula „standstill“ ukladá vnútroštátnym orgánom „absolútny zákaz“( ) zavádzať akékoľvek nové prekážky výkonu tejto slobody sprísnením podmienok existujúcich k určenému okamihu. Jej cieľom teda je, aby sa medzi zmluvnými stranami uplatnili iba výhodnejšie ustanovenia.

49. S týmto cieľom nie je nezlučiteľné, že sa tejto klauzuly môže dovolávať aj turecký štátny príslušník, ktorý porušil podmienku povolenia na pobyt, ktoré mu bolo udelené skôr.

50. V súlade s tým Súdny dvor v uvedenej veci Tum a Dari, ako aj v porovnateľnej veci Savas výsledne nevychádzal z existencie zneužitia práva.

51. Vo veci Tum a Dari sa dovolávali klauzuly „standstill“ dve osoby, ktoré sa zdržiavali v členskom štáte napriek rozhodnutiu o vyhostení po zamietnutých žiadostiach o azyl. Súdny dvor v uvedenej veci výslovne odmietol argument, že turecký štátny príslušník sa môže dovolávať klauzuly „standstill“ len vtedy, ak riadne pricestoval do členského štátu.( ) Vo veci Savas porušila dotknutá osoba vnútroštátne ustanovenia v oblasti prisťahovalectva, keď sa dovolávala klauzuly „standstill“. To však Súdny dvor nepriviedlo k tomu, aby jej zakázal uplatňovať klazulu „standstill“.( )

52. Nie inak by teda bolo potrebné výsledne posudzovať prípad, o aký ide vo veci samej, v ktorom osoba dovolávajúca sa klauzuly „standstill“ – na rozdiel od už rozhodnutých prípadov – dokonca disponovala povolením na pobyt a porušila len podmienku tohto povolenia. Napokon žalobca vo veci samej nepricestoval do Spojeného kráľovstva protiprávne, ale mal povolenie na vstup, ba aj pracovné povolenie, hoci nie pre samostatnú zárobkovú činnosť. Porušil podmienku povolenia na pobyt iba začatím samostatnej zárobkovej činnosti, ktorej výkon však nedlho potom zasa zastavil.

53. Ďalej sa ešte treba zaoberať rozsudkom Súdneho dvora vo veci Kondova.( ) Tento rozsudok uvádzajú žalovaný vo veci samej a vláda Spojeného kráľovstva.

54. Táto vec sa týkala Európskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Bulharskom na strane druhej.( )

55. Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že na bulharského štátneho príslušníka, ktorý zamýšľal vykonávať v členskom štáte závislú alebo samostatnú zárobkovú činnosť a ktorý zmarí príslušné kontroly vnútroštátnych orgánov tým, že nepravdivo vyhlási, že zamýšľa pricestovať do tohto štátu na účely sezónnej práce, sa nevzťahuje oblasť ochrany, ktorú mu priznáva Európska dohoda.( )

56. Pokiaľ by sa totiž bulharským štátnym príslušníkom umožnilo kedykoľvek predložiť v hostiteľskom členskom štáte žiadosť o usadenie sa bez ohľadu na skoršie porušenie vnútroštátnych právnych predpisov v oblasti prisťahovalectva, mohlo by ich to zvádzať k tomu, aby sa najskôr ilegálne zdržiavali na území hostiteľského členského štátu a podriadili sa vnútroštátnym kontrolným predpisom až po splnení hmotnoprávnych požiadaviek stanovených týmito právnymi predpismi.( )

57. Toto konštatovanie Súdneho dvora uvádzajú žalovaný vo veci samej a vláda Spojeného kráľovstva v prejednávanej veci preto, aby znemožnili žalobcovi odvolať sa na klauzulu „standstill“. Na odôvodnenie súbehu odkazujú na už uvedený argument, že porušenie povinnosti žalobcu viedlo k tomu, že mohol spĺňať hmotnoprávne pravidlá v oblasti prisťahovalectva z roku 1973.

58. Uvedený rozsudok však nemožno preniesť na prejednávanú vec. Na rozdiel od článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom priznávala Európska dohoda uplatniteľná vo veci Kondova právo usadiť sa. Článok 45 tejto dohody stanovil rovnosť zaobchádzania s bulharskými štátnymi príslušníkmi a štátnymi príslušníkmi členských štátov. Členské štáty boli podľa článku 59 Európskej dohody príslušné len na úpravu prvého vstupu. Neprekvapí teda, že Súdny dvor vo veci Kondova, v ktorej dohoda zakladá hmotnoprávny nárok, súhlasil aj s možnosťou odoprieť odvolávanie sa na tento hmotnoprávny nárok z dôvodu zneužitia práva.

59. Záver vo veci Kondova však nemožno preniesť na klauzulu „standstill“, ako je klauzula upravená v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu. Ako už bolo uvedené, klauzula „standstill“ dodatkového protokolu totiž nezakladá hmotnoprávny nárok na usadenie sa alebo na rovnosť zaobchádzania s vlastnými štátnymi príslušníkmi, ale iba stanovuje, aké vnútroštátne právo sa uplatní.

60. Výsledne treba teda konštatovať, že jednotlivcovi nemožno z dôvodu zneužitia práva zabrániť, aby sa dovolával klauzuly „standstill“ upravenej v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu. Takému zneužitiu práva treba naopak čeliť v rámci uplatnenia vnútroštátneho práva. Vnútroštátne právo stanovuje podľa tvrdení účastníkov konania aj možnosť zohľadnenia.

61. Na záber sa treba krátko zaoberať jedným aspektom vyplývajúcim z tvrdenia žalobcu. Žalobca poukázal vo svojej žalobe na skutočnosť, že existoval písomný pokyn Secretary of State určený jeho referentom,( ) podľa ktorého mali orgány tolerovať začatie samostatnej zárobkovej činnosti tureckým štátnym príslušníkom, pokiaľ bol držiteľom povolenia na pobyt a podal žiadosť o ďalší pobyt na základe samostatnej zárobkovej činnosti. Secretary of State potom zaviedol správnu prax, ktorá nebrala ohľad na porušenie povinnosti získať pred začatím samostatnej zárobkovej činnosti najskôr povolenie.

62. Taký skutkový stav by nastolil zaujímavú otázku, do akej miery môže predstavovať samotný odklon od medzitým zavedenej výhodnejšej správnej praxe porušenie klauzuly „standstill“.( ) Napokon Súdny dvor nedávno rozhodol, že aj zrušenie výhodnejšieho zákonného ustanovenia zavedeného po rozhodujúcom dni uvedenom v klauzule „standstill“ je v rozpore so zákazom zavádzania „nových obmedzení“ klauzuly „standstill“, aj keď nová právna situácia nevedie k menej výhodnému stavu, než bol stav platný k rozhodujúcemu dňu.( ) Keďže však vnútroštátny súd v tomto smere neformuloval nijakú otázku, táto otázka nebola uvedená účastníkmi konania a ani z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva príslušný skutkový stav, nemožno sa touto otázkou vyčerpávajúcim spôsobom zaoberať v rámci prejednávanej veci.

VI – Návrh

63. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania položil Court of Appeal of England and Wales, takto:

Turecký štátny príslušník, ktorý je držiteľom povolenia na pobyt v členskom štáte s podmienkou, že nebude vykonávať podnikateľskú činnosť alebo povolanie, začne vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť v rozpore s touto podmienkou a následne požiada vnútroštátne orgány o vydanie ďalšieho povolenia na pobyt na základe jeho predchádzajúceho podnikania, je bez ohľadu na porušenie podmienky svojho povolenia na pobyt oprávnený odvolávať sa na článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu k dohode o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom.