NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 4. marca 2010 1( )

Vec C‑583/08 P

Christos Gogos

proti

Európskej komisii

„Odvolanie – Služobný poriadok úradníkov – Zaradenie do platovej triedy – Východisková platová trieda alebo vyššia platová trieda kategórie A 7/A 6 – Strata príležitosti skoršieho menovania – Kariérne alebo finančné odškodnenie – Podmienky priznania finančného odškodnenia ex offo – Spor finančného charakteru – Neobmedzená právomoc – Neprimeraná dĺžka súdneho konania na prvom stupni“

I – Úvod

1. Predmetom tohto prípadu je jeden z posledných sporov v oblasti verejnej služby, o ktorých bude rozhodovať Súdny dvor ako odvolací orgán. Nastoľuje zásadné otázky, ktoré majú podstatný význam pre budúcu judikatúru v oblasti európskeho práva verejnej služby, ale aj mimo tejto oblasti. Súdny dvor má najmä v rámci druhého odvolacieho dôvodu príležitosť bližšie objasniť neobmedzenú právomoc súdov Únie.

2. Pozadie tohto prípadu je možné zhrnúť takto: Ch. Gogos, úradník Európskej komisie, sa zúčastnil vnútorného výberového konania na postup z jeho vtedajšej kategórie B („vyššia služba“) do vtedajšej kategórie A („vysoká služba“). V dôsledku vady konania sa jeho ústna skúška dvakrát opakovala, takže Ch. Gogos túto skúšku zložil až na tretí pokus a bol zapísaný na zoznam vhodných kandidátov približne o päť rokov neskôr ako iní úspešní uchádzači. Na základe tohto omeškania stratil Ch. Gogos príležitosť byť podstatne skôr ako v skutočnosti menovaný na pracovné miesto kategórie A a byť povýšený v novej kategórii. Ch. Gogos sa domnieva, že na účely odškodnenia za toto omeškanie by ho Komisia mala hneď priamo zaradiť do platovej triedy A 6. V skutočnosti ho Komisia zaradila len do nižšej východiskovej platovej triedy A 7.

3. Žalobu, ktorou Ch. Gogos napadol rozhodnutie menovacieho orgánu o svojom zaradení do platovej triedy A 7, zamietol Súd prvého stupňa rozsudkom z 15. októbra 2008( ) (ďalej len „napadnutý rozsudok“). Svojím odvolaním Ch. Gogos teraz vytýka Súdu prvého stupňa právne vady a namieta, že mu tento súd z úradnej moci nepriznal finančné odškodnenie. Okrem toho požaduje aj špeciálne odškodnenie z dôvodu – podľa jeho názoru prehnane dlhého – trvania súdneho konania na prvom stupni.

4. Síce sa na tento prípad vzťahuje ešte „starý“ právny stav, v znení platnom do 30. apríla 2004, t. j. pred „veľkou reformou“ európskeho práva verejnej služby nariadením (ES) č. 723/2004( ), právne otázky, ktoré musí Súdny dvor objasniť v súvislosti s neobmedzenou právomocou a odškodnením za stratu príležitostí, však nestratili ani v súvislosti s novým právnym stavom platným od 1. mája 2004 na význame.

II – Právny rámec

5. Právny rámec tohto prípadu je stanovený Služobným poriadkom úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“) v znení účinnom do 30. apríla 2004( ). V článku 5 ods. 1 služobného poriadku bola v tom čase štruktúra kategórií európskej verejnej služby upravená takto:

„Pracovné miesta, na ktoré sa vzťahuje tento služobný poriadok, sa rozdelia podľa charakteru a významu povinností, s ktorými sú spojené, do štyroch kategórií A, B, C a D v zostupnom poradí významu.

Kategória A sa skladá z ôsmich tried, rozdelených na profesijné kategórie, z ktorých každá spravidla obsahuje dve triedy, pre pracovníkov plniacich administratívne a poradenské úlohy, ktoré si vyžadujú vysokoškolské vzdelanie alebo rovnocennú odbornú prax (vysoká služba).

Kategória B sa skladá z piatich tried, rozdelených na profesijné kategórie, z ktorých každá spravidla obsahuje dve triedy, pre pracovníkov zaoberajúcich sa výkonnými činnosťami, ktoré si vyžadujú vyššie stredné vzdelanie alebo rovnocennú odbornú prax (vyššia služba).

…“

6. V článku 45 ods. 2 služobného poriadku sa okrem toho uvádzalo toto:

„Úradník môže byť preradený z jednej služby do druhej alebo povýšený z jednej kategórie do druhej len na základe výberového konania.“

7. Článok 31 služobného poriadku obsahoval takúto úpravu:

„1. … uchádzači budú vymenovaní takto:

– úradníci v kategórii A…: do východiskovej triedy svojej kategórie alebo služby…,

…

2. Menovací orgán môže urobiť výnimky z predchádzajúcich ustanovení v rámci nasledujúcich limitov:

a) pre triedy A 1, A 2, A 3 a LA 3:

…

b) pre ostatné triedy:

– max. tretina úradníkov vymenovaných na uvoľnené miesta;

– max. polovica úradníkov vymenovaných na novovytvorené miesta.

S výnimkou triedy LA3 sa bude toto ustanovenie uplatňovať prostredníctvom skupín šiestich pracovných miest, ktoré majú byť obsadené v každej triede na účely tohto ustanovenia.“

8. Okrem toho je potrebné poukázať na článok 91 ods. 1 služobného poriadku, ktorý v znení platnom do 30. apríla 2004, ako aj v znení platnom od 1. mája 2004 znie takto:

„Súdny dvor Európskych spoločenstiev má právomoc v každom spore medzi spoločenstvami a ktoroukoľvek osobou, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu… V sporoch finančného charakteru má Súdny dvor neobmedzenú právomoc.“

III – Skutkový stav a konanie

9. Christos Gogos pracuje od roku 1981 vo verejnej službe Európskych Spoločenstiev (teraz Európskej únie) a bol Komisiou 1. októbra 1986 vymenovaný za úradníka platovej triedy B5.

10. V roku 1997 sa Ch. Gogos zúčastnil na vnútornom výberovom konaní KOM/A/17/96 vyhlásenom Komisiou, ktorý mal umožniť úradníkom vtedajšej kategórie B postup do vtedajšej kategórie A, presnejšie povedané do kategórie A 7/A 6. K podmienkam účasti na tomto výberovom konaní patril okrem iného minimálne sedemročný pracovný pomer v kategórii B. Vyhlásenie obsahovalo okrem iného pokyn, že vymenovanie úspešných uchádzačov bude spravidla prebiehať vo východiskovej platovej triede kategórie A 7/A 6.

11. Na ústnej skúške tohto výberového konania Ch. Gogos nedosiahol potrebný počet bodov, a preto nebol zapísaný na zoznam vhodných kandidátov. To mu oznámila skúšobná komisia listom z 15. decembra 1997.

12. Na základe žaloby Ch. Gogosa Súd prvého stupňa rozsudkom z 23. marca 2000( ) zrušil toto rozhodnutie skúšobnej komisie, najmä z dôvodu, že skúšobná komisia nebola schopná zabezpečiť na ústnej skúške rovnaké zaobchádzanie so všetkými kandidátmi.

13. Na to pozvala Komisia Ch. Gogosa na druhú ústnu skúšku 25. septembra 2000, ktorú opäť nezložil.

14. Aj druhé rozhodnutie skúšobnej komisie napadol Ch. Gogos pred Súdom prvého stupňa. V tomto konaní došlo k zmieru medzi Ch. Gogosom a Komisiou. V rámci zmieru Ch. Gogos upustil od svojho návrhu na vyhlásenie rozhodnutia skúšobnej komisie za neplatné, ako aj od ním žiadaného odškodnenia; na oplátku sa Komisia zaviazala vykonať pre pána Gogosa tretiu ústnu skúšku a pokryť jeho odôvodnené náklady.( )

15. V tretej ústnej skúške, ktorá sa konala 8. novembra 2002, bol Ch. Gogos konečne úspešný. V nadväznosti na to mu Komisia listom z 15. novembra 2002 oznámila, že jeho meno bolo zapísané na zoznam vhodných uchádzačov výberového konania KOM/A/17/96.

16. S účinnosťou od 1. apríla 2003 bol Ch. Gogos potom vymenovaný za úradníka kategórie A. Dňa 31. marca 2003 mu bolo oznámené rozhodnutie menovacieho orgánu zaradiť ho do tretieho platového stupňa platovej triedy A 7 (ďalej len rozhodnutie o zaradení).

17. Na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku podal Ch. Gogos 30. júna 2003 administratívnu sťažnosť proti rozhodnutiu o zaradení, ktorou namietal porušenie článkov 31 a 45 služobného poriadku, článku 233 ES a finančného zmieru z predchádzajúceho súdneho konania.( ) V podstate tvrdil, že mal byť zaradený tak, ako keby úspešne absolvoval výberové konanie už v decembri 1997. Väčšina úspešných uchádzačov tohto výberového konania už bola povýšená do ďalšej vyššej platovej triedy A 6. Ch. Gogos sa domnieva, že na účely vyrovnania jeho oneskorenia voči týmto kolegom ho mal menovací organ ihneď zaradiť do platovej triedy A 6 a nie do platovej triedy A 7.

18. Administratívna sťažnosť Ch. Gogosa bola zamietnutá rozhodnutím menovacieho orgánu z 24. novembra 2003 (ďalej len „rozhodnutie o sťažnosti“), čo Ch. Gogos napadol na Súde prvého stupňa žalobou z 18. februára 2004. O viac ako štyri roky neskôr, 15. októbra 2008, zamietol Súd prvého stupňa túto žalobu napadnutým rozsudkom, zaviazal však Komisiu podľa článku 87 ods. 3 v spojení s článkom 88 svojho rokovacieho poriadku na náhradu všetkých trov konania.

19. Odvolaním podaným 22. decembra 2008( ) Ch. Gogos navrhuje, aby Súdny dvor:

– zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa,

– zrušil rozhodnutie o jeho zaradení do platovej triedy A 7 a rozhodnutie z 24. novembra 2003 o zamietnutí jeho administratívnej sťažnosti,

– uplatnil neobmedzenú právomoc a priznal mu finančné odškodnenie v celkovej výške 538 121,79 eura za ekonomickú škodu, ktorá mu vznikla protiprávnym konaním Komisie v podobe sporného protiprávneho rozhodnutia a ktorá sa v dôsledku správnej reformy bude prejavovať do konca jeho života,

– priznal mu finančné odškodnenie vo výške 50 000 eur za veľké prieťahy v konaní, pokiaľ ide o prijatie prvostupňového rozsudku, a

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania, ktoré mu vznikli v konaní na prvom stupni a v konaní o odvolaní.

20. Komisia navrhuje, by Súdny dvor:

– zamietol odvolanie v celom rozsahu,

– zamietol návrh odvolateľa na odškodnenie v súvislosti s trvaním konania a

– zaviazal odvolateľa na náhradu všetkých trov konania.

21. Odvolanie bolo na Súdnom dvore najskôr predmetom písomnej časti konania a potom, 28. januára 2010, sa uskutočnilo pojednávanie.

IV – Posúdenie

22. Ch. Gogos spochybňuje napadnutý rozsudok na základe dvoch odvolacích dôvodov (pozri v tejto súvislosti časť A). Okrem toho požaduje samostatným návrhom odškodnenie z dôvodu trvania súdneho konania na prvom stupni (pozri v tejto súvislosti časť B).

A – O oboch odvolacích dôvodoch

23. Najprv preskúmam oba odvolacie dôvody Ch. Gogosa, ktorými navrhuje zrušenie napadnutého rozsudku.

1. O námietke nepreskúmania viacerých žalobných dôvodov v napadnutom rozsudku (prvý odvolací dôvod)

24. Prvý odvolací dôvod sa vzťahuje na tie časti odôvodnenia rozsudku, v ktorých sa objasňuje, či Ch. Gogos bol správne zaradený len do nižšej východiskovej platovej triedy A 7 alebo či mal byť naopak rovno zaradený do vyššej platovej triedy A 6. Ch. Gogos vytýka Súdu prvého stupňa, že nepreskúmal jeho päť zo šiestich žalobných dôvodov a v dôsledku toho zamietol jeho žalobu proti rozhodnutiu o zaradení a proti rozhodnutiu o sťažnosti bez dostatočného odôvodnenia.

25. Základom tohto odvolacieho dôvodu je skutočnosť, že Ch. Gogos v konaní na prvom stupni namietal porušenie týchto právnych ustanovení a právnych zásad: článku 31 ods. 2 služobného poriadku, článku 233 ES, zásady rovnosti zaobchádzania, zásady spravodlivého zaobchádzania, zásady riadnej správy vecí verejných a zásady služobného postupu.( ) V napadnutom rozsudku sa však Súd prvého stupňa zaoberal obšírne len článkom 31 ods. 2 služobného poriadku,( ) pričom naopak článku 233 ES a ostatným zásadám uvedeným žalobcom venoval len tri krátke body.( )

a) Prípustnosť

26. Prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu sa zdá byť v podstate bezproblémová.

27. Nepochybne možno považovať námietku, že Súd prvého stupňa sa určitým žalobným dôvodom nezaoberal, za námietku nedostatočného odôvodnenia.( ) Povinnosť odôvodnenia, ktorá prináleží Všeobecnému súdu, vyplýva z článku 36 v spojení s článkom 53 ods. 1 Štatútu Súdneho dvora. Otázka, či odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu je nedostatočné, predstavuje podľa ustálenej judikatúry právnu otázku, ktorej zodpovedania sa možno v rámci odvolania dovolávať.( )

28. Napriek tomu však Komisia vehementne spochybňuje prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu. Domnieva sa, že Ch. Gogos v konaní na prvom stupni uviedol len jediný dôvod neplatnosti, a to porušenie článku 31 ods. 2 služobného poriadku. Na ostatné právne ustanovenia a právne zásady poukázal len dodatočne. Ak sa Ch. Gogos teraz dodatočne pokúša tieto dodatočné argumenty z konania na prvom stupni vyhodnotiť ako samostatné dôvody neplatnosti, koná v rozpore s tým, ako postupoval v konaní na prvom stupni a v skutočnosti uvádza nové žalobné dôvody, čo je v odvolacom konaní neprípustné.

29. Táto námietka nie je presvedčivá.

30. Na rozdiel od názoru Komisie nemôžem zo spisu odvodiť žiadne oporné body pre to, že tvrdenie žalobcu pred Súdom prvého stupňa bolo nevyhnutne vyjadrením jediného samostatného žalobného dôvodu. Ak sa totiž pozrieme na žalobu podanú Ch. Gogosom v konaní na prvom stupni, zistíme, že tam sú článku 233 ES, zásade rovnosti zaobchádzania, ako aj zásadám spravodlivého zaobchádzania, riadnej správy vecí verejných a služobného postupu venované samostatné odseky. To svedčí skôr v prospech ako v neprospech existencie samostatných žalobných dôvodov.

31. Rozdielny záver nevyplýva ani zo zápisnice z prvostupňového konania a z napadnutého rozsudku, o ktoré sa Komisia pokúša oprieť. Zápisnica stručne zhŕňa tvrdenia žalobcu, pričom ich výslovne nezaraďuje ani k jednému samostatnému, ani k viacerým rozličným dôvodom neplatnosti.( ) V napadnutom rozsudku sa len tvrdí, že žalobca sa dovoláva „v prvom rade“ porušenia článku 31 ods. 2 služobného poriadku a „okrem toho“, „ako dôsledku“ tohto porušenia, porušenia iných ním uvedených právnych predpisov a právnych zásad;( ) ani to nevyhnutne nesvedčí o existencii jediného žalobného dôvodu.

32. Odhliadnuc od toho by bolo prehnane formalistické a neprimeraným spôsobom by to oslabilo úlohu Súdneho dvora ako odvolacieho orgánu, ak by sme chceli vidieť oporné body pre rozšírenie predmetu sporu voči konaniu na prvom stupni len vo výnimočnom označení v odvolaní „ακυρωτικοί λόγοι“.( )

33. Je síce pravda, že podľa článku 42 ods. 2 v spojení s článkom 118 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora je zakázané uvádzať v odvolacom konaní nové žalobné dôvody. Podľa ustálenej judikatúry však majú tieto ustanovenia len zabrániť tomu, aby došlo k rozšíreniu predmetu sporu nad rámec žalobných dôvodoch prejednávaných pred Všeobecným súdom.( ) K tomu v prejednávanej veci nedošlo.

34. Skutočná námietka Ch. Gogosa znie, že napadnutý rozsudok nedostatočne posúdil podstatné časti jeho žalobných dôvodov z konania pred Súdom prvého stupňa.( ) Odvolateľ teda nepredkladá Súdnemu dvoru obsahovo nové dôvody, ale žiada len o preskúmanie, či sa Súd prvého stupňa vysporiadal s predmetom sporu už v konaní na prvom stupni spôsobom vyhovujúcim požiadavkám odôvodnenia rozsudku. Zodpovedanie tejto otázky patrí k prvotným úlohám Súdneho dvora ako odvolacieho orgánu.

35. Preto je prvý odvolací dôvod prípustný.

b) Dôvodnosť

36. Prvý odvolací dôvod by bol dôvodný, ak by si Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku nesplnil svoju povinnosť odôvodnenia podľa článku 36 v spojení s článkom 53 ods. 1 Štatútu Súdneho dvora.

37. Podľa ustálenej judikatúry musia byť z odôvodnenia rozsudku jasne a nepochybne zrejmé úvahy Všeobecného súdu, aby to dotknutým osobám umožnilo zistiť dôvody prijatého rozhodnutia a Súdnemu dvoru vykonať jeho súdne preskúmanie.( )

38. Naopak povinnosť Všeobecného súdu odôvodniť svoje rozhodnutia neznamená, že sa musí detailne zaoberať každým argumentom uvedeným v rámci konania na prvom stupni, najmä keď dotknutý argument nebol dostatočne jasný a presný.( ) Skôr môže byť odôvodnenie dokonca aj implicitné, avšak pod podmienkou, že umožní zúčastneným osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neprijal ich tvrdenia a poskytne Súdnemu dvoru dostatok prostriedkov, aby mohol vykonať svoje preskúmanie.( ) Celkovo musí byť z odôvodnenia rozsudku zrejmé, že Všeobecný súd preskúmal všetky právne porušenia tvrdené v rámci konania na prvom stupni.( )

39. Napadnutý rozsudok vyhovuje týmto požiadavkám. Po tom, čo v ňom Súd prvého stupňa zamietol námietku porušenia článku 31 ods. 2 služobného poriadku,( ) uvádza, že „následne“ ani iné porušenia, ktoré namietal Ch. Gogos v súvislosti s článkom 233 ES, zásadou rovnosti zaobchádzania, spravodlivého zaobchádzania, riadnej správy vecí verejných a služobného postupu „nemohli mať vplyv na oprávnenosť rozhodnutia o zaradení“.( )

40. Preto nemožno tvrdiť, že Súd prvého stupňa nebral do úvahy iné právne ustanovenia a právne zásady uvedené Ch. Gogosom, naopak vyjadril sa k nim, aj keď veľmi stroho. Z citovanej časti rozsudku pomerne jednoznačne vyplýva, že Súd prvého stupňa relevantné námietky zamietol z tých istých dôvodov, ako predtým námietku zakladajúcu sa na článku 31 ods. 2 služobného poriadku.

41. Ch. Gogos namieta, že Súd prvého stupňa mal podrobiť zásadu rovnosti zaobchádzania špeciálnemu nezávislému posúdeniu a že nebol oprávnený ju podrobiť posúdeniu spolu s článkom 31 ods. 2 služobného poriadku.

42. V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že zásade rovnosti zaobchádzania sú venované dva osobitné body napadnutého rozsudku.( ) V nich je vysvetlený, aj keď opäť veľmi stručne, právny názor Súdu prvého stupňa, z akého dôvodu nemohlo špeciálne odvolanie sa na zásadu rovnosti zaobchádzania v prejednávanej veci viesť k zaradeniu Ch. Gogosa do vyššej platovej triedy. Na jednej strane podľa názoru Súdu prvého stupňa neprichádza odvolanie sa na zásadu rovnosti zaobchádzania do úvahy preto, lebo každé pracovné miesto vyžaduje samostatné hodnotenie kvalifikácie prijímaného úradníka. Na druhej strane sa mimoriadne odborné skúsenosti zohľadňujú už pri povýšení dotknutého úradníka do vyššej kategórie.

43. Je možné, že Ch. Gogos tieto úvahy Súdu prvého stupňa v prejednávanej veci nezdieľa. To však nič nemení na skutočnosti, že Súd prvého stupňa posúdil ním uvedené námietky. Samotná okolnosť, že Súd prvého stupňa dospel obsahovo k inému záveru ako odvolateľ, nemôže znamenať, že napadnutý rozsudok nebol riadne odôvodnený.( )

44. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné prvý odvolací dôvod zamietnuť.

2. O okolnostiach, za ktorých je potrebné priznať náhradu škody ex offo (druhý odvolací dôvod)

45. Druhý odvolací dôvod sa týka otázky, či Súd prvého stupňa mohol, resp. musel priznať Ch. Gogosovi finančné odškodnenie ex offo. Ch. Gogos namieta, že Súd prvého stupňa nerozpoznal neobmedzenú právomoc, ktorá mu prináleží v sporoch finančného charakteru. Podľa názoru Ch. Gogosa táto právomoc umožňovala Súdu prvého stupňa priznať mu finančné odškodnenie ex offo.

46. Týmto odvolacím dôvodom odvolateľ špeciálne namieta proti bodu 47 napadnutého rozsudku, v ktorom Súd prvého stupňa v podstate uvádza toto: Síce je možné, že Ch. Gogos z dôvodu nutnosti novej ústnej skúšky( ) stratil príležitosť skoršieho postupu do kategórie A a vzhľadom na to aj skoršieho povýšenia v tejto novej kategórii, Ch. Gogos však v tejto súvislosti pred Súdom prvého stupňa nenavrhoval žiadne finančné odškodnenie.

a) Prípustnosť

47. Komisia považuje tento druhý odvolací dôvod za neprípustný. Uvádza, že Ch. Gogos sa v celom doterajšom súdnom konaní obmedzoval na to, že navrhoval neplatnosť rozhodnutia o zaradení a rozhodnutia o sťažnosti. Návrh na náhradu škody nikdy nepodal a je neprípustné uplatniť ho až v odvolacom konaní.

48. Je pravda, že Ch. Gogos podľa vlastného tvrdenia v konaní pred Súdom prvého stupňa nepodal žiaden formálny návrh na náhradu škody.

49. Napriek tomu však námietku neprípustnosti Komisie nemožno prijať. Komisia nerozpoznala skutočnú podstatu druhého odvolacieho dôvodu. Sporné je, či Súd prvého stupňa žalobcovi mohol a musel priznať náhradu škody ex offo, teda bez príslušného návrhu.

50. Otázka, či Súd prvého stupňa bol oprávnený, resp. dokonca povinný priznať Ch. Gogosovi finančné odškodnenie ex offo, je právnou otázkou, ktorá môže byť posudzovaná v rámci odvolacieho konania. Zodpovedanie tejto otázky nemožno podmieniť tým, že dotknutá osoba musela podať návrh na náhradu škody v konaní na prvom stupni. Naopak táto otázka sa prirodzene vynára špeciálne v tých prípadoch, v ktorých žalobca v konaní na prvom stupni nepodal príslušný návrh.

51. Tým, že Ch. Gogos zahrnul uvedený problém do svojho odvolania, nerozširuje predmet sporu, ale žiada Súdny dvor o preskúmanie, či sa Súd prvého stupňa vyrovnal s predmetom sporu v konaní na prvom stupni v súlade s právnymi požiadavkami, a v tejto súvislosti využil všetky právne prípustné a právom ustanovené opatrenia.

52. Právna ochrana v tomto bode by bola neúčinná, ak by existencia prvoinštančného návrhu na náhradu škody mala tvoriť nevyhnutnú podmienku prípustnosti odvolania. To by nebolo zlučiteľné so zásadou účinnej súdnej ochrany.

53. Z uvedeného vyplýva, že druhý odvolací dôvod je prípustný.

b) Dôvodnosť

54. Na to, aby bol druhý odvolací dôvod úspešný, musel by mať Súd prvého stupňa v prejednávanej veci právomoc priznať Ch. Gogosovi ex offo náhradu škody a musel by túto právomoc porušiť.( )

i) Neobmedzená právomoc podľa služobného poriadku pri sporoch finančného charakteru

55. Článok 91 ods. 1 druhá veta služobného poriadku priznáva Súdnemu dvoru Európskej únie v sporoch finančného charakteru medzi zamestnanom Únie a jeho zamestnávateľom neobmedzenú právomoc.

56. Pojem „spor finančného charakteru“ nesmie byť chápaný úzko.

57. O spor finančného charakteru ide síce v prvom rade vtedy, ak dotknutý úradník v rámci článku 270 ZFEÚ podá návrh na finančné plnenie, resp. na náhradu škody alebo na zaplatenie sumy, na ktorú má podľa svojho názoru nárok podľa služobného poriadku alebo iného aktu upravujúceho jeho pracovnoprávny vzťah;( ) pritom môže ísť napr. o plat, určité príspevky a sociálne dávky podľa služobného poriadku alebo o úroky z omeškania.( )

58. Okrem toho sa spor finančného charakteru môže skrývať aj v samotnej žalobe o neplatnosť, ktorou úradník navrhuje zrušenie rozhodnutia ovplyvňujúceho jeho pracovnoprávny stav.( ) V prejednávanej veci má veľký význam skutočnosť, že aj žaloba úradníka, ktorou navrhuje súdne preskúmanie jeho zaradenia, vedie k sporu finančného charakteru.( ) To sa zakladá na úvahe, že rozhodnutie menovacieho orgánu o zaradení úradníka má okrem účinkov na jeho kariéru a jeho osobné postavenie v rámci úradníckej hierarchie priame účinky na jeho finančné nároky, najmä na výšku jeho platu podľa služobného poriadku.

59. Na základe uvedeného aj v prejednávanej veci ide o spor finančného charakteru, v ktorom mal Súd prvého stupňa podľa článku 91 ods. 1 druhej vety služobného poriadku neobmedzenú právomoc.

60. Súd Únie má v súvislosti s neobmedzenou právomocou podľa článku 91 ods. 1 druhej vety služobného poriadku povinnosť rozhodnúť spor, ktorý mu bol predložený v celom rozsahu.( ) Súd Únie sa teda nemusí – v súvislosti s čisto finančnými aspektmi daného právneho sporu – obmedziť len na preskúmanie zákonnosti konania orgánov, inštitúcií a iných úradov Únie, ale je oprávnený preskúmať aj ich účelnosť. V súvislosti s čisto finančnými aspektmi daného právneho sporu smie teda súd Únie nahradiť posúdenie menovacieho orgánu svojím vlastným posúdením a jeho rozhodnutie nielen zrušiť, ale aj obsahovo zmeniť.

61. Neobmedzená právomoc zahŕňa podľa judikatúry právo prípadne zaviazať žalovaného ex offo – t. j. aj vtedy keď nebol v tejto súvislosti podaný žiaden riadny návrh – na náhradu škody spôsobenej jeho zavinením a v takom prípade posúdiť, po zohľadnení všetkých okolností veci, utrpenú ujmu ex aequo et bono.( )

62. Pre právne spory týkajúce sa rozhodnutí o zaradení to znamená, že súdy Únie síce môžu skúmať len zákonnosť samotného zaradenia úradníka a nemôžu ho sami doplniť alebo zmeniť; sú však oprávnené prípadne aj ex offo priznať dotknutému úradníkovi náhradu škody za možnú úradnú chybu, ktorej sa dopustil menovací orgán pri prijímaní rozhodnutia o jeho zaradení.

ii) Zmysel a účel priznania odškodnenia ex offo v rámci neobmedzenej právomoci

63. V prejednávanej veci sa Súd prvého stupňa ani raz v minulosti nezaoberal otázkou, či môže byť Komisia ex offo zaviazaná na náhradu škody. Naopak sa uspokojil so strohým tvrdením, že Ch. Gogos nepožadoval žiadne finančné odškodnenie.( )

64. To by mohlo poukazovať na to, že Súd prvého stupňa nerozpoznal finančný charakter právneho sporu v zmysle článku 91 ods. 1 druhej vety služobného poriadku. Je možné, že Súd prvého stupňa si nebol istý, či vzhľadom na čisto finančné aspekty tohto právneho sporu má neobmedzenú právomoc, ktorá v neposlednom rade zahŕňa aj právomoc priznať odškodnenie ex offo.( )

65. Otázka, či Súd prvého stupňa skutočne nerozpoznal rozsah svojich právomocí a tým sa dopustil právnej chyby, môže v prejednávanej veci zostať nezodpovedaná, lebo neboli splnené požiadavky na zaviazanie Komisie na náhradu škody ex offo.

66. Právomocou priznať úradníkom náhradu škody ex offo má byť totiž súdom Únie v prvom rade umožnené zaistiť efektívnu účinnosť nimi prijatých rozsudkov o neplatnosti v sporoch týkajúcich sa verejnej služby.( ) Ak teda (úplné alebo čiastočné) zrušenie právne vadného rozhodnutia menovacieho orgánu nepostačuje na vykonanie práv dotknutého úradníka alebo na účinnú ochranu jeho záujmov, môže mu súd Únie priznať náhradu škody ex offo.

67. V prejednávanej veci však Súd prvého stupňa dospel k záveru, že rozhodnutie o zaradení a rozhodnutie o sťažnosti Komisie neboli právne vadné. Keďže následne obe rozhodnutia nezrušil, Súd prvého stupňa nemal žiaden podnet na to, aby zabezpečil efektívnu účinnosť svojho rozsudku prostredníctvom odškodnenia priznaného ex offo. Tomuto postupu sa z právneho hľadiska nedá nič vytýkať.

68. Len na okraj je ešte potrebné spomenúť, že ani odškodnenie Ch. Gogosa za následky zákonného správneho postupu v prejednávanej veci neprichádzalo od samého začiatku do úvahy. Odhliadnuc od toho, že v práve Európskej únie ešte nie je definitívne objasnené, či a za akých podmienok je možné takéto odškodnenie priznať,( ) nevyplýva údajná ujma Ch. Gogosa v súvislosti s jeho platom a kariérou v novej kategórii A kauzálne z rozhodnutia o zaradení a sťažnosti, ale z právnych vád, ktorých sa dopustila Komisia vo výberovom konaní.( )

69. Preto je druhý odvolací dôvod nedôvodný.

3. Záverečné poznámky

70. Pre úplnosť je potrebné podotknúť, že rozhodnutie o zaradení úradníka nie je vhodným riešením na vyrovnanie možných negatívnych dôsledkov, ktoré tento úradník utrpel v dôsledku vád predošlého výberového konania.

71. Je určite sporné, či je správny predpoklad Súdu prvého stupňa, že článok 31 ods. 2 služobného poriadku je v prípade vnútorného výberového konania od samého začiatku vylúčený.( ) Toto ustanovenie má totiž orgánu ako zamestnávateľovi umožniť zaistiť si služby osoby, ktorú by ináč mohol stratiť, pretože je na pracovnom trhu žiadaná a mohla by dostať množstvo ponúk od iných potenciálnych zamestnávateľov.( ) Na rozdiel od zjavného názoru Súdu prvého stupňa nie je takáto konkurencia medzi európskymi inštitúciami a súkromným zamestnávateľmi v súvislosti s internými uchádzačmi v žiadnom prípade vylúčená. Naopak aj osoba, ktorá už pracuje pre orgán Únie, môže mať pokušenie túto prácu ukončiť a zameniť ju za súkromný sektor alebo za inú medzinárodnú inštitúciu, ak sa jej zdajú ponuky externých zamestnávateľov atraktívnejšie ako jej zaradenie a možnosti povýšenia v európskej verejnej službe. Toto sa môže týkať najmä niektorých vysokoškolských absolventov, ktorí sa uchádzajú o pracovné miesta kategórie B alebo C.

72. V konečnom dôsledku však môže zostať otázka uplatniteľnosti článku 31 ods. 2 služobného poriadku na účely prejednávanej veci nezodpovedaná. Podľa článku 31 ods. 2 je totiž vyššie zaradenie, odchylne od zásady zaradenia do východiskovej platovej triedy stanovenej v odseku 1 možné len výnimočne,( ) a to vtedy, keď je to v súlade so špeciálnymi služobnými požiadavkami alebo keď je to skutočne odôvodnené vzhľadom na mimoriadnu kvalifikáciu alebo mimoriadne pracovné skúsenosti dotknutej osoby;( ) inými slovami musí ísť o výnimočného uchádzača.( ) Ak by sa toto ustanovenie použilo aj bez splnenia týchto požiadaviek ako vyrovnanie za určité znevýhodnenie v kariére úradníka, predstavovalo by to zneužitie ustanovenia článku 31 ods. 2 služobného poriadku.

73. Pán Gogos nemôže odvodiť nárok na zaradenie do vyššej platovej triedy ani zo zásady rovnosti zaobchádzania. Táto zásada vyžaduje, aby sa v porovnateľných situáciách nepostupovalo rozdielne a v rozdielnych rovnako, pokiaľ takýto postup nie je objektívne odôvodnený.( ) Okolnosti, ktoré charakterizujú rozdielne situácie a tým ich porovnateľný charakter, je potrebné určiť a posúdiť najmä s ohľadom na predmet a cieľ relevantného aktu Spoločenstva.( )

74. Cieľom a účelom rozhodnutia o zaradení podľa článku 31 služobného poriadku je len zaradiť daného úradníka v služobnom záujme a v súlade s jeho kvalifikáciou do platovej triedy jeho kategórie. Súdny dvor nevidí žiadne oporné body pre to, že by sa Ch. Gogos vzhľadom na tieto kritériá nachádzal v inej situácii ako iní úspešní uchádzači vnútorného výberového konania. Preto nemožno ani vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania namietať, že bol zaradený do tej istej platovej triedy A 7 ako iní úspešní uchádzači. Možné nezrovnalosti v priebehu výberového konania a z toho vyplývajúce oneskorenie pri vymenovaní úradníka na pracovné miesto naopak nepredstavujú v súvislosti s rozhodnutím o zaradení relevantné kritériá posudzovania.

75. Samozrejme je nesporné, že Ch. Gogosovi z dôvodu dvojnásobného opakovania jeho ústnej skúšky a z toho vyplývajúcich prieťahov vo výberovom konaní unikla príležitosť skoršieho postupu do kategórie A a tým aj skoršieho povýšenia v jeho novej kariére.( ) S tým spojená materiálna a nemateriálna ujma však v prejednávanej veci nebola spôsobená rozhodnutím o zaradení alebo rozhodnutím o sťažnosti, ktoré sú sporné v prejednávanej veci. Dokonca aj v prípade nezákonnosti oboch týchto rozhodnutí by Súd prvého stupňa nemohol túto ujmu zohľadniť ex offo bez toho, aby porušil zásadu „ne ultra petita“.

76. Táto ujma skôr vyplýva, ako už bolo uvedené( ), z právne vadného priebehu vtedajšieho výberového konania. Ch. Gogos si mohol túto vzniknutú ujmu uplatňovať v oboch predchádzajúcich súdnych konaniach( ) s použitím všetkých procesných prostriedkov, ktoré mal k dispozícii.

77. V súvislosti s prvým súdnym konaním je potrebné podotknúť, že Ch. Gogos spolu so svojou žalobou o neplatnosť rozsudku výberovej komisie navrhoval len náhradu jeho nemajetkovej ujmy. Tento návrh však bol Súdom prvého stupňa zamietnutý s odôvodnením, že vyhlásenie neplatnosti rozhodnutia výberovej komisie predstavuje dostatočné zadosťučinenie za ujmu utrpenú žalobcom.( ) Tento rozsudok medzičasom nadobudol právoplatnosť.

78. V rámci druhého súdneho konania sa Ch. Gogos v rámci zmieru s Komisiou vzdal všetkých v tom čase ním uplatňovaných nárokov na náhradu škody.( ) Keďže nič nesvedčí o neúčinnosti alebo nezákonnosti zmieru uzatvoreného medzi Ch. Gogosom a Komisiou, nemôže odvolateľ v súčasnosti požadovať náhradu škody, pokrytej týmto zmierom.

79. Len ak by sa preukázalo, že ešte existujú závažné škody, pričom nároku na ich náhradu sa Ch. Gogos v minulosti účinne nevzdal, prichádzalo by odškodnenie za stratu príležitosti na skorší postup v súčasnosti ešte vôbec do úvahy. Pokiaľ sú splnené ďalšie podmienky uplatnenia nároku na náhradu škody spôsobenej úradným rozhodnutím alebo úradným postupom( ) a ešte nedošlo k premlčaniu, má Ch. Gogos ešte možnosť samostatne uplatňovať tieto prípadné škody.

4. Predbežný záver

80. Keďže žiaden z dvoch odvolacích dôvodov Ch. Gogosa nemožno prijať, je potrebné jeho odvolanie v celom rozsahu zamietnuť.

81. Tým sa stávajú jeho návrhy na zrušenie rozhodnutia o zaradení a rozhodnutia o sťažnosti, ako aj na priznanie odškodnenia vo výške 538 121,79 eura bezpredmetné, keďže všetky tieto návrhy by predpokladali predchádzajúce zrušenie napadnutého rozsudku.

B – O samostatnom návrhu na odškodnenie z dôvodu dĺžky trvania súdneho konania na prvom stupni

82. Ch. Gogos na záver navrhuje, aby mu Súdny dvor priznal primerané odškodnenie za podľa jeho mienky neprimerane dlhé trvanie konania pred Súdom prvého stupňa. Opierajúc sa o rozsudok vo veci Baustahlgewebe( ) navrhuje toto odškodnenie vo výške 50 000 eur.

83. Ako už však konštatoval Súdny dvor v rozsudku FIAMM( ), takýto osobitný návrh na odškodnenie je v odvolacom konaní neprípustný. Podľa článku 113 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v odvolaní možno len navrhnúť, aby bolo čiastočne alebo úplné zrušené rozhodnutie Všeobecného súdu, resp. aby bolo čiastočne alebo úplne vyhovené návrhom, ktoré boli predložené v prvostupňovom konaní, s výnimkou akéhokoľvek nového návrhu.

84. Neprimeraná dĺžka konania na prvom stupni môže byť v odvolaní uplatňovaná len vtedy, ak sa podľa názoru účastníkov konania prejavila v obsahu prvostupňového rozsudku, a preto môže byť dôvodom na zrušenie rozsudku.( ) To však Ch. Gogos v prejednávanej veci netvrdil.

85. Za týchto okolností sa jeho návrh na odškodnenie musí zamietnuť.

86. Len pre úplnosť je potrebné spomenúť, že Ch. Gogos má samozrejme možnosť podať z dôvodu dĺžky trvania konania pred Všeobecným súdom žalobu na náhradu škody podľa článku 268 ZFEÚ, v spojení s článkom 340 ods. 2 ZFEÚ( ) proti Európskej únii.( ) Za takéto prípadné odškodnenie by však nezodpovedala Európska komisia, ale Súdny dvor Európskej únie.

87. V rámci takejto žaloby by muselo byť potom okrem iného preskúmané, či bolo trvanie prvostupňového konania v prejednávanej veci prehnane dlhé, takže ide o porušenie práva na spravodlivé súdne konanie v primeranej lehote.( ) To sa posudzuje v závislosti od okolností vlastných každej veci, kam patrí aj zložitosť veci a správanie účastníkov konania.( )

88. V prejednávanej veci dosahovala dĺžka celého súdneho konania pred Všeobecným súdom približne štyri roky a osem mesiacov.( ) Osobitne je potrebné poznamenať, že medzi koncom písomnej časti konania a pojednávaním na prvom stupni( ) uplynuli viac ako tri roky. S výhradou podrobnejšieho preskúmania v rámci možného konania o náhradu škody sa nezdá byť dĺžka tohto konania odôvodnená ani vzhľadom na zložitosť veci alebo položených skutkových alebo právnych otázok, ani správaním účastníkov konania. Je samo osebe pochopiteľné, že problémy vnútornej organizácie Všeobecného súdu, napríklad také, ktoré súvisia s pravidelným novým obsadzovaním miest sudcov, nesmú mať negatívne účinky na účastníkov konania. Komisia síce poukazuje na to, že Súd prvého stupňa v relevantnom čase musel vybaviť oveľa viac konaní ako ešte v čase rozsudku Baustahlgewebe; neuvádza však, že Všeobecný súd má v súčasnosti oveľa viac členov a k dispozícii oveľa väčší personál ako vtedy.

V – O trovách

89. Ako vyplýva z článku 122 prvého odseku rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, o trovách konania rozhodne Súdny dvor. Toto rozhodnutie o trovách konania má v prejednávanej veci veľký význam, pretože Komisia je ako ďalší účastník konania zastúpená advokátom.

90. Podľa článku 69 ods. 2 v spojení s článkom 118 rokovacieho poriadku sa v zásade k náhrade trov konania má zaviazať účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Ako ďalej vyplýva z článku 122 druhého odseku prvej zarážky rokovacieho poriadku, platí toto pravidlo aj v prípade odvolaní podaných úradníkmi alebo inými zamestnancami inštitúcií Únie v sporoch tykajúcich sa verejnej služby. V súlade s tým by mal byť Ch. Gogos, ktorý vo veci nemal úspech, v plnom rozsahu zaviazaný k náhrade svojich vlastných trov konania, ako aj trov konania Komisie, tak ako to navrhovala Komisia v prejednávanej veci.

91. Súdny dvor sa však môže od všeobecného pravidla znášania trov konania vyplývajúceho z článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku, pri odvolaniach podaných úradníkmi alebo inými zamestnancami určitej inštitúcie, odkloniť na základe článku 122 druhého odseku druhej zarážky rokovacieho poriadku a v záujme spravodlivosti rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania.

92. Na jednej strane je v prejednávanej veci bezpochyby potrebné zobrať do úvahy, že odvolacie dôvody uvedené Ch. Gogosom a ním podané návrhy nemali úspech, lebo sa opierali o nesprávne právne domnienky.

93. Na druhej strane je potrebné zohľadniť, že Komisia svojím konaním podstatne prispela k vzniku tohto právneho sporu. Ak by Komisia počas vnútorného výberového konania nepotrebovala tri pokusy na vykonanie riadnej ústnej skúšky pre Ch. Gogosa, tak by sa tomuto právnemu sporu dalo zabrániť.( )

94. Okrem toho bolo oprávnenou požiadavkou odvolateľa dostať primerané odškodnenie za to, že stratil príležitosť postúpiť skôr ako v skutočnosti do kategórie A (vysoká služba). To, že sa pokúšal získať toto odškodnenie pri odvolaní sa na možnosť priznania finančného odškodnenia ex offo, mu vzhľadom na zatiaľ nejednoznačnú judikatúru v tejto oblasti nemožno vytýkať.

95. Celkovo preto v záujme spravodlivosti považujem za potrebné využiť ustanovenie o výnimke podľa článku 122 druhého odseku druhej zarážky rokovacieho poriadku a náhradu trov konania odlišne od všeobecného pravidla znášania trov konania podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku rozdeliť medzi účastníkov konania. Pripadá mi spravodlivé zaviazať oboch účastníkov k náhrade vlastných trov konania.

VI – Návrh

96. Na základe predchádzajúcich úvah navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:

1. Odvolanie sa zamieta.

2. Návrh Ch. Gogosa na priznanie odškodnenia z dôvodu dĺžky trvania súdneho konania na prvom stupni sa zamieta.

3. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.