ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Právna úprava Únie – Osobná pôsobnosť – Pracovník v zmysle nariadenia č. 1408/71 – Pojem – Osoba, ktorej bolo po narodení dieťaťa predĺžené neplatené voľno – Zahrnutie – Podmienky

[Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 1 písm. a)]

Summary

Osobe, ktorá spadá do systému sociálneho zabezpečenia bez ohľadu na existenciu predchádzajúcej alebo súčasnej zárobkovej činnosti, ktorá si dobrovoľne predĺžila neplatené voľno vzájomnou dohodou so zamestnávateľom výlučne preto, aby mohla pokračovať v poberaní prídavku na starostlivosť o dieťa, a ktorej obdobia účasti na systéme dôchodkového poistenia v jednom členskom štáte by mohli byť v okamihu skutočného výkonu práva na starobný dôchodok započítané v inom štáte, musí byť počas šesťmesačného predĺženia neplateného voľna po narodení dieťaťa priznané postavenie „zamestnanca“ v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením č. 1606/98, pokiaľ je táto osoba počas daného obdobia poistená, hoci aj len pre prípad jednej poistnej udalosti, na základe povinného alebo dobrovoľného poistenia vo všeobecnom alebo osobitnom systéme sociálneho zabezpečenia uvedenom v článku 1 písm. a) tohto nariadenia.

(pozri body 27, 30, 33 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Občianstvo Európskej únie – Ustanovenia Zmluvy o FEÚ – Osobná pôsobnosť – Maloletý štátny príslušník členského štátu, ktorý nikdy nevykonal svoje právo na voľný pohyb – Zahrnutie

(Článok 20 ZFEÚ)

Summary

Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát na jednej strane zamietol štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, od ktorého sú závislé jeho maloleté deti, občania Únie, pobyt v členskom štáte bydliska týchto detí, ktorého sú tieto deti štátnymi príslušníkmi, a na druhej strane odmietol uvedenému štátnemu príslušníkovi tretieho štátu poskytnúť pracovné povolenie, keďže tieto rozhodnutia by uvedené deti zbavili možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré vyplývajú zo statusu občana Únie.

Status občana Únie má byť základným statusom štátnych príslušníkov členských štátov. Takéto zamietnutie pobytu by malo za následok, že uvedené deti, občania Únie, by boli prinútené opustiť územie Únie a nasledovať svojich rodičov. Takisto ak takejto osobe nie je povolené získať pracovné povolenie, existuje riziko, že nebude mať dostatočné prostriedky na zabezpečenie svojich potrieb a potrieb svojej rodiny, čo by tiež malo za následok, že jej deti, občania Únie, by boli povinné opustiť územie tohto členského štátu. Za týchto podmienok by teda uvedení občania Únie nemohli vykonávať podstatu práv vyplývajúcich z ich statusu občana Únie.

(pozri body 41, 44, 45 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie rozhodnutia Komisie týkajúceho sa štátnej pomoci – Povinnosť vymáhať poskytnutú pomoc – Referenčná lehota

(Článok 88 ods. 2 druhý pododsek ES)

2. Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Uplatnenie vnútroštátneho práva – Podmienky a obmedzenia

(Článok 88 ods. 2 ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 14 ods. 3)

3. Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie povinnosti vymáhať protiprávnu pomoc – Prostriedky na obranu – Absolútna nemožnosť vykonania – Kritériá posúdenia – Ťažkosti pri výkone

(Článok 88 ods. 2 ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 14 ods. 3)

Summary

1. Relevantným dňom na posudzovanie nesplnenia si povinnosti stanoveným na základe článku 88 ods. 2 druhého pododseku ES je ten, ktorý je stanovený v rozhodnutí, ktorého nevykonanie je napadnuté, alebo prípadne ten, ktorý Komisia stanovila následne. Toto ustanovenie totiž na rozdiel od článku 226 ES neurčuje štádium konania pred podaním žaloby a v dôsledku toho Komisia nevydáva odôvodnené stanovisko určujúce členským štátom lehotu na splnenie jej rozhodnutia.

Na určenie posledného dňa lehoty na vykonanie je však potrebné zohľadniť prípadný odklad vykonateľnosti rozhodnutia Komisie stanovený uznesením predsedu Všeobecného súdu.

(pozri body 50, 52)

2. Podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/99 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 88 Zmluvy o ES sa musí vymáhanie protiprávnej pomoci stanovené rozhodnutím Komisie uskutočniť bezodkladne a v súlade s postupmi stanovenými vnútroštátnym právnym poriadkom dotknutého členského štátu, pokiaľ umožňujú okamžité a účinné vykonanie uvedeného rozhodnutia.

V prípade podnikov, ktoré prijali pomoc vyhlásenú za nezlučiteľnú so spoločným trhom a ktoré sa dostali do konkurzu, možno obnovenie predchádzajúceho stavu a odstránenie narušenia hospodárskej súťaže vyplývajúce z protiprávne poskytnutej pomoci v zásade dosiahnuť prihlásením pohľadávky týkajúcej sa vrátenia spornej pomoci do zoznamu pohľadávok.

(pozri body 59, 60)

3. Jediným obranným prostriedkom, ktorý môže byť uvedený členským štátom v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti podanej Komisiou na základe článku 88 ods. 2 ES, je absolútna nemožnosť správne vykonať rozhodnutie o vymáhaní. Podmienka absolútnej nemožnosti vykonania nie je splnená, ak sa žalovaný členský štát obmedzí na to, že Komisii uvedie právne, politické alebo praktické ťažkosti spojené s vykonaním rozhodnutia bez toho, aby prijal skutočné opatrenia vo vzťahu k predmetným podnikom na účely vymáhania pomoci a Komisii navrhol alternatívne možnosti vykonania tohto rozhodnutia, ktoré by umožnili prekonať uvedené ťažkosti. Okrem toho obavy z vnútorných ťažkostí v rámci výkonu rozhodnutia v oblasti štátnej pomoci vyhlásenej za nezlučiteľnú so spoločným trhom nemôžu odôvodniť skutočnosť, že členský štát nedodržiava povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie.

(pozri body 69, 70, 72)
Keywords

Summary



Keywords

1. Voľný pohyb kapitálu – Ustanovenia Zmluvy – Územná pôsobnosť – Zámorské krajiny a územia – Ich zahrnutie v postavení tretích štátov

(Článok 63 ZFEÚ)

2. Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín – Obmedzenia existujúce k 31. decembru 1993 – Daň z trhovej hodnoty nehnuteľností

(Článok 63 a článok 64 ods. 1 ZFEÚ)

Summary

1. Vzhľadom na neobmedzenú územnú pôsobnosť článku 63 ZFEÚ treba dospieť k záveru, že tento článok sa určite uplatňuje aj na pohyb kapitálu smerom do zámorských krajín a území (ZKÚ) a z týchto krajín.

Na ZKÚ sa však vzťahujú osobitné ustanovenia pre pridruženie stanovené v štvrtej časti Zmluvy, takže sa na ne, s výnimkou výslovného odkazu, neuplatňujú všeobecné ustanovenia Zmluvy, ktorých územná pôsobnosť je obmedzená na členské štáty. Na ZKÚ sa teda vzťahujú ustanovenia práva Únie analogicky ako na členské štáty, len ak je takéto stotožnenie ZKÚ s členskými štátmi výslovne stanovené v práve Únie.

Zmluvy EÚ a FEÚ však neobsahujú žiaden výslovný odkaz na pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a ZKÚ. Z toho vyplýva, že ZKÚ využívajú liberalizáciu pohybov kapitálu podľa článku 63 ZFEÚ v postavení tretích štátov.

(pozri body 20, 29 – 31)

2. Článok 64 ods. 1 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že článok 63 ZFEÚ nebráni uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá existovala k 31. decembru 1993, ktorá poskytuje oslobodenie od dane z trhovej hodnoty nehnuteľností nachádzajúcich sa na území členského štátu Európskej únie spoločnostiam so sídlom v tomto štáte a ktorá v prípade spoločností so sídlom na území zámorskej krajiny alebo územia podmieňuje túto možnosť existenciou dohody o administratívnej pomoci v boji proti daňovým podvodom a únikom uzavretej medzi uvedeným členským štátom a týmto územím alebo skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti nesmú byť tieto právnické osoby zdaňované viac ako spoločnosti so sídlom na území tohto členského štátu.

(pozri bod 38 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Európska únia – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Postavenie obetí v trestnom konaní – Rámcové rozhodnutie 2001/220 – Úloha obete v konaní

(Rámcové rozhodnutie Rady 2001/220, články 2, 3 a 8)

2. Európska únia – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Postavenie obetí v trestnom konaní – Rámcové rozhodnutie 2001/220 – Povinnosť podporovať mediáciu – Rozsah

(Rámcové rozhodnutie Rady 2001/220, článok 10 ods. 1)

Summary

1. Články 2, 3 a 8 rámcového rozhodnutia 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby sa obligatórny trest zákazu priblíženia sa k obeti počas minimálneho obdobia, ktorý stanovuje trestné právo členského štátu ako vedľajší trest, uložil páchateľovi, ktorý sa dopustil násilného konania v rodinnom prostredí, i keď proti uloženiu tohto trestu namietajú samotné jeho obete.

Na jednej strane totiž, pokiaľ ide o povinnosti uvedené v článku 2 ods. 1 uvedeného rámcového rozhodnutia, ich cieľom je zabezpečiť, aby sa obeť mohla primeraným spôsobom skutočne zúčastniť na trestnom konaní, čo však neznamená, že by proti jej názoru nebolo možné uložiť obligatórne opatrenie zákazu priblíženia sa k obeti. Na druhej strane procesné právo byť vypočutý v zmysle článku 3 prvého odseku toho istého rámcového rozhodnutia nepriznáva obetiam nijaké právo, čo sa týka výberu druhu trestu ani čo sa týka výmery týchto trestov. Trestnoprávna ochrana proti domácemu násiliu chráni nielen záujmy obete, ale aj iné, všeobecnejšie záujmy spoločnosti. Napokon ochrana podľa článku 8, ktorej cieľom je najmä vhodným spôsobom chrániť obeť pred páchateľom trestného činu počas trestného konania, nemožno chápať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné chrániť obete aj proti nepriamym účinkom, ktoré vznikajú v neskoršom štádiu v dôsledku trestov, ktoré uložili vnútroštátne súdy.

Okrem toho povinnosť uložiť opatrenie zákazu priblíženia sa k obeti v súlade s predmetným hmotným právom nepatrí do pôsobnosti rámcového rozhodnutia.

(pozri body 56, 60, 61, 66, 67, 69, 70, bod 1 výroku)

2. Článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že oprávňuje členské štáty v súvislosti s osobitnou kategóriou trestných činov spáchaných v rodinnom prostredí vylúčiť použitie mediácie vo všetkých trestných konaniach týkajúcich sa týchto trestných činov.

V tejto súvislosti popri okolnosti, že článok 34 ods. 2 EÚ ponecháva vnútroštátnym orgánom právomoc určiť formu a prostriedky potrebné na dosiahnutie výsledku zamýšľaného rámcovými rozhodnutiami, článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia sa obmedzuje iba na to, že ukladá členským štátom povinnosť podporovať mediáciu v prípade trestných činov, pri ktorých to považujú za vhodné, takže voľba trestných činov, pri ktorých sa mediácia použije, patrí do diskrečnej právomoci členských štátov.

(pozri body 72, 76, bod 2 výroku)
Keywords

Summary



Keywords

Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou – Smernica 2003/54 – Prístup tretích strán do prenosových a distribučných elektrických sústav

(Článok 307 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/54)

Summary

Členský štát, ktorého prevádzkovateľ elektrizačnej sústavy uzavrel pred vstupom tohto členského štátu do Spoločenstva so spoločnosťou so sídlom v treťom štáte zmluvu o prednostnom prístupe, ktorá uvedenej spoločnosti vyhradzuje právo na prenos elektrickej energie po národnej sieti vysokého napätia za jej finančný podiel na výstavbe prenosového vedenia, na ktorom využíva toto právo, pokiaľ prednostný prístup poskytnutý predmetnej spoločnosti možno považovať za investíciu chránenú dohodou o podpore a vzájomnej ochrane investícií uzavretou medzi tretím štátom a dotknutým členským štátom pred jeho pristúpením k Spoločenstvu a pokiaľ by prípadné vypovedanie zmluvy vzhľadom na medzinárodné záväzky členského štátu znamenalo porušenie tejto dohody zo strany tohto členského štátu, si plní povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 2003/54 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92.

Cieľom článku 307 prvého odseku ES je totiž spresniť v súlade so zásadami medzinárodného práva, ktoré vyplývajú najmä z článku 30 ods. 4 písm. b) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969, že uplatňovaním Zmluvy ES nie je dotknutý záväzok dotknutého členského štátu dbať na práva tretích krajín vyplývajúce zo skoršieho dohovoru a plniť si príslušné povinnosti.

V tejto súvislosti na určenie, či pôsobenie právnej normy Spoločenstva môže mariť skorší medzinárodný dohovor, treba skúmať, či tento dohovor ukladá členskému štátu povinnosti, ktorých plnenie môžu tretie krajiny, ktoré sú stranami dohovoru, naďalej vyžadovať.

Okrem toho členské štáty síce majú voľbu v rámci článku 307 ES, pokiaľ ide o opatrenia, ktoré treba prijať na odstránenie nezlučiteľností existujúcich medzi dohodou uzatvorenou pred pristúpením k Spoločenstvám a Zmluvou ES, ale keď členský štát narazí na ťažkosti, ktoré znemožňujú úpravu dohody, nemožno vylúčiť, že bude povinný túto dohodu vypovedať. Tak to však nie je v prípade, ak zmluva neobsahuje nijaké ustanovenie o možnosti jej vypovedania a ak by jej vypovedanie malo za následok, že spoločnosť by prišla o plnenie, ktoré jej podľa uvedenej zmluvy patrí za jej finančný podiel na výstavbe prenosového vedenia, nepriaznivo by zasiahlo do práv tejto spoločnosti, a teda by malo rovnaký účinok ako vyvlastnenie zakázané dohodou o podpore a vzájomnej ochrane investícií.

Za týchto okolností aj za predpokladu, že prednostný prístup poskytnutý spoločnosti nie je v súlade so smernicou 2003/54, je tento prednostný prístup chránený článkom 307 prvým odsekom ES.

(pozri body 38, 41, 42, 44, 46, 48, 51, 52)
Keywords

Summary



Keywords

1. Spoločná obchodná politika – Obrana proti dumpingovým praktikám – Dumpingové rozpätie – Porovnanie normálnej hodnoty a vývoznej ceny – Úpravy

(Nariadenie Rady č. 384/96, článok 2 ods. 10)

2. Spoločná obchodná politika – Obrana proti dumpingovým praktikám – Dumpingové rozpätie – Určenie normálnej hodnoty – Dovozy z krajín s iným ako trhovým hospodárstvom uvedené v článku 2 ods. 7 písm. a) nariadenia č. 384/96

(Nariadenie Rady č. 384/96, článok 2 ods. 1 a články 3 a 7)

Summary

1. V rámci uplatnenia antidumpingových opatrení stanovenie normálnej hodnoty a vývoznej ceny upravujú rozdielne pravidlá. Z toho dôvodu predajné, administratívne a iné všeobecné náklady nemožno nevyhnutne posudzovať rovnako z prípadu na prípad. V rámci úpravy stanovenej v článku 2 ods. 10 základného antidumpingového nariadenia č. 384/96 však možno zohľadniť prípadné rozdiely medzi oboma hodnotami.

V tejto súvislosti tak zo znenia, ako aj zo štruktúry článku 2 ods. 10 základného nariadenia č. 384/96 vyplýva, že úprava vývoznej ceny alebo normálnej hodnoty sa môže uskutočniť výlučne na účely zohľadnenia rozdielov v okolnostiach, ktoré ovplyvňujú ceny, a teda ich porovnateľnosť, aby sa zaručilo porovnanie uskutočnené na rovnakej úrovni obchodovania. Na vykonanie takejto úpravy sa teda inštitúcie Únie môžu opierať o predajné náklady vyplývajúce z uvádzania výrobkov na trh Spoločenstva, keďže normálna hodnota a vývozná cena boli veci stanovené na dvoch odlišných obchodných úrovniach a predajné náklady môžu obmedzeným spôsobom ovplyvniť porovnateľnosť tejto vývoznej ceny s touto normálnou hodnotou.

(pozri body 25, 26, 37, 39)

2. Hoci článok 2 ods. 1 základného antidumpingového nariadenia č. 384/96 stanovuje všeobecnú zásadu, podľa ktorej je normálna hodnota spravidla založená na cenách zaplatených alebo obvykle platených pri bežnom obchodovaní nezávislými zákazníkmi vo vyvážajúcej krajine, zo znenia ani zo štruktúry článku 2 ods. 7 tohto nariadenia, ani z judikatúry Súdneho dvora nevyplýva, že ak inštitúcie Únie stanovia normálnu hodnotu „podľa akéhokoľvek iného primeraného základu“, táto normálna hodnota musí vždy zodpovedať normálnej hodnote, za ktorú je výrobok dodaný prvému nezávislému zákazníkovi. Takýto výklad by zasahoval do voľnej úvahy inštitúcií Únie v súvislosti so stanovením normálnej hodnoty v prípade krajín, ktoré nemajú trhové hospodárstvo.

Tento záver nemožno spochybniť článkom 2 ods. 3 uvedeného základného nariadenia, ktorý sa týka len výpočtu normálnej hodnoty vyvážajúceho podniku, ktorý pôsobí v trhovom hospodárstve.

(pozri body 33, 34)
Keywords

Summary



Keywords

1. Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie – Smernica 85/337 – Pôsobnosť – Projekt prijatý vnútroštátnym právnym predpisom – Vylúčenie – Podmienky

(Smernica Rady 85/337, zmenená a doplnená smernicou 2003/35, článok 1 ods. 5)

2. Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie – Smernica 85/337 – Projekt prijatý vnútroštátnym právnym predpisom, ktorý patrí do pôsobnosti smernice – Právo podať žalobu proti tomuto predpisu – Rozsah

(Smernica Rady 85/337, zmenená a doplnená smernicou 2003/35, článok 10a; rozhodnutie Rady 2005/370)

Summary

1. Článok 1 ods. 5 smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, sa má vykladať v tom zmysle, že z pôsobnosti tejto smernice sú vylúčené iba projekty, ktoré sú podrobne upravené a prijaté prostredníctvom osobitného právneho predpisu, a to tak, aby ciele uvedenej smernice boli dosiahnuté prostredníctvom legislatívneho procesu. Vnútroštátnemu súdu prináleží preveriť, či tieto dve podmienky boli splnené, pričom zohľadní tak obsah prijatého právneho predpisu, ako aj celý legislatívny proces, ktorý viedol k jeho prijatiu, a najmä prípravné akty a parlamentné rozpravy. V tejto súvislosti právny predpis, ktorým sa výlučne schvaľuje už existujúci správny akt, pričom sa v ňom uvádzajú iba naliehavé dôvody všeobecného záujmu bez toho, aby sa predtým začal vecný legislatívny proces, prostredníctvom ktorého by mohli byť splnené uvedené podmienky, nemôže byť považovaný za osobitný právny predpis v zmysle tohto ustanovenia a nestačí na to, aby bol projekt vylúčený z pôsobnosti smernice 85/337 v znení zmien a doplnení.

(pozri bod 48, bod 1 výroku)

2. Článok 9 ods. 2 Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, ktorý bol uzatvorený a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím 2005/370, a článok 10a smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, sa majú vykladať v tom zmysle, že:

– ak je projekt, ktorý patrí do pôsobnosti týchto ustanovení, prijatý prostredníctvom právneho predpisu, musí byť možné, aby otázka, či tento právny predpis vyhovuje podmienkam stanoveným v článku 1 ods. 5 tejto smernice, mohla byť podľa vnútroštátnych procesných pravidiel predložená súdu alebo nezávislému a nestrannému orgánu ustanovenému na základe zákona,

– v prípade, že nie je možné proti takému aktu podať nijaký opravný prostriedok s povahou a rozsahom, ktoré boli uvedené vyššie, prináleží vnútroštátnym súdom, ktoré rozhodujú v rámci svojej právomoci, aby vykonali preskúmanie uvedené v predchádzajúcej zarážke a v prípade potreby z toho vyvodili dôsledky tak, že sa tento právny predpis neuplatní.

(pozri bod 57, bod 2 výroku)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie rozhodnutia Komisie týkajúceho sa štátnej pomoci – Povinnosť vymáhať poskytnutú pomoc – Lehota na vymáhanie (článok 88 ods. 2 ES, články 226 ES a 249 ES) (pozri body 34, 37)

2. Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Podniky príjemcovia pomoci, voči ktorým bol vyhlásený konkurz – Zapísanie pomoci do zoznamu pohľadávok na obnovenie predchádzajúceho stavu (článok 88 ods. 2 ES) (pozri body 35, 36)

3. Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie rozhodnutia Komisie týkajúceho sa štátnej pomoci – Prostriedky na obranu – Spochybnenie zákonnosti rozhodnutia – Neprípustnosť – Hranice – Ničotný právny akt (článok 88 ods. 2 druhý pododsek ES, články 226 ES, 227 ES, 230 ES a 232 ES) (pozri bod 41)

Subject of the case

Predmet

Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s článkami 2, 3 a 4 rozhodnutia Komisie 2008/697/ES zo 16. apríla 2008 týkajúceho sa štátnej pomoci C 13/07 (ex NN 15/06 a N 734/06), ktorú Taliansko poskytlo spoločnosti New Interline [oznámené pod číslom K(2008) 1321], v stanovenej lehote

Výrok

Výrok

1. Talianska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie výkonu rozhodnutia Komisie 2008/697/ES zo 16. apríla 2008 týkajúceho sa štátnej pomoci C 13/07 (ex NN 15/06 a N 734/06), ktorú Taliansko poskytlo spoločnosti New Interline, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 249 štvrtého odseku ES, ako aj z článkov 2 a 3 uvedeného rozhodnutia.

2. Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
Smernica 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, na účely vykonania uvedeného systému jasne a výslovne stanovuje v článku 9 ods. 1 a 3 a článku 11 ods. 2 rozdelenie právomocí medzi Komisiu a členské štáty, pokiaľ ide o vypracovanie, kontrolu a vykonanie národných alokačných plánov. V súvislosti s vecným obmedzením kontrolnej právomoci a právomoci zamietnuť také plány je Komisia oprávnená overiť iba zlučiteľnosť opatrení prijatých členským štátom s kritériami uvedenými v prílohe III uvedenej smernice a ustanoveniami jej článku 10.

Hoci je pravda, že môžu existovať veľké rozdiely, čo sa týka typov povinností, ktoré smernice ukladajú členským štátom, a výsledkov, ktoré sa nimi majú dosiahnuť, a takisto je nesporné, že ustanovenia smerníc, ktoré sa týkajú výlučne vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou, nemusia vyžadovať preberacie opatrenia, nemožno poprieť, že články 9 a 11 smernice 2003/87 upravujú príslušné úlohy Komisie a členských štátov v rámci prijímania národných alokačných plánov, a to konkrétne otázku rozdelenia právomocí medzi Komisiu a členské štáty. Tieto ustanovenia umožňujú určiť, či členské štáty disponujú, alebo nedisponujú mierou voľnej úvahy na účely vypracovania svojho plánu, a prípadne, aký je jej rozsah.

Takisto nemožno poprieť, že táto smernica nestanovuje konkrétnu metódu na účely vypracovania národného alokačného plánu a stanovenia celkového množstva emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené. Práve naopak, príloha III bod 1 uvedenej smernice výslovne stanovuje, že členské štáty musia stanoviť celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť, pričom zohľadnia najmä národnú energetickú politiku a národný program v oblasti klimatických zmien.

Členské štáty tak disponujú určitou mierou voľnej úvahy pri prebratí smernice 2003/87, a teda aj pri výbere opatrení, ktoré považujú za najvhodnejšie na dosiahnutie výsledku stanoveného uvedenou smernicou v osobitnom kontexte vnútroštátneho trhu s energiou.

Pokiaľ ide o skutočnosť, že v súlade s článkom 9 tejto smernice Komisia posudzuje národné alokačné plány v rámci kontroly ex ante, taká právomoc sa isto vo viacerých ohľadoch odlišuje od kontroly ex post stanovenej v článku 226 ES. Táto okolnosť však nemôže znamenať, že by kontrola ex ante musela ísť nad rámec kontroly zákonnosti.

(pozri body 47, 49 – 52)