ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora)

z 12. marca 2014

Vec F‑128/12

CR

proti

Európskemu parlamentu

„Verejná služba – Odmena – Rodinné prídavky – Príspevok na nezaopatrené dieťa – Náhrada neoprávnených platieb – Úmysel uviesť administratívu do omylu – Dôkaz – Nemožnosť namietať voči administratíve päťročnú lehotu na podanie žiadosti o vrátenie neoprávnených platieb – Námietka nezákonnosti – Konanie pred podaním žaloby – Pravidlo zhody – Námietka nezákonnosti vznesená prvýkrát v žalobe – Prípustnosť“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej článku 106a, ktorou CR navrhuje zrušiť rozhodnutie Európskeho parlamentu o vymáhaní súm príspevkov na nezaopatrené dieťa poskytnutých bez právneho dôvodu po uplynutí päťročnej premlčacej lehoty

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. CR znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskemu parlamentu. Rada Európskej únie, vedľajší účastník konania, znáša svoje vlastné trovy konania.

Abstrakt

1. Žaloby úradníkov – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Zhoda medzi sťažnosťou a žalobou – Zhoda v predmete a dôvode – Námietka nezákonnosti vznesená prvýkrát v rámci žaloby – Prípustnosť

(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)

2. Úradníci – Náhrada neoprávnených platieb – Premlčacia doba – Zamestnanec, ktorý úmyselne uviedol administratívu do omylu – Nemožnosť namietať uvedenú lehotu voči administratíve – Porušenie zásady právnej istoty normotvorcom Únie – Neexistencia

(Služobný poriadok úradníkov, článok 85 druhý odsek)

3. Úradníci – Náhrada neoprávnených platieb – Premlčacia doba – Zamestnanec, ktorý úmyselne uviedol administratívu do omylu – Nemožnosť namietať uvedenú lehotu voči administratíve – Porušenie zásady proporcionality – Neexistencia

(Služobný poriadok úradníkov, článok 85 druhý odsek)

4. Úradníci – Náhrada neoprávnených platieb – Premlčacia doba – Námietka – Zámer zamestnanca uviesť administratívu do omylu – Dôkazné bremeno

(Služobný poriadok úradníkov, článok 85 druhý odsek)

1. Úvahy týkajúce sa účelu konania pred podaním žaloby, povahy námietky nezákonnosti a zásady účinnej súdnej ochrany bránia tomu, aby sa námietka nezákonnosti podaná prvýkrát v žalobe musela vyhlásiť za neprípustnú z jediného dôvodu, že nebola vznesená v sťažnosti, ktorá predchádzala uvedenú žalobu.

Po prvé, pokiaľ ide o účel konania pred súdnym konaním, pri zohľadnení zásady prezumpcie zákonnosti aktov inštitúcií Európskej únie, podľa ktorej právna úprava Európskej únie zostáva účinná v celom rozsahu, dokiaľ príslušný súdny orgán neurčí jej nezákonnosť, si menovací orgán nemôže zvoliť možnosť neuplatniť všeobecne záväzný akt, ktorý podľa jeho názoru odporuje norme vyššej právnej sily, s jediným cieľom umožniť mimosúdne vyriešenie sporu. Takúto voľbu je potrebné vylúčiť a fortiori, pokiaľ uvedený orgán koná v situácii viazanej právomoci, ako je to v prípade, keď sú splnené podmienky uplatnenia článku 85 služobného poriadku, a ak je administratíva povinná vymáhať sumy, ktoré boli poskytnuté bez právneho dôvodu jednému zo zamestnancov. V rámci výkonu viazanej právomoci nie je uvedený orgán spôsobilý vziať späť alebo zmeniť rozhodnutie napadnuté zamestnancom, napriek tomu, že by považoval námietku nezákonnosti namierenú proti ustanoveniu, na základe ktorého bolo napadnuté rozhodnutie prijaté, za dôvodnú.

Po druhé, pokiaľ ide o povahu námietky nezákonnosti, článok 277 ZFEÚ vyjadruje všeobecnú zásadu, podľa ktorej má každý účastník konania s cieľom zrušiť akt, proti ktorému je možné podať žalobu, právo incidenčne napadnúť platnosť skoršieho aktu inštitúcie Únie, ktorý tvorí právny základ napadnutého aktu, ak tento účastník konania nemá právo podať priamu žalobu, ktorou by napadol tento akt, z ktorého preňho vyplynuli takéto právne následky, a nemôže žiadať jeho zrušenie. Článok 277 ZFEÚ má tiež za cieľ ochranu osôb podliehajúcich súdnej právomoci proti uplatneniu nezákonného právneho aktu, tým, že účinky rozsudku, ktorý konštatuje neuplatniteľnosť, sú obmedzené iba na samotných účastníkov sporu a že tento rozsudok nespochybňuje samotný akt, ktorý sa stal nenapadnuteľný.

Aj za predpokladu, že povinnosť podať námietku nezákonnosti v sťažnosti pod sankciou neprípustnosti by mohla byť v súlade s účelom konania pred súdnym konaním, samotnou podstatou námietky nezákonnosti je zosúladiť zásadu zákonnosti a zásadu právnej istoty.

Napokon zo znenia článku 277 ZFEÚ vyplýva, že možnosť spochybniť všeobecne záväzný akt po uplynutí lehoty na podanie žaloby má iba účastník konania v prípade sporu na súde Únie. Takáto výnimka teda nemôže úplne rozvinúť svoje účinky v rámci konania o administratívnej sťažnosti.

Po tretie a na poslednom mieste, sankcia neprípustnosti námietky nezákonnosti vznesená prvýkrát v žalobe predstavuje obmedzenie práva na účinnú súdnu ochranu neprimeranú cieľu sledovanému pravidlom zhody, teda umožniť zmier v spore medzi dotknutým úradníkom a administratívou. Aj keď každý náležite starostlivý úradník má poznať služobný poriadok, námietka nezákonnosti svojou podstatou odôvodňuje posúdenie jeho zákonnosti so zreteľom na všeobecné zásady alebo pravidlá vyššej právnej sily, takže nie je možné od úradníka alebo zamestnanca, ktorý podal sťažnosť a ktorý nemusí nevyhnutne disponovať potrebnými právnymi znalosťami, vyžadovať formulovanie takejto námietky v štádiu konania pred podaním žaloby, a to s následnou sankciou neprípustnosti.

(pozri body 32, 33, 35, 36, 38 – 40, 44 a 45)

Odkaz:

Súdny dvor: 16. marca 1978, Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Komisia, 7/77, bod 7; 13. februára 1979, Granaria, 101/78, bod 4; 6. marca 1979, Simmenthal/Komisia, 92/78, bod 39; 3. júla 1980, Grassi/Rada, 6/79 a 97/79, bod 15; 14. júla 1983, Detti/Súdny dvor, 144/82, bod 16; 19. januára 1984, Andersen a i./Parlament, 262/80, bod 6; 7. júna 1988, Komisia/Grécko, 63/87, bod 10; 5. októbra 2004, Komisia/Grécko, C‑475/01, bod 18

Súd prvého stupňa: 30. septembra 1998, Losch/Súdny dvor, T‑13/97, bod 99; 30. septembra 1998, Chvatal a i./Súdny dvor, T‑154/96, bod 112; 19. mája 1999, Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, bod 168 a tam citovaná judikatúra; 12. júla 2001, Kik/ÚHVT (Kik), T‑120/99, bod 55; 23. januára 2002, Gonçalves/Parlament, T‑386/00, bod 34; 25. októbra 2006, Carius/Komisia, T‑173/04, bod 45 a tam citovaná judikatúra; 17. septembra 2008, Neurim Pharmaceuticals (1991)/ÚHVT – Eurim‑Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS), T‑218/06, bod 52; 21. novembra 2013, Roulet/Komisia, F‑72/12 a F‑10/13, bod 48 a tam citovaná judikatúra

Súd pre verejnú službu: 7. júna 2011, Mantzouratos/Parlament, F‑64/10, bod 22; 20. júna 2012, Cristina/Komisia, F‑66/11, bod 34

2. Premlčanie tým, že bráni, aby sa spochybňovali do nekonečna situácie, ktoré sa ustálili plynutím času, posilňuje právnu istotu, ale môže takisto umožniť ustálenie situácií, ktoré boli, aspoň na začiatku, protiprávne. Miera, v ktorej sa uplatní, vyplýva v dôsledku toho zo stretu medzi požiadavkami právnej istoty a požiadavkami zákonnosti podľa historických a sociálnych okolností, ktoré prevažovali v spoločnosti v danom období. Stanovenie tejto lehoty je preto výlučne vecou normotvorcu. Normotvorca Únie teda nemôže byť kontrolovaný súdom Únie z dôvodu jeho voľby pri zavádzaní pravidiel premlčania a pri stanovení príslušných lehôt.

Skutočnosť stanovenia nemožnosti namietať päťročnú premlčaciu lehotu voči administratíve v článku 85 prvom odseku pri úkone vymáhania súm zaplatených bez právneho dôvodu, ak je administratíva spôsobilá preukázať, že dotknutá osoba úmyselne uviedla administratívu do omylu, nemôže teda sama osebe predstavovať nezákonnosť vo vzťahu k dodržaniu zásady právnej istoty.

(pozri body 48 a 49)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 6. októbra 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, T‑22/02 a T‑23/02, body 82 a 83

3. V súlade so zásadou proporcionality podlieha zákonnosť právnej úpravy Únie podmienke, že prostriedky, ktoré využíva, sú vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý predmetná úprava legitímne sleduje, a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie, pričom ak si možno vybrať medzi viacerými primeranými opatreniami, v zásade je potrebné použiť najmenej obmedzujúce.

Cieľom sledovaným v článku 85 služobného poriadku je evidentne ochrana finančných záujmov Únie v osobitnom kontexte vzťahov medzi inštitúciami Únie a ich zamestnancami, teda osôb, ktoré sú spojené s týmito inštitúciami povinnosťou osobitnej lojálnosti upravenej v článku 11 služobného poriadku, ktorý upravuje, že úradník vykonáva svoje povinnosti a správa sa „výlučne v súlade so záujmami Únie“ a plní úlohy, ktoré sú mu zverené „súlade so svojou povinnosťou zachovávať lojálnosť voči Únii“.

Článok 85 druhý odsek druhá veta služobného poriadku zaväzuje administratívu vymáhať všetky sumy zaplatené bez právneho dôvodu v osobitnej situácii, v ktorej je spôsobilá dokázať, že dotknutý zamestnanec ju úmyselne uviedol do omylu, a to pri porušení osobitných povinností vyššie uvedenej lojálnosti. V tomto kontexte nemožnosť namietať päťročnú premlčaciu lehotu nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

(pozri body 60 – 63)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 28. marca 2012, Rapone/Komisia, F‑36/10, bod 50

4. Podľa článku 85 druhého odseku služobného poriadku sa žiadosť o vrátenie súm vyplatených bez právneho dôvodu musí podať najneskôr do piatich rokov od dátumu vyplatenia danej sumy. Túto lehotu piatich rokov však nie je možné namietať voči menovaciemu orgánu, ak môže dokázať, že dotknutá osoba úmyselne uviedla administratívu do omylu, aby získala príslušnú sumu. Zo znenia článku 85 druhého odseku druhej vety služobného poriadku tiež vyplýva, že prislúcha administratíve preukázať zámer dotknutého zamestnanca uviesť administratívu do omylu.

Pokiaľ menovací orgán založil žiadosť o vrátenie súm vyplatených bez právneho dôvodu na okolnostiach, že dotknutý zamestnanec podal klamlivé vyhlásenia administratíve viackrát a že tieto klamlivé vyhlásenia pochádzajú od úradníka vysokej platovej triedy, ktorý má právnické skúsenosti v oblasti verejnej služby a nespochybňuje, že alebo mal vedomosť o nezrovnalostiach platieb, alebo mal o nich vedieť, tento orgán z právneho hľadiska dostatočne preukázal vôľu žalobcu uviesť administratívu do omylu.

(pozri body 67, 68, 72 a 73)