Naopak, v súlade s duchom a systematikou jednotného regulačného rámca spoločnej poľnohospodárskej politiky (odôvodnenie 1 nariadenia č. 491/2009), pokiaľ ide o pôsobnosť nariadenia č. 491/2009, presné podmienky a rozsah tejto ochrany sú stanovené výlučne v článku 118m ods. 1 a 2 tohto nariadenia. Tento článok upravuje jednotným a výlučným spôsobom povolenie a obmedzenia, či dokonca zákaz obchodného používania chránených označení pôvodu a chránených zemepisných označení podľa práva Únie, takže nebolo potrebné, aby odvolací senát uplatnil podmienky ochrany, ktoré boli osobitne stanovené v relevantných pravidlách vnútroštátneho práva, na základe ktorých bol vykonaný zápis označení pôvodu alebo zemepisných označení do databázy E‑Bacchus.

Táto „automatická“ ochrana, hoci je priamo založená na relevantných vnútroštátnych právnych predpisoch, však nevyhnutne neznamená, že Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) je povinný podľa nariadenia č. 491/2009 dodržiavať ustanovenia uvedených právnych predpisov alebo podmienky ochrany, ktoré stanovujú. Výrazy „chránené označenia pôvodu“ a „chránené zemepisné označenia“ uvedené v článku 118m ods. 1 a 2 nariadenia č. 491/2009 totiž predstavujú len zopakovanie výrazov použitých v článku 118n tohto nariadenia, ktorý sa obmedzuje na uvedenie odkazu na označenia pôvodu a zemepisné označenia uvedené v databáze E‑Bacchus vrátane tých, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych právnych predpisov, no bez toho, aby sa predpisovalo uplatnenie podmienok ochrany stanovených relevantnými pravidlami uvedených právnych predpisov.

Z článku 118s ods. 1 nariadenia č. 491/2009, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov), vyplýva, že názvy vín chránené najmä v súlade s článkami 51 a 54 nariadenia č. 1493/1999 o spoločnej organizácii trhu s vínom sú automaticky chránené podľa nariadenia č. 1493/1999 a že Komisia ich zapíše do registra ustanoveného v článku 118n nariadenia č. 491/2009, konkrétne do databázy E‑Bacchus. Z tejto automatickej povahy ochrany názvov vín, ktoré už sú chránené podľa nariadenia č. 1493/1999, vyplýva, že zápis do databázy E‑Bacchus nie je nevyhnutný na to, aby uvedené názvy vín boli chránené na úrovni Únie, keďže tento zápis je len dôsledkom automatického prenesenia už existujúcej ochrany z jedného právneho režimu do druhého, a nepredstavuje podmienku tejto ochrany.

Podľa článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia umožňuje existencia iného označenia ako ochrannej známky dosiahnuť vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky Spoločenstva, ak toto označenie súčasne spĺňa štyri podmienky: toto označenie sa musí používať v obchodnom styku; musí mať väčší než len lokálny význam; právo na toto označenie musí byť získané v súlade s právom členského štátu, v ktorom sa označenie používalo pred podaním prihlášky ochrannej známky Spoločenstva; toto označenie musí priznávať jeho majiteľovi možnosť zakázať používanie neskoršej ochrannej známky. Hoci prvé dve podmienky, teda podmienky týkajúce sa použitia a významu uvádzaného označenia, ktorý musí byť väčší než len lokálny, vyplývajú zo samotného znenia článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, a musia sa teda vykladať s ohľadom na právo Únie, z formulácie „pokiaľ podľa práva členského štátu, ktorým sa riadi dané označenie“ vyplýva, že dve ďalšie podmienky uvedené následne v článku 8 ods. 4 písm. a) a b) tohto nariadenia sú podmienkami stanovenými uvedeným nariadením, ktoré sa posudzujú vzhľadom na kritériá stanovené právom, ktorým sa riadi uvádzané označenie.

Otázka, do akej miery označenie chránené v členskom štáte priznáva právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky, sa totiž musí preskúmať podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva. V tejto súvislosti treba brať do úvahy najmä vnútroštátnu právnu úpravu a súdne rozhodnutia prijaté v dotknutom členskom štáte. Na základe toho je navrhovateľ výmazu povinný preukázať, že predmetné označenie patrí do pôsobnosti práva dotknutého členského štátu a umožňuje zakázať používanie neskoršej ochrannej známky.

V tomto kontexte, pokiaľ žalobkyňa opakovane uvádzala rôzne podporné dôkazy, relevantné pravidlá vnútroštátneho práva upravujúce ochranu označení pôvodu, ako aj rozhodovaciu prax vnútroštátnych súdov a orgánov v tejto súvislosti, a ani odvolací senát, ani Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) netvrdia, že by žalobkyňa neuniesla dôkazné bremeno, ktoré mala v tejto súvislosti, odvolací senát vzhľadom na svoju povinnosť preskúmať ex offo skutočnosti na základe článku 76 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 a povinnosť náležitej starostlivosti nebol oprávnený neprihliadať na tieto dôkazy a odmietnuť uplatniť predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu z dôvodu, že ochrana uvedených označení pôvodu alebo zemepisných označení spadá výlučne pod nariadenie č. 491/2009, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov), či dokonca do výlučnej právomoci Únie.

Tento prístup odvolacieho senátu totiž vychádza zo zjavného nedodržania rozsahu pôsobnosti článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 v spojení s jeho článkom 8 ods. 4, ako aj článku 53 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia, čo spôsobuje nezákonnosť rozhodnutia odvolacieho senátu.

(pozri body 46 – 49)