NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MICHAL BOBEK

prednesené 24. septembra 2019 ( 1 )

Spojené veci C‑515/17 P a C‑561/17 P

Uniwersytet Wrocławski

proti

Výkonnej agentúre pre výskum (REA) (C‑515/17 P)

a

Poľská republika

proti

Uniwersytet Wrocławski,

Výkonnej agentúre pre výskum (REA) (C‑561/17 P)

„Odvolanie – Článok 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie – Zastupovanie neprivilegovaných žalobcov v konaniach o žalobách – Pojem advokát – Autonómny pojem práva Únie – Príležitosť napraviť nedostatok právneho zastúpenia“

Obsah

I. Úvod II. Právny rámec III. Napadnuté uznesenie IV. Konanie na Súdnom dvore V. Posúdenie A. Genéza a aktuálne problémy 1. Vývoj judikatúry týkajúcej sa článku 19 tretieho odseku Štatútu a) Pôvod v práve hospodárskej súťaže b) „Presun“ požiadavky nezávislosti na článok 19 tretí odsek Štatútu 2. Problematické aspekty „presunu“ a jeho procesné dôsledky a) Kontext b) Nejasná povaha kritéria c) Dôsledky nesplnenia požiadaviek B. Možnosti a premenné 1. Možnosti a) Článok 19 štvrtý odsek Štatútu b) Článok 19 tretí odsek Štatútu 2. Účel právneho zastupovania C. Prehodnotené skúmanie 1. Hmotnoprávny rozmer a) Oprávnenie na zastupovanie pred vnútroštátnymi súdmi b) Postavenie advokáta – nezávislej tretej strany vo vzťahu k žalobcovi 1) Tretia strana 2) Nezávislá strana 2. Procesný rozmer D. Prejednávaná vec VI. O trovách VII. Návrh

I. Úvod

1. Kto je oprávnený zastupovať neprivilegovaného žalobcu v konaní o žalobe na Súdnom dvore Európskej únie? Kto je, ako stanovuje článok 19 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, „advokát, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu“?

2. Postup overovania formálnej kvalifikácie advokáta, príslušných osvedčení a jeho oprávnenia konať v mene daného žalobcu je tradične zriedkakedy stredobodom záujmu (judikatúry). Postup overovania prebiehal pokojne a jednotvárne ako rutinná úloha súdnych kancelárií, pričom diskusie venované tejto problematike boli vyhradené skutočným znalcom a nadšencom konania na súdoch Únie. Mohlo by to tak byť aj naďalej, keby sa postup overovania, ktorý je za normálnych okolností formalitou, postupne nezmenil na niečo úplne odlišné.

3. Uniwersytet Wrocławski (Vroclavská univerzita, Poľsko) podala na Všeobecný súd žalobu, ktorou napadla rozhodnutie Výkonnej agentúry pre výskum (ďalej len „REA“), ktorým táto agentúra ukladá univerzite povinnosť vrátiť určité finančné prostriedky, ktoré je predtým boli poskytnuté.

4. Žaloba bola vyhlásená za neprípustnú pre nedostatok riadneho právneho zastúpenia. ( 2 ) Podľa Všeobecného súdu právny zástupca Uniwersytet Wrocławski nesplnil požiadavku nezávislosti, ktorá je spojená s pojmom „advokát“ v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie (ďalej len „Štatút“). Zástupca síce mal kvalifikáciu advokáta podľa poľského práva a pôsobil v advokátskej kancelárii, zároveň však externe prednášal na Uniwersytet Wrocławski a mal na tento účel s univerzitou uzavretú občianskoprávnu zmluvu. Podľa názoru Všeobecného súdu existencia tejto zmluvy znamená, že požiadavka nezávislého právneho zastúpenia nebola splnená.

5. V rámci tohto odvolania voči uvedenému uzneseniu navrhnem, aby Súdny dvor uskutočnil dvojaké prehodnotenie judikatúry a praxe Všeobecného súdu v danej oblasti. Po prvé, čo sa týka podstaty, výklad článku 19 tretieho odseku Štatútu treba vrátiť späť do hraníc primeraného a predvídateľného. Po druhé a čo je možno ešte dôležitejšie, potenciálny nedostatok právneho zastúpenia je potrebné posudzovať ako procesný nedostatok žaloby, na ktorý musí byť dotknutý žalobca náležite upozornený a musí dostať príležitosť napraviť ho.

II. Právny rámec

6. Článok 19 Štatútu stanovuje: „Členské štáty a orgány Únie zastupuje na Súdnom dvore splnomocnený zástupca vymenovaný pre každú vec osobitne; splnomocnenému zástupcovi môže pomáhať poradca alebo advokát. Štáty, ktoré nie sú členskými štátmi, ale ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o Európskom hospodárskom priestore, a taktiež Dozorný úrad EZVO uvedený v tejto dohode, sú zastupované rovnakým spôsobom. Ostatné strany zastupuje advokát. Účastníka konania môže pred Súdnym dvorom zastupovať alebo mu pomáhať len advokát, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu alebo iného štátu, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o Európskom hospodárskom priestore. Ak sa títo splnomocnení zástupcovia, poradcovia a advokáti dostavia pred Súdny dvor, majú práva a imunity potrebné na nezávislý výkon svojich funkcií za podmienok uvedených v rokovacom poriadku. Voči týmto poradcom a advokátom, ktorí sa dostavia pred Súdny dvor, má Súdny dvor za podmienok stanovených v rokovacom poriadku právomoci, ktoré sú obvykle priznávané súdom.“

7. Podľa článku 53 Štatútu „konanie pred Všeobecným súdom sa spravuje hlavou III…“. Do tejto hlavy patrí článok 19 Štatútu.

8. Článok 51 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu (ďalej len „RPVS“) sa týka „Povinnosti zastúpenia“ v konaniach o žalobách a znie takto: „1. Účastníkov konania musí zastupovať splnomocnený zástupca alebo advokát podľa podmienok stanovených v článku 19 štatútu. 2. Advokát, ktorý zastupuje účastníka konania v konaní pred Všeobecným súdom alebo mu poskytuje právnu pomoc, musí v kancelárii Všeobecného súdu uložiť osvedčenie o tom, že je oprávnený zastupovať v konaní pred súdom členského štátu alebo zmluvného štátu Dohody o EHP. 3. Advokáti musia v prípade, že účastníkom konania, ktorého zastupujú, je právnická osoba podľa súkromného práva, uložiť v kancelárii Všeobecného súdu plnomocenstvo udelené touto osobou. 4. Ak listiny uvedené v odsekoch 2 a 3 nie sú uložené, tajomník určí dotknutému účastníkovi konania primeranú lehotu na ich predloženie. Ak v určenej lehote nedôjde k predloženiu požadovaných listín, Všeobecný súd rozhodne, či má nesplnenie tejto náležitosti za následok formálnu neprípustnosť žaloby alebo vyjadrenia.“

III. Napadnuté uznesenie

9. Uniwersytet Wrocławski 25. marca 2016 podala na Všeobecný súd žalobu, ktorou sa domáhala po prvé zrušenia rozhodnutí, ktorými REA vypovedala dohodu o grante a uložila Uniwersytet Wrocławski povinnosť vrátiť sumy 36508,37 eura, 58031,38 eura a 6286,68 eura, ako aj zaplatiť náhradu škody vo výške 5803,14 eura, a po druhé toho, aby jej REA vrátila tieto sumy spolu so vzniknutými úrokmi.

10. REA vo svojom vyjadrení k žalobe namietla neprípustnosť žaloby z piatich dôvodov. Prvý dôvod sa týkal toho, že právny zástupca Uniwersytet Wrocławski nesplnil podmienku nezávislosti, ktorú ukladá Štatút a RPVS. REA to odôvodnila tým, že zástupca Uniwersytet Wrocławski bol zamestnancom jedného z výskumných stredísk univerzity.

11. Všeobecný súd v napadnutom uznesení ( 3 ) najprv pripomenul, že zástupcovia neprivilegovaných žalobcov na súdoch Únie musia spĺňať dve podmienky. Podľa prvej podmienky musí byť zástupca „advokát“. Druhá podmienka si vyžaduje, aby mal advokát „oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu…“. Druhá podmienka síce odkazuje na vnútroštátne právo, prvá však nie, a pokiaľ je to možné, treba ju vykladať nezávisle a bez odkazu na vnútroštátne právo. ( 4 )

12. Všeobecný súd ďalej vysvetlil, že chápanie úlohy advokáta v právnom poriadku Európskej únie, ktorý vychádza zo spoločných právnych tradícií členských štátov, na ktorých je založený článok 19 Štatútu, spočíva v tom, že advokát spolupracuje na výkone spravodlivosti a úplne nezávisle a vo vyššom záujme spravodlivosti musí poskytovať právnu pomoc v súlade s potrebami klienta. ( 5 ) Pojem nezávislosť advokátov nie je určený len pozitívne (odkazom na etické povinnosti profesie), ale aj negatívne (neexistenciou pracovného pomeru). ( 6 )

13. Odvolávajúc sa na vec Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ( 7 ) Všeobecný súd konštatoval, že hoci neexistencia vzťahu podriadenosti medzi Uniwersytet Wrocławski a jej právnym zástupcom znamená, že z formálneho hľadiska neexistuje pracovný pomer, stále existuje riziko, že odborný názor právneho zástupcu by prinajmenšom sčasti mohol byť ovplyvnený jeho pracovným prostredím. ( 8 )

14. Vzhľadom na tieto tvrdenia Všeobecný súd rozhodol, že žaloba je zjavne neprípustná, pričom svoje rozhodnutie založil na článku 19 treťom a štvrtom odseku Štatútu a na článku 51 ods. 1 RPVS. ( 9 )

IV. Konanie na Súdnom dvore

15. Proti uzneseniu Všeobecného súdu podala odvolanie Uniwersytet Wrocławski (C‑515/17 P) a Poľská republika (C‑561/17 P).

16. Predseda Súdneho dvora rozhodnutím z 24. novembra 2017 spojil obe odvolania.

17. Odvolanie Uniwersytet Wrocławski je založené na dvoch dôvodoch. Poukazuje po prvé na porušenie článku 19 Štatútu a po druhé na porušenie článku 119 RPVS. Pokiaľ ide o prvý dôvod, Uniwersytet Wrocławski nesúhlasí s výkladom článku 19 Štatútu, podľa ktorého existencia zmluvy medzi Uniwersytet Wrocławski a jej právnym zástupcom znamená, že požiadavka nezávislosti nemôže byť splnená. Tvrdí, že aj keď sa pojem nezávislosť má v zásade vykladať autonómne, v prejednávanej veci je nevyhnutné odkázať na vnútroštátne právo. Dotknutá zmluva nie je pracovnou zmluvou a podľa poľského práva ju nemožno považovať za rovnocennú s pracovnou zmluvou. Pre takú občianskoprávnu zmluvu, o akú ide v prejednávanej veci, je typická rovnosť medzi stranami a neexistencia vzťahu podriadenosti. Čo sa týka druhého dôvodu, Uniwersytet Wrocławski namieta abstraktnosť určitých vyjadrení v napadnutom uznesení a neodkazovanie na skutkové okolnosti veci. Uniwersytet Wrocławski navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie, konštatoval, že žaloba bola na Všeobecný súd podaná riadne, a uložil REA povinnosť nahradiť trovy konania.

18. Odvolanie podané Poľskou republikou obsahuje tri dôvody. Uvedený členský štát sa po prvé domnieva, že napadnuté uznesenie porušuje článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu, po druhé, že porušuje zásadu právnej istoty, a po tretie, že porušuje povinnosť odôvodnenia. Poľská republika konkrétne uvádza, že judikatúra, podľa ktorej existencia pracovného pomeru znamená, že advokát nemôže spĺňať požiadavku nezávislosti, je od základu nesprávna. Napadnuté uznesenie okrem toho prekračuje hranice tejto judikatúry, keď ju uplatňuje na dotknutú zmluvu. Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie a vrátil vec Všeobecnému súdu. Ďalej navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že účastníci konania vo veci C‑561/17 P znášajú vlastné trovy konania.

19. V súlade s článkom 40 prvým odsekom Štatútu Česká republika vstúpila do konania na podporu návrhov jednotlivých odvolateliek, ktoré sa domáhajú zrušenia napadnutého uznesenia.

20. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 5. júla 2018 bolo Krajowa Izba Radców Prawnych (Štátna komora právnych poradcov, Poľsko) umožnené vstúpiť do konania na podporu návrhov Poľskej republiky, konkrétne zrušenia napadnutého uznesenia.

21. REA vo svojom vyjadrení spochybňuje obe odvolania. Namieta skutkovú, opakovanú, nepresnú alebo novú povahu určitých tvrdení odvolateliek. Pripomína autonómnu povahu pojmu advokát v práve Únie. Právny zástupca, ktorý zastupoval Uniwersytet Wrocławski v konaní, v ktorom bolo vydané napadnuté uznesenie, je závislý od tejto univerzity, ak aj nie finančne, tak určite z hľadiska svojho pracovného postavenia.

22. Uniwersytet Wrocławski vo svojej replike nesúhlasí s tým, že jej tvrdenia majú skutkovú povahu, a poukazuje na to, že tieto tvrdenia sú zamerané na článok 19 Štatútu. Opakovane tvrdí, že skoršia judikatúra bola v prejednávanej veci uplatnená príliš široko. Napojenie požiadavky nezávislosti na neexistenciu pracovného pomeru predstavuje porušenie článku 19 Štatútu. Nezávislosť jej právneho zástupcu bola zabezpečená dvojakým spôsobom: platnými etickými pravidlami a jeho postavením prednášajúceho na univerzite.

23. Poľská republika vo svojej replike nesúhlasí s tvrdeniami REA, podľa ktorých majú jej tvrdenia skutkovú povahu. Poľská republika ďalej tvrdí, že pri výklade článku 19 Štatútu nemožno nezohľadniť spoločné tradície členských štátov, ktoré nevylučujú nezávislosť zamestnaného advokáta. Pojem advokát nie je možné vykladať len vzhľadom na vnútroštátne právo, ale treba vziať do úvahy aj príslušné vnútroštátne právne predpisy a v nich upravené záruky nezávislosti, lebo právo Únie v tomto smere neobsahuje nijaké ustanovenia. V napadnutom uznesení Všeobecný súd neuviedol, že dotknutý právny zástupca nie je vo vzťahu k žalobkyni treťou stranou. Konštatoval len to, že nespĺňa požiadavku nezávislosti. Čo sa týka tvrdenia REA, ktoré sa týka zvýhodnenia právneho zástupcu z dôvodu jeho „postavenia“ prednášajúceho na univerzite, toto tvrdenie je čisto abstraktné a nemá súvis so skutkovými alebo právnymi okolnosťami veci.

24. REA v duplike týkajúcej sa oboch replík tvrdí, že niektoré skutočnosti uvedené v odvolaní, ktoré podala Uniwersytet Wrocławski, sú nové, napríklad podrobnosti o predchádzajúcej kariére právneho zástupcu, skutočnosť, že nikdy neposkytoval právne poradenstvo v súvislosti s predmetným financovaním, a to, že právne zastupovanie bolo Uniwersytet Wrocławski poskytované na základe zmluvy uzavretej s advokátskou kanceláriou, v ktorej je právny zástupca partnerom. REA tvrdí, že Uniwersytet Wrocławski nesprávne uvádza, že výklad článku 19 Štatútu je založený na vnútroštátnych predpisoch. Pokiaľ ide o repliku Poľskej republiky, REA uvádza, že niektoré tvrdenia majú skutkovú povahu a že Všeobecný súd v napadnutom uznesení správne uviedol dôvody svojho rozhodnutia. Čo sa týka článku 19 Štatútu, Poľská republika nevysvetľuje, ako sa zohľadnenie príslušných vnútroštátnych právnych predpisov v tejto súvislosti líši od výkladu založeného na tomto práve.

25. REA ďalej v odpovedi na vyjadrenia oboch vedľajších účastníkov konania uvádza, že v nich uvedené tvrdenia sú neprípustné, neúčinné alebo nedôvodné.

26. Uniwersytet Wrocławski, REA, Poľská republika, Krajowa Izba Radców Prawnych (Národná komora právnych poradcov) a Česká republika boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 11. júna 2019.

V. Posúdenie

27. Prvým odvolacím dôvodom vo veci C‑515/17 P a prvým odvolacím dôvodom vo veci C‑561/17 P sa v podstate namieta nesprávny výklad článku 19 tretieho odseku Štatútu.

28. Z dôvodov uvedených v týchto návrhoch súhlasím s tým, že tieto dôvody sú dôvodné. Napadnuté uznesenie je preto potrebné zrušiť.

29. Vzhľadom na záver, ku ktorému som dospel v súvislosti s prvým odvolacím dôvodom oboch odvolaní, považujem za zbytočné skúmať ďalšie odvolacie dôvody, ktorými odvolateľky namietajú porušenie povinnosti odôvodnenia a (pokiaľ ide o Poľskú republiku) zásady právnej istoty. Podľa môjho názoru sa tieto dôvody v podstate týkajú toho istého problému ako prvý odvolací dôvod oboch odvolaní. Zameriavajú sa len na osobitné prvky alebo dôsledky tohto problému. Ak je totiž ťažké predvídať kritérium na posúdenie nezávislosti advokáta, pri posudzovaní danej veci nutne vznikajú otázky týkajúce sa právnej istoty. Podobne, ak je toto kritérium komplikované, jeho uplatnením v konkrétnej veci sa pravdepodobne nedosiahne splnenie povinnosti odôvodnenia, vďaka čomu by neprivilegovaný žalobca mohol pochopiť, prečo jeho advokát nie je nezávislý, a teda nemôže konať na súdoch Únie. Keďže je to tak, údajnú nedostatočnú istotu spojenú s formuláciou a uplatnením kritéria nezávislosti posúdim v rámci prvého odvolacieho dôvodu v týchto návrhoch.

30. Posúdenie prvého odvolacieho dôvodu oboch odvolaní má takúto štruktúru: začnem skúmaním genézy aktuálneho výkladu článku 19 tretieho odseku Štatútu a určením problémov, ktoré tento výklad vyvoláva (A). Potom uvediem možné úpravy výkladu článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu, pričom pripomeniem základný dôvod právneho zastupovania, z ktorého by mal tento výklad vychádzať (B). Následne navrhnem revidované kritérium v súlade s článkom 19 tretím a štvrtým odsekom Štatútu, ktoré zahŕňa úpravu tak podstaty týchto ustanovení, ako aj procesných následkov ich nesplnenia (C). Nakoniec po uplatnení tohto ponímania článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu na prejednávanú vec musím konštatovať, že Všeobecný súd uvedené ustanovenia skutočne vykladal nesprávne (D).

A. Genéza a aktuálne problémy

31. Pojem advokát nebol v judikatúre týkajúcej sa článku 19 tretieho odseku Štatútu vytvorený osobitne na účely výkladu tohto ustanovenia. Ide skôr o výsledok „presunu“ judikatúry z odlišnej oblasti práva Únie a odlišného kontextu (1). Tento „presun“ spolu s nejasnosťami v súvislosti s podmienkami, ktoré sa majú uplatniť, a pomerne vážnymi následkami ich nedodržania začal postupne vyvolávať množstvo problémov (2).

1. Vývoj judikatúry týkajúcej sa článku 19 tretieho odseku Štatútu

32. Článok 19 Štatútu stanovuje, že neprivilegovaných žalobcov musí v konaní na súdoch Európskej únie zastupovať „advokát“ (tretí odsek) a že „účastníka konania môže pred Súdnym dvorom zastupovať alebo mu pomáhať len advokát, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu“ (štvrtý odsek).

33. Význam štvrtého odseku nevyvoláva osobitné problémy. V súlade s očakávaniami bolo konštatované, že právni zástupcovia nespĺňajú toto ustanovenie, ak nie sú členmi vnútroštátnej komory advokátov, a teda nie sú oprávnení vykonávať prax v členskom štáte. ( 10 )

34. Pokiaľ však ide o výklad článku 19 tretieho odseku Štatútu, judikatúra je zložitá.

35. Pojem „advokát“ uvedený v tejto judikatúre sa považuje za autonómny pojem práva Únie, ktorého ústrednou a vymedzujúcou črtou je podľa judikatúry „nezávislosť“. „Nezávislosť“ sa teda vynorila ako podmienka, ktorá síce možno zodpovedá tradičnej charakteristike povolania advokáta, ( 11 ) nie je však uvedená a už vôbec nie vysvetlená v procesných pravidlách súdov Únie.

36. Súdny dvor však najprv vysvetlil pojem nezávislosť s cieľom vymedziť, ktoré dokumenty sú chránené povinnosťou mlčanlivosti advokáta v rámci šetrení v oblasti hospodárskej súťaže Únie (a). Až potom ho „presunul“ na podporu osobitného výkladu pojmu „advokát“ na účely článku 19 tretieho odseku Štatútu. Uvedený výklad sa následne uplatnil na pomerne širokú škálu skutkových situácií. V tomto procese sa stratilo prepojenie s pôvodným dôvodom a účelom pojmu nezávislosť (b).

a) Pôvod v práve hospodárskej súťaže

37. V rozsudku AM & S Europe ( 12 ) Súdny dvor vyhlásil za neplatné príslušné ustanovenie rozhodnutia Európskej komisie v rozsahu, v akom ukladalo žalobcovi povinnosť predložiť určité dokumenty, ktoré sa považujú za chránené povinnosťou mlčanlivosti advokáta. Súdny dvor v súvislosti s výkladom rozsahu vyšetrovacích právomocí Komisie podľa nariadenia č. 17 ( 13 ) v podstate konštatoval, že ho treba vykladať v tom zmysle, že chráni dôvernosť písomnej komunikácie medzi advokátom a jeho klientom, „pokiaľ sa na jednej strane taká komunikácia uskutočňuje na účely a v záujme práva klienta na obhajobu a pokiaľ ju na druhej strane vykonávajú nezávislí advokáti, t. j. advokáti, ktorí nie sú voči klientovi viazaní pracovným pomerom“. ( 14 )

38. Druhá z týchto podmienok a z nej plynúce rozlišovanie medzi interným (zamestnaným) a externým („nezávislým“) advokátom „je založená na chápaní úlohy advokáta v tom zmysle, že spolupracuje na výkone spravodlivosti, ktorý uskutočňujú súdy, a úplne nezávisle a vo vyššom záujme spravodlivosti musí poskytovať právnu pomoc v súlade s potrebami klienta. Protiváhou tejto ochrany sú etické a disciplinárne pravidlá povolania, ktoré stanovujú a vo všeobecnom záujme uplatňujú inštitúcie, ktorým sú na tento účel zverené potrebné právomoci.“ Súdny dvor ďalej uviedol, že taká koncepcia „je odrazom spoločných právnych tradícií členských štátov a je obsiahnutá aj v právnom poriadku Spoločenstva, ako ukazuje článok 17 Protokolov o Štatútoch Súdnych dvorov EHS a ESAE, ako aj článok 20 Protokolu o Štatúte Súdneho dvora ESUO“. ( 15 )

39. Rovnaké uvažovanie sa uplatnilo neskôr vo veci Akzo Nobel, ktorá sa tiež týkala práva hospodárskej súťaže a okrem iného v nej išlo o to, či sa má povinnosť mlčanlivosti advokáta vzťahovať na dva emaily, ktoré si dotknutý podnik vymenil so svojím interným advokátom. ( 16 ) Súdny dvor opäť skúmal nezávislosť advokátov s cieľom vymedziť rozsah povinnosti mlčanlivosti advokáta, pričom rozlišoval medzi pozitívnymi a negatívnymi aspektmi nezávislosti advokáta a uviedol, že tento pojem „sa definuje nielen pozitívne, teda odvolaním sa na profesijnú disciplínu, ale aj negatívne, teda neexistenciou pracovnoprávneho vzťahu. Interný advokát, napriek svojmu zápisu do komory advokátov a podrobeniu sa profesijným pravidlám, ktoré z neho vyplývajú, nepožíva rovnaký stupeň nezávislosti vo vzťahu k svojmu zamestnávateľovi ako advokát vykonávajúci svoju činnosť v externej advokátskej kancelárii vo vzťahu k svojmu klientovi. Za takýchto okolností je pre interného advokáta náročnejšie ako pre externého advokáta účinne čeliť prípadným konfliktom záujmov medzi svojimi profesijnými povinnosťami a cieľmi sledovanými jeho klientom“. ( 17 )

40. Keď sa teda požiadavka nezávislosti advokáta po prvý raz objavila v rozsudkoch AM & S Europe a Akzo Nobel, bola použitá na vymedzenie rozsahu dokumentov, na ktoré sa vzťahuje povinnosť mlčanlivosti advokáta. Na tento účel bolo zavedené rozlišovanie medzi internými a externými advokátmi, čím sa dostala do popredia problematika pracovných zmlúv a s nimi spojeného vzťahu podriadenosti. Cieľom tejto judikatúry bolo určiť hranice vyšetrovacích právomocí Komisie a nájsť rovnováhu medzi nimi a potrebou ochrany práv podnikov v rámci konaní týkajúcich sa práva hospodárskej súťaže.

b) „Presun“ požiadavky nezávislosti na článok 19 tretí odsek Štatútu

41. Požiadavky stanovené v rozsudkoch AM & S Europe a Akzo Nobel sa postupne začali uvádzať a začalo sa na ne odkazovať na účely výkladu článku 19 tretieho odseku Štatútu. Judikatúra týkajúca sa článku 19 tretieho odseku Štatútu je pomerne kauzistická, možno by sa však dala približne rozdeliť do nasledujúcich troch kategórií.

42. Po prvé povinnosť neprivilegovaných žalobcov nechať sa zastupovať bráni týmto žalobcom v tom, aby sa zastupovali sami. ( 18 )

43. Po druhé zákaz vlastného zastupovania bol potvrdený aj v súvislosti s právnickými osobami v rozličných situáciách, v ktorých bol právny zástupca osobitne prepojený so žalobcom. Vzhľadom na tieto prepojenia dotknutí právni zástupcovia nespĺňali podmienku, podľa ktorej majú byť vo vzťahu k žalobcovi treťou stranou. Tieto prepojenia sa týkali pozície manažéra, ( 19 ) riaditeľa, ( 20 ) správcu, ( 21 ) predsedu výkonného výboru, ( 22 ) ďalších funkcií na „vysokej výkonnej úrovni“ ( 23 ) a držby podielu vo výške 10 % ( 24 ) v žalujúcej spoločnosti.

44. Po tretie právne zastupovanie sa považuje za neprimerané v prípadoch, keď sú právni zástupcovia zamestnancami žalobcu.

45. Konkrétne v rozsudku Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej Všeobecný súd odvolávajúc sa okrem iného na rozsudky AM & S Europe a Akzo Nobel uviedol, že „existencia vzťahu podriadenosti“ medzi právnym zástupcom a stranou prepojenou so žalobcom „predstavuje menší stupeň nezávislosti, než je vzťah právneho poradcu alebo advokáta vykonávajúcich svoje činnosti v externej kancelárii voči svojmu klientovi“. ( 25 )

46. V odvolacom konaní Súdny dvor potvrdil rozhodnutie Všeobecného súdu. V tejto súvislosti sa viedli diskusie o tom, či sa má pojem advokát vykladať ako autonómny pojem práva Únie alebo vzhľadom na vnútroštátne právo (keďže článok 19 štvrtý odsek Štatútu na vnútroštátne právo odkazuje). Súdny dvor odmietol poslednú uvedenú možnosť a vysvetlil, že keď článok 19 štvrtý odsek Štatútu uvádza, že účastníka konania môže pred Súdnym dvorom zastupovať len advokát, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu, stanovuje nevyhnutnú podmienku, ktorá však nie je dostatočná. Neexistuje automatická súvzťažnosť medzi oprávnením vystupovať pred súdom členského štátu a pred súdmi Európskej únie. Pojem advokát v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu treba „uplatňovať objektívne, čo nevyhnutne znamená nezávisle od vnútroštátnych právnych poriadkov“. ( 26 )

47. Podobne ako vo veci Akzo Nobel Súdny dvor v rozsudku Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej skúmal nezlučiteľnosť pracovného pomeru a možnosti, aby právny zástupca vystupoval na súdoch Únie, z hľadiska požiadavky nezávislosti. ( 27 )

48. V nasledujúcej veci Všeobecný súd rozhodol, že advokát a spoluzakladateľ advokátskej kancelárie sa nesmie nechať zastupovať iným advokátom z tej istej kancelárie. ( 28 ) Všeobecný súd výslovne zamietol tvrdenie, že ide o vlastné zastupovanie, lebo žalobca jednoducho nebol tou istou osobou ako právny zástupca. ( 29 ) Naopak, skutočnosť, že advokát nesmie vystupovať pred Všeobecným súdom, vyplývala z jeho nedostatočnej nezávislosti, konkrétnejšie z toho, že žalobca mal skutočnú kontrolu nad advokátskou kanceláriou, v ktorej advokát pôsobil.

49. Nakoniec prejednávaná vec podľa všetkého patrí predovšetkým do tretej skupiny prípadov týkajúcich sa advokátov, ktorí sú zamestnancami žalobcu. Jednoznačne však posúva logiku týchto vecí o krok ďalej.

50. V prejednávanej veci totiž právny zástupca neposkytoval Uniwersytet Wrocławski právne poradenstvo ako jej zamestnanec. Zmluva právneho zástupcu s univerzitou mala odlišný účel, konkrétne prednášanie. Všeobecný súd napriek tomu konštatoval, že za týchto okolností existuje riziko, že názor právneho zástupcu by mohol byť ovplyvnený jeho pracovným prostredím, hoci nebola uzavretá pracovná zmluva o poskytovaní právnych služieb. ( 30 )

2. Problematické aspekty „presunu“ a jeho procesné dôsledky

51. Je pravda, že judikatúra týkajúca sa povinnosti mlčanlivosti advokáta, ako aj judikatúra týkajúca sa článku 19 štvrtého odseku Štatútu sa zaoberajú pojmom „nezávislosť“. Problém spočíva v tom, že v každej z týchto vetiev judikatúry sa pojem nezávislosť používa v pomerne odlišnom kontexte a s iným cieľom a účelom. Jednoduchý doslovný presun tohto pojmu z jednej vetvy judikatúry do druhej je preto problematický (a). Kritérium na posúdenie nezávislosti advokáta a podmienky právneho zastupovania neprivilegovaných žalobcov, ktoré z tohto presunu vyplynuli, podľa môjho názoru nie sú príkladom jasnosti (b). Táto nedostatočná jasnosť je ešte závažnejšia vzhľadom na možné vážne dôsledky nesplnenia týchto (nejasných) kritérií pre neprivilegovaných žalobcov (c).

a) Kontext

52. Právo Únie nie je jediné, ktoré sa vyvíja cestou „presunov v judikatúre“. Myšlienka alebo pojem, ktorý sa pôvodne vykladá v určitom legislatívnom alebo právnom kontexte, sa môže preniesť do iného kontextu. Na takom presune nie je nič zlé, práve naopak: podporuje predvídateľnosť a súdržnosť právneho systému ako celku.

53. Každý taký presun však musí v novom prostredí dávať zmysel. Nepostačí len automatické „doslovné skopírovanie“, ktorým sa text presunie pomocou blokových citácií z jednej veci do druhej, pričom sa nevenuje veľká pozornosť novému kontextu alebo účelu. Taký postup pravdepodobne prinesie viac problémov než riešení.

54. Za týchto okolností musím pripustiť, že odkaz na rozsudky AM & S Europe a Akzo Nobel ako kľúčové prvky pre výklad článku 19 tretieho odseku Štatútu sa zdá byť problematický.

55. Ako som už zdôraznil, ( 31 ) rozsudky AM & S Europe a Akzo Nobel sa týkali rozsahu povinnosti mlčanlivosti advokáta v rámci šetrení v oblasti hospodárskej súťaže Únie. V rámci tohto špecifického kontextu sa objavila problematika interného verzus externého právneho poradenstva, čo viedlo k otázke pracovných zmlúv advokátov a ich nezávislosti, to všetko na účely pozitívneho uchovania určitého priestoru na dôvernú komunikáciu vo vzťahu ku Komisii. Hľadala sa rovnováha medzi potrebou chrániť práva podnikov vo vzťahu ku Komisii a jej vyšetrovacím právomociam na jednej strane a nevyhnutnosťou, aby bola Komisia schopná chrániť a podporovať hospodársku súťaž v rámci Európskej únie, na druhej strane. Viedlo to k vytvoreniu určitej definície nezávislosti advokáta, ktorá bola prispôsobená danému legislatívnemu kontextu a účelu.

56. Je však možné zobrať takto dosiahnutú rovnováhu v rámci špecifického kontextu a premeniť ju na všeobecné kritérium nezávislosti advokáta v odlišnom kontexte, v ktorom pôsobia iní aktéri s odlišnými záujmami, a nakoniec ju použiť nie na určenie priestoru na dôvernú komunikáciu, ale na účinné odopretie prístupu na súdy Únie neprivilegovaným žalobcom?

57. Myslím si, že nie. Na začiatok uvediem pomerne zjavnú vec, že slovo „nezávislosť“ nie je v článku 19 treťom odseku Štatútu ani len uvedené. Je tu však aj ešte hlbší, štrukturálny problém: pojem „nezávislosť“ sa v rozsudkoch AM & S Europe a Akzo Nobel týka jednoducho inej problematiky ako článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu. Rozsah problematiky v súvislosti s právnym zastupovaním v uvedenom ustanovení je neporovnateľne širší než len jednoduchá otázka pracovného pomeru interného advokáta. Výklad článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu by mal logicky vyplývať z cieľa právneho zastupovania ako takého a zo širších úvah, ktoré charakterizujú advokátske povolanie. Konanie advokáta vrátane rozhodnutia, či bude zastupovať stranu napriek tomu, že ho k nej viažu určité väzby, nesmie byť v rozpore ani s jednou z povinností, ktoré má advokát voči zastupovanej strane, ktorej záujmom slúži, ale aj voči súdom, pred ktorými vystupuje, a voči kolegom advokátom. ( 32 )

58. Navyše článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu sa dá sotva vykladať samostatne. Toto ustanovenie dopĺňajú pravidlá profesie vymedzené vnútroštátnymi právnymi predpismi a samosprávnymi stavovskými organizáciami. Ako správne zdôraznila Poľská republika, také pravidlá síce na úrovni Únie neexistujú, súdy Únie však musia byť (ako každý zákonom zriadený súd) schopné zabezpečiť dodržiavanie potrebných štandardov v konaniach, ktoré na nich prebiehajú, ak by v tomto smere vznikli nejaké pochybnosti.

b) Nejasná povaha kritéria

59. Nejasnosť aktuálneho kritéria uplatneného Všeobecným súdom čiastočne vyplýva z nezhody pojmov, ktorú spôsobil presun judikatúry z jedného kontextu do druhého. Je ťažké napasovať obmedzené tvrdenia v súvislosti s internými právnymi poradcami v kontexte vyšetrovania v oblasti hospodárskej súťaže na ustanovenia článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu, ktoré majú širšiu pôsobnosť a sledujú iný cieľ.

60. Začnem tým, že existujúca judikatúra vykladá pojem „advokát“ v článku 19 treťom odseku Štatútu z hľadiska pojmu nezávislosť. Význam tohto pojmu a kritériá na jeho posudzovanie sú však stále nejasné. Dôvodom je najmä to, že pod pojem „nezávislosť“ sú podľa všetkého zahrnuté viaceré aspekty vrátane postavenia tretej strany vo vzťahu k žalobcovi. ( 33 ) Naopak, problematika, ktorá sa tradične chápe ako súčasť pojmu nezávislosť, konkrétne neexistencia vonkajších tlakov, v judikatúre prakticky chýba.

61. Jednotlivé tieto kategórie nie sú ani jasne vymedzené. Napríklad vo veciach, v ktorých právni zástupcovia zastávali rôzne pozície v rámci žalujúcej spoločnosti, bol konštatovaný problém vlastného zastupovania, zatiaľ čo situácia zamestnaných advokátov bola do určitej miery alebo dokonca úplne oddelená od problematiky vlastného zastupovania a posudzovala sa z hľadiska nezávislosti, ktorá advokátovi údajne chýbala v dôsledku vplyvu pracovného prostredia na jeho odborné názory.

62. Aj keby som súhlasil s tým, že z pojmového hľadiska je možné všetky tieto otázky náležite posúdiť pod hlavičkou „nezávislosti“, je trochu problematické zistiť skúmaním jednotlivých prípadov, aké sú presne aktuálne pravidlá. Nie je napríklad jasné, či v prípade právnických osôb môže vylúčenie postavenia „advokáta“ vyplynúť z akejkoľvek účasti na štruktúre žalujúcej spoločnosti alebo len z členstva v orgánoch, ktoré majú nad žalobkyňou kontrolu (alebo iný vplyv). Ďalej pokiaľ ide o pracovný pomer, nie je jasné, na základe akých zásad sa odlišuje vzťah medzi interným advokátom a jeho zamestnávateľom od vzťahu medzi advokátom a jeho (možno jediným alebo hlavným) klientom.

63. Neexistencia jasných kritérií na posúdenie, či právny zástupca spĺňa podmienky článku 19 tretieho odseku Štatútu, vedie k tomu, že neprivilegovaní žalobcovia (a ich právni zástupcovia) ( 34 ) nedokážu predvídať, ako sa bude toto ustanovenie vykladať z hľadiska existencie určitých väzieb medzi žalobcom a jeho advokátom.

64. Ochotne pripúšťam, že súdy Únie sa nevyhnutne zaoberajú veľmi rôznorodými skutkovými situáciami, pokiaľ ide o osobitné väzby, ktoré môžu existovať medzi právnym zástupcom a žalobcom. V tomto smere Všeobecný súd správne zdôrazňuje, že nezávislosť právnych zástupcov je potrebné skúmať na individuálnom základe. ( 35 )

65. Nedá sa však povedať, že vzhľadom na rôznorodosť možných skutkových okolností je nemožné formulovať kritérium, vďaka ktorému by žalobca mohol predvídať prípadné dôsledky výberu určitého právneho zástupcu.

66. To, že kritérium a podmienky jeho uplatňovania sú v súčasnosti z pohľadu žalobcov nepredvídateľné, ďalej potvrdzuje skutočnosť, že v článku 19 Štatútu, v ďalších ustanoveniach Štatútu ani v RPVS nie je stanovené, ako by sa mal pojem „advokát“ chápať. A tieto procesné predpisy už vôbec nič nehovoria o podmienkach nezávislosti. Ako Poľská republika správne uviedla na pojednávaní, také požiadavky a podmienky nie sú dokonca uvedené ani v praktických pokynoch pre účastníkov konania v konaniach pred Súdnym dvorom. ( 36 )

67. Ak by sa v tejto fáze dalo konštatovať len to, že advokát, ktorý chce zastupovať svojho klienta na súdoch Únie, si musí najprv prejsť kopy neuverejnených procesných uznesení, ktoré sú dostupné len v obmedzenom počte jazykov, aby zistil, ako by sa v súčasnosti mohla chápať „nezávislosť“, musím súhlasiť s Poľskou republikou v tom, že je tu naozaj problém s predvídateľnosťou.

c) Dôsledky nesplnenia požiadaviek

68. Nakoniec je tu prinajmenšom z môjho pohľadu najprekvapivejší dôsledok, ktorý Všeobecný súd vyvodzuje z nesplnenia požiadaviek na nezávislé právne zastúpenie podľa článku 19 tretieho odseku Štatútu. Všeobecný súd sa ako v prejednávanej veci domnieva, že takto zistený problém s právnym zastupovaním žalobkyne predstavuje nenapraviteľnú podstatnú vadu žaloby, ktorá môže viesť len k jej zamietnutiu pre zjavnú neprípustnosť.

69. Článok 51 ods. 2 RPVS stanovuje, že „advokát, ktorý zastupuje účastníka konania v konaní pred Všeobecným súdom alebo mu poskytuje právnu pomoc, musí v kancelárii Všeobecného súdu uložiť osvedčenie o tom, že je oprávnený zastupovať v konaní pred súdom členského štátu alebo zmluvného štátu Dohody o EHP“.

70. Pokiaľ by žalobca taký doklad nepredložil, článok 51 ods. 4 RPVS upravuje možnosť nápravy tohto pochybenia. Uvedené ustanovenie totiž stanovuje, že „tajomník určí dotknutému účastníkovi konania primeranú lehotu na [predloženie tohto dokladu]. Ak v určenej lehote nedôjde k predloženiu požadovaných listín, Všeobecný súd rozhodne, či má nesplnenie tejto náležitosti za následok formálnu neprípustnosť žaloby alebo vyjadrenia.“

71. Zdá sa, že Všeobecný súd chápe článok 51 ods. 4 RPVS v tom zmysle, že umožňuje len nápravu nesplnenia požiadavky článku 19 štvrtého odseku Štatútu, ktorá sa týka oprávnenia advokáta zastupovať v konaní pred vnútroštátnymi súdmi. ( 37 ) Inými slovami, podľa všetkého toto ustanovenie vykladá v tom zmysle, že umožňuje žalobcovi predložiť dôkaz o tom, že jeho advokát je naozaj členom vnútroštátnej advokátskej komory, pokiaľ príslušné osvedčenie nebolo predložené. Nezdá sa, že by ho chápal tak, že žalobca má nárok byť upovedomený o probléme súvisiacom s jeho právnym zastupovaním alebo vymeniť svojho právneho zástupcu, pokiaľ by Všeobecný súd dospel k záveru, že právneho zástupcu nemožno považovať za „advokáta“ v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu.

72. Musím priznať, že taký výklad ma trochu zaráža. Zatiaľ ponechám bokom otázku, či sa problém súvisiaci s právnym zastupovaním účastníka konania vôbec môže považovať za podstatnú a nenapraviteľnú vadu žaloby, ( 38 ) ktorá by v skutočnosti automaticky viedla k sankcionovaniu samotného žalobcu (a nie neskoršiemu uloženiu sankcie advokátovi, ktorý mohol porušiť etický kódex). Otázka takéhoto výkladu RPVS, ktorý je „priateľský voči účastníkom konania“, však stojí za zmienku.

73. Procesné (súdne) poriadky tradične obsahujú zoznam závažných, podstatných nedostatkov žaloby (akým je úplná nezrozumiteľnosť žaloby, neuvedenie predmetu žaloby, neuvedenie návrhov, nepredloženie základných dôkazov na podporu nároku atď.), ktoré nie je možné napraviť a ktoré majú skutočne za následok neprípustnosť žaloby. Naopak, akékoľvek iné možné problémy súvisiace so žalobou, ktoré nie sú natoľko závažné, aby boli uvedené v zozname, typicky problémy súvisiace s procesnými otázkami (samotná žaloba alebo jej prílohy nemajú potrebnú formu alebo formát, nepredloženie dokladu o zaplatení súdnych poplatkov, aspekty súvisiace s právnym zastupovaním atď.), sa potom považujú za procesné a napraviteľné, pričom dotknutý súd o nich účastníka konania upovedomí.

74. Ak má byť prístup k súdu právom, a nielen sloganom, výkladová zásada na účely rozlišovania medzi týmito dvoma typmi nedostatkov by bola pravdepodobne takáto: ak nejde o podstatnú vadu, ktorá sa nachádza na zozname „nenapraviteľných hriechov“, mala by byť napraviteľná. Pokiaľ taký zoznam neexistuje, pojem nenapraviteľná podstatná vada by sa mal vykladať reštriktívne v tom zmysle, že zahŕňa len závažné problémy, ktoré skutočne bránia náležitému pochopeniu alebo spracovaniu žaloby.

75. Zdá sa, že výklad uplatnený Všeobecným súdom vychádza práve z opačného predpokladu: len tie nedostatky, ktoré sú výslovne uvedené v článku 51 ods. 4 RPVS a ktoré vykladá reštriktívne, sú napraviteľné, a teda čokoľvek iné týkajúce sa zastupovania zjavne napraviteľné nie je. Čo je ešte zvláštnejšie, článok 51 ods. 4 RPVS sa týka požiadaviek článku 19 štvrtého odseku Štatútu, ktoré sú v Štatúte jasne upravené. Znamená to, že nesplnenie pomerne jasne uvedených požiadaviek je napraviteľné. Naopak, nesplnenie požiadavky, ktorá nie je výslovne stanovená v procesných pravidlách, konkrétne požiadavky „nezávislého“ advokáta v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu, vedie ku konštatovaniu neprípustnosti žaloby, pričom Všeobecný súd nástojí na tom, že nedostatočná nezávislosť právneho zástupcu predstavuje prekážku konania z dôvodov verejného záujmu. ( 39 )

76. Takýto výsledok výkladu ponecháva problematiku niekde medzi románom Franza Kafku a voľnou parafrázou modlitby k Potopenému bohovi z Hry o tróny. Nerešpektovanie (procesných) požiadaviek, ktoré sú jasne stanovené (a pri ktorých by sa teda dalo očakávať, že primerane obozretný advokát ich splní), je napraviteľné, zatiaľ čo nerešpektovanie (rovnako procesných) požiadaviek, ktoré nie sú jasne stanovené (a teda je ťažšie očakávať, že by ich splnili dokonca aj primerane obozretní advokáti), napraviteľné nie je. Čo je totiž skryté, to sa nikdy nedá napraviť.

77. Na dokreslenie obrazu uvediem, že v posledných uvedených prípadoch nie je žalobca pred vyhlásením žaloby za neprípustnú upovedomený ani upozornený. Žalobca teda nemá nijakú možnosť situáciu napraviť. V praxi to vyzerá tak, že žalobcovi – ktorého advokát vzhľadom na vnútroštátne predpisy týkajúce sa riadneho zastupovania z pohľadu článku 19 štvrtého odseku Štatútu nemal dôvod domnievať sa, že by nebol oprávnený zastupovať svojho klienta – je niekoľko mesiacov alebo dokonca rokov po uplynutí všetkých lehôt len doručené uznesenie o zjavnej neprípustnosti žaloby, v dôsledku čoho prirodzene nemôže dokonca ani pokračovať v uplatňovaní samotného nároku.

78. Vzhľadom na tento výsledok môžem len súhlasiť s oboma vedľajšími účastníkmi konania, podľa ktorých je výsledný scenár v rozpore s článkom 47 prvým odsekom Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a s právom na prístup k súdu, ktoré je v ňom zakotvené. Domnievam sa preto, že prístup k výkladu článku 19 tretieho odseku Štatútu treba významne prehodnotiť.

B. Možnosti a premenné

79. Skôr než navrhnem, ako by sa podľa môjho názoru mal (nanovo) vykladať článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu, musím objasniť dve predbežné otázky. Po prvé odkiaľ by mali pochádzať požiadavky na postavenie advokáta zastupujúceho neprivilegovaného žalobcu v konaní na súdoch Únie: z vnútroštátneho práva, z práva Únie alebo z oboch právnych systémov? (1) Ďalej je nevyhnutné pripomenúť dôvody pravidiel a požiadaviek na právne zastupovanie, aby sa pri výklade týchto ustanovení dosiahla náležitá rovnováha medzi dotknutými záujmami. (2)

1. Možnosti

80. Súdy Únie musia riešiť dva typy problémov, keď hľadajú odpoveď na otázku, či určitý právny zástupca spĺňa požiadavky článku 19 Štatútu.

81. Po prvé musia overiť pomerne formálne a všeobecné požiadavky v zmysle štvrtého odseku tohto ustanovenia, konkrétne oprávnenie na zastupovanie pred súdom členského štátu (alebo zmluvného štátu Dohody o EHP). Je dotknutý právny zástupca oprávnený zastupovať klientov vo veciach tohto druhu podľa vnútroštátneho práva?

82. Po druhé je potrebné overiť, či je zástupca, ktorý má oprávnenie na zastupovanie klientov podľa vnútroštátneho práva, oprávnený aj na zastupovanie jednotlivého klienta v konkrétnom prípade. Ide o iný typ skúmania zameraný na okolnosti konkrétnej veci. Vznikajú v danej veci problematické otázky týkajúce sa nielen totožnosti zástupcu a klienta a ich vzájomného vzťahu, ale aj ich vzťahov k ostatným účastníkom alebo k predmetu sporu?

83. Ustanovenia ktorého právneho poriadku by sa mali uplatniť v súvislosti s oboma typmi skúmania? Prinajmenšom v teoretickej rovine existujú tri možnosti.

84. Po prvé by sa dalo vychádzať z toho, že ustanovenia upravujúce všeobecné aspekty spôsobilosti advokáta na zastupovanie žalobcu, ako aj aspekty súvisiace s konkrétnou vecou by sa mali čerpať z právneho poriadku daného členského štátu. V takom prípade by sa ustanovenia článku 19 tretieho a štvrtého odseku vykladali spoločne, pričom odkaz na vnútroštátne právo v štvrtom odseku by sa chápal ako objasnenie pojmu „advokát“ uvedeného v treťom odseku.

85. Po druhé by sa dalo vychádzať z toho, že oba súbory pravidiel sú založené na autonómnych pojmoch práva Únie. V prípade žalôb sa napokon týkajú konania na súdoch Únie, nie na vnútroštátnych súdoch. Článok 19 štvrtý odsek Štatútu by sa potom vykladal veľmi reštriktívne v tom zmysle, že sa vzťahuje len na príslušné osvedčenia a doklady, ktoré sa majú predložiť s cieľom preukázať, že určitý právny zástupca môže zastupovať v konaní na vnútroštátnych súdoch. Všetky ďalšie platné predpisy vrátane pravidiel výkonu povolania by však mali len autonómny pôvod EÚ.

86. Po tretie by sa dal článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu vykladať z hľadiska vnútroštátnych predpisov i predpisov Únie. Článok 19 štvrtý odsek by sa chápal ako odkaz na vnútroštátne právo. Tretí odsek by potom predstavoval autonómnu záruku v práve Únie, ktorá by však bola pomerne minimalistická a týkala by sa posúdenia, či ide v jednotlivom prípade o riadne právne zastupovanie.

a) Článok 19 štvrtý odsek Štatútu

87. Ak nemá byť článok 19 štvrtý odsek Štatútu, ktorý obsahuje jednoznačný odkaz na oprávnenie zastupovať pred súdom členského štátu, zbavený akéhokoľvek obsahu, druhú možnosť, ktorú som práve uviedol, jednoducho nie je možné prijať. Článok 19 štvrtý odsek sa jasne odvoláva na vnútroštátne právo, čo v prejednávanej veci nikto nespochybňuje. Všeobecnú spôsobilosť právneho zástupcu na zastupovanie strany na súdoch je teda potrebné určiť z hľadiska predpisov platných na úrovni príslušného členského štátu.

88. Bezprostredne sa tým otvára otázka platných pravidiel výkonu povolania.

89. Podľa môjho názoru sa príslušné vnútroštátne predpisy a pravidlá výkonu povolania prirodzene uplatňujú aj v konaniach na súdoch Únie. Advokáti oprávnení na výkon povolania v členskom štáte sa nevyhnú uplatneniu takých vnútroštátnych predpisov len na základe skutočnosti, že vystupujú na súdoch Únie. (Ne)dodržanie týchto pravidiel je však problematikou, ktorú v konečnom dôsledku a následne posudzujú príslušné vnútroštátne (stavovské) orgány, ak by v tomto smere vznikol problém.

90. Druhú možnosť som vylúčil, ako je to teda s prvou a treťou možnosťou? Odpoveď na túto otázku si vyžaduje preskúmanie znenia a logiky článku 19 tretieho odseku Štatútu, čo je zložitejšia úloha.

b) Článok 19 tretí odsek Štatútu

91. Podľa prvej možnosti odkaz na vnútroštátne právo v článku 19 štvrtom odseku Štatútu znamená aj uplatnenie príslušných vnútroštátnych pravidiel výkonu povolania, ktoré právo Únie nemôže nahradiť alebo prinajmenšom bez ktorých nie je možné vykladať hranice v rámci práva Únie. Rozhodnutie o tom, kto bude oprávnený zastupovať neprivilegovaných žalobcov na súdoch Únie, je teda potrebné prijať s odvolaním sa na vnútroštátne predpisy.

92. Úplný logický záver tohto tvrdenia by znamenal, že článok 19 tretí i štvrtý odsek Štatútu by sa vykladal výlučne ako odkaz na vnútroštátne pravidlá a postupy. Súhlasím s tým, že na prvý pohľad je toto riešenie elegantné a jednoduché. Pri bližšom pohľade však vyvoláva niekoľko štrukturálnych problémov.

93. Po prvé povinnosť nechať sa zastupovať je v jednotlivých členských štátoch upravená rôzne. Navyše aj v rámci jedného členského štátu môžu byť pravidlá odlišné v závislosti od konkrétneho stupňa súdneho orgánu. Okrem toho vnútroštátne predpisy alebo judikatúra môžu tiež upravovať určité výnimky. Článok 19 štvrtý odsek Štatútu odkazuje len na „súd členského štátu“, neuvádza však, aký „stupeň“ by mal byť správnym referenčným kritériom: vnútroštátny najvyšší súd? Alebo akýkoľvek súd vrátane prvostupňových súdov, na ktorých možno strany ani nemusia mať právneho zástupcu? ( 40 )

94. Táto nepresnosť, pokiaľ ide o význam slovného spojenia „súd členského štátu“, nepredstavuje problém v prejudiciálnych konaniach, kde podľa článku 97 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora príslušný vnútroštátny súd stanoví stupeň súdu a uplatniteľné predpisy. Na rozdiel od prejudiciálneho konania však súdy Únie pri rozhodovaní o žalobách neprivilegovaných žalobcov nemajú možnosť overiť si na príslušnom vnútroštátnom súde, či sú splnené pravidlá výkonu povolania, ktoré sa vzťahujú na daného advokáta. Neexistuje ani postup spolupráce, ktorý by súdom Únie umožnil poradiť sa s príslušnou vnútroštátnou advokátskou komorou.

95. Po druhé čistý a nekvalifikovaný odkaz na vnútroštátne predpisy v prípade žalôb by ďalej znamenal, že vnútroštátne predpisy by sa uplatňovali vo vzťahu k zastupovaniu orgánov a inštitúcií rôznych členských štátov, ktoré sú považované za neprivilegovaných žalobcov. Taký výsledok by však bol v rozpore s celkovou logikou článku 19 Štatútu a najmä s jeho prvým odsekom. Na základe tohto ustanovenia je pomerne jasné, že zámerom bolo rozlišovať medzi privilegovanými žalobcami (členské štáty a inštitúcie Únie), ktorí si môžu zvoliť splnomocneného zástupcu podľa vlastného výberu, a všetkými ostatnými neprivilegovanými žalobcami, ktorí to urobiť nemôžu a musia sa nechať zastupovať treťou stranou. Bolo by potom v prípade nekvalifikovaného odkazu článku 19 štvrtého odseku Štatútu na predpisy členských štátov týkajúce sa právneho zastupovania prijateľné, aby ostatní neprivilegovaní žalobcovia, ktorí sú právnickými osobami a podľa vnútroštátnych predpisov sa môžu sami zastupovať, robili to isté v konaniach o žalobách na súdoch Únie?

96. Odpoveďou je jednoznačné nie, lebo tým by sa v skutočnosti zotrel rozdiel, ktorý chcel normotvorca Únie zaviesť medzi privilegovanými a neprivilegovanými žalobcami. Z tohto hľadiska je podstatné, či v prípade neprivilegovaného žalobcu zvolený právny zástupca je alebo nie je treťou stranou vo vzťahu k žalobcovi. Dôvodom na toto rozlišovanie nie sú rozsudky AM & S Europe a Akzo Nobel, ( 41 ) ale skôr protiklad medzi prvým a tretím odsekom článku 19 Štatútu.

97. Po tretie, keby pre žalobcov, ktorí podávajú rovnaké alebo podobné žaloby, platili odlišné normy v závislosti od vnútroštátneho „pôvodu“ ich advokátov, znamenalo by to rozdielne podmienky a zaobchádzanie s týmito žalobcami. Spravovanie systému 28 odlišných režimov (alebo v skutočnosti ešte viac vzhľadom na existenciu viacerých advokátskych komôr a predpisov v niektorých členských štátoch) by tak nielenže bolo výzvou pre súdy Únie, ale v prvom rade by vyvolávalo problémy v súvislosti s rovnosťou žalobcov.

98. Po štvrté čistý a nekvalifikovaný odkaz len na vnútroštátne predpisy a postupy by znamenal, že súdy Únie by museli nielenže poznať a overovať pravidlá všetkých vnútroštátnych systémov, ale navyše by boli aj viazané ich obsahom. Znamenalo by to tiež, že súdy Únie by prišli dokonca aj o možnosť zostatkového preskúmania obsahu a spôsobu uplatňovania týchto prepisov i v prípade žalôb podávaných na súdy Únie, pri ktorých vnútroštátne súdy spor vôbec neprejednávajú? Čo ak by platné vnútroštátne predpisy požadovali príliš veľa (napríklad ak by z akéhokoľvek dôvodu advokátovi, ktorý by na základe primeraného výkladu pravidiel výkonu povolania za normálnych okolností bol oprávnený zastupovať, neumožňovali zastupovať účastníka v danom členskom štáte) alebo príliš málo?

99. Po piate a nakoniec ma to privádza k (nevhodnej) analógii s predpismi platnými pre zastupovanie v prejudiciálnom konaní. Je pravda, že článok 19 Štatútu platí pre každé konanie na Súdnom dvore. Rovnako je pravda, že článok 97 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora upravuje režim, ktorý je jednoznačne založený na nekvalifikovanom odkaze na pravidlá zastupovania vo vnútroštátnom konaní na súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

100. Napriek tomu sú však vzhľadom na jasné štrukturálne a systémové rozdiely medzi prejudiciálnymi konaniami a konaniami o žalobách na súdoch Únie osobitné ustanovenia týkajúce sa prejudiciálneho konania relevantné skôr ako protiklad, a nie ako analógia, ak vôbec sú relevantné. Na rozdiel od prejudiciálneho konania, kde sú predpisy a postupy týkajúce sa zastupovania v rukách vnútroštátneho súdu, v konaní o žalobe musí byť súd Únie schopný uskutočniť zostatkové posúdenie primeranosti právneho zastupovania v konkrétnej veci, ktorá mu bola priamo preložená, najmä pokiaľ ide o možné konflikty záujmov.

101. Všetky tieto úvahy ma privádzajú k záveru, že náležitý výklad článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu musí byť zmesou oboch regulačných vrstiev: všeobecné oprávnenie na zastupovanie by totiž malo byť overené podľa vnútroštátnych predpisov a postupov, zatiaľ čo neexistencia problémov, ktoré by narúšali kvalitu právneho zastupovania v individuálnej veci, by mala byť preskúmaná vzhľadom na význam autonómneho pojmu práva Únie, ktorým je zastupovanie advokátom.

102. Skôr než sa budem zaoberať špecifickým obsahom takého skúmania, musím stručne pripomenúť ciele tejto zostatkovej „kontroly kvality“ právneho zastupovania a záujmy, ktoré treba vziať do úvahy.

2. Účel právneho zastupovania

103. Je pravda, že vo všeobecnosti právne zastupovanie zohráva kľúčovú úlohu v riadnom výkone spravodlivosti. Bez náležitého právneho zastupovania by žalobca nemusel byť schopný predložiť a súd posúdiť všetky potrebné tvrdenia v prospech žalobcu. ( 42 )

104. To však nie je jediný cieľ a záujem, ktorý právne zastupovanie klienta sleduje. Prvotným cieľom právneho zastupovania je ochrana a obhajoba záujmov klienta, pričom musia byť samozrejme dodržané hranice prípustného z právneho a etického hľadiska. Účelom právneho zastupovania je teda zabezpečiť sledovanie záujmov žalobcu v čo najväčšom rozsahu, vďaka čomu žalobcovia môžu vykonávať svoje právo na účinný súdny opravný prostriedok. ( 43 )

105. Domnievam sa preto, že právne zastupovanie prirodzene sleduje v prvom rade súkromný záujem. Ochrana záujmov súkromných klientov je tiež v službách verejného záujmu na riadnom výkone spravodlivosti.

106. Zdá sa, že napadnuté uznesenie, najmä jeho bod 18, vychádza z odlišného predpokladu. Úloha advokáta je opísaná v tom zmysle, že spolupracuje so súdmi a vo vyššom záujme spravodlivosti musí poskytovať právnu pomoc v súlade s potrebami klienta. ( 44 ) Pri stanovení takéhoto pohľadu na funkciu právneho zastupovania sa Všeobecný súd odvoláva na spoločné tradície členských štátov. Advokát je teda opísaný v tom zmysle, že koná predovšetkým vo všeobecnom verejnom záujme spravodlivosti, pričom tento záujem prevažuje nad súkromným.

107. Ako správne uvádza Česká republika, spôsob, akým Všeobecný súd charakterizuje úlohu advokáta, je založený na oddelení záujmov advokáta a klienta, čo nezodpovedá skutočnosti. Navyše na základe svojich vedomostí o praxi v členských štátoch mám vážne pochybnosti o tom, že taký pohľad je odrazom nejakých spoločných tradícií členských štátov.

108. Bolo by síce nanajvýš žiaduce, aby boli advokáti romantickí a nesebeckí hrdinovia, ktorí sledujú vyšší záujem spravodlivosti v prípade potreby aj v rozpore so želaniami svojich klientov a zvyšku sveta, skutočnosť je však taká, že právne zastupovanie je v prvom rade službou. Poskytovanie tejto regulovanej služby musí síce spĺňať mnohé podmienky a normy, neposkytuje sa však predovšetkým vo vyššom záujme spravodlivosti, ale v záujme konkrétneho klienta.

109. Ďalej sa môže zdať, že porovnávacie dôkazy potvrdzujú dve veci. Po prvé rôzne podmienky podľa všetkého odôvodňujú zásah do vzťahu medzi advokátom a jeho klientom v záujme riadneho výkonu spravodlivosti. Na vyššom stupni abstrakcie sa však zdá, že v tejto súvislosti sú zvlášť dôležité dve situácie: neexistencia vonkajších tlakov vyvíjaných na právneho zástupcu a neexistencia vnútorných faktorov, ktoré by vyvolávali konflikt záujmov medzi advokátom a klientom. ( 45 ) Ak k takému konfliktu dôjde, advokát nesmie v konkrétnej veci poskytovať svoje služby. ( 46 )

110. Po druhé však prax v členských štátoch ukazuje, že aj v takých prípadoch sa zdá byť zásah súdu minimálny a len druhotný. ( 47 ) Dôvodom je po prvé to, že každý advokát je zodpovedný za posúdenie, či zastupovanie určitej strany môže vyvolať pochybnosti o jeho nezávislosti. Je jeho zodpovednosťou, aby sa v takom prípade zdržal poskytovania právneho poradenstva. Po druhé v právnom povolaní sa do veľkej miery uplatňuje samoregulácia a nedodržanie pravidiel výkonu povolania predstavuje otázku, ktorú riešia príslušné disciplinárne orgány.

111. Ak teda z mojich (prirodzene obmedzených) vedomostí o praxi v členských štátoch vyplýva nejaká spoločná črta, je ňou to, že právne zastupovanie je predovšetkým otázkou súkromnej voľby a (obojstrannej) zmluvnej voľnosti. Klient si môže vybrať svojho advokáta a advokát si v zásade môže vybrať svojich klientov. ( 48 ) Vzťah je založený na dôvere. Akýkoľvek zásah do tohto vzťahu musí byť založený na závažných dôvodoch domnievať sa, že existuje jasná a nevyhnutná potreba „chrániť žalobcu pred advokátom“. Navyše, ak sa zistia nejaké problémy, náležite sa nimi zaoberajú príslušné regulačné orgány v disciplinárnom alebo inom konaní.

112. Záver tejto časti teda môžem zhrnúť tak, že dôvody a rovnováha záujmov, na ktorých by mal byť založený výklad podmienok vyplývajúcich z článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu, sú trochu odlišné od tých, ktoré uplatnil Všeobecný súd. Právne zastupovanie nie je vyberané a potom vykonávané primárne vo vyššom záujme spravodlivosti a pre potešenie a pomoc súdu, ale v záujme klienta a v závislosti od jeho voľby. Túto voľbu teda automaticky treba rešpektovať, aj keby išlo o zlú voľbu. Iba za mimoriadnych okolností môže verejný záujem prevážiť nad týmto predvoleným súkromným záujmom.

113. V opačnom prípade by bol za normálnych okolností minimalistický súdny dohľad v tejto oblasti – zvyčajne vyhradený pre prípady, v ktorých sú zjavné nedostatky v právnom zastupovaní jasne viditeľné a podľa všetkého natoľko závažné, že diskreditujú celé súdne konanie – nahradený zriedka predvídateľným alebo odôvodniteľným súdnym paternalizmom. Viedlo by to k rastúcim zásahom do voľby, ktorá má byť predovšetkým súkromná, bez zohľadnenia ostatných rovnako právoplatných záujmov a hodnôt, ktoré sú tiež súčasťou celkovej rovnice, akou je slobodná voľba advokáta, kontinuita právneho zastupovania alebo náklady, ktoré z výmeny advokáta nevyhnutne vyplynú, lebo nový advokát bude potrebovať viac času na to, aby sa oboznámil s prebiehajúcim konaním.

C. Prehodnotené skúmanie

114. S prihliadnutím na tieto všeobecnejšie úvahy navrhnem úpravu spôsobu výkladu a uplatňovania článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu, o ktorom svedčí napadnuté uznesenie. Nový výklad má dva rozmery: hmotnoprávny (1) a procesný (2).

1. Hmotnoprávny rozmer

115. Hmotnoprávny rozmer sa týka podmienok zastupovania pred súdom členského štátu (a), ako aj dvojitej podmienky, že advokát musí byť nezávislý a musí byť treťou stranou, v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu (b).

a) Oprávnenie na zastupovanie pred vnútroštátnymi súdmi

116. Prvý krok skúmania sa začína otázkou, či má právny zástupca kvalifikáciu na zastupovanie pred súdom členského štátu (alebo zmluvného štátu Dohody o EHP), teda otázkou, či je členom vnútroštátnej advokátskej komory alebo inej príslušnej stavovskej organizácie a či má oprávnenie na výkon povolania. Ako som uviedol vyššie, ( 49 ) toto posúdenie sa uskutoční vzhľadom na príslušné vnútroštátne predpisy a zostáva na formálnej úrovni (overenie osvedčenia).

117. Ako som tiež uviedol, skúmanie dodržania vnútroštátneho práva vykonávané súdmi Únie by sa tu malo skončiť. Nemalo by sa týkať dodržania vnútroštátnych pravidiel výkonu povolania. Táto úloha by mala byť prenechaná vnútroštátnym (stavovským) orgánom, pokiaľ vznikne problém s ich nedodržaním.

b) Postavenie advokáta – nezávislej tretej strany vo vzťahu k žalobcovi

118. V druhom kroku by súdy Únie mali preskúmať, či je právny zástupca treťou stranou vo vzťahu k žalobcovi (1) a či spĺňa požiadavku nezávislosti, t. j. že podľa všetkého nie je na zástupcu vyvíjaný nijaký vonkajší tlak ani neexistuje pravdepodobnosť konfliktu záujmov (2).

1) Tretia strana

119. Pokiaľ ide o to, že zástupca je vo vzťahu k žalobcovi treťou stranou, túto požiadavku vyplývajúcu z tretieho i štvrtého odseku článku 19 Štatútu treba chápať v tom zmysle, že vylučuje právnych zástupcov, ktorí sú totožní so žalobcom.

120. V prípade fyzických osôb sa táto podmienka javí byť jasná. Bráni tiež vlastnému zastupovaniu advokátov, ktorí majú riadnu kvalifikáciu a sú členmi vnútroštátnej komory advokátov.

121. Splnenie tejto podmienky je menej zjavné, pokiaľ ide o zastupovanie právnických osôb. Ak má mať požiadavka na tretiu stranu v tejto súvislosti nejaký význam a aby bolo zabezpečené jednotné uplatňovanie pravidiel zastupovania na súdoch Únie, domnievam sa, že ju treba chápať v tom zmysle, že bráni zastupovaniu subjektov, na ktoré sa nevzťahuje článok 19 prvý odsek Štatútu, ich zamestnanými advokátmi v danej veci. ( 50 )

122. Táto problematika sa však odlišuje od otázky nezávislosti, ako vyplýva z rozsudku Akzo Nobel alebo z nedávnejšieho rozsudku Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej. Naopak, z hľadiska osobitného systému právneho zastupovania na súdoch Únie je potrebné požiadavku súvisiacu s treťou stranou chápať ako podmienku a contrario vyplývajúcu z výslovne uznanej možnosti, aby sa privilegovaní žalobcovia zastupovali sami v súlade s článkom 19 prvým a druhým odsekom Štatútu. ( 51 )

123. Uznávam, že k otázke zamestnaných advokátov by sa dalo pristupovať aj z hľadiska nezávislosti advokáta. Dalo by sa totiž konštatovať, že zamestnaný advokát je vo vzťahu podriadenosti, ktorý ovplyvňuje jeho slobodný úsudok, a teda jeho právne poradenstvo. ( 52 ) Vzťah zamestnaného advokáta k zastupovanej strane nie je založený na zmluve uzavretej na účely konania, ale na pracovnej (alebo podobnej) zmluve, ktorá sa vzťahuje aj na právne zastupovanie. Vzťah teda nie je výsledkom rozhodnutia advokáta zastupovať danú stranu v konaní, ale dôsledkom jeho pracovnej zmluvy.

124. Sú však prinajmenšom dva dobré dôvody, pre ktoré by sa na otázku advokátov zamestnaných právnickými osobami mala správne vzťahovať problematika postavenia tretej strany, a nie nezávislosti.

125. Po prvé posúdenie otázky, či je fyzická osoba zamestnancom, a teda súčasťou právnickej osoby, alebo treťou stranou konajúcou v jej mene, má v prvom rade štrukturálny, formálny charakter. Ak by to bolo inak a postavenie tretej strany by záviselo od stupňa skutočnej nezávislosti pri rozhodovaní, už by nešlo o formálnu otázku, ale o vecné skúmanie (ne)závislosti. Zároveň by už nebolo predvídateľné pre externé tretie strany, lebo je nepravdepodobné, že by boli zasvätené do všetkých (interných) dojednaní medzi advokátom a klientom, nehovoriac o reálnom vykonávaní týchto dojednaní. Zatiaľ čo teda niektorí zamestnaní advokáti môžu mať značnú mieru nezávislosti, takže ich v podstate možno považovať za tretie strany, iné (z formálneho hľadiska) tretie strany, ktoré sú v skutočnosti ekonomicky alebo inak závislé od právnickej osoby, by sa považovali za súčasť tejto právnickej osoby.

126. Ak použijem túto logiku, stali by sa advokáti zamestnaní v korporácii, ktorá im ponecháva úplnú slobodu, pokiaľ ide o spôsob poradenstva a zastupovania korporácie, odrazu „nezávislými advokátmi“? Prestal by byť individuálny advokát, ktorý je riadnym členom komory advokátov a vykonáva činnosť vo vlastnom mene, má však len jedného hlavného klienta, od ktorého je skutočne ekonomicky závislý, „nezávislým advokátom“ a považoval by sa za „zamestnaného“?

127. Práve takéto spájanie formálneho posudzovania organizačného postavenia (tretia strana) a vecného skúmania zamestnaneckej podriadenosti (nezávislosť) spôsobuje nepredvídateľnosť kritérií, ktoré sa v skutočnosti uplatňujú v rámci aktuálneho posudzovania. ( 53 )

128. Po druhé je možno aj toto dôvod, pre ktorý sa na vnútroštátnej úrovni problematika zamestnaných advokátov vo všeobecnosti (a podľa všetkého väčšinou) rieši pod hlavičkou štrukturálnej nezlučiteľnosti s právnickým povolaním, a nie nedostatočnej nezávislosti v konkrétnej veci.

129. V jednotlivých členských štátoch v tomto smere existujú rozličné systémy. Na posudzovanie nezlučiteľnosti výkonu právnického povolania a pracovného pomeru sa dá nazerať z dvoch hľadísk. Po prvé môže ísť o to, či je alebo nie je možné kombinovať výkon povolania advokáta (ako člena komory advokátov alebo právnickej spoločnosti) s nejakým ďalším povolaním (zamestnanca) alebo s verejnou funkciou. Po druhé môže ísť o to, či môže advokát vykonávať svoje povolanie (ako člen komory advokátov alebo právnickej spoločnosti) len na „nezávislom“ základe (samostatne zárobkovo činnej osoby) alebo či môže byť zamestnaný ako advokát (inými advokátmi, advokátskou kanceláriou alebo iným združením advokátov, prípadne nejakým iným subjektom) bez ukončenia členstva v komore advokátov alebo v právnickej spoločnosti. ( 54 )

130. Aby som uviedol príklad z posledného uvedeného pohľadu, v Poľsku sa môže povolanie právneho poradcu (radca prawny), ktoré je predmetom prejednávanej veci, vykonávať tak v rámci pracovného pomeru, ( 55 ) ako aj mimo takého pomeru. ( 56 ) Navyše sa zdá, že v niektorých členských štátoch sa úloha zamestnaných a „nezávislých“ advokátov vyvíja a je predmetom určitých diskusií. ( 57 )

131. Chcem poukázať na to, že pokiaľ ide o zamestnaných advokátov z členských štátov, kde sa „nezávislosť“ a postavenie zamestnanca považujú za štrukturálne nezlučiteľné, títo advokáti nebudú spĺňať požiadavku článku 19 štvrtého odseku Štatútu. Čo sa týka advokátov z členských štátov, v ktorých taká nezlučiteľnosť neexistuje, ich postavenie zamestnanca sa v domovskej krajine logicky nepovažuje za problém.

132. S cieľom predísť zmätkom v tejto oblasti, ako aj zbytočnému zasahovaniu do vnútroštátnej koncepcie právnického povolania, ( 58 ) a zabezpečiť na súdoch Únie rovnaké podmienky však navrhujem pristupovať k otázke zamestnaných advokátov pod hlavičkou „tretej strany“. Zamestnaní advokáti nemôžu zastupovať neprivilegovaných žalobcov, lebo nespĺňajú autonómnu podmienku Únie, podľa ktorej musia byť vo vzťahu ku klientovi treťou stranou, a teda nemôžu túto stranu „zastupovať“ v zmysle článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu.

133. Zamestnaného advokáta, ktorý svojmu zamestnávateľovi poskytuje právne zastupovanie na základe pracovnej zmluvy, a teda sa nachádza vo vzťahu podriadenosti, pokiaľ ide o poskytovanie týchto právnych služieb, teda na účely autonómneho výkladu článku 19 tretieho odseku Štatútu nemožno považovať vo vzťahu ku klientovi za „tretiu stranu“.

2) Nezávislá strana

134. Pokiaľ ide o požiadavku nezávislosti, jej vonkajší aspekt, konkrétne neexistencia náznakov vonkajšieho tlaku na advokáta vyvíjaného inou stranou, podľa všetkého nie je predmetom prejednávanej veci ani nijakej z predchádzajúcich vecí.

135. Prejdem preto priamo k problematike neexistencie vnútorného tlaku, t. j. neexistencie konfliktov záujmov.

136. Túto požiadavku podľa môjho názoru nie je možné vykladať – a opäť pripomínam rôznorodé možnosti existujúce na vnútroštátnej úrovni – v tom zmysle, že zakazuje akékoľvek prepojenie advokátov so žalobcami, ale len také prepojenie, ktoré zjavne spochybňuje schopnosť advokáta poskytovať poradenstvo výlučne v najlepšom záujme klienta.

137. Tieto „diskvalifikujúce“ väzby by preto mali mať len takú povahu a stupeň, aby bolo zjavné, že advokát je síce z formálneho hľadiska voči žalobcovi treťou stranou, má však také hospodárske alebo osobné prepojenie na predmet sporu alebo na niektorého z účastníkov, ktoré vyvoláva dôvodné pochybnosti o jeho schopnosti skutočne obhajovať záujmy klienta, a nie vlastné záujmy alebo záujmy inej osoby.

138. Ochotne uznávam, že existuje veľké množstvo možných skutkových scenárov, v dôsledku čoho nie je možné uviesť taxatívny zoznam situácií, v ktorých také abstraktne formulované konflikty môžu vzniknúť. V tejto fáze však nie je dôležité, o aké situácie môže ísť, ale skôr ako sa také potenciálne konflikty záujmov zistia.

139. Určovanie situácií predstavujúcich konflikt záujmov by sa malo uskutočniť na úrovni dôvodného predpokladu, malo by sa však obmedziť na prípady zjavných alebo zrejmých konfliktov.

140. Konflikt záujmov musí byť zreteľný ako dôvodný (ale riadne odôvodnený) predpoklad založený na určitom type (súčasného alebo minulého) vzťahu. Zároveň musí byť zjavný alebo zrejmý, pokiaľ ide o typ vzťahu, t. j. musí existovať pravdepodobnosť konsenzu o tom, že v prípade existencie takého typu vzťahu alebo väzby sa musia záujmy klienta a advokáta dostať do konfliktu.

141. V súlade s vyššie uvedenými všeobecnými tvrdeniami ( 59 ) však s cieľom zabrániť prílišnému zasahovaniu súdu do primárne súkromného vzťahu medzi klientom a jeho advokátom nie je úlohou súdu preventívne špekulovať o tom, kto by mohol koho ovplyvňovať a za akých okolností. Buď je konflikt zjavný a natoľko závažný, že každý súd v záujme riadneho výkonu spravodlivosti zasiahne do súkromnej voľby advokáta, alebo nie je, pričom v takom prípade sa prípadné nedostatky vyriešia neskôr buď v disciplinárnom konaní proti advokátovi, ktorý porušil etický kódex, alebo v konaní o občianskoprávnej žalobe o náhradu škody, ktorú podá klient proti advokátovi.

142. Existujú aj praktické tvrdenia v prospech tohto výkladu a uplatňovania článku 19 Štatútu. Expanzívny a preventívny prístup k požiadavke nezávislosti vytvára len nesprávne stimuly pre spory, ktoré majú malý praktický význam. ( 60 ) Navyše dostáva právnych zástupcov neprivilegovaných žalobcov do pomerne zložitého postavenia: ako by mohol právny zástupca alebo jeho klient – žalobca preukázať, že neexistuje nijaké riziko problémov vyplývajúcich z voľby právneho zástupcu? Ako sa dá prakticky preukázať neexistencia niečoho v budúcnosti?

143. Na základe všetkých týchto úvah navrhujem, aby Súdny dvor vrátil pojem „nezávislosť advokáta“ v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu naspäť do správnych hraníc. Po prvé sa táto nezávislosť, externá i interná, odlišuje od pojmu postavenie tretej strany. Po druhé by mal byť interný rozmer tejto nezávislosti, t. j. neexistencia konfliktu záujmov v konkrétnej veci, obmedzený na prípady zjavných a jasne viditeľných konfliktov, ktoré by sa mali posudzovať z hľadiska skúseností s určitými typmi vzťahov, v ktorých konflikty musia vzniknúť, ale súd by ich nemal preventívne predpokladať ani extenzívne prešetrovať.

144. Zhrniem to tak, že aby žalobca splnil článok 19 tretí a štvrtý odsek Štatútu, musí ho zastupovať advokát, ktorý má riadne oprávnenie na zastupovanie pred vnútroštátnym súdom členského štátu doložené príslušnými osvedčeniami a je vo vzťahu k žalobcovi treťou stranou. Okrem toho advokátovi nesmie brániť v konaní v konkrétnej veci existencia vonkajšieho tlaku ani iný konflikt záujmov, ktorý je zreteľne viditeľný na úrovni dôvodného predpokladu založeného na danom type (súčasného alebo minulého) vzťahu medzi advokátom a zastúpenou stranou.

2. Procesný rozmer

145. Nakoniec sa budem zaoberať procesnými dôsledkami prípadných nedostatkov v právnom zastupovaní neprivilegovaných žalobcov podľa článku 19 Štatútu.

146. Ako som už uviedol, Všeobecný súd vo svojej judikatúre považuje nedostatočnú nezávislosť právneho zástupcu v zmysle článku 19 tretieho odseku Štatútu za podstatnú a nenapraviteľnú vadu žaloby, ktorá vedie k jej zamietnutiu pre zjavnú neprípustnosť. ( 61 )

147. Musím pripustiť, že zo všetkých aspektov tohto odvolania považujem tento za najproblematickejší predovšetkým z dvoch dôvodov.

148. Po prvé judikatúra týkajúca sa výkladu článku 19 Štatútu (vrátane napadnutého uznesenia) ( 62 ) obsahuje mnoho odkazov na podmienky právneho zastupovania neprivilegovaných žalobcov, ktoré sú odvodené zo spoločných tradícií členských štátov. Pokiaľ však ide o procesné dôsledky nedodržania pravidiel výkonu povolania alebo etických pravidiel, najmä čo sa týka konfliktov záujmov, zo strany advokáta, vnútroštátne predpisy a prax (prinajmenšom tie, o ktorých viem) sa javia byť v ostrom protiklade s tým, čo je z nich údajne odvodené na úrovni Únie.

149. Na jednej strane je v členských štátoch tendencia považovať nedostatky v právnom zastupovaní za procesné vady, ktoré sú jednoznačne napraviteľné. ( 63 ) Ak teda príslušný súd zistí takýto problém, upovedomí o tom dotknutého žalobcu a vyzve ho na nápravu situácie, pričom ho informuje o dôsledkoch plynúcich z nesplnenia výzvy.

150. Na druhej strane je v členských štátoch podľa všetkého aj jasná tendencia nespochybňovať v neprospech klienta platnosť procesných úkonov vykonaných na súde v prípade, že existuje konflikt záujmov medzi advokátom a klientom. Opäť môže byť súdom zaslané oznámenie a advokát je požiadaný, aby prestal konať, prípadne je žalobca požiadaný o vymenovanie iného advokáta. ( 64 ) Nedokážem však v právnych poriadkoch členských štátov nájsť inšpiráciu pre prax, v rámci ktorej v prípade domnelých alebo skutočných pochybení na úrovni profesijnej etiky súd nielenže preberie úlohu „disciplinárneho senátu“ bezprostredne ukladajúceho sankcie, ale potom tieto sankcie neuloží advokátovi, ale žalobcovi tým, že jeho žalobu vyhlási za zjavne neprípustnú.

151. Po druhé taký výklad a súdna prax podľa môjho názoru jednoznačne nie sú v súlade so zárukami upravenými v článku 47 prvom odseku Charty, konkrétne s prístupom k spravodlivosti a s účinným súdnym opravným prostriedkom. ( 65 )

152. Nemôžem preto súhlasiť s výkladom a praxou Všeobecného súdu, ktoré nesporne potvrdil Súdny dvor ( 66 ) a podľa ktorých sa nedostatok v oblasti nezávislého právneho zastupovania žalobcu považuje za nenapraviteľnú vadu žaloby.

153. Ja sa, naopak, domnievam, že možné nedostatky v právnom zastupovaní by sa mali považovať za procesné vady žaloby, ktoré sa dajú napraviť. Navyše, keď súd Únie zistí nedostatok právneho zastúpenia, mal by náležite informovať žalobcu, aby mal možnosť situáciu napraviť. Nemôžem súhlasiť so stanoviskom, podľa ktorého môžu súdy Únie v takom prípade jednoducho vyhlásiť žalobu za zjavne neprípustnú, čím sa vec s definitívnou platnosťou ukončí.

154. V praxi by to znamenalo, že ak Všeobecný súd zistí možné nedodržanie požiadaviek na postavenie „advokátov“ v zmysle článku 19 tretieho a štvrtého odseku Štatútu, má povinnosť náležite informovať žalobcu v súlade s článkom 51 ods. 4 svojho Rokovacieho poriadku. ( 67 )

155. Predloženie „požadovaných listín v určenej lehote“ uvedené v tomto ustanovení nemožno strnulo vykladať v tom zmysle, že ide len o doklady týkajúce sa členstva advokáta vo vnútroštátnej komore advokátov, pričom to, čo podľa všetkého predstavuje skutočný problém s právnym zastupovaním účastníka, a možné dôsledky v prípade, že nebude napravený, by nebolo určené a oznámené dotknutému účastníkovi, ktorý by sa tak mohol len dohadovať, čo je skutočným vnímaným problémom. Taký výklad by bol nielen veľmi formálny, ak nie formalistický, ale nezohľadňoval by ani logiku postupného vývoja Rokovacieho poriadku súdov Únie ( 68 ) a predovšetkým základnú záruku účinného práva na prístup k súdu. ( 69 )

156. Vo výzve zaslanej účastníkovi konania podľa článku 51 ods. 4 RPVS musí byť teda žalobca informovaný nielen o tom, aké ďalšie listiny má predložiť, ale aj o dôvodoch požadovania týchto listín, pričom musia byť uvedené potenciálne pochybnosti súdu v súvislosti s právnym zastupovaním účastníka. Žalobca musí byť upovedomený, ak je potrebná zmena jeho právneho zástupcu, ako aj o jej dôvode, pričom musia byť jasne uvedené procesné dôsledky plynúce z nesplnenia výzvy. Navyše, ako je ďalej uvedené v tomto ustanovení, tajomník musí určiť primeranú lehotu, v ktorej môže žalobca situáciu napraviť. Prirodzene, taká lehota určená tajomníkom podľa článku 51 ods. 4 RPVS začína plynúť a uplynie nezávisle od pôvodnej lehoty na podanie žaloby.

157. Všeobecný súd môže rozhodnúť o prípadnej neprípustnosti žaloby podľa článku 51 ods. 4 druhej vety RPVS, ( 70 ) iba ak účastník primerane nekoná v určenej lehote.

158. Nakoniec môžem pre úplnosť pripomenúť, že prípadná zmena právneho zástupcu žalobcu neoprávňuje na predloženie nového súboru podaní. Podobne ako pri vymenovaní nového advokáta po vylúčení splnomocneného zástupcu, poradcu alebo advokáta z konania prebiehajúceho na Všeobecnom súde ( 71 ) musí novovymenovaný advokát prevziať prípad v takom stave, v akom sa nachádza v danom štádiu konania.

D. Prejednávaná vec

159. Ak uplatním kritérium, ktoré som navrhol vyššie, ( 72 ) na prejednávanú vec, musím po prvé konštatovať, že splnenie požiadavky článku 19 štvrtého odseku Štatútu podľa všetkého nie je spochybnené. Právny zástupca Uniwersytet Wrocławski v konaní, v ktorom bolo vydané napadnuté uznesenie, sa javí byť riadne oprávnený na zastupovanie pred poľskými súdmi.

160. Po druhé, keďže je žalobkyňa právnickou osobou, zároveň je nesporné, že právny zástupca v konaní na Všeobecnom súde nekonal ako zamestnaný advokát Uniwersytet Wrocławski. Bol preto vo vzťahu ku klientovi jednoznačne treťou stranou. Okrem toho je nesporné, že dotknutá zmluva medzi advokátom a Uniwersytet Wrocławski sa týkala prednášania, nie poskytovania právnych služieb v konaní na Všeobecnom súde. Takže bez ohľadu na to, či bol právny zástupca v dôsledku zmluvy o prednášaní vo vzťahu k univerzite v postavení podriadenosti alebo závislosti, podstatné je to, že predmet tejto zmluvy jednoducho nemá nič spoločné s právnym zastupovaním v dotknutom konaní.

161. Po tretie, pokiaľ ide o požiadavku nezávislosti, chcem poukázať na to, že ani jeden z účastníkov netvrdí, že na právneho zástupcu bola vyvíjaná určitá forma vonkajšieho tlaku. Čo sa týka možného konfliktu záujmov, dá sa vychádzať z toho, že Všeobecný súd predpokladal existenciu takého konfliktu, keď uviedol, že občianskoprávna zmluva medzi právnym zástupcom a Uniwersytet Wrocławski vyvoláva riziko, že jeho odborný názor by mohol byť prinajmenšom čiastočne ovplyvnený pracovným prostredím. ( 73 )

162. Vzhľadom na spôsob prístupu k problematike konfliktu záujmov, ktorý navrhujem v bodoch 139 a 140 vyššie, s takýmto tvrdením nemôžem súhlasiť. Dotknutá zmluva sa týkala vyučovania (zjavne na čiastočný úväzok) predmetu medzinárodného práva súkromného. Okrem existencie tejto zmluvy, ako aj bývalej príslušnosti k univerzite (ako študent i prednášajúci) neboli preukázané nijaké finančné ani iné väzby medzi Uniwersytet Wrocławski a právnym zástupcom, ktoré by vyvolávali dôvodné pochybnosti o tom, či právny zástupca sledoval iné záujmy, než sú tie, ktoré má Uniwersytet Wrocławski.

163. Za týchto okolností sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď vykladal pojem advokát podľa článku 19 tretieho odseku Štatútu, a teda aj článku 51 ods. 1 RPVS v tom zmysle, že také prepojenie môže spochybniť nezávislosť advokáta.

164. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy konštatujem, že prvý odvolací dôvod vo veci C‑515/17 P a prvý odvolací dôvod vo veci C‑561/17 P sú dôvodné. Napadnuté uznesenie je potrebné zrušiť.

VI. O trovách

165. Keďže navrhujem, aby bola vec, v ktorej prebieha odvolacie konanie C‑515/17 P, vrátená Všeobecnému súdu, o trovách účastníkov konania sa rozhodne neskôr.

166. V súvislosti s odvolaním vo veci C‑561/17 P a vzhľadom na článok 184 ods. 3 Rokovacieho poriadku navrhujem, aby Súdny dvor uložil účastníkom konania povinnosť znášať vlastné trovy.

167. V súlade s článkom 140 ods. 1 a 3 Rokovacieho poriadku v spojení s článkom 184 ods. 1 Rokovacieho poriadku Česká republika a Krajowa Izba Radców Prawnych znášajú vlastné trovy konania.

VII. Návrh

168. Navrhujem, aby Súdny dvor: – zrušil uznesenie z 13. júna 2017, Uniwersytet Wrocławski/REA (T‑137/16, neuverejnené, EU:T:2017:407), – vrátil vec C‑515/17 P Všeobecnému súdu a rozhodol, že o trovách účastníkov konania v tejto veci sa rozhodne neskôr, – rozhodol, že účastníci konania vo veci C‑561/17 P znášajú vlastné trovy konania, – rozhodol, že Česká republika a Krajowa Izba Radców Prawnych znášajú vlastné trovy konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Uznesenie z 13. júna 2017, Uniwersytet Wrocławski/REA (T‑137/16, neuverejnené, EU:T:2017:407).

( 3 ) Uznesenie z 13. júna 2017, Uniwersytet Wrocławski/REA (T‑137/16, neuverejnené, EU:T:2017:407).

( 4 ) Body 16 a 17 napadnutého uznesenia.

( 5 ) Bod 18 napadnutého uznesenia.

( 6 ) Bod 19 napadnutého uznesenia.

( 7 ) Rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (C‑422/11 P a C‑423/11 P, EU:C:2012:553).

( 8 ) Bod 20 napadnutého uznesenia.

( 9 ) Body 21 a 22 napadnutého uznesenia.

( 10 ) Pozri napríklad uznesenie Súdneho dvora z 20. februára 2008, Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana/Komisia (C‑363/06 P, neuverejnené, EU:C:2008:99), a uznesenia Všeobecného súdu z 9. septembra 2004, Alto de Casablanca/ÚHVT – Bodegas Chivite (VERAMONTE) (T‑14/04, EU:T:2004:258, bod 11), a z 5. júla 2006, Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana/Komisia (T‑357/05, EU:T:2006:188). Pozri tiež uznesenia Všeobecného súdu z 9. decembra 2013, Brown Brothers Harriman/ÚHVT (TRUST IN PARTNERSHIP) (T‑389/13, neuverejnené, EU:T:2013:691, bod 14), a zo 14. novembra 2016, Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh/EUIPO (neonart) (T‑221/16, neuverejnené, EU:T:2016:673, bod 8).

( 11 ) Pozri napríklad Chartu kľúčových princípov európskeho advokátskeho povolania a etický kódex pre európskych advokátov, Rada advokátskych komôr Európy, 2019. Článok 2 sa týka všeobecných princípov, ktoré sú „spoločné pre vnútroštátne a medzinárodné predpisy upravujúce advokátske povolanie“ (pozri s. 1 a 6). Nezávislosť je medzi nimi uvedená na prvom mieste.

( 12 ) Rozsudok z 18. mája 1982, AM & S Europe/Komisia (155/79, EU:C:1982:157).

( 13 ) Nariadenie Rady zo 6. februára 1962: Prvé nariadenie implementujúce články [101] a [102 ZFEÚ] (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3).

( 14 ) Rozsudok AM & S Europe/Komisia (155/79, EU:C:1982:157, body 21 a 22).

( 15 ) Tamže, bod 24. Tieto ustanovenia sú právnymi predchodcami súčasného článku 19 Štatútu. Mali trochu odlišné znenie a vymedzovali právneho zástupcu oprávneného zastupovať neprivilegovaných žalobcov na Súdnom dvore len ako „advokáta, ktorý je členom advokátskej komory jedného z členských štátov“.

( 16 ) Rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, bod 28).

( 17 ) Rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, body 42, 43 a 45). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 18 ) Pozri napríklad uznesenia z 5. decembra 1996, Lopes/Súdny dvor (C‑174/96 P, EU:C:1996:473), z 5. decembra 2013, Martínez Ferríz/Španielsko (T‑564/13, neuverejnené, EU:T:2013:650), z 8. mája 2018, Spieker/EUIPO (Veda pre lepšiu pokožku) (T‑92/18, neuverejnené, EU:T:2018:289), ktoré je momentálne predmetom odvolacieho konania ako vec C‑455/18 P; a z 27. septembra 2018, Sógor/Rada a i. (T‑302/18, neuverejnené, EU:T:2018:621).

( 19 ) Uznesenie zo 4. decembra 2017, Nap Innova Hoteles/SRB (T‑522/17, neuverejnené, EU:T:2017:881, bod 8).

( 20 ) Uznesenia z 8. decembra 1999, Euro‑Lex/ÚHVT (EU‑LEX) (T‑79/99, EU:T:1999:312, body 28 a 29), z 19. novembra 2009, EREF/Komisia (T‑94/07, neuverejnené, EU:T:2009:451, bod 17), a z 21. marca 2011, Milux/ÚHVT (REFLUXCONTROL) (T‑139/10, T‑280/10 až T‑285/10 a T‑349/10 až T‑352/10, neuverejnené, EU:T:2011:98, bod 22).

( 21 ) Uznesenia z 5. septembra 2013, ClientEarth/Rada (C‑573/11 P, neuverejnené, EU:C:2013:564), a zo 6. septembra 2011, ClientEarth/Rada (T‑452/10, neuverejnené, EU:T:2011:420).

( 22 ) Uznesenie z 31. mája 2013, Codacons/Komisia (T‑120/13, neuverejnené, EU:T:2013:287, bod 11).

( 23 ) Uznesenie z 18. novembra 2014, Justice & Environment/Komisia (T‑221/14, neuverejnené, EU:T:2014:1002, body 10 až 14).

( 24 ) Uznesenie z 20. novembra 2017, BikeWorld/Komisia (T‑702/15, EU:T:2017:834).

( 25 ) Uznesenie z 23. mája 2011, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (T‑226/10, EU:T:2011:234, bod 21).

( 26 ) Rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (C‑422/11 P a C‑423/11 P, EU:C:2012:553, body 33 a 34). Pozri analogicky uznesenia z 18. novembra 2014, Justice & Environment/Komisia (T‑221/14, neuverejnené, EU:T:2014:1002), zo 14. novembra 2016, Dimos Athinaion/Komisia (T‑360/16, neuverejnené, EU:T:2016:694), a z 8. apríla 2019, Electroquimica Onubense/ECHA (T‑481/18, EU:T:2019:227).

( 27 ) Rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (C‑422/11 P a C‑423/11 P, EU:C:2012:553, body 24 a 25 a tam citovaná judikatúra). Pozri však uznesenie z 23. mája 2011, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (T‑226/10, EU:T:2011:234, body 16, 17 a 21).

( 28 ) Uznesenie z 30. mája 2018, PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, EU:T:2018:517), ktoré je v súčasnosti predmetom dvoch odvolacích konaní vo veciach PJ/EUIPO (C‑529/18 P) a PC/EUIPO (C‑531/18 P).

( 29 ) Tamže, bod 59.

( 30 ) Uznesenie z 13. júna 2017, Uniwersytet Wrocławski/REA (T‑137/16, neuverejnené, EU:T:2017:407, bod 20).

( 31 ) Body 37 až 40 vyššie.

( 32 ) Pozri napríklad Chartu kľúčových princípov európskeho advokátskeho povolania a etický kódex pre európskych advokátov, už citovanú v poznámke pod čiarou 11, s. 7 (bod 6) a 9 [princípy h) a i), ktoré sa týkajú úcty k ostatným kolegom advokátom a úcty k právnemu štátu a k výkonu spravodlivosti].

( 33 ) Porovnaj najmä rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (C‑422/11 P a C‑423/11 P, EU:C:2012:553, body 24 a 25 a tam citovaná judikatúra), s uzneseniami z 23. mája 2011, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (T‑226/10, EU:T:2011:234, body 16, 17 a 21), a z 30. mája 2018, PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, EU:T:2018:517).

( 34 ) Ako som už uviedol (bod 29), tento problém súvisí s inými dôvodmi oboch odvolaní, a to konkrétne s druhým odvolacím dôvodom Uniwersytet Wrocławski a s druhým a tretím odvolacím dôvodom Poľskej republiky.

( 35 ) Pozri napríklad uznesenie z 20. novembra 2017, BikeWorld/Komisia (T‑702/15, EU:T:2017:834, bod 35).

( 36 ) Praktické pokyny pre účastníkov konania v konaniach pred Súdnym dvorom (Ú. v. EÚ L 31, 2014, s. 1). V oddiele I, nazvanom „Všeobecné ustanovenia“, pozri najmä bod 2, nazvaný „Zastúpenie účastníkov konania pred Súdnym dvorom“. Bod 2 týchto pokynov v podstate opakuje znenie článku 19 štvrtého odseku Štatútu a jednoducho sa v ňom uvádza, že neprivilegovaní žalobcovia musia byť zastúpení advokátom, ktorý má oprávnenie vystupovať pred súdom členského štátu, a že „doklad o tomto oprávnení sa na požiadanie musí predložiť v ktoromkoľvek štádiu konania“.

( 37 ) Pozri napríklad uznesenia Všeobecného súdu zo 14. októbra 2010, Varga a Haliu/Rada (T‑296/10, neuverejnené, EU:T:2010:435), a z 13. novembra 2012, Hârsulescu/Rumunsko (T‑400/12, neuverejnené, EU:T:2012:595).

( 38 ) K tejto problematike sa vrátim nižšie v bodoch 149 až 153 nižšie.

( 39 ) Pozri napríklad uznesenie z 20. novembra 2017, BikeWorld/Komisia (T‑702/15, EU:T:2017:834, bod 30). V praxi však podľa všetkého existujú určité výnimky, o čom svedčí uznesenie Súdneho dvora z 5. septembra 2013, ClientEarth/Rada (C‑573/11 P, neuverejnené, EU:C:2013:564, body 21 a 22). Všeobecný súd predtým konštatoval neprípustnosť žaloby podanej v tejto veci, lebo právny zástupca žalobkyne bol jedným z jej siedmich „správcov“. V odvolacom konaní Súdny dvor s týmto záverom súhlasil, poukázal však na to, že Všeobecný súd nevzal do úvahy skutočnosť, že právny zástupca informoval Všeobecný súd o zmene v právnom zastupovaní. Toto opomenutie však nemalo vplyv na hlavný záver Súdneho dvora, „hoci táto zmena bola v uznesení z 9. novembra, ClientEarth a i./Komisia, T‑120/10, a ClientEarth a i./Komisia, T‑449/10, zjavne implicitne považovaná za nápravu nedostatku v zmysle článku 44 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu“, pričom článok 44 bol právnym predchodcom súčasného článku 51 RPVS.

( 40 ) Navyše, ak by sa článok 19 štvrtý odsek Štatútu chápal doslovne ako čistý a nekvalifikovaný odkaz na vnútroštátne predpisy a postupy bez odvolania sa na pojem „zastupovanie“ treťou stranou, ktorý je jasnejšie uvedený v článku 19 treťom odseku, postačovala by skutočnosť, že napríklad advokát môže v určitom členskom štáte zastupovať sám seba, na to, aby bolo dovolené vlastné zastupovanie na súdoch Únie?

( 41 ) Body 37 až 40 vyššie.

( 42 ) Pozri v tomto zmysle Chartu kľúčových princípov európskeho advokátskeho povolania a etický kódex pre európskych advokátov, už citovanú v poznámke pod čiarou 11, s. 7, bod 6, kde je advokát opísaný okrem iného ako „nevyhnutný účastník výkonu spravodlivosti“. Pozri tiež s. 9, princíp i), „Úcta k právnemu štátu a k výkonu spravodlivosti“.

( 43 ) Pozri tiež článok 47 druhý odsek druhú vetu Charty: „Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.“

( 44 ) Odvolávajúc sa na rozsudok z 18. mája 1982, AM & S Europe/Komisia (155/79, EU:C:1982:157), a následnú judikatúru.

( 45 ) Alebo konflikt medzi viacerými klientmi toho istého advokáta. Pozri poľský príklad, ktorý cituje Uniwersytet Wrocławski, Poľská republika a Krajowa Izba Radców Prawnych, konkrétne článok 7 ods. 2 Kodeks Etyki Radcy Prawnego (Etický kódex právnych poradcov): „Na právneho poradcu nesmú pri výkone jeho pracovnej činnosti vplývať jeho osobné záujmy, vonkajšie tlaky ani zásahy nijakých strán z akéhokoľvek dôvodu. Pokyny vydané určitou osobou, návrhy alebo usmernenia obmedzujúce jeho nezávislosť nesmú ovplyvniť jeho stanovisko k danej veci.“ Pozri tiež napríklad Chartu kľúčových princípov európskeho advokátskeho povolania a etický kódex pre európskych advokátov, už citovanú v poznámke pod čiarou 11, najmä článok 2.1. Pozri tiež THOMAS DE CARRANZA MÉNDEZ DE VIGO, S.: Principios fundamentales en el ejercicio de la profesión de abogado. In: VILA RAMOS, B. (koord.): Deontología profesional del abogado, Madrid: Dickinson, 2013, s. 35 až 50, s. 37 a 38, alebo SÁNCHEZ STEWART, N.: Manual de Deontología para Abogados. Madrid: La Ley, 2012.

( 46 ) Článok 30 ods. 1 Etického kódexu právnych poradcov stanovuje: „Právny poradca nesmie klientovi poskytovať právne poradenstvo, ak v prípade otázky alebo súvisiacej veci vznikne konflikt záujmov medzi klientom a právnym poradcom, prípadne riziko takého konfliktu, alebo ak sa pracovná činnosť týka osoby alebo majetku právneho poradcu, prípadne jemu blízkej osoby, pokiaľ sa táto činnosť netýka nárokov, žalôb alebo záujmov, ktoré má spoločné s klientom.“

( 47 ) Napríklad ak je vo Francúzsku začaté disciplinárne konanie proti konkrétnemu advokátovi, je možné podať návrh, aby súd právnemu zástupcovi (advokátovi) nariadil ukončiť zastupovanie klienta v danej veci [Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), rozsudok z 27. marca 2001, č. 98‑16.508]. V Španielsku môže súd upozorniť advokáta, že by bolo vhodné, aby prestal zastupovať klienta [Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko), rozsudok z 18. novembra 2013, č. 841/2013, RJ 2014/3061].

( 48 ) Pozri tiež Chartu kľúčových princípov európskeho advokátskeho povolania a etický kódex pre európskych advokátov, už citovanú v poznámke pod čiarou 11, najmä s. 8.

( 49 ) Bod 87 vyššie.

( 50 ) Hoci to jednoznačne nie je predmetom prejednávanej veci, chcem poukázať na to, že sa uplatňuje pomerne reštriktívny pohľad na otázku, na ktoré vnútroštátne subjekty sa vzťahuje článok 19 prvý odsek Štatútu. Toto ustanovenie odkazuje na „členské štáty“ bez ďalšej kvalifikácie alebo definície. Prístup Všeobecného súdu podporovaný Súdnym dvorom podľa všetkého spočíva vo veľmi reštriktívnom výklade pojmu „členský štát“, ktorý v skutočnosti vylučuje možnosť, že verejnoprávne orgány, akými sú nezávislé ústredné orgány, ale aj obce či regióny, by vymenovali svojho zástupcu v určitej veci. Pozri napríklad uznesenia z 20. februára 2008, Comunidad Autónoma de Valencia ‑ Generalidad Valenciana/Komisia (C‑363/06 P, neuverejnené, EU:C:2008:99), a z 5. júla 2006, Comunidad Autónoma de Valencia ‑ Generalidad Valenciana/Komisia (T‑357/05, EU:T:2006:188). Pozri ďalej uznesenia z 18. novembra 2014, Justice & Environment/Komisia (T‑221/14, neuverejnené, EU:T:2014:1002), a zo 14. novembra 2016, Dimos Athinaion/Komisia (T‑360/16, neuverejnené, EU:T:2016:694). Musím pripustiť, že neviem, aký praktický význam by taký reštriktívny výklad mohol mať. Mnohé verejnoprávne orgány pravdepodobne majú kvalifikovaných administratívnych pracovníkov alebo právne oddelenia, ktoré rovnako ako príslušné ministerstvá môžu tieto orgány zastupovať, pričom by pre verejný rozpočet nevznikli ďalšie zbytočné náklady v dôsledku využitia služieb externých advokátov. Okrem toho je tu aj širší, všeobecný problém: právo Únie sa nezdráha prijať pomerne ďalekosiahlu a širokú definíciu pojmu „členský štát“, pokiaľ ide o uloženie povinností a záväzkov plynúcich z práva Únie, o čom svedčí napríklad pojem „subjekt štátu“ [pozri rozsudky z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, EU:C:1990:313, body 17 až 20 a tam citovanú judikatúru); z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, body 24 až 29 a tam citovanú judikatúru), a zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 45 a tam citovaná judikatúra)], alebo otázka, ktoré orgány okrem štátov v úzkom slova zmysle môžu niesť zodpovednosť za porušenia by práva Únie [pozri rozsudok zo 4. júla 2000, Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, body 27 a 28 a tam citovaná judikatúra)], zároveň však pristupuje k definícii prekvapivo reštriktívne, pokiaľ ide o možné výhody a výsady plynúce pre „členské štáty“ z práva Únie. Samozrejme, oblasti hmotného alebo inštitucionálneho práva Únie sa líšia od výkladu článku prvého odseku 19 Štatútu. Je však za takým rozlišovaním nejaký konkrétny účel? Ako ukazuje celé toto odvolacie konanie, prístupy a definície stanovené v judikatúre sa inak môžu pomerne ľahko pohybovať medzi jednotlivými oblasťami práva Únie.

( 51 ) Tiež vyššie, bod 96.

( 52 ) Rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, body 47 a 48).

( 53 ) Body 59 až 67 vyššie.

( 54 ) Zdá sa, že prax sa v členských štátoch veľmi líši z hľadiska toho, či sú zamestnaní advokáti oprávnení vykonávať regulovanú právnickú prax, zatupovať v konaní svojho zamestnávateľa, zostať členmi vnútroštátnej advokátskej komory alebo dodržiavať povinnosť mlčanlivosti advokáta. Pozri napríklad MARCAANDISE, P., JAMMAERS, C., MACOURS, K., VANDOORNE, L.: Déontologie et organisation générale de la profession de juriste d’entreprise. Théorie et cas pratiques de réflexion. Bruxelles: Institut de Juristes d’Entreprise, jún 2018, s. 85, s prehľadom každého z 28 členských štátov na s. 86 až 94.

( 55 ) Pozri rozsudok zo 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisia (C‑422/11 P a C‑423/11 P, EU:C:2012:553, body 10 až 12).

( 56 ) To bol podľa všetkého prípad právneho zástupcu, ktorý zastupoval Uniwersytet Wrocławski v konaní, v ktorom bolo vydané napadnuté uznesenie. Zdá sa, že podobná dvojaká možnosť existuje napríklad v Írsku, pokiaľ ide o právnych zástupcov (solicitors), ktorí musia dodržiavať Príručku dobrého profesionálneho správania právnych zástupcov (Guide to Good Professional Conduct for Solicitors) a ktorých povolanie upravujú Solicitors Acts 1954 – 2015 (zákony o právnych zástupcoch z rokov 1954 až 2015).

( 57 ) Pokiaľ ide o Francúzsko, pozri napríklad rozsudok Cour de cassation (Kasačný súd) č. 1497 zo 16. septembra 2015 (14‑17.842), alebo pokiaľ ide o Írsko, § 212 Legal Services Regulation Act 2015 (zákon o regulácii právnych služieb z roku 2015), na základe ktorého bude po nadobudnutí účinnosti tohto ustanovenia môcť zamestnaný advokát, ktorého meno je zapísané v zozname aktívnych advokátov, poskytovať právne služby svojmu zamestnávateľovi vrátane jeho zastupovania na súde alebo na rozhodcovskom súde.

( 58 ) Môžem len uznať zložitosť diskusie o povahe úlohy a povolania externých advokátov na jednej strane a zamestnaných interných právnych poradcov na druhej strane. Pozri napríklad HAERI, K.: L’avenir de la profession d’avocat. Správa, vypracovaním ktorej poveril Jean‑Jacques Urvoas, strážca pečate, minister spravodlivosti, Kamiho Haeriho, advokáta zapísaného v advokátskej komore v Paríži, február 2017, s. 72 a 73.

( 59 ) Body 103 až 113 vyššie.

( 60 ) Racionálne kalkulujúca inštitúcia alebo orgán Únie pravdepodobne automaticky začne svoju obhajobu tým, že vždy, keď to bude možné, pomocou akýchkoľvek dostupných informácií spochybní „nezávislosť“ advokáta neprivilegovaného žalobcu. Takýmto spôsobom je pravdepodobné, že sa tento aspekt bude skúmať v stále väčšom počte vecí, čím sa prípady „nedostatočnej nezávislosti“ ďalej rozšíria na nové skutkové scenáre, čo prirodzene vyvolá stále viac takých námietok neprípustnosti, ktoré potom povedú k tomu, že súd sa bude podrobne zaoberať skutočnosťami a problémami, ktoré sotva tvoria jadro jeho pracovnej náplne, čím bude systém hmotnoprávneho súdneho preskúmania postupne nahradený skutočným začarovaným kruhom námietok neprípustnosti.

( 61 ) Body 68 až 78 vyššie.

( 62 ) Bod 18 napadnutého uznesenia.

( 63 ) Pozri napríklad rozsudky Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko) 199/2001 zo 4. októbra (ES:TC:2001:199) a 213/1990 z 20. decembra (ES:TC:1990:213), a rozhodnutie Ústavního soudu (Česká republika) Pl. ÚS‑st. 42/15 z 8. októbra 2015 (CZ:US:2015:Pl.US‑st.42.15.1). Pozri tiež IV. ÚS 3638/15 z 28. februára 2018 (CZ:US:2017:4.US.3638.15.1).

( 64 ) Pozri napríklad rozsudky z Francúzska alebo zo Španielska, už citované v poznámke pod čiarou 47.

( 65 ) Pozri tiež body 72 až 78 vyššie. V tejto súvislosti nepovažujem za potrebné pustiť sa do analýzy možných obmedzení v zmysle článku 52 ods. 1 Charty, lebo taká prax jednoducho potiera podstatu práva na účinný súdny opravný prostriedok. Chcem tiež poukázať na to, že Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) rozhodol, že nadmerne reštriktívny výklad vnútroštátnych procesných ustanovení o povinnom zastupovaní predstavuje porušenie článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len „EDĽP“), konkrétne práva na prístup k súdu, v prípade zamietnutia žaloby podanej žalobcom – aktívnym advokátom, čím bolo žalobcovi odopreté vecné preskúmanie jeho návrhov v plnom rozsahu. Pozri rozsudok ESĽP z 11. februára 2014, Maširević v. Srbsko, (CE:ECHR:2014:0211JUD003067108, body 47 až 51).

( 66 ) Pozri uznesenie Súdneho dvora z 5. septembra 2013, ClientEarth/Rada (C‑573/11 P, neuverejnené, EU:C:2013:564), ktoré som komentoval vyššie v poznámke pod čiarou 39.

( 67 ) Podobná povinnosť by mutatis mutandis platila pre Súdny dvor na základe článku 119 jeho Rokovacieho poriadku.

( 68 ) V dôsledku čoho je vyššie uvedená logika výkladu (v bodoch 72 až 78) ešte zarážajúcejšia a nebezpečnejšia. Opäť nie je veľmi logické, že by procesné pravidlá nestanovovali možnosť nápravy nesplnenia kritérií, ktoré v nich neboli vôbec špecifikované.

( 69 ) Zároveň by išlo o výrazný odklon od prístupu spočívajúceho v uprednostňovaní podstaty pred formou, ktorý Súdny dvor zvyčajne uplatňuje, pokiaľ ide o výklad článku 47 Charty alebo zásady účinnej súdnej ochrany uplatňovanej na súdy členského štátu, pričom tieto súdy žiada, aby príslušné vnútroštátne procesné ustanovenia vykladali spôsobom, ktorý prístup zaručuje, a nie odopiera. Pozri napríklad rozsudky z 12. júna 2014, Peftiev a i. (C‑314/13, EU:C:2014:1645, bod 29), z 15. septembra 2016, Star Storage a i. (C‑439/14 a C‑488/14, EU:C:2016:688, body 49 až 63), a z 27. septembra 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, bod 76). ESĽP zas pripomína, že „‚prehnaný formalizmus‘ môže byť v rozpore s požiadavkou na zabezpečenie praktického a účinného práva na prístup k súdu podľa článku 6 ods. 1 [EDĽP]. Zvyčajne to nastáva v prípadoch zvlášť reštriktívneho výkladu procesného pravidla, v dôsledku čoho nemôže byť žaloba podaná žalobcom preskúmaná vo veci samej, s čím je spojené riziko porušenia jeho práva na účinnú súdnu ochranu“. Rozsudok ESĽP z 5. apríla 2018, Zubac v. Chorvátsko (CE:ECHR:2018:0405JUD004016012, body 97 až 99 a citovaná judikatúra).

( 70 ) Pozri analogicky článok 119 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

( 71 ) Podľa článku 55 ods. 3 RPVS. Môžem len doplniť, že celý článok 55 RPVS, ktorý upravuje možnosť vylúčenia splnomocneného zástupcu, poradcu alebo advokáta z konania, predstavuje ďalšie potvrdenie toho, že aktuálny výklad článku 51 ods. 4 RPVS je diskutabilný. Ak je možné v akomkoľvek štádiu konania nahradiť vylúčeného advokáta, prečo by malo byť koncepčne nemožné nahradiť právneho zástupcu, keď sa ukáže, že nespĺňal kritériá článku 19 Štatútu ab initio (konkrétne v čase podania žaloby)?

( 72 ) Bod 144 vyššie.

( 73 ) Bod 20 napadnutého uznesenia.