ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Článok 5 smernice 2008/104, nazvaný „Zásada rovnakého zaobchádzania“, v odseku 1 prvom pododseku stanovuje: „Základné pracovné podmienky a podmienky zamestnávania dočasných agentúrnych pracovníkov musia byť počas ich pridelenia do užívateľského podniku aspoň také, aké by sa uplatňovali, ak by pracovníkov uvedený podnik priamo prijal na to isté pracovné miesto.“
3

Odôvodnenia 15, 16 a 34 nariadenia č. 1215/2012 znejú takto: „(15) Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného. Právomoc založená na tomto kritériu by mala byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet sporu alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ. … (16) Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím nemohla rozumne predvídať. … … (34) Treba zaručiť kontinuitu medzi Dohovorom [z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32)], nariadením Rady (ES) č. 44/2001 [z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1, Mim. vyd. 19/004, s. 42)] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu Dohovoru [z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach] a nariadení, ktoré ho nahradili, Súdnym dvorom Európskej únie.“
14

Loi no 2012‑287, du 1er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (zákon č. 2012‑287 z 1. marca 2012 o digitálnom využívaní obchodne nedostupných kníh z 20. storočia) (JORF č. 53 z 2. marca 2012, s. 3986), doplnil do hlavy III knihy I prvej časti Code de la propriété intellectuelle (zákonník duševného vlastníctva), ktorá je zameraná na „Využívanie práv“ súvisiacich s autorským právom, kapitolu IV, ktorá sa nazýva „Osobitné ustanovenia týkajúce sa digitálneho využívania obchodne nedostupných kníh“ a ktorá pozostáva z článkov L. 134‑1 až L. 134‑9 tohto zákonníka. Niektoré z týchto článkov boli neskôr buď zmenené a doplnené, alebo zrušené na základe loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (zákon č. 2015‑195 z 20. februára 205, ktorým sa zavádzajú rôzne ustanovenia na prispôsobenie právu Európskej únie v oblasti literárneho a umeleckého vlastníctva a kultúrneho dedičstva) (JORF z 22. februára 2015, s. 3294).
3

Odôvodnenia 39, 42, 43 a 49 smernice o službách znejú takto: „(39) Pojem ‚systém udeľovania povolení‘ by mal okrem iného zahŕňať administratívne postupy udeľovania povolení, licencií, schválení alebo koncesií, ako aj povinnosť na účely získania oprávnenia vykonávať činnosť, zaregistrovať sa ako člen profesie alebo zapísať sa do registra, evidencie alebo databázy, povinnosť úradného vymenovania do orgánu alebo povinnosť byť držiteľom preukazu potvrdzujúceho členstvo v určitej profesii. Povolenie môže byť udelené nielen formálnym rozhodnutím, ale aj implicitným rozhodnutím, ktoré vyplýva napríklad z nečinnosti príslušného orgánu alebo zo skutočnosti, že zainteresovaná strana musí čakať na potvrdenie prijatia svojho vyhlásenia, aby mohla začať vykonávať príslušnú činnosť alebo aby sa vykonávania tejto činnosti stalo zákonným. … (42) Pravidlá vzťahujúce sa na administratívne postupy by sa nemali zameriavať na harmonizáciu administratívnych postupov, ale na odstránenie príliš ťažkopádnych systémov udeľovania povolení, postupov a formálnych náležitostí, ktoré prekážajú výkonu slobody usadiť sa a z toho vyplývajúcemu vytvoreniu nových podnikov poskytujúcich služby. (43) Jedným z hlavných problémov, s ktorým sa stretávajú najmä MSP pri získavaní prístupu k činnostiam v oblasti služieb a pri ich vykonávaní je zložitosť, dĺžka a právna neistota administratívnych postupov. Z tohto dôvodu, nasledujúc vzor určitých iniciatív zameraných na modernizáciu a dobrú administratívnu prax, podniknutých na úrovni Spoločenstva a na vnútroštátnej úrovni, je potrebné ustanoviť zásady administratívneho zjednodušenia, okrem iného, pomocou obmedzenia povinnosti predchádzajúceho udelenia povolenia na prípady, v ktorých je to dôležité, a pomocou ustanovenia zásady implicitného udeľovania povolenia príslušným orgánom po uplynutí určitej lehoty. Cieľom takejto modernizácie je pri zachovaní požiadaviek na transparentnosť a aktualizáciu informácií, týkajúcich sa prevádzkovateľov, odstrániť oneskorenia, znížiť náklady a odstrániť odradzujúce účinky vyplývajúce napríklad zo zbytočných alebo príliš zložitých a ťažkopádnych postupov, z duplicity postupov, byrokratických postupov pri predkladaní dokumentov, zo svojvoľného výkonu právomocí príslušných orgánov, z neurčitých alebo nadbytočne dlhých lehôt na poskytnutie odpovede, obmedzenej doby platnosti udelených povolení a neprimeraných poplatkov a sankcií. Takáto prax pôsobí obzvlášť odradzujúco najmä na poskytovateľov, ktorí majú záujem začať vykonávať svoje činnosti v inom členskom štáte, a je potrebné ju koordinovane modernizovať v rámci rozšíreného vnútorného trhu dvadsiatich piatich členských štátov. … (49) Poplatok, ktorý môžu miesta jednotného kontaktu vyberať, by mal byť primeraný nákladom na postupy a formálne náležitosti, ktoré vykonávajú. To by členským štátom nemalo brániť, aby miesta jednotného kontaktu poverili výberom iných správnych poplatkov, ako napríklad poplatkov dozorných orgánov.“
4

Odôvodnenie 47 tejto smernice znie: „Úloha národných regulačných orgánov zostane pravdepodobne rozhodujúcou, najmä v tých členských štátoch, kde je potrebné ešte dokončiť prechod na hospodársku súťaž. v súlade so zásadou oddelenia riadiacich a prevádzkových funkcií by členské štáty mali zaručiť nezávislosť národných regulačných orgánov, čím sa zabezpečí nestrannosť ich rozhodnutí. Táto požiadavka nezávislosti sa nedotýka inštitucionálnej autonómie a ústavných povinností členských štátov, ani zásady neutrality so zreteľom na pravidlá uvedené v článku 295 zmluvy, ktorými sa v členských štátoch upravuje systém vlastníctva majetku. Národné regulačné orgány by mali mať na plnenie svojich úloh k dispozícii všetky potrebné zdroje, pokiaľ ide o zamestnancov, odborné znalosti a finančné prostriedky.“
46

Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že úlohy, ktorými sú príslušníci prvého stupňa polície Autonómneho spoločenstva Baskicko poverení, zahŕňajú úlohy vyžadujúce si fyzickú zdatnosť. Akadémia tiež tvrdí, že vek, v ktorom je príslušník polície Autonómneho spoločenstva Baskicko prijatý, určuje dobu, počas ktorej bude tento príslušník schopný tieto úlohy spĺňať. Príslušník prijatý vo veku 34 rokov, keďže musí navyše absolvovať odbornú prípravu v dĺžke približne dvoch rokov, môže byť poverený úlohami počas maximálne 19 rokov, čiže kým dosiahne vek 55 rokov. Za týchto podmienok by prijímanie starších osôb negatívne ovplyvňovalo možnosť poveriť dostatočný počet príslušníkov najťažšími úlohami z hľadiska fyzickej zdatnosti. Takéto prijímanie do zamestnania by rovnako nedovoľovalo, aby boli takto prijatí príslušníci zaradení na tieto úlohy na dostatočne dlhú dobu. Nakoniec, ako to vysvetlila akadémia, si riadna organizácia zboru príslušníkov polície Autonómneho spoločenstva Baskicko vyžaduje, aby bola zabezpečená rovnováha medzi počtom miest vyžadujúcich si fyzickú zdatnosť, nevhodných pre starších príslušníkov, a počtom miest menej náročných na fyzickú zdatnosť, ktoré môžu zastávať títo starší príslušníci (pozri analogicky rozsudok z 12. januára 2010, Wolf,C‑229/08, EU:C:2010:3, bod 43).
25

Za týchto okolností Nejvyšší správní soud (Česká republika) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. a) Je poskytnutie koňa jeho majiteľom (ktorý je zdaniteľnou osobou) usporiadateľovi dostihov na účely účasti koňa na dostihoch poskytnutím služby za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, a teda transakciou, ktoré podlieha DPH? b) V prípade kladnej odpovede, treba za protihodnotu považovať cenu za umiestnenie získanú na dostihoch (ktorú však nezíska každý kôň zúčastňujúci sa dostihov) alebo prijatie služby spočívajúce v možnosti účasti koňa na dostihoch, ktorú poskytuje usporiadateľ dostihov majiteľovi koňa, alebo inú protihodnotu? c) V prípade zápornej odpovede, je táto skutočnosť sama osebe dôvodom na zníženie odpočtu DPH na vstupe z prijatých zdaniteľných transakcií vynaložených na prípravu vlastných koní na dostihy, alebo treba považovať účasť koňa na dostihoch za súčasť ekonomickej činnosti osoby, ktorá podniká v oblasti chovu a tréningu vlastných a cudzích dostihových koní, a náklady na chov vlastných koní a ich účasť na dostihoch zahrnúť do všeobecných výdavkov súvisiacich s ekonomickou činnosťou tejto osoby? Pokiaľ je odpoveď na túto časť otázky kladná, treba zahrnúť cenu za umiestnenie do základu dane a odviesť DPH na výstupe, alebo ide o príjem, ktorý základ DPH vôbec neovplyvní? 2. a) Pokiaľ treba na účely DPH považovať niekoľko zložiek služby za jedinú transakciu, aké sú kritériá na určenie ich vzájomného vzťahu, teda na určenie, či ide o plnenia, ktoré sú voči sebe rovnocenné, alebo o plnenia, ktoré sú vo vzťahu hlavného a vedľajšieho plnenia? Existuje medzi týmito kritériami nejaká hierarchia z hľadiska ich poradia a významu? b) Treba článok 98 smernice o DPH v spojení s prílohou III tejto smernice vykladať tak, že vylučujú zaradenie služby do zníženej sadzby, pokiaľ táto služba pozostáva z dvoch zložiek, ktoré treba na účely DPH považovať za jediné plnenie a zároveň sú tieto zložky plnenia voči sebe rovnocenné, pričom jednu z nich nemožno samu osebe zaradiť do žiadnej z kategórií uvedených v prílohe III smernice o DPH? c) V prípade kladnej odpovede na druhú otázku písm. b), bráni kombinácia zložky služby využívania športových zariadení so zložkou služby trénera dostihových koní za okolností, o aké ide vo veci samej, zaradeniu tejto služby ako celku do zníženej sadzby DPH uvedenej v bode 14 prílohy III smernice o DPH? d) Pokiaľ by použitie zníženia daňovej sadzby nebolo vylúčené na základe odpovede na druhú otázku písm. c), aký bude mať vplyv na zaradenie do príslušnej sadzby DPH skutočnosť, že zdaniteľná osoba poskytuje okrem služby využívania športových zariadení a služby trénera aj ustajnenie, kŕmenie a ďalšiu starostlivosť o koňa? Treba na účely DPH považovať všetky tieto zložky plnenia za jeden celok, ktoré majú spoločný daňový režim?“
2

Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Ferring Lægemidler A/S, konajúcej v mene Ferring BV (ďalej len „Ferring“), a spoločnosťou Orifarm A/S vo veci námietky spoločnosti Ferring proti uvádzaniu jedného z jej liekov na trh v Dánsku, ktorého balenie bolo upravené spoločnosťou Orifarm, v súvislosti so súbežnými dovozmi pochádzajúcimi z Nórska uskutočňovanými touto spoločnosťou.
39

V tomto ohľade treba uviesť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že by podniky so sídlom v iných členských štátoch predložili ponuky vo veci samej. Z toho vyplýva, že otázka, či vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, zavádza diskrimináciu medzi podnikmi so sídlom v Taliansku a podnikmi so sídlom v iných členských štátoch, nie je pre riešenie sporu vo veci samej relevantná.
70

V tejto súvislosti sa Súdny dvor domnieval, že nositeľom autorských práv nemožno uložiť povinnosť znášať porušovanie svojich práv, ktoré môže súvisieť s vyhotovovaním rozmnoženín na súkromné použitie. Ak by ale členské štáty mali možnosť prijať právne predpisy, ktoré umožňujú, aby sa rozmnoženiny na súkromné použitie vyhotovili aj z nelegálneho zdroja, išlo by jednoznačne o zásah do riadneho fungovania vnútorného trhu. Uplatnenie takejto vnútroštátnej právnej úpravy by mohlo spôsobiť nositeľom autorských práv neodôvodnenú ujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. apríla 2014, ACI Adam a i., C‑435/12, EU:C:2014:254, body 31, 35 a 40).
4

Článok 2 uvedenej smernice stanovuje: „1. Na účely tejto smernice sa pod pojmom‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1. 2. Na účely odseku 1: a) o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou; b) o nepriamu diskrimináciu ide, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax by uviedla osoby určitého náboženstva alebo viery, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami, iba ak: i) takýto predpis, kritérium alebo zvyklosť sú objektívne odôvodnené oprávneným cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné… …“
39

Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 90 svojich návrhov, každý výklad, ktorý by viedol k tomu, že rozsah pojmu „podnik“ a tým aj osobná a vecná pôsobnosť smernice 2000/35 sú viazané na vydanie oprávnenia na výkon dotknutej činnosti zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov členského štátu, by bol v rozpore s cieľom uľahčiť obchodné transakcie medzi členskými štátmi sledovaným touto smernicou, ktorý vyplýva z jej odôvodnenia 10. Podniky alebo orgány verejnej moci iných členských štátov by totiž na účely stanovenia, či uzavretá transakcia spadá do pôsobnosti smernice 2000/35, mali systematicky overiť, či sa táto transakcia týka činností, na ktoré bolo vydané uvedené oprávnenie, čo by mohlo obmedziť cezhraničné transakcie alebo im brániť.
58

Súdny dvor zastával názor, že postavenie závislého rodinného príslušníka v zmysle článku 10 nariadenia č. 1612/68 nie je založené na práve na výživné. Ak by to tak bolo, zlúčenie rodiny, ktoré je predmetom tohto ustanovenia, by záviselo od vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú rozdielne v každom štáte, čo by viedlo k nejednotnému uplatňovaniu práva Únie. Súdny dvor tiež vykladal článok 10 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1612/68 v tom zmysle, že postavenie závislého rodinného príslušníka vyplýva zo skutkovej situácie. Ide o rodinného príslušníka, ktorého podporuje pracovník, bez toho, aby bolo potrebné zisťovať dôvody poskytovania tejto podpory a pýtať sa, či dotknutá osoba je schopná zabezpečiť si svoje potreby zárobkovou činnosťou. Takýto výklad si vyžaduje zásada, podľa ktorej sa ustanovenia zakotvujúce slobodu pohybu pracovníkov, ktorá predstavuje jeden zo základov Únie, majú vykladať široko (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júna 1987, Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, body 21 až 23).
28

Vnútroštátny súd sa domnieva, že v prejednávanej veci vzniká otázka, či výrobok, ktorý obsahuje rovnaké účinné zložky ako výživové doplnky patriace do kapitoly 21 KN, možno napriek tomu zaradiť do kapitoly 30 KN na základe skutočnosti, že sa používa na prevenciu alebo liečbu určitých porúch zdravia a uvádza sa na trh ako liek. Okrem toho sa tento súd zamýšľa na dôsledkami prebratia smernice 2001/83. Osobitne sa domnieva, že táto smernica, keďže jej cieľom je zaručiť mechanizmy na zabezpečenie jednotných podmienok pri vydávaní povolení na uvedenie liekov na trh, by mohla zmeniť konštatovania Súdneho dvora uvedené v rozsudku z 12. marca 1998, Laboratoires Sarget (C‑270/96, EU:C:1998:103), podľa ktorých z vydania povolenia na uvedenie výrobku na trh ako lieku nevyhnutne nevyplýva, že výrobok musí byť zaradený do kapitoly 30 KN.
26

Takáto schéma musí byť nevyhnutne „pyramídová“ v tomto zmysle, že na to, aby pretrvala, je potrebné, aby sa zapájal stále väčší počet nových členov, aby bolo možné financovať kompenzácie vyplácané existujúcim členom. Schéma takisto predpokladá, že kompenzácia vyplácaná za účasť je menej pravdepodobná v prípade najnovších členov. Táto schéma prestane byť životaschopnou, ak rast počtu členov, ktorý by mal na to, aby systém pretrval, teoreticky pokračovať do nekonečna, už nepostačuje na financovanie kompenzácií prisľúbených všetkým členom (rozsudok z 3. apríla 2014, 4finance, C‑515/12, EU:C:2014:211, bod 22).
(15)

S cieľom vyplniť spomínané medzery by sa malo zabezpečiť, aby členský štát, v ktorom je poisťovňa oprávnená pôsobiť, mal požiadať poisťovňu, aby určila likvidačného zástupcu s bydliskom alebo usadeného v inom členskom štáte, ktorý by zhromaždil potrebné informácie v súvislosti s nárokom vyplývajúcim z takých nehôd a prijal príslušné opatrenie na likvidáciu škôd v mene poisťovne a na jej náklady, vrátane vyplatenia náhrady v tejto veci. Likvidační zástupcovia by mali mať dostatočné právomoci na zastupovanie poisťovne vo vzťahu k osobám, ktoré utrpeli škodu následkom takých nehôd, a taktiež na zastupovanie poisťovne pred vnútroštátnymi orgánmi a tam, kde je to potrebné, aj pred súdmi, a to do takej miery, do akej je to zlučiteľné s princípmi medzinárodného práva súkromného týkajúceho sa udelenia právomoci.
17

Dňa 20. novembra 2012 uložil Nederlandse Mededingingsautoriteit (Holandský úrad pre hospodársku súťaž) pokuty dvom podnikom uvedeného združenia, ako aj vedúcim pracovníkom týchto podnikom z dôvodu porušenia holandského zákona o hospodárskej súťaži. Konštatované porušenia sa týkali dohôd uzavretých s inými podnikmi v obdobiach od 18. decembra 2007 do 27. augusta 2010 a od 17. apríla 2009 do 1. marca 2011. Ministerstvo zastávalo názor, že ide o závažné porušenie odborných povinností, zotrvalo však vo svojom rozhodnutí zadať zákazku združeniu podnikov z dôvodu, že jeho vylúčenie na základe takéhoto porušenia by bolo neprimerané.
14

Pán Linares Verruga, študent na Univerzite v Liège (Belgicko) býva so svojimi rodičmi, pani Bragança Linaresovou Verrugovou a pánom Sousom Verrugom, v Longwy (Francúzsko). Pani Bragança Linaresová Verrugová pracuje v Luxembursku ako zamestnankyňa od 15. mája 2004, s jediným prerušením v období od 1. novembra 2011 do 15. januára 2012. Pán Sousa Verruga pracoval v tomto členskom štáte ako zamestnanec v období od 1. apríla 2004 do 30. septembra 2011, ako aj v období od 4. decembra 2013 do 6. januára 2014. Od 1. februára 2014, keď založil v Luxembursku podnik, tam pracuje ako samostatne zárobkovo činná osoba.
47

Súdny dvor však už spresnil, že hoci výška príjmov generovaných finančnými plneniami patriacimi do rozsahu pôsobnosti šiestej smernice môže predstavovať indíciu toho, že tieto činnosti by sa nemali považovať za doplnkové v zmysle článku 19 ods. 2 tejto smernice, skutočnosť, že takýmito plneniami je generovaný príjem vyšší ako príjem vyplývajúci z činnosti, ktorú predmetný podnik považuje za svoju hlavnú činnosť, sama osebe nepostačuje na to, aby zabránil ich klasifikácii ako „doplnkových plnení“ v zmysle tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004, EDM, C‑77/01, EU:C:2004:243, bod 77).
25

Ako Komisia uviedla vo svojich písomných pripomienkach, túto poslednú otázku treba chápať tak, že má za cieľ zistiť, ktoré plnenie – či pôžička alebo dodanie výrobkov – je určujúce pre režim uplatniteľný na transakciu spolupráce so združovateľom. Keďže vedľajšie plnenia v skutočnosti podliehajú rovnakému režimu DPH ako hlavné plnenie (rozsudok z 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, bod 24), v prípade, ak by poskytnutie pôžičky predstavovalo hlavné plnenie, celá transakcia by musela byť oslobodená od DPH na základe článku 135 ods. 1 písm. b) smernice o DPH.
9

Do tohto systému podvodu boli zapojené viaceré spoločnosti. Spoločnosť E so sídlom v Nemecku, ktorú fakticky ovládal G, nakúpila v zahraničí emisné kvóty skleníkových plynov oslobodené od DPH a ďalej ich predala spoločnosti I so sídlom v Luxembursku, ktorú tiež riadil G. Spoločnosť I vystavila faktúry vo forme dobropisov v prospech spoločnosti E s uvedením DPH splatnej v Nemecku a ďalej predala kvóty spoločnosti C so sídlom v Nemecku, pričom v dobropisoch vystavených na účely tejto transakcie bola tiež uvedená DPH splatná v Nemecku.
52

Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že základné práva zaručené v právnom poriadku Únie sa uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií. V rámci toho už Súdny dvor pripomenul, že z hľadiska Charty nemôže posúdiť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nespadá do rámca práva Únie. Naopak, pokiaľ takáto právna úprava spadá do pôsobnosti tohto práva, Súdny dvor, ktorý rozhoduje o prejudiciálnej otázke, musí poskytnúť všetky výkladové prvky, ktoré sú nevyhnutné na to, aby vnútroštátny súd posúdil súlad tejto právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržovanie zabezpečuje (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 19 a citovanú judikatúru).
8

Vysvetlivky HS k položke 8479 tohto systému znejú takto: „Táto položka zahŕňa mechanické stroje, prístroje a zariadenia s individuálnou funkciou, ktoré nie sú: … c) zaradené do iných konkrétnejších položiek tejto kapitoly, lebo: … 1) nie sú konkretizované svojou funkciou alebo druhom; … Stroje, prístroje a zariadenia patriace do tejto položky sa odlišujú od častí a súčastí strojov, prístrojov a zariadení zaradených podľa všeobecných ustanovení týkajúcich sa častí a súčastí tým, že majú vlastnú individuálnu funkciu. Na účely uplatnenia predchádzajúcich ustanovení vlastnú individuálnu funkciu majú: A) Mechanické zariadenia… ktoré fungujú odlišne a nezávisle od akéhokoľvek iného stroja, prístroja alebo zariadenia. … B) Mechanické zariadenia, ktoré môžu fungovať len namontované do iného stroja, prístroja alebo zariadenia prípadne zabudované do zložitejšej zostavy, pokiaľ ich funkcia: 1) je odlišná od funkcie stroja, prístroja alebo zariadenia, do ktorého majú byť namontované, alebo od funkcie zostavy, do ktorej majú byť zabudované, a 2) nepredstavuje integrálnu a neoddeliteľnú súčasť fungovania tohto stroja, prístroja, zariadenia alebo tejto zostavy. …“ [neoficiálny preklad]
14

Undis, spoločnosť, ktorá mala záujem o zákazku na služby, o ktorú ide vo veci samej, podala žalobu na Tribunale amministrativo regionale per l'Abruzzo (Regionálny správny súd Abruzzo, Taliansko) proti rozhodnutiu o zadaní tejto zákazky na služby a proti rozhodnutiu o schválení návrhu dohody o spolupráci medzi mestami a obcami spomenutej v bode 12 tohto rozsudku. Spoločnosť Undis, ktorá sa dovolávala porušenia článku 2 decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (legislatívny dekrét č. 163, ktorým sa stanovuje zákonník verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, ktorým sa vykonávajú smernice 2004/17/ES a 2004/18/ES) z 12. apríla 2006 (riadna príloha GURI č. 100 z 2. mája 2006), ako aj článkov 43, 49 a 86 ZFEÚ, tvrdila, že neboli splnené dve podmienky vyžadované na to, aby bola uvedená zákazka na služby predmetom „in house“ zadania zákazky.
3

Odôvodnenie 24 smernice 2008/48 uvádza: „Spotrebiteľ musí byť pred uzavretím zmluvy o úvere dôkladne informovaný bez ohľadu na to, či do marketingu úveru je, alebo nie je zapojený sprostredkovateľ úveru. Vo všeobecnosti by preto povinnosť poskytovať informácie pred uzavretím zmluvy mala platiť aj pre sprostredkovateľov úverov. Ak však dodávatelia tovarov a služieb vykonávajú sprostredkovanie úverov len ako doplnkovú službu, nie je vhodné zaťažiť ich právnou povinnosťou poskytovať informácie pred uzavretím zmluvy v súlade s touto smernicou. Dodávateľov tovaru a služieb možno považovať napríklad za sprostredkovateľov úverov v doplnkovej funkcii, ak ich činnosť vo funkcii sprostredkovateľov úverov nie je hlavným účelom ich obchodnej, podnikateľskej alebo profesijnej činnosti. Aj v týchto prípadoch sa dosiahne dostatočná úroveň ochrany spotrebiteľa, pretože veriteľ musí zabezpečiť, aby spotrebiteľ dostal všetky informácie pred uzavretím zmluvy, a to buď od sprostredkovateľa, ak sa na tom veriteľ a sprostredkovateľ dohodnú, alebo iným vhodným spôsobom.“