NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JEAN RICHARD DE LA TOUR

prednesené 30. júna 2022 ( 1 )

Vec C‑280/21

P.I.

za účasti:

Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Postavenie utečenca alebo osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Smernica 2011/95/EÚ – Podmienky pre priznanie postavenia utečenca – Riziko prenasledovania – Dôvody prenasledovania – Pojem ‚politické názory‘ – Odpor voči skorumpovanej skupine s vplyvom na štátnej úrovni“

I. Úvod

1. V prejednávanej veci ide o výklad pojmu „politické názory“, ako je definovaný v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany ( 2 ).

2. Súdny dvor bude môcť pri odpovedi na položenú otázku spresniť, aké politické názory sú relevantné pre žiadosť o priznanie postavenia utečenca, ak ich žiadateľ nešíri, ale pripisuje mu ich aktér prenasledovania.

3. Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal, že tieto pripisované politické názory musia zodpovedať definícii uvedenej v článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95, musia byť preukázané za podmienok uvedených v článku 4 tejto smernice a musia byť také, aby mohli viesť k represáliám zo strany štátnych orgánov.

II. Právny rámec

A. Medzinárodné právo

4. Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951 ( 3 ), doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, uzavretým v New Yorku 31. januára 1967 ( 4 ) (ďalej len „Ženevský dohovor“), vo svojej kapitole I článku 1 A odseku 2 prvom pododseku stanovuje, že pojem „utečenec“ sa vzťahuje na každú osobu, ktorá „má oprávnené obavy pred prenasledovaním z rasových, náboženských a národnostných dôvodov alebo z dôvodu príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo zastávania určitých politických názorov, nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu svojho štátu; alebo osobe bez štátneho občianstva, ktorá sa nachádza mimo štátu svojho doterajšieho pobytu… a ktorá sa tam vzhľadom na uvedené obavy nemôže alebo nechce vrátiť“.

B. Právo Únie

5. Odôvodnenie 12 smernice 2011/95 stanovuje: „Hlavným cieľom tejto smernice je na jednej strane zaistiť, aby členské štáty uplatňovali spoločné kritériá pre identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, a na druhej strane zaistiť, aby bola k dispozícii minimálna úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch.“

6. Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Vymedzenia pojmov“, stanovuje: „Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov: … d) ‚utečenec‘ je štátny príslušník tretej krajiny, ktorý kvôli oprávnenej obave pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu tejto krajiny, alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá sa nachádza mimo štátu svojho doterajšieho pobytu z dôvodov, ktoré sú uvedené vyššie, alebo ktorá sa tam vzhľadom na uvedené obavy nemôže alebo nechce vrátiť a na ktorú sa neuplatňuje článok 12; …“

7. Článok 4 ods. 5 uvedenej smernice stanovuje: „V prípade, že členské štáty uplatňujú zásadu, podľa ktorej je povinnosťou žiadateľa zdôvodniť žiadosť o medzinárodnú ochranu, a v prípade, že aspekty vyhlásení žiadateľa nie sú podložené listinným alebo iným dôkazom, tieto aspekty si nevyžadujú potvrdenie, ak sú splnené tieto podmienky: a) žiadateľ skutočne vynaložil snahu zdôvodniť svoju žiadosť; b) boli predložené príslušné náležitosti, ktoré sú k dispozícii žiadateľovi, a bolo poskytnuté uspokojivé vysvetlenie týkajúce sa akéhokoľvek nedostatku iných príslušných náležitostí; c) vyhlásenia žiadateľa sú uznané za logické a prijateľné a nie sú v rozpore s dostupnými osobitnými a všeobecnými informáciami týkajúcimi sa prípadu žiadateľa; d) žiadateľ požiadal o medzinárodnú ochranu v najskoršom možnom čase alebo žiadateľ preukázal primeraný dôvod, prečo tak neurobil, a e) bola preukázaná všeobecná dôveryhodnosť žiadateľa.“

8. V článku 6 tej istej smernice s názvom „Aktéri prenasledovania alebo vážneho bezprávia“ sa uvádza: „Aktéri prenasledovania alebo vážneho bezprávia zahŕňajú: a) štát; … c) neštátnych aktérov, ak je možné preukázať, že aktéri uvedení v písmenách a) a b) vrátane medzinárodných organizácií, nie sú schopní alebo ochotní poskytnúť ochranu pred prenasledovaním alebo vážnym bezprávím, ako sa vymedzuje v článku 7.“

9. Článok 9 smernice 2011/95 s názvom „Činy prenasledovania“ znie: „1. Aby sa čin považoval za čin prenasledovania v zmysle článku 1 písm. A Ženevského dohovoru, musí: a) byť svojou povahou dostatočne vážny alebo opakovaný tak, aby predstavoval vážne porušovanie základných ľudských práv, najmä práv, na ktoré sa nevzťahuje výnimka podľa článku 15 ods. 2 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd[ ( 5 )], alebo b) byť zoskupením rozličných opatrení vrátane porušovania ľudských práv, ktoré sú dostatočne vážne na to, aby mali na jednotlivca rovnaký vplyv ako je uvedený v písmene a). 2. Činy prenasledovania, ako sú kvalifikované v odseku 1, môžu okrem iného nadobúdať formu: … b) zákonných, správnych, policajných a/alebo súdnych opatrení, ktoré sú samotné diskriminačné alebo ktoré sú vykonávané diskriminačným spôsobom; c) stíhania alebo potrestania, ktoré je neúmerné alebo diskriminačné; … 3. V súlade s článkom 2 písm. d) musí existovať spojenie medzi dôvodmi uvedenými v článku 10 a činmi prenasledovania, ako sú kvalifikované v odseku 1 tohto článku, alebo stav, keď chýba ochrana proti takýmto činom.“

10. Článok 10 smernice 2011/95 s názvom „Dôvody prenasledovania“ v odseku 1 písm. e) a v odseku 2 stanovuje: „1. Členské štáty zohľadnia pri posudzovaní dôvodov pre prenasledovanie tieto prvky: … e) pojem politického názoru bude zahŕňať najmä zastávanie určitého názoru, filozofie alebo náboženského presvedčenia [filozofie alebo presvedčenia – neoficiálny preklad] v záležitosti spojenej s prípadnými aktérmi prenasledovania uvedenými v článku 6 a ich politikami alebo metódami bez ohľadu na to, či tento žiadateľ uplatňoval tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie [filozofiu alebo presvedčenie – neoficiálny preklad]. 2. Pri posudzovaní, či žiadateľ má oprávnenú obavu z prenasledovania, je nepodstatné, či má žiadateľ skutočne takú rasovú, náboženskú, národnú, sociálnu alebo politickú charakteristiku, ktorá spôsobuje prenasledovanie, za predpokladu, že takáto charakteristika je prisudzovaná žiadateľovi aktérom prenasledovania.“

C. Litovské právo

11. V Litve upravuje postavenie utečenca a doplnkovú ochranu Lietuvos Respublikos įstatymas „dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX‑2206“ (zákon Litovskej republiky o právnom postavení cudzincov č. IX‑2206) ( 6 ) z 29. apríla 2004, v znení, ktoré sa uplatňuje v tejto veci, ktorým sa do vnútroštátneho práva preberá okrem iného smernica 2011/95.

12. § 71 ods. 3 a 4 tohto zákona stanovuje: „Je povinnosťou žiadateľa o azyl predložiť v čase posudzovania jeho žiadosti všetky doklady, ktoré má k dispozícii, a podrobné vysvetlenia v súlade so skutočnosťami týkajúcimi sa dôvodov jeho žiadosti o azyl, jeho totožnosti a okolností jeho vstupu a pobytu v Litovskej republike, a prináleží mu aj povinnosť spolupracovať so zamestnancami a úradníkmi príslušných orgánov.“

13. § 83 uvedeného zákona, ktorý upravuje posudzovanie žiadosti o azyl, v odsekoch 1, 2 a 5 stanovuje: „1. Žiadosť o azyl a informácie, ktoré žiadateľ poskytol na podporu svojej žiadosti, sa posudzujú v spolupráci so žiadateľom o azyl. 2. Ak sa v priebehu posudzovania žiadosti zistí, že skutočnosti dôležité na určenie postavenia žiadateľa o azyl nemožno preukázať písomnými dôkazmi napriek jeho úprimnému úsiliu, tieto skutočnosti sa posúdia v prospech žiadateľa a žiadosť o azyl sa považuje za dôvodnú, ak bola táto žiadosť podaná čo najskôr, s výnimkou prípadu, že by žiadateľ preukázal závažné dôvody, prečo tak neurobil, ak žiadateľ o azyl predložil všetky relevantné dôkazy, ktoré mal k dispozícii, a poskytol uspokojivé vysvetlenie, pokiaľ ide o nedostatok iných dôkazov, a ak sa zistí, že vyhlásenia žiadateľa sú hodnoverné a koherentné a nie sú v rozpore s konkrétnymi a všeobecnými informáciami, ktoré sú známe a relevantné pre jeho žiadosť. … 5. Odsek 2 tohto paragrafu sa neuplatňuje a skutočnosti, ktoré nemožno potvrdiť listinnými dôkazmi, sa zamietnu, ak žiadateľ v priebehu posudzovania žiadosti o azyl skresľuje vyšetrovanie, zdržuje ho svojím konaním alebo opomenutiami alebo sa ho pokúša zneužiť, alebo ak sa zistia rozpory medzi skutočnosťami uvádzanými žiadateľom, ktoré majú rozhodujúci vplyv na udelenie azylu.“

14. Podľa § 86 ods. 1 toho istého zákona: „Postavenie utečenca sa priznáva žiadateľovi o azyl, ktorý sa z dôvodu oprávnených obáv pred prenasledovaním z dôvodu rasy, náboženstva, národnosti, príslušnosti k určitej sociálnej skupine alebo politických názorov nachádza mimo štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a nemôže alebo nechce z dôvodu týchto obáv využiť ochranu tohto štátu, alebo nemá štátnu príslušnosť žiadneho cudzieho štátu, nachádza sa mimo štátu, v ktorom mal obvyklý pobyt, a z vyššie uvedených dôvodov sa do neho nemôže alebo sa obáva vrátiť, ak sa na neho nevzťahujú dôvody vylúčenia uvedené v § 88 ods. 1 a 2 tohto zákona.“

III. Skutkový stav vo veci samej a prejudiciálna otázka

15. P.I. napadol na súde rozhodnutie Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (odbor migrácie Ministerstva vnútra Litovskej republiky, ďalej len „odbor migrácie“) z 21. septembra 2020, ktorým mu bolo zamietnuté priznanie postavenia utečenca v Litve z dôvodu, že nespĺňa podmienky na udelenie takéhoto postavenia stanovené v § 86 zákona Litovskej republiky o právnom postavení cudzincov č. IX‑2206 a v článku 1 A Ženevského dohovoru.

16. Prípad bol 21. januára 2021 zamietnutý Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius, Litva) a tak sa P.I. odvolal na Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva).

17. Vnútroštátny súd uvádza, že žalobca podal 15. júla 2019 žiadosť o azyl, v ktorej vysvetlil, že v roku 2010 uzavrel v tretej krajine, ktorej je štátnym príslušníkom, zmluvu so spoločnosťou patriacou osobe spojenej s mocenskou štruktúrou a spravodajskými službami, na základe ktorej zaplatil tejto spoločnosti 690000 amerických dolárov (USD) (približne 647500 eur), ktoré žiadal vrátiť, keďže druhá zmluvná strana nepreviedla akcie, ktoré boli protihodnotou za túto sumu.

18. Vnútroštátny súd dodáva, že žalobca bol v októbri a novembri 2015 predmetom aktívnych opatrení v rámci trestného stíhania, ktoré bolo začaté z iniciatívy majiteľa spoločnosti, s ktorou uzavrel zmluvu, že z tohto dôvodu sa v decembri 2015 vzdal väčšinového podielu na jeho projekte za nevýhodných podmienok a že kontrola nad jeho spoločnosťou prešla na spoločnosti, ktoré vlastnia dve iné osoby. Tento súd spresňuje, že trestné konanie bolo v januári 2016 zastavené a že žalobca sa snažil brániť na súde proti nezákonnému ovládnutiu jeho projektu. Uvedený súd uvádza, že v apríli 2016 bolo na základe svedectva, ktoré proti nemu poskytol človek spojený s novými majiteľmi jeho spoločnosti, obnovené trestné stíhanie, ktoré v decembri 2016 a januári 2017 vyústilo do vznesenia obvinenia a vydania príkazu na vzatie do väzby, a že bol zbavený jeho zostávajúcej časti projektu.

19. Vnútroštátny súd na jednej strane vysvetľuje, že žalobca spochybňuje záver odboru migrácie o neexistencii pravdepodobnosti jeho prenasledovania z dôvodu jeho politických názorov, aj keď je proti nemu vedené trestné stíhanie vo veci umelo vykonštruovanej osobami patriacimi k najvyšším kleptokratickým kruhom, ktoré sa rozhodli zbaviť ho jeho podniku a ukradnúť ho, a na druhej strane, že nie je schopný brániť svoje vlastnícke právo, pričom je ohrozená jeho sloboda, bezpečnosť a život. Tento súd dodáva, že žalobca uvádza, že sa nezúčastňuje politiky, ale je činný len v obchode, a že v tejto súvislosti sa postavil proti osobám úzko prepojeným s verejnou mocou, čo so sebou prináša hrozbu trestného stíhania pre jeho politické názory. Podľa uvedeného súdu žalobca spochybňuje analýzu odboru migrácie, podľa ktorého je systém, ktorého je obeťou, civilizovaným súdnym a politickým systémom a že neexistuje žiadna súvislosť medzi majiteľom spoločnosti, ktorá nedodržala zmluvu, a porušením ľudských práv, aj keď čelí korupčnému trestnému stíhaniu a že jeden z jeho partnerov spolupracuje s úradníkmi väzenského systému.

20. Vnútroštátny súd uvádza, že odbor migrácie usúdil, že žalobca nespĺňa ani podmienky na priznanie postavenia utečenca, ani na priznanie doplnkovej ochrany z dôvodu, že riziko trestného stíhania môže umožniť prístup k postaveniu utečenca len vtedy, ak sa zakladá na jednom z dôvodov Ženevského dohovoru, a teda v tomto prípade na skutočných alebo pripisovaných politických názoroch. Tento súd dodáva, že odbor migrácie uviedol, že jeho vyšetrovanie preukázalo, že zistené a za pravdepodobné považované motívy sú záujmy ekonomickej povahy, finančné výhody alebo korupčné väzby.

21. Po tom, čo vnútroštátny súd pripomenul, že podľa článku 9 ods. 3 smernice 2011/95 musí existovať súvislosť medzi dôvodmi uvedenými v článku 10 tejto smernice a skutkami prenasledovania, sa pýta, čo sa má rozumieť pod pojmom „politické názory“ v zmysle uvedenej smernice.

22. Tento súd pripomína, že žalobca počas celého vyšetrovania sústavne tvrdil, že osoby spojené s verejnou mocou korupčnými väzbami sa zmocnili jeho majetku za podmienok, ktoré boli pre neho nevýhodné, že po jeho nesúhlase s týmito operáciami bolo proti nemu začaté trestné stíhanie na podnet jedného z týchto podnikateľov a že toto stíhanie bolo po jeho prerušení, obnovené po tom, čo sa žalobca pokúsil domáhať svojich práv na súde, čo viedlo k vydaniu procesných rozhodnutí a príkazu na zadržanie.

23. Vnútroštátny súd uvádza, že podľa vnútroštátneho práva predstavuje trestné stíhanie alebo sankcie uložené v trestnom konaní prenasledovanie, ak sú neprimerané a diskriminačné, t. j. založené okrem iného na politických názoroch, a že dospel k záveru, že je pravdepodobnejšie ako nie, že žiadateľ môže byť prenasledovaný.

24. Tento súd dodáva, že prenasledovanie nie je postačujúce a musí sa zakladať na jednom z dôvodov stanovených v Ženevskom dohovore, pričom musí existovať príčinná súvislosť s činmi prenasledovania. Uvedený súd uvádza, že podľa žalobcu tento dôvod spočíva v jeho politických názoroch, čo je pojem široko vymedzený v článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95.

25. Vnútroštátny súd pripomína, že Európsky podporný úrad pre azyl (EASO) uvádza, že politický názor sa má vykladať široko, aby sa zabezpečil plný účinok Ženevského dohovoru, a že tento pojem môže zahŕňať akýkoľvek názor na akúkoľvek tému, do ktorej môže byť zapojený štátny aparát, vláda a politika. Tento súd z toho vyvodzuje, že podľa smernice 2011/95 sa akty môžu považovať za politické v krajine pôvodu napriek tomu, že sú len málo politické alebo dokonca nie sú otvorene politické.

26. Vnútroštátny súd dodáva, že aj usmernenia Úradu vysokého komisára OSN pre utečencov (ďalej len „UNHCR“) presadzuje široký výklad pojmu „politické názory“, ktorý zahŕňa akýkoľvek názor na otázky, v ktorých je aktívny štát, orgány alebo spoločnosť, a uvádza, že rozhodujúcou otázkou je, či sú tieto názory tolerované orgánmi alebo spoločnosťou. Tento súd uvádza, že z praktickej príručky ( 7 ), ktorú vo februári 2019 uverejnil a aktualizoval UNHCR, vyplýva, že nie vždy je možné preukázať príčinnú súvislosť medzi názormi vyjadrenými žiadateľom a zaobchádzaním, ktoré utrpel alebo ktorého sa obáva, a že toto zaobchádzanie má častejšie podobu sankcie uloženej za údajné trestné činy spáchané voči verejnej moci.

27. Vnútroštátny súd uvádza, že podľa doktríny, kanadskej judikatúry a UNHCR odpor voči skupine, ktorá je vplyvná z dôvodu korupčných väzieb a koná nezákonne, ktorá utláča žiadateľa o azyl prostredníctvom štátneho aparátu a proti ktorej sa nemožno právne brániť z dôvodu rozšírenej korupcie v štáte, predstavuje politické názory prisudzované žiadateľovi a že obeti takéhoto prenasledovania musí byť priznané postavenie utečenca.

28. Za týchto podmienok Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva) rozhodol prerušiť konanie a predložiť túto prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru: „Má sa odpor voči nezákonne pôsobiacej a skorumpovanej vplyvnej skupine, ktorá utláča žiadateľa o azyl prostredníctvom štátneho aparátu a proti ktorej je legitímna obrana nemožná z dôvodu rozsiahlej korupcie v štáte, považovať za rovnocenný politickému názoru pripisovanému žiadateľovi (v [anglickom jazyku] attributed political opinion) v zmysle článku 10 [smernice 2011/95]?“

29. Písomné pripomienky predložili P.I., litovská vláda a Európska komisia.

IV. Analýza

30. Na úvod je potrebné pripomenúť, že ak sa žiada výklad smernice 2011/95, musí sa tento výklad uskutočniť s ohľadom na všeobecnú systematiku a účel tejto smernice, v súlade so Ženevským dohovorom a ostatnými príslušnými zmluvami uvedenými v článku 78 ods. 1 ZFEÚ. Ako vyplýva z odôvodnenia 16 tejto smernice, tento výklad musí rešpektovať aj práva uznané Chartou základných práv Európskej únie. ( 8 ) Sloboda názoru je teda chránená článkom 11 tejto Charty a článkom 10 EDĽP.

31. V článku 2 písm. d) smernice 2011/95 sa definuje utečenec ako štátny príslušník tretej krajiny, ktorý sa z dôvodu oprávnených obáv z prenasledovania z dôvodu rasy, náboženstva, národnosti, politických názorov alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine nachádza mimo krajiny, ktorej je štátnym príslušníkom, a nemôže alebo nechce z dôvodu týchto obáv využiť ochranu tejto krajiny.

32. Z článkov 9 a 10 tejto smernice vyplýva, že skutok prenasledovania pozostáva z dvoch prvkov, ktoré musia byť navzájom prepojené: – podstatný prvok, a to „čin prenasledovania“, ako je definovaný v článku 9 uvedenej smernice, ktorý je príčinou obáv žiadateľa a jeho odmietnutia alebo nemožnosti využiť ochranu v krajine pôvodu, a – intelektuálny prvok, konkrétne „dôvod“, ktorý je definovaný v článku 10 tej istej smernice a ktorý je základom týchto činov prenasledovania.

33. Prvý prvok, ani súvislosť medzi týmito dvoma prvkami nie sú v prejednávanej veci sporné, hoci ich musí overiť vnútroštátny súd. Iba dôvod prenasledovania bol predložený Súdnemu dvoru na výklad vnútroštátnym súdom, a to z veľmi špecifického uhla, ktorým sú pripisované politické názory.

34. Vzhľadom na to, že Ženevský dohovor neupravuje definíciu „politických názorov“, ktoré predstavujú jeden z piatich dôvodov, pre ktoré možno priznať postavenie utečenca, totiž smernica 2011/95 postúpila ďalej, aby umožnila jednotnejšie posúdenie tohto dôvodu v rámci členských štátov. ( 9 ) Na jednej strane navrhla definíciu týchto „politických názorov“ v článku 10 ods. 1 písm. e) a na druhej strane v odseku 2 tohto článku spresnila, že stačí, aby uvedené politické názory boli žiadateľovi pripisované aktérom prenasledovania bez toho, aby to boli skutočne jeho názory.

35. Otázka položená vnútroštátnym súdom povedie Súdny dvor k objasneniu obrysov týchto dvoch pojmov a ich vzájomného vzťahu.

36. Pokiaľ ide o politické názory, článok 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95 obsahuje nevyčerpávajúcu definíciu, v ktorej sa uvádza, že tento pojem „bude zahŕňať najmä zastávanie určitého názoru, filozofie alebo náboženského presvedčenia v záležitosti spojenej s prípadnými aktérmi prenasledovania… a ich politikami alebo metódami bez ohľadu na to, či tento žiadateľ uplatňoval tento názor, filozofiu alebo náboženské presvedčenie“.

37. Táto definícia zahŕňa štyri odlišné a kumulatívne prvky: – názory, myšlienky alebo presvedčenia v oblasti spojenej s – aktérmi prenasledovania, ako sú definovaní v tejto smernici, – ako aj s ich politikou a metódami a – ktoré sa prejavujú, alebo nie, v konaní žiadateľa.

38. Je úlohou príslušného vnútroštátneho orgánu overiť a posúdiť dôkazy, ktoré mu boli poskytnuté v súvislosti s každým z prvkov podmienok stanovených v článku 4 smernice 2011/95.

39. Právna veda dokázala rozdeliť politických utečencov do dvoch kategórií: na jednej strane politickí delikventi s prihliadnutím na pohnútku porušenia, jeho závažnosť a politický kontext ( 10 ) a na druhej strane jednotlivci prenasledovaní z dôvodu vyjadrenia ich nesúhlasných politických názorov. ( 11 )

40. Práve táto druhá kategória žiadateľov sa výrazne rozšírila pod vplyvom uznania teórie pripisovaných politických názorov vnútroštátnou judikatúrou a neskôr právom Únie.

41. Potom, ako bola teória pripisovania politických názorov zakotvená v judikatúre Spojených štátov amerických ( 12 ), Kanady ( 13 ), Francúzska ( 14 ) a Belgicka ( 15 ), bola totiž zavedená do práva Únie článkom 10 ods. 2 smernice 2011/95 a Súdny dvor ju implementoval v rozsudku zo 4. októbra 2018, Ahmedbekova ( 16 ).

42. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že „účasť žiadateľa o medzinárodnú ochranu na podaní sťažnosti proti svojej krajine pôvodu na Európsky súd pre ľudské práva… sa má považovať za dôvod prenasledovania za ‚politický názor‘ v zmysle [článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95], ak existujú oprávnené dôvody k obave, že účasť na podaní tejto sťažnosti bude uvedenou krajinou vnímaný ako akt politického disentu, proti ktorému tento režim môže uplatniť represálie“ ( 17 ).

43. Koncept „politického názoru“ sa odráža v rozhodnutí Súdneho dvora, pretože uvádza, že sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) musí byť v danej krajine vnímaná ako akt politického nesúhlasu, z čoho vyplýva, že všetci štátni príslušníci danej krajiny, ktorí sa obracajú na ESĽP, nemôžu byť v danej krajine klasifikovaní ako „politickí oponenti“. Samotná skutočnosť podania sťažnosti na ESĽP teda nemôže predstavovať „politický názor“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. e) smernice 2011/95.

44. Domnievam sa, že zásadu stanovenú Súdnym dvorom v rozsudku Ahmedbekova je potrebné v tomto prípade spresniť.

45. Otázka položená vnútroštátnym súdom teda umožňuje objasniť kontúry pojmu „akt politického disentu“, ktorý Súdny dvor použil v rozsudku Ahmedbekova v kontexte veľmi odlišnom od kontextu tejto veci.

46. Azerbajdžanská štátna príslušníčka totiž tvrdila, že okrem sťažnosti na ESĽP proti Azerbajdžanu, ku ktorej sa pripojila, sa podieľala na obhajobe osôb prenasledovaných vnútroštátnymi orgánmi za ich činnosť v oblasti ochrany základných práv a prispievala do audiovizuálnych médií, ktoré boli aktívne v kampani proti vládnucemu režimu. ( 18 ) Práve všetky tieto prvky umožnili vnútroštátnemu súdu kvalifikovať tieto činnosti ako „akt politického disentu“.

47. V prejednávanej veci podľa zistení vnútroštátneho súdu P.I. uvádza, že uzavrel zmluvu, ktorú druhá zmluvná strana nesplnila. Najskôr sa domáhal jej plnenia bližšie nešpecifikovaným spôsobom a potom druhýkrát na súde. Svojho nároku sa vzdal z dôvodu trestného stíhania, ktoré sa proti nemu začalo potom, ako sa domáhal jej splnenia. Toto stíhanie bolo obnovené v dôsledku toho, že podal žalobu na súd, na podnet jeho zmluvnej strany a osôb, ktoré sa zmocnili jeho majetku. Počas uvedeného trestného stíhania bolo prijaté rozhodnutie o vzatí do väzby. P.I. sa nehlási k žiadnemu politickému názoru, ale domnieva sa, že skutočnosť, že sa domáha na súde vrátenia toho, čo sa mu dlží a jeho majetku, predstavuje odpor voči skorumpovanému systému. Tento odpor by mohol aktér prenasledovania považovať za akt politického disentu, a teda za politický názor.

48. Pokiaľ aktér prenasledovania prisudzuje žiadateľovi politické názory, ktoré v jeho očiach predstavujú prejav politického nesúhlasu, nie je pre posúdenie, že žiadateľ je prenasledovaný z tohto dôvodu, podstatné, že tento politický názor nezastáva.

49. Na druhej strane, musia uvedené politické názory spĺňať definíciu smernice 2011/95?

50. Som presvedčený, že po vypracovaní definície politického názoru v smernici 2011/95 by sa mala používať rovnakým spôsobom na kvalifikáciu politických názorov, či už skutočných alebo prisudzovaných. Štyri prvky uvedené v bode 37 vyššie, a to názor v oblasti súvisiacej s aktérom prenasledovania alebo kritika jeho politiky alebo metód bez ohľadu na to, či sa to prejavilo činmi, musia byť teda podporené spôsobom stanoveným v článku 4 tejto smernice.

51. Práve splnenie týchto štyroch prvkov umožní totiž rozlíšiť medzi prenasledovaním za pripisovaný politický názor a obchodným sporom vedúcim k trestnému stíhaniu, ktorého cieľom je vyvíjať nátlak na jednu zo zmluvných strán, čo sa môže stať aj bez akéhokoľvek politického názoru, a to aj v kontexte korupcie. Nie všetky obete trestných činov sú politickými oponentmi, aj keď sa im pripisuje názor, ešte treba, aby išlo o politický názor.

52. Súdny dvor už pripustil, že by bolo v rozpore so všeobecnou štruktúrou a cieľmi smernice 2011/95, aby boli postavenia, ktoré upravuje, priznané štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa nachádzajú v situáciách, ktoré vôbec nesúvisia s logickým zmyslom medzinárodnej ochrany. ( 19 ) Spresnil tiež, že odmietnutie vykonať vojenskú službu môže byť odôvodnené politickými dôvodmi alebo inými dôvodmi, ktoré nesúvisia so žiadnym z dôvodov stanovených smernicou, ( 20 ) čo znamená, že medzinárodná ochrana sa z tohto dôvodu neposkytuje.

53. Je pravda, ako to pripomína vnútroštátny súd, že v niektorých krajinách judikatúra uznala, že nahlásenie korupcie môže predstavovať pripisovaný politický názor ( 21 ), a že UNHCR v niektorých svojich hlavných zásadách uviedol, že cieľom drogových kartelov môže byť okrem samotného zisku aj „upevnenie alebo rozšírenie moci skupiny v spoločnosti“ ( 22 ), čo by mohlo umožniť kvalifikovať odpor voči ich zneužívaniu ako „politický“.

54. V oboch prípadoch sa však politický charakter vyznačuje buď aktívnym nahlásením prostredníctvom podania sťažnosti na korupciu, ktorá sa uznáva za rozšírenú, alebo zistením, že ozbrojená skupina má politické ciele, čo by mohlo viesť k tomu, že odpor voči jej zneužívaniu by sa považoval za politický názor. Tieto situácie teda pravdepodobne spĺňajú podmienky definície politického názoru v smernici 2011/95, čo umožňuje odlíšiť ich od prípadov zneužitia založených výlučne na finančnom záujme.

55. Okrem toho judikatúra v niektorých krajinách dospela k záveru, že „odmietnutie podriadiť sa korupcii možno považovať za napádajúci politický názor, ak celý politický systém spočíva na korupcii“ ( 23 ). Odmietnutie spolupráce s korupciou, bez výslovného nahlásenia, tak dosiahne politickú úroveň len vtedy, ak je korupcia zovšeobecnená, a nie je len skutkom niekoľkých izolovaných osôb. Zdá sa mi, že táto situácia zodpovedá aj definícii „politického názoru“ v smernici 2011/95 a nemožno ju stotožňovať so situáciou, v ktorej sa obhajujú len majetkové záujmy, a to aj na súde, bez toho, aby „vznikla otázka so širším spoločenským alebo kolektívnym dosahom“ ( 24 ).

56. Vo všetkých týchto prípadoch sa zistilo, že išlo o politický motív. Problém teda spočíva v oblasti dokazovania.

57. Ak sa osobe pripisujú politické názory, musí sa preukázať, že aktér prenasledovania považuje odpor alebo nahlásenie za politický názor. Aktér prenasledovania však nie je prítomný v konaní o žiadosti o medzinárodnú ochranu a nemôže byť vypočutý. S cieľom zabrániť tomu, aby pojem „pripisovaný politický názor“ viedol k neprimeranému rozšíreniu kategórie disidentských politických utečencov, niektoré štáty vrátane Spojených štátov amerických od roku 2005 vyžadujú, aby žiadateľ predložil priamy dôkaz o tom, že mu aktér prenasledovania pripisoval politické názory. ( 25 )

58. Táto otázka rozsahu požadovaného dôkazu však už bola nastolená Súdnym dvorom, ktorý podal výklad požiadaviek článku 4 smernice 2011/95. Súdny dvor rozhodol, že „na jednej strane… článok 4 ods. 1 tejto smernice umožňuje iba členským štátom, aby žiadateľovi uložili povinnosť ,predložiť čo najskôr všetky náležitosti potrebné na zdôvodnenie žiadosti o medzinárodnú ochranu‘ a poveruje príslušný členský štát, aby posúdil príslušné náležitosti žiadosti. Na druhej strane… článok 4 ods. 5 smernice 2011/95 pripúšťa, že žiadateľ nemusí byť vždy schopný podložiť svoju žiadosť listinným alebo iným dôkazom a vymenúva kumulatívne podmienky, pri splnení ktorých sa takéto dôkazy nevyžadujú. V tejto súvislosti dôvody odmietnutia vykonania vojenskej služby, z ktorého vyplýva prenasledovanie, ktorému je vystavený, predstavujú subjektívne prvky žiadosti, pri ktorých môže byť mimoriadne ťažké predložiť priamy dôkaz“ ( 26 ).

59. Toto odôvodnenie možno preniesť na otázku dôkazu motívu prenasledovania. Vnútroštátnemu súdu preto prináleží, aby v tomto prípade vzhľadom na všetky okolnosti posúdil, či sú politické názory pripisované P. I. hodnoverné.

60. Skutočnosť, že osoba musela stiahnuť žalobu podanú na súd súvisiacu s neplnením zmluvy, čo predstavovalo významné zbavenie majetku, z dôvodu, že začalo trestné stíhanie na podnet druhej zmluvnej strany, ktorá má väzby na orgány činné v trestnom konaní, v rámci ktorého boli nariadené aktívne opatrenia, nepostačuje na preukázanie politickej povahy pripisovaných názorov. Je ešte potrebné, aby tento aktér prenasledovania vnímal toto napadnutie na súde ako prejav politického nesúhlasu, ktorý netoleruje, t. j. ako kritiku svojich metód a politiky. To znamená, že tento aktér prenasledovania musí konať na vysokej politickej úrovni alebo že korupcia je v danej krajine rozšírená a že uvedené obrátenie sa na súd aktér prenasledovania nepovažuje len za domáhanie sa zmluvného plnenia. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil situáciu, ktorú mu bola predložená, na základe týchto kritérií.

61. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku odpovedal takto: Článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 smernice 2011/95 sa má vykladať v tom zmysle, že žalobu, ktorú osoba podala proti neštátnym subjektom na obranu svojich majetkových záujmov, možno považovať za „politický názor“, ak existujú opodstatnené obavy, ktoré prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu, že takáto žaloba by mohla byť považovaná za odpor a vnímaná štátnymi orgánmi ako akt politického disentu, v súvislosti s ktorým by mohli uvažovať o represáliách.

V. Návrh

62. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na otázku položenú Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva) odpovedal takto: Článok 10 ods. 1 písm. e) a článok 10 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že žalobu, ktorú osoba podala proti neštátnym subjektom na obranu svojich majetkových záujmov, možno považovať za „politický názor“, ak existujú opodstatnené obavy, ktoré prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu, že takáto žaloba by mohla byť považovaná za odpor a vnímaná štátnymi orgánmi ako akt politického disentu, v súvislosti s ktorým by mohli uvažovať o represáliách.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9.

( 3 ) Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954). Dohovor nadobudol platnosť 22. apríla 1954.

( 4 ) Protokol nadobudol platnosť 4. októbra 1967.

( 5 ) Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950, ďalej len „EDĽP“.

( 6 ) Žin., 2004, č. 73‑2539.

( 7 ) Pozri UNHCR: Handbook on procedures and criteria for determining refugee status and Guidelines on international protection. Ženeva, 2019, s. 24, dostupné na tejto internetovej adrese: https://www.unhcr.org/publications/legal/5ddfcdc47/handbook‑procedures‑criteria‑determining‑refugee‑status‑under‑1951.

( 8 ) Pozri rozsudok z 5. septembra 2012, Y a Z (C‑71/11 a C‑99/11, EU:C:2012:518, bod 48 a citovaná judikatúra).

( 9 ) Pozri odôvodnenie 25 smernice 2011/95.

( 10 ) Pozri TISSIER‑RAFFIN, M.: La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales. 1. vydanie, Bruxelles: Bruylant, 2016, s. 94 – 99, body 58 – 60.

( 11 ) Pozri TISSIER‑RAFFIN, M.: c. d., s. 100 – 107, body 61 – 64.

( 12 ) Pozri rozsudok United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Odvolací súd Spojených štátov amerických pre deviaty obvod) zo 7. marca 1998, Desir v. Ilchert (840 F.2d 723), týkajúci sa haitského rybára, ktorého vydierali haitské bezpečnostné sily, známe ako „tontons macoutes“ („muži s ruksakmi“).

( 13 ) Pozri rozsudok Najvyššieho súdu Kanady z 30. júna 1993, Kanada (Generálny prokurátor) v. Ward [(1993) 2 RCS 689], týkajúci sa člena Irish Republican Army (Írska republikánska armáda), ktorý umožnil nezákonné uvoľnenie civilných rukojemníkov, ku ktorých únosu sám prispel, potom, ako pochopil, že budú popravení.

( 14 ) Pozri rozsudok Conseil d'Etat (Štátna rada, Francúzsko) z 27. apríla 1998, 10/7 SSR (č. 168335, uverejnený v zbierke Lebon).

( 15 ) Pozri rozsudok Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pre spory cudzincov, Belgicko) z 18. decembra 2008 (č. 20772) týkajúci sa afganského žiadateľa považovaného za príslušníka Talibanu.

( 16 ) C‑652/16, ďalej „rozsudok Ahmedbekova“, EU:C:2018:801. Pozri aj rozsudok z 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, bod 60).

( 17 ) Rozsudok Ahmedbekova (bod 90 a výrok).

( 18 ) Pozri rozsudok Ahmedbekova (bod 41).

( 19 ) Pozri rozsudok z 23. mája 2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 44 a citovaná judikatúra).

( 20 ) Pozri rozsudok z 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, body 47 a 48).

( 21 ) V Kanade; pozri rozsudok Federálneho súdu zo 16. apríla 1998, Klinko v. Canada (Minister of Citizenship and Immigration) [(1998) 148 F.T.R. 69 (TD)], týkajúci sa verejnej sťažnosti nahlasujúcej všeobecnú korupciu v štátnych štruktúrach Ukrajiny.

( 22 ) Pozri UNHCR: Principes directeurs sur la protection internationale no 12: Demandes de statut de réfugié liées aux situations de conflit armé et de violence relevant de l’Article 1A(2) de la Convention de 1951 et/ou du Protocole de 1967 relatifs au statut des réfugiés et des définitions régionales du statut de réfugié. 2. decembra 2016 (HCR/GIP/16/12), bod 36, dostupný na tejto internetovej adrese: https://www.refworld.org/cgi‑bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid=58ac41d14.

( 23 ) TISSIER‑RAFFIN, M.: c. d., s.111, bod 66 a citovaná judikatúra v poznámkach pod čiarou 287, ako aj 288.

( 24 ) Recommandations de Michigan sur le risque en raison d’opinions politiques. In. International Journal of Refugee Law, Oxford: Oxford University Press, 2015, zv. 27, č. 3, s. 508 – 511, bod 11.

( 25 ) TISSIER‑RAFFIN, M.: c. d., s. 107, bod 65 a citovaná judikatúra v poznámkach pod čiarou 245, ako aj 284.

( 26 ) Rozsudok z 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, bod 55).