ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Na účely identifikácie práva uplatniteľného na mimozmluvný záväzok vyplývajúci z civilného deliktu článok 4 ods. 1 nariadenia č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) odkazuje na právo krajiny, na území ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky takejto skutočnosti. Škodou, ktorú treba zohľadniť na účely určenia miesta, kde táto škoda vznikla, je priama škoda, ako to vyplýva z odôvodnenia 16 uvedeného nariadenia. V prípade ujmy na zdraví spôsobenej osobe, alebo škody na majetku, normotvorca Únie v odôvodnení 17 nariadenia Rím II spresnil, že krajina, kde došlo k vzniku priamej škody, je krajina, kde došlo k ujme na zdraví alebo škode na majetku. Z toho vyplýva, že ak je možné identifikovať vznik priamej škody, čo je obvykle prípad dopravnej nehody, miesto vzniku tejto priamej škody bude relevantným ukazovateľom na určenie uplatniteľného práva bez ohľadu na nepriame následky tejto nehody.

Uplatnenie práva miesta vzniku priamej škody prispieva k cieľu, ktorý uvádza odôvodnenie 16 nariadenia Rím II, smerujúcemu k zabezpečeniu predvídateľnosti uplatniteľného práva, vyhýbajúc sa zároveň nebezpečenstvu, že predmetný civilný delikt, by mohol byť rozdelený na viacero častí podliehajúcich odlišnému právu podľa miest, kde utrpeli ujmu iné osoby, než priamy poškodený.

(pozri body 23 – 25, 29)
V rámci prešetrovania prípadného obchádzania zavedených antidumpingových opatrení z článku 18 nariadenia č. 1225/2009 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva, vyplýva, že normotvorca Únie nemal v úmysle zaviesť právnu domnienku, ktorá by umožňovala z odmietnutia spolupráce zainteresovaných alebo dotknutých strán priamo vyvodiť existenciu obchádzania a oslobodila by inštitúcie Únie od akéhokoľvek dôkazného bremena. Vzhľadom však na možnosť vyvodiť závery, dokonca aj konečné, na základe dostupných údajoch a na možnosť pristupovať k strane, ktorá nespolupracuje alebo spolupracuje iba čiastočne, menej priaznivo ako v prípade jej spolupráce, je však rovnako zjavné, že inštitúcie Únie môžu pri vyvodení záveru o existencii obchádzania v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1225/2009 vychádzať zo súboru súhlasných nepriamych dôkazov.

Vychádzajúc z dostupných údajov v súlade s článkom 18 nariadenia č. 1225/2009, vykonávacie nariadenie č. 260/2013, ktorým sa konečné antidumpingové clo uložené nariadením č. 1458/2007 na dovoz znovu nenaplniteľných plynových kamienkových vreckových zapaľovačov s pôvodom v Čínskej ľudovej republike rozširuje na dovoz znovu nenaplniteľných plynových kamienkových vreckových zapaľovačov odosielaných z Vietnamskej socialistickej republiky, bez ohľadu na to, či majú vo Vietnamskej socialistickej republike deklarovaný pôvod, uvádza, že objem dovozov predmetného výrobku s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (ČĽR) do Únie bol v priebehu roku 2007 nízky a že objem dovozov tohto výrobku s pôvodom vo Vietname do Únie sa značne zvýšil od toho istého roka. Z uvedeného nariadenia č. 260/2013 naopak vyplýva, že vývozy dielov zapaľovačov z ČĽR do Vietnamu sa zvýšili od roku 1999.

Z toho vyplýva, že nemožno prijať záver o existencii spojenia medzi zvýšením vývozov dielov zapaľovačov z ČĽR do Vietnamu na jednej strane, a zvýšením dovozov predmetného výrobku s pôvodom vo Vietname do Únie na strane druhej.

Za týchto okolností nemožno konštatovať, že inštitúcie Únie vychádzali zo súboru dostatočne súhlasných nepriamych dôkazov, ktoré by im umožnili prijať záver o existencii obchádzania v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1225/2009. Nariadenie č. 260/2013 treba vyhlásiť za neplatné.

(pozri body 68, 75 – 78 a výrok)
Článok 39 smernice 2005/85 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca v spojení s článkom 19 ods. 2 a článkom 47 Charty základných práv Európskej únie treba vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré opravnému prostriedku proti rozhodnutiu nepokračovať v preskúmaní následnej žiadosti o azyl nepriznávajú odkladný účinok.

Je totiž potrebné spresniť, že druhú žiadosť o azyl treba považovať za „následnú žiadosť“ v zmysle článku 32 smernice 2005/85 a že rozhodnutie príslušného orgánu nezohľadniť túto žiadosť zodpovedá „rozhodnutiu nepokračovať v preskúmaní následnej žiadosti“ v zmysle článku 39 ods. 1 písm. c) tejto smernice.

V tejto súvislosti z článku 39 ods. l písm. c) uvedenej smernice vyplýva, že členské štáty musia zabezpečiť, aby žiadatelia o azyl mali právo na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu nepokračovať v preskúmaní následnej žiadosti podľa článkov 32 a 34 tej istej smernice. Okrem toho v prípade, že žiadateľ o azyl podá následnú žiadosť o azyl bez predloženia nového dôkazu alebo argumentu, bolo by neprimerané žiadať od členských štátov, aby vykonali úplne nové preskúmanie a v takýchto prípadoch by mali mať členské štáty možnosť výberu konania, ktoré umožňuje výnimku zo záruk, ktoré za normálnych okolností žiadateľ požíva.

Neexistencia opravného prostriedku s odkladným účinkom proti rozhodnutiu nepokračovať v preskúmaní následnej žiadosti o azyl je v zásade v súlade s článkom 19 ods. 2 a článkom 47 Charty. Také rozhodnutie síce štátnemu príslušníkovi tretej krajiny znemožňuje získať medzinárodnú ochranu, avšak vykonanie tohto rozhodnutia nemôže samo osebe viesť k vyhosteniu uvedeného štátneho príslušníka. Z toho vyplýva, že neexistencia opravného prostriedku s odkladným účinkom proti takému rozhodnutiu, vykonaním ktorého nemôže byť dotknutý štátny príslušník tretej krajiny vystavený riziku zaobchádzania odporujúceho článku 3 Európskeho dohovoru o ľudských právach, nepredstavuje porušenie práva na účinnú právnu ochranu, ako ho upravuje článok 39 smernice 2005/85 v spojení s článkom 19 ods. 2 a článkom 47 Charty.

(pozri body 40, 45, 46, 56, 59, 60 a výrok)
Harmonizácia daňových právnych predpisov — Spoločný systém dane z pridanej hodnoty — Plnenia predstavujúce zneužívajúce konanie — Pojem — Licenčná zmluva, ktorej predmetom je poskytnutie know how, ktoré umožňuje prevádzkovanie internetovej stránky — Zmluva uzatvorená so spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte, ako je členský štát, na ktorého území je usadená spoločnosť, ktorá poskytuje licenciu — Skutočnosti, ktoré treba zohľadniť — Zmluva, ktorá predstavuje vyslovene umelú konštrukciu — Overenie prislúchajúce vnútroštátnemu súdu

(Smernica Rady 2006/112)
Účelom zákazu takého obmedzenia bez možnosti odôvodnenia je zabezpečiť systematické a rýchle odstránenie niektorých obmedzení slobody usadiť sa, ktoré sa podľa práva Únie považujú za obmedzenia, ktoré závažným spôsobom ovplyvňujú riadne fungovanie vnútorného trhu, čím sa sleduje cieľ, ktorý je v súlade so Zmluvou o FEÚ.

Členský štát si tým, že zavedie a ponechá v platnosti právnu úpravu, ktorá postavenie vydavateľa daňovo zvýhodnených poukážok poskytovaných jeho zamestnancom podmieňuje tým, aby bol uvedený vydavateľ začlenený do skupiny spoločností, v rámci ktorej má jednak formu obchodnej spoločnosti založenej podľa právnej úpravy tohto členského štátu, a to konkrétne buď formu akciovej spoločnosti alebo spoločnosti s ručením obmedzeným, a jednak predstavuje dcérsku spoločnosť obchodnej spoločnosti založenej podľa tej istej vnútroštátnej právnej úpravy, nesplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 15 ods. 1, článku 15 ods. 2 písm. b) a článku 15 ods. 3 smernice 2006/123 o službách na vnútornom trhu. V takom prípade sa od poskytovateľa služieb vyžaduje, aby bol právnickou osobou, mal v tejto súvislosti konkrétnu formu obchodnej spoločnosti a aby bol dcérskou spoločnosťou určitej spoločnosti, ktorá sama je obchodnou spoločnosťou.

Za predpokladu, že takéto požiadavky sledujú cieľ ochrany spotrebiteľov a veriteľov tým, že zabezpečujú, aby takýto vydavatelia ponúkali dostatočné záruky v oblasti platobnej schopnosti, profesionality a prístupnosti, by bolo potrebné tiež preukázať, že takéto požiadavky spĺňajú podmienky stanovené v článku 15 ods. 3 písm. c) uvedenej smernice, najmä požiadavku týkajúcu sa absencie menej obmedzujúcich opatrení na dosiahnutie sledovaného cieľa.

Členský štát si v rozsahu, v akom jeho právna úprava stanovuje povinnosť existencie prevádzky na jeho území na účely vydávania daňovo zvýhodnených poukážok, ktoré poskytujú zamestnávatelia svojim zamestnancom, nesplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 16 smernice 2006/123 o službách na vnútornom trhu. O taký prípad ide, ak uvedená právna úprava ukladá poskytovateľom, ktorí by chceli vykonávať uvedenú činnosť, povinnosť mať v uvedenom členskom štáte stabilnú infraštruktúru, prostredníctvom ktorej sa poskytovanie služieb skutočne zabezpečuje.

Takáto požiadavka vôbec nespĺňa podmienku proporcionality podľa článku 16 ods. 1 písm. c) tejto smernice, keďže tieto ciele by bolo možné dosiahnuť aj prostredníctvom menej obmedzujúcich opatrení vzťahujúcich sa na slobodné poskytovanie služieb, než sú tie, ktoré vyplývajú z uvedenej požiadavky, a to za predpokladu, že sú v súlade s právom Únie.

(pozri body 105, 107, 116, 117, bod 1 výroku)
V tejto súvislosti na základe ustanovení článku 1 ods. 1 písm. h) a k) v spojení s článkom 10 ods. 1 uvedenej smernice možno dospieť k záveru, že v prípade, že príspevok sponzora spočíva výlučne vo financovaní služby alebo programu, jeho symboly, odkazy alebo iné rozlišovacie znaky súvisiace so sponzorstvom musia byť striktne spojené so službou alebo programom, ktorý je úplne alebo čiastočne financovaný týmto sponzorom. Z tohto dôvodu sa tieto symboly, odkazy alebo iné rozlišovacie znaky odkazujúce na sponzora majú uviesť buď na začiatku, alebo na konci, alebo počas sponzorovaného programu, a v dôsledku toho nie mimo tohto programu.

Článok 23 ods. 2 smernice 2010/13 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) sa má vykladať v tom zmysle, že znaky odkazujúce na sponzora vysielané v inom než sponzorovanom programe, ako je to vo veci samej, sa majú započítať do maximálnej dĺžky vysielania reklamy v rámci príslušnej hodiny stanovenej v článku 23 ods. 1 tejto smernice.

Článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) sa má v prípade, že členský štát nevyužil možnosť stanoviť prísnejšie pravidlo, než je pravidlo stanovené v tomto článku, vykladať v tom zmysle, že nielen nebráni tomu, aby sa „čierne sekundy“ vložené medzi rozličné spoty televízneho reklamného bloku alebo medzi tento blok a nasledujúci televízny program, započítali do maximálnej dĺžky vysielania televíznej reklamy v rámci príslušnej hodiny, ktorú tento článok stanovuje vo výške 20 %, ale dokonca nariaďuje takéto započítanie.

Článok 23 ods. 1 uvedenej smernice totiž skracuje dĺžku vysielania televíznych reklamných a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny, aby sa zabezpečilo správne uskutočnenie podstatného cieľa tejto smernice, ktorým je ochrana spotrebiteľov, akými sú televízni diváci, pred nadmerným vysielaním televíznej reklamy. V nadväznosti na to toto ustanovenie neumožňuje členským štátom skrátiť v prospech reklamy minimálny vysielací čas, ktorý sa má venovať vysielaniu programov alebo iného redakčného obsahu, na menej než 80 % v rámci príslušnej hodiny.

Pokiaľ členský štát neskrátil dĺžku vysielania televíznej reklamy viac, než stanovuje článok 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, vôľa normotvorcu Únie by nebola zohľadnená, ak by sa uvedené „čierne sekundy“ nepovažovali za televízne reklamné vysielanie na účely tohto ustanovenia. Viedlo by to totiž k skráteniu času o čas zodpovedajúci takýmto „čiernym sekundám“ pod limit implicitne zaručený v uvedenom ustanovení, pričom tento čas je vyhradený na vysielanie programov a iného redakčného obsahu v jednej hodine.

(pozri body 59 – 62, bod 3 výroku)
1.

Neprijatím opatrení potrebných na to, aby bolo prevádzkovateľovi uložené vypracovať plán úpravy skládky a zabezpečiť úplné vykonanie tohto plánu v súlade s požiadavkami smernice Rady 1999/31/ES z 26. apríla 1999 o skládkach odpadov, s výnimkou požiadaviek uvedených v bode 1 prílohy I uvedenej smernice, v lehote ôsmich rokov od dátumu uvedeného v článku 18 ods. 1 smernice Rady 1999/31/ES z 26. apríla 1999 o skládkach odpadov, pre každú z dotknutých skládok odpadov, a to konkrétne pre skládky Ortuella (Baskicko), Zurita a Juan Grande (Kanárske ostrovy), si Španielske kráľovstvo v prípade každej z uvedených skládok odpadov nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 písm. c) uvedenej smernice.
Vzhľadom na to, že dohody o rozdelení trhov sú obzvlášť závažnými porušeniami hospodárskej súťaže, analýza hospodárskeho a právneho kontextu, do ktorého patria tieto praktiky, sa môže obmedzovať na to, čo sa zdá ako nevyhnutné minimum na účely záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.

(pozri body 28, 29)
Článok 14 písm. b) smernice 2009/103 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie neobsahuje osobitnú kolíznu normu, ktorá by mala určiť právny poriadok uplatniteľný na regresnú žalobu poistiteľa ťahača, ktorý odškodnil poškodených pri dopravnej nehode spôsobenej vodičom uvedeného vozidla, voči poistiteľovi návesu, ktorý bol pri tejto dopravnej nehode ťahaný. Toto ustanovenie preto nespĺňa podmienky, ktoré stanovujú článok 23 nariadenia č. 593/2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) a článok 27 nariadenia č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II).

Zo znenia ani z cieľov smernice 2009/103 nevyplýva, že táto smernica smeruje k stanoveniu noriem pre kolíziu právnych poriadkov. Konkrétnejšie, článok 14 uvedenej smernice v spojení s jej odôvodnením 26 sa obmedzuje na to, že členským štátom ukladá prijať opatrenia potrebné na to, aby poistky vozidiel na základe jediného poistného pokrývali celé územie Európskej únie počas celého zmluvného obdobia a aby na základe tohto poistného zaručili v každom členskom štáte krytie, ktoré vyžadujú zákony tohto členského štátu alebo ktoré vyžadujú zákony toho členského štátu, kde sa vozidlo obvykle nachádza, podľa toho, ktoré krytie je vyššie. Toto ustanovenie sa teda týka výlučne územného rozsahu a úrovne krytia, ktoré musí poistiteľ poskytnúť, s cieľom zabezpečiť primeranú ochranu pre poškodených pri dopravných nehodách. Nemožno z toho vyvodzovať pravidlo, podľa ktorého by právna úprava takto určeného členského štátu upravovala rozdelenie zodpovednosti medzi poistiteľmi.

(pozri body 38, 40 – 42, 63 a výrok)
Články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje miestnym orgánom poveriť poskytovaním služieb zdravotníckej prepravy priamym zadaním bez akejkoľvek formy zverejnenia dobrovoľnícke združenia, pokiaľ právny a zmluvný rámec, v ktorom sa vykonáva činnosť týchto organizácií, účinne prispieva k naplneniu sociálneho účelu, ako aj cieľov solidarity a rozpočtovej efektívnosti.

Zadanie zákazky podniku so sídlom v členskom štáte verejného obstarávateľa tejto zákazky bez akejkoľvek transparentnosti totiž predstavuje rozdiel v zaobchádzaní v neprospech podnikov usadených v iných členských štátoch, ktoré by mohli mať o túto zákazku záujem. Taký rozdiel v zaobchádzaní, ktorý pri vylúčení všetkých podnikov so sídlom v inom členskom štáte svedčí v zásade v neprospech týchto podnikov, predstavuje, pokiaľ nie je odôvodnený objektívnymi okolnosťami, nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ktorá je podľa článkov 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ zakázaná.

Členské štáty však majú právomoc upraviť svoje systémy verejného zdravotníctva a sociálneho zabezpečenia. Okrem toho nielen samotné riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia môže predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ale aj cieľ zachovania vyváženého zdravotného a nemocničného systému prístupného všetkým z dôvodov verejného zdravia môže takisto patriť medzi výnimky z dôvodov verejného zdravia, pokiaľ taký cieľ prispieva k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany zdravia. To sa týka aj opatrení, ktoré na jednej strane sledujú všeobecný cieľ zabezpečiť na území dotknutého členského štátu dostatočný a stály prístup k vyváženému rozsahu zdravotnej starostlivosti vysokej kvality a na druhej strane pomáhajú pri napĺňaní úsilia kontrolovať náklady a vyhnúť sa v rámci možností akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi.

V tejto súvislosti môže členský štát v rámci voľnej úvahy, ktorou disponuje na určenie úrovne ochrany verejného zdravia a úpravu svojho systému sociálneho zabezpečenia, rozhodnúť, že poverenie dobrovoľníckych združení zodpovedá sociálnemu účelu služby zdravotníckej prepravy a že môže prispieť ku kontrole nákladov súvisiacich s touto službou. Vyžaduje sa, aby v tomto rámci zapojené dobrovoľnícke združenia nesledovali iné ciele ako tie, ktoré už boli uvedené, aby v dôsledku poskytovania služieb nedosahovali zisk, a to bez ohľadu na náhradu variabilných, stálych a dlhodobých nákladov vynaložených na ich poskytovanie, a aby z ich činnosti nedosahovali zisk ani ich členovia.

Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vykonal všetky potrebné posúdenia na účely overenia, či zmluva a prípadne rámcová dohoda, ako ich upravuje uplatniteľná právna úprava, účinne prispievajú k naplneniu sociálneho účelu, ako aj cieľov solidarity a rozpočtovej efektívnosti.

(pozri body 56, 61, 62, 64, 66, 67, bod 1 výroku)
Z dôvodu, že základné antidumpingové nariadenie č. 1225/2009 nespresňuje rozsah pojmu „výrobok považovaný za dumpingový“, treba tento pojem vykladať s ohľadom na Dohodu o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode 1994 (antidumpingová dohoda) a najmä jej článok 2. Ani tento článok však nespresňuje rozsah uvedeného pojmu a najmä jeho znenie neobsahuje žiadny prvok, ktorý by mohol potvrdiť osobitnú požiadavku na homogénnosť a podobnosť dotknutých výrobkov. Vzhľadom však na výklad, ktorý dávajú osobitným pravidlám stanoveným v uvedenej dohode hlavní obchodní partneri Únie, ako to uvádza odôvodnenie 4 základného antidumpingového nariadenia č. 1225/2009, niektorí z týchto obchodných partnerov tvrdia, že výrobok považovaný za dumpingový by mal byť chápaný ako homogénny a zložený z podobných výrobkov. Podmienka homogénnosti posudzovaného výrobku by tak nemala byť z výkladu uvedeného nariadenia úplne vylúčená.

(pozri body 40, 41, 44, 45)
Vzhľadom na jeho značný negatívny dosah na slobody a základné práva osoby alebo dotknutého subjektu každý zápis na zoznam osôb alebo subjektov, ktoré sú predmetom reštriktívnych opatrení, či už je založený na článku 215 ZFEÚ alebo na článku 291 ods. 2 ZFEÚ, dáva tejto osobe alebo tomuto subjektu tým, že sa javí voči nim ako individuálne rozhodnutie, prístup na súd Únie v súlade s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ, najmä s cieľom preskúmania súladu tohto individuálneho rozhodnutia so všeobecnými kritériami zápisu stanovenými základným aktom.

Okrem toho rozdiel existujúci medzi postupom na základe článku 215 ZFEÚ a postupom na základe článku 291 ods. 2 ZFEÚ zodpovedá, ako taký, vôli rozlišovať na základe objektívnych kritérií medzi základným aktom a vykonávacím aktom v oblasti reštriktívnych opatrení. V tomto kontexte požiadavka stanovená v článku 215 ods. 1 ZFEÚ, týkajúca sa spoločného návrhu vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku a Komisie, predstavuje inherentnú podmienku postupu stanoveného týmto ustanovením a nie procesnú záruku, ktorá by mala byť priznaná všeobecne ktorejkoľvek osobe alebo subjektu, ktorá bola zapísaná na zoznam týkajúci sa reštriktívnych opatrení, a to na akomkoľvek základe. Preto to, že v rámci výkonu vykonávacej právomoci založenej na článku 291 ods. 2 ZFEÚ prijatie reštriktívnych opatrení nepodlieha, na rozdiel od toho, ako je to v rámci postupu stanoveného v článku 215 ods. 1 ZFEÚ, predloženiu takéhoto spoločného návrhu, nemožno považovať za porušenie zásady rovnosti zaobchádzania v oblasti zápisu na takýto zoznam.

(pozri body 44, 45)
Komisia v rámci výkonu právomoci doplniť legislatívny akt v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ nemôže z dôvodov normatívnej jasnosti a transparentnosti legislatívneho procesu pridať určitý prvok do samotného textu takého aktu. Také vloženie by totiž mohlo viesť k nejasnostiam, pokiaľ ide o právny základ tohto prvku, vzhľadom na to, že samotný text legislatívneho aktu obsahuje prvok pochádzajúci z výkonu delegovanej právomoci Komisiou, ktorá jej nedovoľuje meniť alebo rušiť tento akt. Rovnako prvok prijatý Komisiou v rámci výkonu právomoci doplniť legislatívny akt, ktorý je však neoddeliteľnou súčasťou tohto aktu, nemôže byť neskôr nahradený alebo zrušený v rámci výkonu tohto splnomocnia, ktoré viedlo k jeho prijatiu, lebo také zásahy vyžadujú právomoc meniť taký akt v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ. Naopak, pokiaľ Komisia doplní legislatívny akt tým, že prijme samostatný akt, môže v nevyhnutnom rozsahu meniť tento posledný uvedený akt bez toho, aby musela meniť samotný legislatívny akt.

Vzhľadom na dôvody súvisiace s právnou istotou možno účinky zrušeného aktu zachovať najmä v prípade, keby okamžité účinky jeho zrušenia mali pre dotknuté osoby závažné negatívne následky a keď zákonnosť napadnutého aktu nie je napadnutá z dôvodov jeho cieľa alebo obsahu, ale z dôvodov nedostatku právomoci jeho autora alebo pre porušenie základných formálnych náležitostí.

Platí to aj v prípade nariadenia č. 275/2014, ktorým sa mení príloha I k nariadeniu č. 1316/2013 o zriadení nástroja na prepájanie Európy, keďže toto nariadenie slúži ako právny základ pre pracovné programy stanovené v článku 17 nariadenia č. 1316/2013, ktorý zas slúži ako základ pre výzvy na predkladanie návrhov na výber projektov spoločného záujmu financovaných uvedeným nástrojom. Jednoduchým zrušením nariadenia č. 275/2014 by sa tak spochybnili tak ročné a viacročné pracovné programy založené na tomto nariadení, ako aj výzvy na predkladanie návrhov na výber projektov spoločného záujmu začatých na základe týchto programov, ktoré by sa tak automaticky stali neplatnými. Takéto zrušenie by ohrozilo uskutočnenie Nástroja na prepájanie Európy a spôsobilo by značnú škodu všetkým zúčastneným subjektom.

(pozri body 67 – 69)