ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 34 bod 1 nariadenia Rady č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že rozhodnutie vydané v členskom štáte je v rozpore s právom Únie, neodôvodňuje, aby toto rozhodnutie nebolo uznané v inom členskom štáte z dôvodu, že porušuje verejný poriadok tohto posledného uvedeného štátu, pretože uvedené nesprávne právne posúdenie nepredstavuje zjavné porušenie právnej normy považovanej za podstatnú v právnom poriadku Únie, a teda v právnom poriadku členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, alebo práva uznaného ako základné v týchto právnych poriadkoch. O takú situáciu nejde v prípade nesprávneho posúdenia, ktoré má vplyv na uplatnenie ustanovenia, akým je článok 5 ods. 3 prvej smernice 89/104 o ochranných známkach, zmenenej a doplnenej Dohodou o Európskom hospodárskom priestore.

V tejto súvislosti sa uvedený článok 5 ods. 3 smernice 89/104 radí do smernice minimálnej harmonizácie, ktorá má za cieľ čiastočne priblížiť rôznorodé legislatívy členských štátov v oblasti ochranných známok. Nemožno z toho vyvodiť, že chyba pri vykonávaní tejto smernice by neprijateľným spôsobom narúšala právny poriadok Únie v tom zmysle, že by ohrozovala jeho základnú zásadu.

Okrem toho, ak súd skúma prípadnú existenciu zjavného porušenia verejného poriadku štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, súd tohto štátu musí zohľadniť skutočnosť, že s výnimkou osobitných okolností, ktoré by sťažovali alebo znemožnili uplatnenie opravných prostriedkov v členskom štáte pôvodu, osoby podliehajúce súdnej právomoci musia v tomto členskom štáte použiť všetky dostupné prostriedky nápravy s cieľom včas predísť takémuto porušeniu. Režim uznávania a výkonu upravený nariadením č. 44/2001 je totiž založený na vzájomnej dôvere vo výkon súdnictva v Únii. Práve táto dôvera, ktorú členské štáty vzájomne priznávajú svojim súdnym orgánom, umožňuje dospieť k záveru, že v prípade nesprávneho uplatnenia vnútroštátneho práva alebo práva Únie systém prostriedkov nápravy zavedený v každom členskom štáte, doplnený mechanizmom prejudiciálneho konania stanoveným v článku 267 ZFEÚ, poskytuje osobám podliehajúcim súdnej právomoci dostatočnú záruku.

(pozri body 48 – 52, 63, 64, 68, bod 1 výroku)
Okrem toho na to, aby sa uplatnila výnimka uvedená v článku 3 bode 1 smernice 2001/83, k výrobe lieku musí nevyhnutne dôjsť až po tom, čo sa vystavil predpis pre jednotlivého pacienta. Táto výnimka sa teda nemôže uplatňovať na systém zásobovania prostredníctvom hromadnej objednávky spísanej nie nemocničnou lekárňou na základe krátkodobého odhadu jej potrieb lieku, ktorého príprava sa nevykonáva osobitne pre vopred identifikovaného pacienta.

Pokiaľ ide o pojem „lekársky predpis“ stanovený v článku 1 bode 19 smernice 2001/83, ktorou sa stanovuje zákonník Spoločenstva o humánnych liekoch, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/27, keďže zo samotného znenia článku 3 bodu 1 smernice 2001/83 vyplýva, že predmetný liek sa má pripraviť podľa lekárskeho predpisu, treba konštatovať, že na vyňatie z pôsobnosti smernice 2001/83 stanovené v tomto ustanovení sa takáto príprava musí nevyhnutne vykonať na základe predchádzajúceho predpisu od osoby, ktorá je na to oprávnená. Okrem toho lekársky predpis musí byť podľa uvedeného ustanovenia určený pre jednotlivého pacienta. Z toho vyplýva, že tento predpis sa musí týkať presne určeného pacienta a tento pacient musí byť určený pred výrobou predmetného lieku, ktorý sa musí vyrobiť konkrétne pre uvedeného pacienta.

Na to, aby sa na liek vzťahovala výnimka stanovená v článku 3 bode 2 smernice 2001/83, ktorou sa ustanovuje zákonník Spoločenstva o humánnych liekoch, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/27, uvedený liek musí byť vydaný priamo lekárňou, ktorá ho pripravila, pacientom, ktorí v tejto lekárni vyberajú lieky. Táto výnimka sa preto nemôže uplatňovať s ohľadom na lieky, ktoré nemajú byť vydané priamo pacientom, ktorí si vyberajú lieky priamo v lekárni, ktorá ich pripravila.

Pokiaľ ide o humánne lieky spadajúce do pôsobnosti smernice 2001/83, ktorou sa stanovuje zákonník Spoločenstva o humánnych liekoch, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/27, na reklamné praktiky týkajúce sa týchto liekov by sa mohla vzťahovala tiež smernica 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, pokiaľ by podmienky uplatnenia tejto smernice boli splnené.

V tejto súvislosti smernica 2001/83 obsahujúca osobitné predpisy týkajúce sa reklamy na lieky, predstavuje osobitný predpis vo vzťahu k všeobecným predpisom, ktoré chránia spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami, ako sú uvedené v smernici 2005/29. Z toho vyplýva, že v prípade konfliktu medzi ustanoveniami smernice 2005/29 a ustanoveniami smernice 2001/83, najmä ustanoveniami uvedenými v jej hlave VIII týkajúcimi sa reklamy, majú tieto ustanovenia smernice 2001/83 prednosť a uplatňujú sa na nekalé obchodné praktiky.

(pozri body 80 – 82, bod 2 výroku)
Pojem „zhoršenie stavu“ útvaru povrchovej vody uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) bode i) smernice 2000/60, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva, sa má vykladať v tom zmysle, že o zhoršenie ide vtedy, keď sa stav prinajmenšom jednej z kvalitatívnych zložiek v zmysle prílohy V tejto smernice zhorší o jednu triedu, a to aj v prípade, že toto zhoršenie kvalitatívnej zložky nevedie k celkovo horšiemu zaradeniu útvaru povrchovej vody. Pokiaľ sa však dotknutá kvalitatívna zložka v zmysle tejto prílohy už nachádza v najnižšej triede, akékoľvek zhoršenie tejto zložky predstavuje „zhoršenie stavu“ útvaru povrchovej vody v zmysle tohto článku 4 ods. 1 písm. a) bodu i).

Okrem toho podľa znenia tohto ustanovenia a doslovného výkladu, ktorý z neho vyplýva, je tento výklad podporený pravidlami posúdenia stavu povrchovej vody, pričom toto posúdenie sa zakladá na analýze ekologického stavu, ktorý obsahuje päť tried. Tieto triedy sú len nástrojom, ktorý obmedzuje voľnú úvahu členských štátov pri určovaní prvkov kvality, ktoré odrážajú skutočný stav určeného vodného útvaru. Konkrétne uplatnenie pravidla „one out all out“, podľa ktorého je vodný útvar klasifikovaný do najbližšej nižšej triedy, keď pomer niektorého z jeho prvkov kvality klesne pod úroveň zodpovedajúcu aktuálnej triede, by jednak odrádzalo členské štáty od toho, aby zabraňovali zhoršovaniu stavu útvaru povrchovej vody v rámci jednej triedy stavu vody, a jednak by tiež viedlo k vylúčeniu vôd najnižšej triedy z pôsobnosti povinnosti zabrániť zhoršeniu ich stavu.

Pokiaľ ide o kritériá umožňujúce dospieť k záveru o zhoršení stavu vodného útvaru, zo systematiky článku 4 smernice 2000/60, a najmä z jeho odsekov 6 a 7, vyplýva, že zhoršenia stavu vodného útvaru – hoci len prechodné – sú povolené iba za prísnych podmienok. Z toho vyplýva, že prahová hodnota, pri ktorej prekročení sa konštatuje porušenie povinnosti zabrániť zhoršeniu stavu vodného útvaru, musí byť nízka.

Opačný výklad, podľa ktorého iba závažné zásahy predstavujú zhoršenie stavu vodného útvaru, pričom tento výklad sa v podstate zakladá jednak na zvážení nepriaznivých vplyvov na vodu a jednak na ekonomických záujmoch súvisiacich s vodou, nemožno vyvodiť zo znenia článku 4 ods. 1 písm. a) bodu i) smernice 2000/60. Okrem toho takýto výklad nezohľadňuje rozdiel, ktorý táto smernica robí medzi povinnosťou zabrániť zhoršeniu stavu vodného útvaru a dôvodmi na uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 7 uvedenej smernice, keďže iba tieto dôvody obsahujú prvky na zváženie záujmov.

(pozri body 55 – 57, 59, 61 – 63, 67, 68, 70, bod 2 výroku)
Smernica 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd rozhodujúci o spore týkajúcom sa zmluvy, ktorá by mohla patriť do pôsobnosti tejto smernice, je povinný overiť, hneď ako disponuje právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel alebo nimi môže disponovať na základe jednoduchej žiadosti o bližšie vysvetlenie, či kupujúci môže byť kvalifikovaný ako spotrebiteľ v zmysle uvedenej smernice, aj keď kupujúci toto postavenie výslovne neuplatňoval.

Procesné podmienky, ktoré zakazujú prvostupňovému súdu, ako aj odvolaciemu súdu rozhodujúcim o žalobe zo záruky založenej na kúpnej zmluve kvalifikovať na základe skutkových a právnych okolností, ktorými disponujú alebo ktorými by mohli disponovať na základe jednoduchej žiadosti o bližšie vysvetlenie, predmetný právny vzťah ako predaj spotrebiteľovi, pokiaľ sa tento výslovne nedovoláva tohto postavenia, by viedli k tomu, že spotrebiteľ by podliehal povinnosti, aby sám pod hrozbou straty práv, ktoré mu normotvorca Únie chcel udeliť smernicou 1999/44, úplne právne kvalifikoval svoju situáciu.

Z toho vyplýva, že také procesné podmienky nie sú v súlade so zásadou efektivity, keďže v žalobách o záruku, založených na nesúlade, v ktorých sú účastníkmi konania spotrebitelia, nadmerne sťažujú uplatnenie ochrany, ktorú im smernica 1999/44 zamýšľala udeliť.

(pozri body 44, 45, 48, bod 1 výroku)
Právomoc rozhodnúť v spore možno založiť na ustanoveniach nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, a to aj vtedy, keď v uvedenom spore proti sebe stoja správcovia v dvoch konkurzných konaniach, hlavnom a vedľajšom, pričom každé z nich spadá pod nariadenie č. 1346/2000 o konkurznom konaní. V tejto súvislosti už bolo na jednej strane rozhodnuté, že nariadenia č. 44/2001 a 1346/2000 sa majú vykladať takým spôsobom, aby nedochádzalo k žiadnemu prekrývaniu medzi právnymi normami, ktoré tieto texty stanovujú, a k žiadnej právnej medzere, a na druhej strane, že pôsobnosť nariadenia č. 1346/2000 by nemala byť predmetom širokého výkladu a že len žaloby, ktoré vyplývajú priamo z konkurzného konania a sú s ním úzko späté, patria do pôsobnosti nariadenia č. 1346/2000. Navyše ako rozhodujúce kritérium na stanovenie oblasti, do ktorej patrí určitá žaloba, nebol použitý procesný kontext, do ktorého táto žaloba patrí, ale jej právny základ. Podľa tohto prístupu treba preskúmať, či právo alebo povinnosť, ktoré sú základom žaloby, majú svoj pôvod vo všeobecných pravidlách občianskeho alebo obchodného práva, alebo v odchylných pravidlách, ktoré sú osobitné pre konkurzné konania.

Pokiaľ ide o rozdelenie výnosu z predaja aktív spoločnosti v konkurze medzi hlavné konkurzné konanie a vedľajšie konkurzné konanie, uplatňuje sa nariadenie č. 1346/2000, pokiaľ sa má toto rozdelenie v podstate uskutočniť na základe ustanovení tohto nariadenia.

(pozri body 25 – 28, 30)
Článok 12 smernice 2006/126 o vodičských preukazoch sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej jediný prostriedok, ktorý má osoba žiadajúca o vydanie alebo obnovenie vodičského preukazu v tomto členskom štáte k dispozícii na preukázanie, že spĺňa podmienku obvyklého bydliska v zmysle tohto článku 12 na území uvedeného členského štátu, stanovenú v článku 7 ods. 1 písm. e) a článku 7 ods. 3 písm. b) tejto smernice, spočíva v preukázaní existencie ohláseného bydliska na území dotknutého členského štátu.

Hoci je totiž pravda, že spôsoby dokazovania dodržania podmienky obvyklého bydliska pred orgánmi zodpovednými za vydávanie a obnovu vodičských preukazov patria do právomoci členských štátov, a že smernica 2006/126 ustanovuje, ako to vyplýva z jej odôvodnenia 8, len minimálne podmienky na vydanie vodičského preukazu členskými štátmi, uvedené spôsoby nemôžu ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na to, aby sa príslušným orgánom členského štátu vydania alebo obnovenia vodičských preukazov umožnilo uistiť sa, že dotknutá osoba spĺňa podmienku obvyklého bydliska, pokiaľ ide o kritériá stanovené v článku 12 smernice 2006/126. V tejto súvislosti absolútna povinnosť mať ohlásené bydlisko na území členského štátu, čiže skutočnosť, že žiadateľovi o vodičský preukaz sa zamieta možnosť využiť iné dôkazné prostriedky, ktoré preukazujú, že spĺňa uvedené kritériá, ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné. Takáto právna úprava tiež uprednostňuje skutočnosť, ktorá neodráža všetky kritériá uvedené v článku 12 smernice 2006/126, keďže vylučuje všetky ostatné skutočnosti odrážajúce situácie uvedené v tomto článku.

(pozri body 43, 44, 46, 50, 51 a výrok)
Smernica 2004/83 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že povolenie na pobyt, ktoré už bolo utečencovi udelené, možno zrušiť buď na základe článku 24 ods. 1 tejto smernice, pokiaľ existujú závažné dôvody vnútornej bezpečnosti alebo verejného poriadku v zmysle tohto ustanovenia, alebo na základe článku 21 ods. 3 uvedenej smernice, pokiaľ existujú dôvody na uplatnenie výnimky zo zásady zákazu vrátenia stanovenej v článku 21 ods. 2 tej istej smernice.

Tento výklad je v súlade so štruktúrou smernice 2004/83. Článok 24 ods. 1 tejto smernice dopĺňa jej článok 21 ods. 3 v tom, že implicitne, avšak nevyhnutne oprávňuje dotknutý členský štát, aby zrušil povolenie na pobyt alebo ukončil jeho platnosť, vrátane prípadov, keď podmienky článku 21 ods. 2 uvedenej smernice nie sú splnené, pokiaľ to závažné dôvody vnútornej bezpečnosti alebo verejného poriadku v zmysle článku 24 tej istej smernice odôvodňujú.

Navyše možnosť, aby členský štát zrušil povolenie na pobyt, ktoré už utečencovi udelil, zodpovedá zrejmým logickým požiadavkám. Nemožno totiž vylúčiť, že členský štát, ktorý udelil utečencovi povolenie na pobyt, sa z čisto náhodného dôvodu následne dozvie o existencii skutkov, ktorých sa tento utečenec dopustil pred vydaním povolenia na pobyt a ktoré, ak by o nich tento členský štát vedel včas, by bránili vydaniu tohto povolenia zo závažných dôvodov vnútornej bezpečnosti alebo verejného poriadku. Nebolo by totiž zlučiteľné s cieľom sledovaným smernicou 2004/83, ak by v takejto situácii neexistovala nijaká možnosť zrušiť takéto už udelené povolenie na pobyt. Tento záver platí tým skôr, pokiaľ akty pripisované dotknutému utečencovi boli spáchané po udelení dotknutého povolenia na pobyt.

(pozri body 50, 54, 55, bod 1 výroku)
Po druhé na tepelný výkon jadrového reaktora sa nevzťahuje pojem elektrina v zmysle smernice 2003/96 vzhľadom na skutočnosť, že neexistuje žiadna súvislosť medzi vznikom daňovej povinnosti na daň z tepelného výkonu jadrových reaktorov na jednej strane a skutočnou výrobou elektriny týmto reaktorom na strane druhej, keďže táto daň spočíva v uložení pevne stanovenej mesačnej splátky vypočítanej na základe teoretickej hodnoty, to znamená počtu megawattov maximálneho tepelného výkonu stanoveného pre každý jadrový reaktor v povolení vlastniť a prevádzkovať tento jadrový reaktor, ktoré vydáva vnútroštátny úrad, a okrem toho túto daň charakterizuje skutočnosť, že majiteľ povolenia je povinný ju platiť aj v prípade, že daný reaktor neprevádzkuje.

Článok 4 ods. 2 a článok 21 ods. 5 smernice 2003/96 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje výber dane z tepelného výkonu jadrových reaktorov, keďže táto daň nepatrí do rámca pôsobnosti uvedenej smernice.

Smernica 92/12 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov sa má vykladať v tom zmysle, že daň z tepelného výkonu jadrového reaktora nepredstavuje spotrebnú daň v zmysle tejto smernice.

Na jednej strane vzhľadom na skutočnosť, že podľa článku 3 smernice 2003/96 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny totiž smernica 92/12 okrem zdanenia výrobkov spomenutých v článku 3 ods. 1 tejto smernice upravuje aj zdanenie výrobkov uvedených v článku 2 a článku 4 ods. 2 smernice 2003/96, najmä spotrebu elektriny, a na druhej strane vzhľadom na to, že daň, ktorou sa zdaňuje tepelný výkon jadrového reaktora, nepatrí do rámca pôsobnosti smernice 2003/96, táto daň nepatrí ani do rámca pôsobnosti smernice 92/12.

(pozri body 41 – 43, bod 2 výroku)
Cieľom opatrení stanovených článkom 95 ods. 1 ES nevyhnutne musí byť zlepšenie podmienok na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu. Hoci samotné konštatovanie rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami a všeobecného nebezpečenstva vyplývajúceho z obmedzení základných slobôd alebo narušenia hospodárskej súťaže nepostačuje na odôvodnenie výberu článku 95 ES ako právneho základu, normotvorca Únie môže tento článok použiť ako právny základ najmä v prípade rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, ktoré by mohli byť prekážkou pri uplatňovaní základných slobôd, a teda by mohli mať priamy vplyv na fungovanie vnútorného trhu alebo spôsobiť značné narušenie hospodárskej súťaže. Použitie tohto ustanovenia je takisto možné s cieľom predchádzať vzniku takýchto prekážok obchodu vyplývajúcich z odlišného vývoja vnútroštátnych právnych úprav. Výskyt takýchto prekážok musí byť pritom pravdepodobný a cieľom predmetného opatrenia musí byť ich zamedzenie.

Keďže článok 19 Deklarácie Organizácie Spojených národov o právach pôvodných obyvateľov (ďalej len „Deklarácia“) týkajúci sa konzultácie a spolupráce s pôvodnými obyvateľmi sám osebe nie je právne záväzný, odôvodnenie 14 nariadenia č. 1007/2009 o obchodovaní s výrobkami z tuleňov nepriznáva záväzný charakter tejto povinnosti na účely dosiahnutia dohody s komunitami Inuitov uvedenej v tomto článku. Zo znenia tohto odôvodnenia totiž vyplýva, že na to, aby neboli dotknuté ekonomické a sociálne záujmy komunít Inuitov živiacich sa lovom tuleňov, by sa malo povoliť uvádzanie na trh výrobkov z tuleňov pochádzajúcich z lovov tradične vykonávaných týmito komunitami na účely obživy. Vzhľadom na to, že takéto povolenie je stanovené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1007/2009, zdá sa, že odvolávajúc sa na uznanie tohto lovu ako integrálnej súčasti kultúry a identity členov inuitskej komunity v Deklarácii, uvedené odôvodnenie 14 len odôvodňuje túto odchýlku od zákazu uvádzania na trh výrobkov z tuleňov, ktorý vyplýva z tohto nariadenia.

Naopak zo znenia odôvodnenia 14 uvedeného nariadenia nemožno vyvodiť právne záväznú povinnosť spĺňať požiadavky článku 19 Deklarácie, t. j. ustanovenia, ktoré sa v tomto odôvodnení vôbec nespomína.

(pozri body 64 – 67)
Zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori je oslobodené od dane z pridanej hodnoty podľa článku 148 písm. a) smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty z dôvodu, že také transakcie sa rovnajú vývozu. Rovnako ako sa oslobodenie vývozu vzťahuje výlučne na konečnú dodávku tovarov vyvezených predávajúcim alebo na jeho účet, nemožno ani oslobodenie podľa uvedeného článku 148 písm. a) smernice 2006/112 rozšíriť na dodávky tohto tovaru uskutočnené v predchádzajúcich štádiách distribučného reťazca. Také rozšírenie by okrem toho od štátov vyžadovalo, aby zaviedli kontrolné a monitorovacie mechanizmy na účely uistenia sa o konečnom určení tohto tovaru, ktorý sa dodáva v režime oslobodenia od dane, teda mechanizmy, ktoré by zďaleka neumožnili zjednodušenie správneho postupu a prejavili by sa tak, že by dotknutým štátom a zdaniteľným osobám spôsobovali obmedzenia nezlučiteľné so správnym a jednoznačným uplatňovaním oslobodenia upraveným v článku 131 smernice 2006/112.

Z toho vyplýva, že na to, aby sa na dodanie tovaru určeného na zásobovanie vzťahovalo oslobodenie podľa tohto ustanovenia, musí ísť o dodanie pre prevádzkovateľa plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, ktorý ho bude používať, a musí k nemu preto dôjsť v poslednom štádiu distribučného reťazca tohto tovaru.

(pozri body 26 – 29)
Aj keď článok 153 ods. 5 ZFEÚ stanovuje výnimku z právomoci Únie v oblasti sociálnej politiky v tom zmysle, že Únia nie je oprávnená zasahovať okrem iného v oblasti odmien, treba odlíšiť pojem „odmena“ v zmysle tohto ustanovenia od rovnakého pojmu uvedeného v článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78, keďže posledný uvedený pojem je súčasťou podmienok zamestnania a netýka sa priamo určenia výšky odmeny.

Článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky odmeňovania sudcov patria do pôsobnosti tejto smernice.

Článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu právneho predpisu, na základe ktorého je základný plat sudcu stanovený pri jeho nástupe do funkcie len v závislosti od veku tohto sudcu.

Už bolo rozhodnuté, že uvedená vnútroštátna právna úprava zavádza diskrimináciu v zmysle článku 2 a článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 tým, že preradením úradníkov pri ich nástupe do funkcie do základného platového stupňa na základe ich veku prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie legitímneho cieľa sledovaného týmto zákonom.

Skutočnosť, že cieľom tohto vnútroštátneho právneho predpisu bolo odmeňovanie odbornej praxe a/alebo sociálnej kompetencie sudcov, nemá v tomto ohľade žiadny vplyv.

(pozri body 34 – 36, bod 2 výroku)
Aj keď je pravda, že by bolo v rozpore s cieľom žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ vykladať podmienky prípustnosti žaloby reštriktívne tak, že by jej rozsah bol obmedzený iba na kategórie aktov uvedených v článku 288 ZFEÚ, nemení to nič na tom, že táto právomoc vykladať a uplatňovať ustanovenia Zmluvy súdom Únie sa neuplatní v prípade, že právne postavenie odvolateľa patrí do oblasti zmluvných vzťahov, ktorých právny režim sa riadi vnútroštátnym právom určeným zmluvnými stranami.

Ak by sa súd Únie považoval za príslušný rozhodovať vo veci neplatnosti aktov patriacich do čisto zmluvnej oblasti, hrozilo by nielen to, že článok 272 ZFEÚ, na základe ktorého možno založiť právomoc súdu Únie arbitrážnou doložkou, bude zbavený zmyslu, ale v prípade, že zmluva takúto doložku neobsahuje, by hrozilo aj rozšírenie jeho právomoci nad rámec vymedzený v článku 274 ZFEÚ, ktorý vnútroštátnym súdom zveruje všeobecnú právomoc rozhodovať o sporoch, v ktorých je stranou Únia. Z toho vyplýva, že ak medzi žalobcom a inštitúciou existuje zmluva, možno na súdy Únie podať žalobu na základe článku 263 ZFEÚ len vtedy, keď má napadnutý akt vyvolávať záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvných vzťahov spájajúcich zmluvné strany a ktoré zahŕňajú výkon verejných právomocí zverených zmluvnej inštitúcii ako správnemu orgánu.

V tejto súvislosti oznámenie o dlhu vydané Komisiou v rámci finančnej pomoci Spoločenstva patrí do zmluvného kontextu, keďže je jeho predmetom vymáhanie pohľadávky, ktorá je založená na dojednaniach zmluvy uzavretej medzi uvedenou inštitúciou a príjemcom uvedenej finančnej pomoci. Oznámenie o dlhu treba chápať ako výzvu obsahujúcu uvedenie dátumu splatnosti, ako aj platobné podmienky a nemožno ho chápať ako vykonateľný akt, hoci článok 299 ZFEÚ uvádza vykonateľnosť ako jednu z možností, ktorá sa poskytuje Komisii za predpokladu, že dlžník nezaplatí do stanoveného dátumu splatnosti. Okrem toho za predpokladu, keď inštitúcia, a to konkrétne Komisia, zvolí zmluvu ako prostriedok na priznanie finančných prostriedkov v rámci článku 272 ZFEÚ, je povinná neprekročiť rámec tejto oblasti. V rámci vzťahov medzi zmluvnými stranami jej prináleží okrem iného zabrániť použitiu nejasných formulácií, ktoré môžu byť vnímané zmluvnými stranami ako patriace do jednostranných rozhodovacích právomocí prekračujúcich zmluvné dojednania.

(pozri body 17 – 21, 23)