ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Po piate zásada vzájomnej dôvery by bola ohrozená, ak by osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, nemala primeranú možnosť uplatniť svoje námietky pred vydávajúcim súdnym orgánom, hoci sa nachádza vo vykonávajúcom členskom štáte. Ak by totiž takáto možnosť neexistovala, vykonávajúci súdny orgán by bol konfrontovaný s tým, či má vykonať európsky zatykač vydaný na základe dôvodov, ktoré existovali v minulosti, ale o ktorých si nie je istý, či stále existujú, a teda by mohol byť nútený vykonať takýto zatykač bez toho, aby sa presvedčil, že základné práva vyžiadanej osoby boli vo vydávajúcom členskom štáte skutočne dodržané.
–

VB, v zastúpení: A. Arseni, C. Chiriac, C.‑L. Dobrinescu a S. Ilie, pour VB, par Mes A. Arseni, C. Chiriac, C.-L. Dobrinescu et S. Ilie, avocați,
22

Na druhej strane, pokiaľ ide o úradníkov, vertikálny kariérny postup, a teda zaraďovanie do platových tried, ktoré sa majú zachovať, prebieha progresívne, čo je dôsledkom samotnej administratívnej štruktúry, a jeho cieľom je motivovať týchto úradníkov a skvalitňovať ich službu. Naopak, dočasní zamestnanci nie sú zaradení do žiadnej skupiny a nie sú klasifikovaní, keďže sú vymenovaní s cieľom obsadiť voľné pracovné miesta v rôznych kategóriách a skupinách v závislosti od potrieb a pracovné miesto nezastávajú definitívne. Zachovaním platovej triedy zodpovedajúcej pracovnému miestu obsadenému v postavení dočasného zamestnanca by pritom mohlo dôjsť ku „skokom“ a „posunom“ v uvedenom vertikálnom kariérnom postupe úradníka bez toho, aby museli byť dodržané ostatné zákonné požiadavky, čo by bolo v rozpore so štruktúrou tohto postupu.
60

V prejednávanej veci údajná výhoda, ktorú mala Komisia podľa žalobcu kvalifikovať ako štátnu pomoc, spočíva v zavedení degresívneho tarifného systému, ktorý má podľa tvrdení žalobkyne za následok, že veľké bitúnky spadajú v rámci viacstupňového systému opísaného v bodoch 4 a 5 tohto rozsudku do tarifného stupňa priaznivejšieho, než je tarifný stupeň, ktorý sa uplatňuje na malé bitúnky. Za týchto okolností, ako generálny advokát v podstate uviedol v bodoch 59 a 60 svojich návrhov, by bolo vykonštruované, ako to Súdny dvor konštatoval vo veci Montessori, a navyše v rozpore so záujmami riadneho výkonu spravodlivosti, vyžadovať od odvolateľa alebo bitúnkov, ktoré sú s ním spojené, aby požiadali vnútroštátne orgány, ktoré uplatňujú tento tarifný systém, aby malým bitúnkom priznali výhodný tarifný stupeň, ktorý sa uplatňuje na veľké bitúnky, hoci vedia, že naň nemajú nárok, a to len s cieľom napadnúť akt, ktorým by sa táto žiadosť zamietla na vnútroštátnom súde, aby tento súd položil Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa platnosti sporného rozhodnutia súvisiaceho s týmto systémom.
37

Vzhľadom na vysvetlenia poskytnuté vnútroštátnym súdom v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania treba dodať, že príslušné orgány nemôžu okrem okolnosti, že transakcia je alebo nie je oslobodená od dane, zohľadniť aj iné okolnosti, ako je napríklad spôsob využívania nehnuteľného majetku nadobúdateľom. Relevantnou skutočnosťou na účely práva na odpočítanie dane a prípadnej povinnosti vykonať úpravu je totiž povaha činnosti, v rámci ktorej zdaniteľná osoba – predávajúci využila predmetný nehnuteľný majetok. Zohľadnenie následného využívania nehnuteľného majetku zo strany jeho nadobúdateľa na účely určenia, či ide o transakciu podliehajúcu DPH, by navyše narušilo zásadu právnej istoty. Platí to tým viac vtedy, keď by nadobúdateľovi prináležalo vykonať úpravu DPH odpočítanú na vstupe, ak by mal predmetný nehnuteľný majetok využívať na transakcie oslobodené od dane alebo nepodliehajúce DPH. Takáto zmena účelového určenia však nemôže viesť k tomu, aby úprava odpočítania DPH týkajúca sa dodania tovaru alebo poskytnutia služby zaťažovala inú zdaniteľnú osobu, než je tá, ktorá vykonala uvedené odpočítanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. novembra 2020, Sögård Fastigheter, C‑787/18, EU:C:2020:964, body 46 a 47).
20

Vnútroštátny súd vzhľadom na to, že má pochybnosti o tom, ako postupovať, poukazuje na to, že ak by sa pripustilo v takom prípade, o aký ide v prejednávanej veci, v ktorom sa preukázalo, že dotknutý spotrebiteľ uhrádzal splátky na základe nekalej podmienky obsiahnutej v zmluve o spotrebiteľskom úvere, že súd s cieľom vylúčiť uplatnenie tejto podmienky pristúpi ex offo k započítaniu, pričom analogicky uplatní ustanovenie ZPK, konkrétne článok 19 ods. 6 ZPK v spojení s článkom 76 ods. 2 ZZD, tento spotrebiteľ by nemal podať námietku podľa článku 414 GPK alebo podať žalobu s cieľom uplatniť svoje právo na započítanie.
3

Odôvodnenia 7, 8 a 31 nariadenia č. 1315/2013 stanovujú: „(7) Transeurópska dopravná sieť pozostáva do veľkej miery z existujúcej infraštruktúry. V záujme toho, aby sa ciele novej politiky transeurópskej dopravnej siete dosiahli v plnom rozsahu, mali by sa v nariadení stanoviť jednotné požiadavky týkajúce sa infraštruktúry, ktoré by musela spĺňať infraštruktúra transeurópskej dopravnej siete. (8) Transeurópska dopravná sieť by sa mala rozvíjať prostredníctvom vytvorenia novej dopravnej infraštruktúry, obnovy a modernizácie existujúcej infraštruktúry a prostredníctvom opatrení na podporu jej efektívneho využívania zdrojov. V špecifických prípadoch je z dôvodu chýbajúcej pravidelnej údržby v minulosti potrebná obnova železničnej infraštruktúry. Obnova je proces, ktorého výsledkom je dosiahnutie pôvodných konštrukčných parametrov existujúcich zariadení železničnej infraštruktúry, spolu s dlhodobým zlepšením jej kvality v porovnaní so súčasným stavom v súlade s uplatňovaním požiadaviek a ustanovení tohto nariadenia. … (31) Vďaka svojej veľkosti by mala transeurópska dopravná sieť poskytovať základ pre rozsiahle zavádzanie nových technológií a inovácie, čo môže pomôcť napríklad podporiť celkovú efektívnosť európskeho dopravného sektora a znížiť jeho uhlíkovú stopu. Prispeje to k cieľom stratégie Európa 2020 a k dosiahnutiu cieľa 60 % zníženia emisií skleníkových plynov do roku 2050 (na základe úrovní z roku 1990) stanoveného v bielej knihe <Európskej komisie z 1. júla 2011 s názvom „Plán jednotného európskeho dopravného priestoru – Vytvorenie konkurencieschopného dopravné[ho] systému efektívne využívajúceho zdroje“ [KOM(2011) 144 v konečnom znení/2]> a súčasne prispeje k cieľu zvýšenia palivovej bezpečnosti pre Úniu. …“
20

Na jednej strane tvrdili, že protiprávnosť tejto klasifikácie, ako bola konštatovaná rozsudkom Všeobecného súdu zo 7. októbra 2015, Bilbaína de Alquitranes a i./Komisia (T‑689/13, neuverejnený, EU:T:2015:767), potvrdeným rozsudkom Súdneho dvora z 22. novembra 2017, Komisia/Bilbaína de Alquitranes a i. (C‑691/15 P, EU:C:2017:882), predstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom. Na druhej strane tvrdili, že táto protiprávnosť im spôsobila finančnú ujmu v celkovej výške 1022172 eur spolu s ďalšími nákladmi: po prvé nákladmi vynaloženými na prispôsobenie balenia, ako aj podmienok prepravy, tak ako vyplývajú zo vzorových predpisov OSN pre prepravu nebezpečného tovaru, a to najmä Európskej dohody o medzinárodnej cestnej preprave nebezpečného tovaru, predpisov týkajúcich sa medzinárodnej prepravy nebezpečného tovaru na železnici a medzinárodného kódexu pre prepravu nebezpečného tovaru námornými loďami; po druhé dodatočnými nákladmi, ktoré vznikli v dôsledku klasifikácie stanovenej sporným nariadením, a to s cieľom aktualizovať karty bezpečnostných údajov v súlade s nariadením č. 1907/2006; po tretie nákladmi vynaloženými v dôsledku zosúladenia so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2012/18/EÚ zo 4. júla 2012 o kontrole nebezpečenstiev závažných havárií s prítomnosťou nebezpečných látok, ktorou sa mení a dopĺňa a následne zrušuje smernica Rady 96/82/ES (Ú. v. EÚ L 197, 2012, s. 1), ktorá by sa na ne v dôsledku protiprávnej klasifikácie CTPHT vzťahovala.
(50)

Vzhľadom na škodlivý vplyv na hospodársku súťaž by sa rokovacie konanie bez predchádzajúceho zverejnenia oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania malo využívať len vo veľmi výnimočných prípadoch. Táto výnimka by sa mala obmedziť na prípady, keď uverejnenie nie je možné z dôvodov mimoriadnej naliehavosti v dôsledku udalostí, ktoré verejný obstarávateľ nemohol predvídať a za ktoré ani nenesie zodpovednosť, alebo keď je od začiatku jasné, že toto uverejnenie by nepodnietilo väčšiu hospodársku súťaž alebo neprinieslo lepšie výsledky obstarávania, v neposlednom rade preto, že z objektívneho hľadiska existuje len jeden hospodársky subjekt, ktorý môže túto zákazku realizovať. To je prípad umeleckých diel, keď osoba umelca štandardne určuje jedinečný charakter a hodnotu samotného umeleckého predmetu. Výlučnosť môže vyplývať aj z iných dôvodov, ale využitie rokovacieho konania bez zverejnenia, keď situáciu výlučnosti nevytvoril samotný verejný obstarávateľ so zreteľom na budúci postup obstarávania, môžu odôvodniť len situácie objektívnej výlučnosti. Verejní obstarávatelia, ktorí vychádzajú z tejto výlučnosti, by mali uviesť dôvody, prečo neexistujú žiadne primerané alternatívy alebo náhradné riešenia, ako napríklad využitie alternatívnych distribučných kanálov, a to aj mimo členského štátu verejného obstarávateľa, alebo zváženie funkčne porovnateľných stavebných prác, tovaru alebo služieb. Ak situácia výlučnosti vyplýva z technických dôvodov, tieto dôvody by sa mali v jednotlivých prípadoch prísne vymedziť a odôvodniť. Tieto dôvody by mohli zahŕňať napríklad prípad, keď pre iný hospodársky subjekt je takmer technicky nemožné dosiahnuť požadované ciele alebo keď existuje potreba používať osobitné know‑how, nástroje alebo prostriedky, ktoré má k dispozícii len jeden hospodársky subjekt. Technické dôvody môžu takisto vyplývať z osobitných požiadaviek na interoperabilitu, ktoré sa musia splniť, aby sa zabezpečilo fungovanie stavebných prác, tovaru alebo služieb, ktoré sa majú obstarať. Napokon, postup obstarávania nie je užitočný, ak sa tovar kupuje priamo na komoditnom trhu vrátane obchodných platforiem pre komodity, ako sú burzy poľnohospodárskych výrobkov, surovín a energie, v prípade ktorých je prirodzenou zárukou trhových cien regulovaná mnohostranná obchodná štruktúra, nad ktorou sa vykonáva dohľad.“
(31)

Členské štáty by mali mať možnosť stanoviť, aby tovar uvedený do daňového voľného obehu mohol byť označený… daňovými označeniami… Používanie týchto označení alebo značiek by nemalo spôsobiť žiadne prekážky v obchodovaní v rámci [Únie]. Vzhľadom na skutočnosť, že používanie týchto označení alebo značiek by nemalo viesť k dvojitému daňovému zaťaženiu, malo by sa upresniť, že členský štát, ktorý vydal tieto označenia alebo značky, vráti, odpustí alebo uvoľní akúkoľvek sumu zaplatenú alebo zabezpečenú s cieľom získať tieto označenia alebo značky, ak daňová povinnosť k spotrebnej dani vznikla v inom členskom štáte a ak sa tam spotrebná daň aj vybrala. Členské štáty, ktoré vydali tieto označenia alebo značky, však môžu na účely zamedzenia akéhokoľvek zneužitia podmieniť vrátenie, odpustenie alebo uvoľnenie sumy predložením dôkazu, že tieto označenia alebo značky boli odstránené alebo zničené.“
7

Článok 30 ods. 1 a 2 tohto kódexu stanovuje: „1. Ak nemôže byť colná hodnota určená podľa článku 29, určí sa postupne podľa odseku 2 písmeno a), b), c) a d), a to podľa prvého písmena, pod ktorým môže byť určená… 2. Colnou hodnotou podľa tohto článku je: a) prevodná hodnota rovnakého tovaru predávaného na vývoz do spoločenstva, v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; b) prevodná hodnota podobného tovaru predávaného na vývoz do spoločenstva v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; c) hodnota založená na jednotkovej cene, za ktorú sa dovážaný tovar alebo rovnaký alebo podobný tovar predáva v spoločenstve v najväčšom úhrnnom množstve osobám, ktoré nie sú s predávajúcim v spojení; d) hodnota vypočítaná z nasledovných hodnôt: – ceny alebo hodnoty materiálu výroby ako aj iného spracovania alebo prepracovania, ktoré sú vynaložené pri výrobe dovážaného tovaru, – sumy týkajúce sa zisku a všeobecné výdavky, ktoré zodpovedajú týmto sumám a ktoré výrobcovia v krajinách vývozu zahŕňajú do predaja tovaru rovnakej povahy alebo rovnakého druhu ako tovar, pri ktorom sa určuje jeho hodnota a ktoré sú určené k vývozu do spoločenstva, – ceny alebo hodnoty všetkých položiek uvedených v článku 32 odsek 1 písmeno e).“
12

Článok 5 tej istej smernice s názvom „Práva z ochrannej známky“ uvádza: „1. Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ má právo zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali: a) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná; b) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej natoľko podobné, a zároveň sú [zhodné alebo sú – neoficiálny preklad] si natoľko podobné príslušné tovary alebo služby, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie medzi označením a ochrannou známkou. 2. Každý členský štát môže tiež stanoviť, že majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám [tretím osobám – neoficiálny preklad], ktoré nemajú jeho súhlas, aby používali v obchodnom styku akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné, pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno, a ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu znamenalo, že by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo. 3. Ak sú splnené podmienky podľa odsekov 1 a 2, možno zakázať najmä: a) umiestňovať označenie na tovary alebo na ich obal; b) ponúkať tovary alebo ich uvádzať na trh, alebo na tieto účely skladovať pod týmto označením, alebo ponúkať alebo poskytovať takto označené služby; c) dovážať alebo vyvážať takto označený tovar; d) používať toto označenie v obchodnej korešpondencii a v reklame. … 5. Odseky 1 až 4 neovplyvnia tie ustanovenia členského štátu, ktoré sa týkajú ochrany proti používaniu označenia inak než na účely rozlíšenia tovarov alebo služieb, ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky bolo na ujmu.“
46

Výklad, podľa ktorého by sa súd, na ktorom bolo začaté konanie v odosielajúcom členskom štáte, mal považovať za žiadateľa v zmysle článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1393/2007, by bol však v rozpore s povinnosťou tohto súdu zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi záujmami žiadateľa a záujmami adresáta písomnosti. Dodržanie takejto povinnosti totiž nevyhnutne znamená, že orgán, ktorý má túto povinnosť, sa nachádza v postavení nestrannosti vo vzťahu k záujmom žiadateľa a záujmom adresáta. Z toho vyplýva, že tento orgán si nemožno zamieňať s jednou z týchto dotknutých osôb, konkrétne so žiadateľom.
3

Podľa prvého až siedmeho odôvodnenia smernice 87/357: „keďže v niekoľkých členských štátoch sú platné právne predpisy týkajúce sa určitých výrobkov, ktorých vlastnosti sa javia ako iné, než v skutočnosti sú, a ktoré preto ohrozujú zdravie alebo bezpečnosť spotrebiteľov; keďže však tieto ustanovenia sa líšia obsahom, dosahom, a oblasťou pôsobnosti; keďže sa tieto opatrenia v určitých členských štátoch týkajú najmä všetkých výrobkov, ktoré sa podobajú potravinám, hoci potravinami nie sú, zatiaľ čo v iných členských štátoch sa týkajú iba výrobkov ľahko zameniteľných za potraviny, najmä za cukrárske výrobky; keďže táto situácia vytvára závažné narušenie voľného pohybu tovaru a nerovné podmienky hospodárskej súťaže v rámci spoločenstva bez toho, aby bola zaručená účinná ochrana spotrebiteľov, najmä detí; keďže tieto prekážky vytvorenia a fungovaniu spoločného trhu sa musia odstrániť a musí byť zaručená príslušná ochrana spotrebiteľa v súlade s rezolúciou Rady zo 14. apríla 1975 a z 19. mája 1981 o prvom [Ú. v. ES C 92, 1975, s. 1] a druhom programe [Ú. v. ES C 133, 1981, s. 1] Európskeho hospodárskeho spoločenstva o politike ochrany a o informovaní spotrebiteľa a s rezolúciou Rady z 23. júna 1986 o novom podnete pre politiku ochrany spotrebiteľa [Ú. v. ES C 167, 1986, s. 1]; keďže zdravie a bezpečnosť spotrebiteľa majú mať rovnocenný stupeň ochrany v rôznych členských štátoch; keďže je preto potrebné zakázať uvádzanie výrobkov, ktoré je možné zameniť za potraviny na trh, ako aj ich dovoz, výrobu a vývoz, pretože tieto výrobky môžu ohroziť zdravie alebo bezpečnosť spotrebiteľov; keďže by sa mali prijať ustanovenia o kontrole, ktorú by vykonávali príslušné orgány členských štátov; keďže v súlade so zásadami o ochrane spotrebiteľa obsiahnutými v rezolúcii Rady musia byť nebezpečné výrobky stiahnuté z trhu“.
62

Ako v podstate tvrdí francúzska vláda vo svojich písomných pripomienkach, výklad podmienky obojstrannej trestnosti skutku v tom zmysle, že vykonanie európskeho zatykača by mohlo byť zamietnuté z dôvodu, že niektoré zo skutkov, ktoré sú trestné v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, nepredstavujú trestný čin vo vykonávajúcom členskom štáte, by bránil účinnému odovzdaniu dotknutej osoby a viedol by k jej beztrestnosti v súvislosti so všetkými dotknutými skutkami. Taký výklad by totiž mal za následok odmietnutie odovzdania napriek tomu, že časť skutkov túto podmienku spĺňa.
52

V rozpore s tvrdením odvolateľa teda odôvodnenia uvedené v bodoch 38, 39 a 68 napadnutého rozsudku neumožňujú dospieť k záveru, že Všeobecný súd stotožnil celkovú sumu oprávnených výdavkov uvedenú v poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcu danému účtovnému roku, s celkovou sumou oprávnených výdavkov uvedenou v schválených účtoch za toto obdobie, a teda implicitne prisúdil definitívnu povahu celkovej sume oprávnených výdavkov v tejto žiadosti. Z týchto odôvodnení nemožno odvodiť ani to, že by sa Všeobecný súd na to, aby dospel k záveru, že referenčným dátumom, ktorý sa berie do úvahy na určenie miery spolufinancovania uplatniteľnej na určité účtovné obdobie, je dátum podania poslednej žiadosti o priebežnú platbu zodpovedajúcej tomuto obdobiu, opieral o takéto stotožnenie. To isté platí pre bod 60 napadnutého rozsudku, ktorý preberá záver uvedený v bode 39 tohto rozsudku.
26

Napokon Všeobecný súd dospel k záveru, že akýkoľvek opačný výklad by zbavil výslovné vymedzenie obdobia od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017 na výkon predmetného práva potrebného účinku, a značne by skrátil lehotu, v ktorej by členský štát mohol požiadať o hlasovanie v súlade s pravidlami Zmluvy z Nice. Tento súd vyjadril názor, že takýto výklad by viedol k tomu, že žiadosť podaná na konci tohto obdobia by bola v praxi oneskorená na uplatnenie týchto pravidiel. Členské štáty by teda boli nútené podať svoju žiadosť v prípade potreby oveľa skôr v závislosti od – nepredvídateľnosti – dátumu hlasovania, čím by členské štáty prišli o možnosť požiadať o hlasovanie v súlade s uvedenými pravidlami až do posledného dňa obdobia stanoveného v článku 3 ods. 2 Protokolu č. 36.
5

Článok 52 služobného poriadku stanovuje: „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 50, úradník odchádza do dôchodku: a) buď automaticky v posledný deň mesiaca, v ktorom dosiahne vek 66 rokov; alebo b) na vlastnú žiadosť v posledný deň mesiaca, v ktorom podal žiadosť, ak dosiahol vek odchodu do dôchodku alebo je vo veku medzi 58 rokmi a vekom odchodu do dôchodku a spĺňa požiadavky pre bezodkladnú výplatu dôchodku podľa článku 9 prílohy VIII. Článok 48 druhý odsek druhá veta sa uplatňuje podobne. Úradník však môže na vlastnú žiadosť, a ak to menovací orgán pokladá za odôvodnené v záujme služby, pokračovať v práci až do veku 67 rokov alebo výnimočne do veku 70 rokov a v tom prípade odíde do dôchodku automaticky v posledný deň mesiaca, v ktorom dosiahne tento vek. …“
53

V štvrtom rade Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) zdôrazňuje, že § 336 zákona o verejnom obstarávaní mu umožňuje vydať rozhodnutie pre zmeškanie na základe údajov jedného účastníka konania, ak iný účastník konania neposkytne požadované informácie alebo dokumenty. Povinnosť členov štatutárneho orgánu alebo zamestnancov verejného obstarávateľa poskytnúť údaje alebo informácie s cieľom vylúčiť riziko, že takéto rozhodnutie pre zmeškanie bude vydané na jeho úkor, by mohla byť v rozpore so zákazom vypovedať vo vlastný neprospech, ktorý vyplýva z článku 48 Charty. V rozpore s tým, čo stanovuje § 49 ods. 1 bod 1 všeobecného zákona o správnom konaní, totiž § 336 zákona o verejnom obstarávaní neobsahuje žiadne právo odmietnuť poskytnutie informácií. Takto poskytnuté informácie by však mohli odhaliť skutočnosti, ktoré by sa mohli použiť proti členom štatutárneho orgánu a zamestnancom verejného obstarávateľa, a to v rámci trestných konaní alebo na účely žalôb o náhradu škody. Vnútroštátny súd okrem toho uvádza, že podľa novinového článku boli členovia rakúskej spolkovej vlády trestne stíhaní. Tento súd sa teda domnieva, že prípadná relevantnosť odpovede Súdneho dvora na otázku, či je § 336 zákona o verejnom obstarávaní v súlade so zákazom vypovedať vo vlastný neprospech, bude v tomto prípade preukázaná budúcimi vyšetrovaniami uskutočnenými v rámci trestných stíhaní, o ktorých informovali médiá a ktoré sú namierené proti niektorým členom štatutárneho orgánu a týkajú sa nákupov antigénových testov, o ktoré ide vo veci samej.
42

Ako správne poukázali francúzska vláda a Komisia vo svojich písomných pripomienkach, ak by si súd členského štátu mal zachovať svoju právomoc na základe pravidla zachovania právomoci upraveného v článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 napriek tomu, že v priebehu konania došlo k zákonnému presunu obvyklého pobytu dieťaťa na územie tretieho štátu, ktorý je zmluvnou stranou Haagskeho dohovoru z roku 1996, takáto voľba právomoci by bola v rozpore s článkom 5 ods. 2 tohto dohovoru, ako aj s jeho článkom 52 ods. 3 Ak by sa pripustil takýto výklad článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, ktorý by tak nezohľadňoval dosah článku 61 písm. a) tohto nariadenia, nútilo by to členské štáty konať v rozpore s ich medzinárodnými záväzkami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. marca 2021, MCP, C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, bod 56).
4

§ 67 Verwaltungsgerichtsordnung (Správny súdny poriadok) z 21. januára 1960 (BGBl. 1960 I, s. 17) v znení uplatniteľnom na spor, ktorý viedol k odvolaniu, stanovuje, pokiaľ ide o právo vysokoškolských učiteľov vystupovať pred súdom: „… (2) Účastníci konania sa môžu nechať zastupovať advokátom alebo vysokoškolských učiteľom práva univerzity štátu alebo univerzity uznanej štátom členského štátu Európskej únie, jedného zo zmluvných štátov Dohody o Európskom hospodárskom priestore alebo Švajčiarskej konfederácie, ktorý má kvalifikáciu potrebnú na to, aby bol sudcom, formou splnomocnenia… (3) Súd, na ktorý bola podaná žaloba, odmietne, aby sa účastníci konania nechali zastupovať splnomocnencami, ktorí nie sú oprávnení zastupovať v zmysle ustanovení odseku 2, a to formou uznesenia, proti ktorému nie je prípustný opravný prostriedok. Procesné úkony splnomocnenca, ktorý nie je oprávnený zastupovať v konaní pred súdom, a doručovanie písomností alebo oznámení tomuto splnomocnencovi sú platné až do takého odmietnutia. … …“
3

Štvrté a piate odôvodnenie smernice 85/374 znejú takto: „keďže ochrana spotrebiteľa si vyžaduje, aby všetci výrobcovia zapojení do výrobného procesu podliehali zodpovednosti, ak ich konečný výrobok, súčiastka alebo surovina, ktorú dodali, bola chybná; keďže z toho istého dôvodu by sa mala zodpovednosť rozšíriť na dovozcov výrobkov do spoločenstva a na osoby, ktoré sa sami označujú za výrobcov pripojením [uvedením – neoficiálny preklad] svojho mena, obchodnej značky [ochrannej známky – neoficiálny preklad] alebo iného rozlišovacieho znaku, alebo ktoré dodávajú výrobok neznámeho výrobcu; keďže v situáciách, kde je za tú istú škodu zodpovedných viacero osôb, si ochrana spotrebiteľa vyžaduje, aby poškodená osoba bola oprávnená požadovať plnú náhradu škody od ktorejkoľvek z nich“.