NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 24. mája 2012 ( 1 )

Vec C-116/11

Bank Handlowy a Ryszard Adamiak

proti

Christianapol sp. z o.o.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu (Poľsko)]

„Nariadenie Rady (ES) č. 1346/2000 — Konkurzné konania — Čas uzavretia konkurzného konania — Zisťovanie platobnej neschopnosti vo vedľajšom konkurznom konaní — Vzťah medzi hlavným konaním a územným konkurzným konaním, ak je hlavné konanie reštrukturalizáciou“

I – Úvod

1. Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní ( 2 ) (ďalej len „nariadenie o konkurznom konaní“ alebo „nariadenie“). V prípade konkurzu so zahraničným prvkom stanovuje nariadenie v zásade dve možnosti: začatie hlavného konkurzného konania a začatie územného konkurzného konania, resp. vedľajšieho konania. ( 3 )

2. Hlavné konkurzné konanie sa začína v centre hlavných záujmov dlžníka. Vzťahuje sa na všetok majetok dlžníka, ktorý sa nachádza na území všetkých členských štátov, má teda univerzálny rozsah a spravuje sa právom štátu, v ktorom sa začalo. Územné konkurzné konania, resp. vedľajšie konania, sú naproti tomu miestne obmedzené na územie členského štátu, v ktorom sa začali, a vzťahujú sa len na majetok, ktorý sa nachádza v tomto členskom štáte. Spravujú sa právom tohto štátu. V prípade paralelnej existencie hlavného konania na jednej strane a územného konkurzného konania, resp. vedľajšieho konania na strane druhej stanovuje nariadenie početné povinnosti v oblasti spolupráce a schvaľovania medzi príslušnými konaniami.

3. Osobitosť predmetného prípadu spočíva v tom, že hlavné konanie, ktoré sa začalo vo Francúzsku, je procédure de sauvegarde (ďalej len „konanie sauvegarde“), ktoré má reštrukturalizačný charakter. Z uvedenej osobitosti vyplývajú tri otázky, ktoré Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu ( 4 ) predložil Súdnemu dvoru. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania umožňuje Súdnemu dvoru konkretizovať vzťah medzi hlavným a vedľajším konaním.

II – Právny rámec

A – Právo Únie

4. Podľa článku 1 ods. 1 sa nariadenie o konkurznom konaní „vzťahuje na kolektívne konkurzné konania, pri ktorých ide o čiastočné alebo úplné zbavenie majetku dlžníka a vymenovanie likvidátora“.

5. Na účely nariadenia definuje článok 2 písm. a) „konkurzné konania“ ako „kolektívne konania uvedené v článku 1 ods. 1. Zoznam týchto konaní je uvedený v prílohe A“; písm. c) sa týka „likvidačného konania“ a definuje ho ako „konkurzné konanie v zmysle písmena a), pri ktorom sa speňažuje majetok dlžníka, vrátane prípadov, v ktorých sa toto konanie uzavrie vyrovnaním alebo iným opatrením na ukončenie platobnej neschopnosti, alebo v ktorých sa uzavrie pre nedostatočnú výšku majetku. Zoznam týchto konaní je uvedený v prílohe B“.

6. Článok 3 upravuje medzinárodnú súdnu právomoc: „1. Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka. Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú svoje registrované sídlo. 2. Ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území niektorého členského štátu, súdy iného členského štátu majú právomoc začať konkurzné konanie proti tomuto dlžníkovi len vtedy, ak má na území tohto iného členského štátu nejaký podnik [nejakú prevádzkareň – neoficiálny preklad]. Účinky takéhoto konania sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto členského štátu. 3. Ak bolo začaté konkurzné konanie podľa odseku 1, akékoľvek konanie začaté neskôr podľa odseku 2 bude vedľajším konaním. Takéto vedľajšie konania musia byť likvidačnými konaniami. 4. Územné konkurzné konania spomenuté v odseku 2 sa môžu začať pred začatím hlavného konkurzného konania v súlade s odsekom 1 len v prípade, že: a) konkurzné konanie podľa odseku 1 nemožno začať pre podmienky stanovené zákonom členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka; alebo b) o začatie územného konkurzného konania požiada veriteľ, ktorého zvyčajné miesto pobytu, trvalé bydlisko alebo sídlo sa nachádza v členskom štáte, na území ktorého sa podnik nachádza, resp. ktorého nárok vznikne v dôsledku činnosti tohto podniku.“

7. Článok 4 nariadenia s názvom „Príslušné právo“ upravuje: „1. Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘. 2. Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä: … j) podmienky a účinky uzavretia konkurzného konania, najmä uzavretia vyrovnaním; k) práva veriteľov po uzavretí konkurzného konania; …“

8. Článok 16 sa týka uznávania konkurzných konaní a jeho prvý odsek znie: „Každé súdne rozhodnutie o začatí konkurzného konania vynesené súdom členského štátu, ktorý má právomoc podľa článku 3, sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začne.“

9. Článok 26 obsahuje pravidlo verejného poriadku a stanovuje: „Každý členský štát môže odmietnuť uznať konkurzné konanie začaté v inom členskom štáte, resp. vymáhať výkon súdneho rozhodnutia vyneseného v súvislosti s takýmto konaním [vykonať rozhodnutie prijaté v takomto konaní – neoficiálny preklad], ak by účinky takéhoto uznávania alebo vymáhania boli v zjavnom rozpore s verejnou politikou [verejným poriadkom – neoficiálny preklad] tohto štátu, predovšetkým pokiaľ ide o jej [jeho – neoficiálny preklad] základné zásady, ústavné práva a slobody jednotlivca.“

10. Článok 27 je začiatkom kapitoly III s názvom „Vedľajšie konkurzné konania“ a pod nadpisom „Začatie konaní“ upravuje: „Ak súd členského štátu začne konanie uvedené v článku 3 ods. 1, ktoré sa uznáva v inom členskom štáte (hlavné konanie), potom súd s právomocou podľa článku 3 ods. 2 v inom členskom štáte môže začať vedľajšie konkurzné konanie bez toho, aby sa v tomto inom štáte zisťovala platobná neschopnosť dlžníka. Takéto vedľajšie konanie musí byť jedným z konaní uvedených v prílohe B. Jeho účinky sa obmedzujú na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto iného členského štátu.“

11. Článok 33 s názvom „Prerušenie likvidácie“ znie: „1. Súd, ktorý začal vedľajšie konanie, úplne alebo čiastočne preruší proces likvidácie po prijatí žiadosti od likvidátora v hlavnom konaní pod podmienkou, že v takom prípade môže od likvidátora v hlavnom konaní požadovať, aby prijal akékoľvek vhodné opatrenie na zaručenie záujmov veriteľov vo vedľajšom konaní a jednotlivých tried veriteľov. Takúto žiadosť likvidátora možno zamietnuť, len ak to očividne nie je v záujme veriteľov v hlavnom konaní. Takéto prerušenie procesu likvidácie sa môže nariadiť na dobu nepresahujúcu tri mesiace. Po uplynutí tejto lehoty prerušenie môže pokračovať alebo sa môže predĺžiť o podobné obdobia. 2. Súd uvedený v odseku 1 ukončí prerušenie procesu likvidácie: — na žiadosť likvidátora v hlavnom konaní, — na vlastný podnet, na žiadosť veriteľa alebo na žiadosť likvidátora vo vedľajšom konaní, ak sa zdá, že toto opatrenie už nie je opodstatnené, predovšetkým z hľadiska záujmov veriteľov v hlavnom konaní alebo vedľajšom konaní.“

12. Obsahom článku 34 sú „opatrenia, ktorými sa ukončuje vedľajšie konkurzné konanie“: „1. Ak právo, ktorým sa riadi vedľajšie konanie, umožňuje uzavretie takéhoto konania bez likvidácie pomocou plánu záchrany, vyrovnania alebo iného podobného opatrenia, likvidátor v hlavnom konaní je oprávnený takéto opatrenie sám navrhnúť. Uzavretie vedľajšieho konania opatrením uvedeným v prvom pododseku nie je konečné bez súhlasu likvidátora v hlavnom konaní; aj bez tohto súhlasu sa ale môže stať konečným vtedy, ak navrhované opatrenie nenaruší finančné záujmy veriteľov v hlavnom konaní. 2. Akékoľvek obmedzenie práv veriteľov vyplývajúce z opatrenia uvedeného v odseku 1, ktoré je navrhnuté vo vedľajšom konaní, ako napr. pozastavenie platieb alebo vyrovnania dlhu, nesmie mať účinok na majetok dlžníka, na ktorý sa toto konanie nevzťahuje, bez súhlasu všetkých ostatných dotknutých veriteľov. 3. Počas prerušenia procesu likvidácie nariadeného podľa článku 33 môže opatrenia stanovené v odseku 1 tohto článku vo vedľajšom konaní navrhovať len likvidátor v hlavnom konaní, resp. dlžník so súhlasom tohto likvidátora; o žiadnom inom návrhu sa nebude hlasovať, ani nebude schválený.“

13. Článok 37 upravuje situáciu, keď sa pred začatím hlavného konania začalo územné konkurzné konanie, a stanovuje: „Likvidátor v hlavnom konaní môže požiadať o to, aby sa konanie uvedené v prílohe A skôr začaté v inom členskom štáte zmenilo na likvidačné konanie, ak sa ukáže, že je to v záujme veriteľov v hlavnom konaní.“

14. V prílohe A nariadenia sú vymenované konania členských štátov, ktoré sú konkurznými konaniami uvedenými v článku 2 písm. a). Príloha B obsahuje analogický zoznam likvidačných konaní uvedených v článku 2 písm. c).

B – Vnútroštátne právo

15. Francúzske právo pozná tri druhy konkurzných konaní, ktoré sú uvedené v prílohe A nariadenia: konanie sauvegarde, konanie redressement judiciaire a konanie liquidation judiciaire.

16. Konanie sauvegarde je upravené v článku L620-1 a nasl. obchodného zákonníka (Code de commerce) v znení zákona 2005-845 z 26. júla 2005. Stanovuje, že návrh na začatie tohto preventívneho reštrukturalizačného konania môže podať iba dlžník, ak preukáže existenciu platobných ťažkostí.

17. Účelom konania sauvegarde je podpora pokračovania v ekonomickej činnosti spoločnosti (poursuite de l’activité économique de l’entreprise), zachovania pracovných miest (maintien de l’emploi) a znižovania dlhu (apurement du passif). Preventívna reštrukturalizácia má okrem toho umožniť aj reorganizáciu (réorganisation) spoločnosti.

III – Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

18. Obchodný súd v Meaux (Francúzsko) začal rozsudkom z 1. októbra 2008 voči dlžníkovi Christianapol sp. z o.o. (ďalej len „Christianapol“) so sídlom v Poľsku konkurzné konanie. Toto konkurzné konanie bolo konaním sauvegarde podľa francúzskeho práva.

19. Francúzsky súd vymenoval splnomocnenca veriteľov a súdneho správcu ( 5 ) a konštatoval, že „Christianapol sp. z o.o. nie je v stave platobnej neschopnosti, pretože jej odhadované platobné prostriedky sa zdajú byť dostatočné“ ( 6 ). Svoju právomoc opieral francúzsky súd o konštatovanie, že centrum hlavných záujmov dlžníka je vo Francúzsku. Svoj názor odôvodnil skutočnosťou, že Christianapol patrí do skupiny spoločností, ktorej centrum hlavných hospodárskych záujmov sa nachádza vo Francúzsku. Všetok majetok spoločnosti Christianapol vrátane jej výrobného závodu sa však nachádza v Poľsku.

20. Konanie, ktoré začal Obchodný súd v Meaux, je podľa jeho názoru, ako aj podľa názoru vnútroštátneho súdu hlavným konkurzným konaním v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia.

21. Podaním z 21. apríla 2009 podal veriteľ spoločnosti Christianapol, Bank Handlowy w Warszawie SA (ďalej len „Bank Handlowy“) so sídlom v Poľsku, na Sąd Rejonowy Poznań (vnútroštátny súd) návrh na začatie vedľajšieho konkurzného konania na majetok dlžníka podľa článku 27 nariadenia o konkurznom konaní. Subsidiárne, pre prípad, že by rozsudok Obchodného súdu v Meaux podľa článku 26 nariadenia nebol v Poľsku uznaný z dôvodu porušenia výhrady verejného poriadku, podal Bank Handlowy 26. júna 2009 alternatívny návrh na začatie konkurzného konania na likvidáciu majetku dlžníka. Bank Handlowy pritom nespresnil, či požaduje začatie hlavného konkurzného konania podľa článku 3 ods. 1, alebo územného konkurzného konania podľa článku 3 ods. 4 písm. b) nariadenia.

22. Dňa 20. júla 2009 Obchodný súd v Meaux potvrdil reštrukturalizačný plán, ktorý predložil dlžník a podľa ktorého majú byť veritelia uvedení v pláne platieb uspokojení splátkami v priebehu 10 rokov. Súd ďalej týmto rozhodnutím vymenoval kontrolórov dodržiavania plánu (comissaires à l’execution du plan). Predchádzajúce poverenie splnomocnenca veriteľov sa ponechalo v platnosti až do ukončenia konania vo veci zistenia pohľadávok a podania záverečnej správy týkajúcej sa jeho činnosti.

23. Návrhom z 2. augusta 2009 požiadal aj iný veriteľ spoločnosti Christianapol, P.P.H.U. „ADAX“ Ryszard Adamiak (so sídlom v Poľsku), vnútroštátny súd o začatie konkurzného konania na likvidáciu majetku dlžníka podľa poľského práva, no ani on nespresnil, či požaduje začatie hlavného konkurzného konania, alebo územného konkurzného konania.

24. Spoločnosť Christianapol pôvodne žiadala o zamietnutie návrhu na začatie vedľajšieho konkurzného konania a odvolávala sa pri tom na porušenie cieľa a charakteru konania sauvegarde. Po potvrdení plánu reštrukturalizácie dlžník požiadal o zastavenie konania o začatí vedľajšieho konkurzného konania vzhľadom na to, že hlavné konanie sa uzavrelo. Dlžník okrem toho žiadal zamietnutie ostatných návrhov na začatie konkurzného konania vzhľadom na to, že si plní povinnosti podľa vyrovnania potvrdeného francúzskym súdom, čo znamená, že voči nemu neexistujú nijaké finančné pohľadávky.

25. V tejto súvislosti poľský súd požiadal Obchodný súd v Meaux o informáciu, či aj po potvrdení plánu reštrukturalizácie naďalej prebieha vo Francúzsku hlavné konanie. Ani odpoveď Obchodného súdu v Meaux, ani znalecký posudok, ktorý bol v súvislosti s touto otázkou vyžiadaný, neviedli k objasneniu tejto otázky.

26. Poľský súd však zastáva názor, že jeho ďalší postup závisí od výsledku francúzskeho konania: Ak by bolo uzavreté, poľský súd by mal pravdepodobne možnosť začať v Poľsku nové hlavné konanie. Ak by konanie vo Francúzsku ešte uzavreté nebolo, poľský súd by začal iba vedľajšie konanie.

27. Uznesením z 21. februára 2011 vnútroštátny súd následne prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 4 ods. 1 a 2 písm. j) nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní vykladať v tom zmysle, že pojem ‚uzavretie konkurzného konania‘ použitý v tomto ustanovení sa má vykladať autonómne, nezávisle od právnej úpravy platnej v právnych systémoch jednotlivých členských štátov, alebo je na určenie, kedy dôjde k uzavretiu konkurzného konania, rozhodujúce len vnútroštátne právo štátu v ktorom začalo konanie? 2. Má sa článok 27 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o začatí vedľajšieho konkurzného konania, nikdy nesmie zisťovať platobnú neschopnosť dlžníka, na základe ktorej bolo začaté hlavné konkurzné konanie v inom štáte, alebo tak, že vnútroštátny súd smie v určitých situáciách zisťovať existenciu platobnej neschopnosti dlžníka, najmä vtedy, keď je hlavné konanie reštrukturalizačným konaním, v ktorom súd zistil, že dlžník nie je platobne neschopný (francúzske konanie sauvegarde)? 3. Umožňuje výklad článku 27 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 3. mája 2000 o konkurznom konaní začať vedľajšie konkurzné konanie podľa článku 3 ods. 2 druhej vety uvedeného nariadenia v členskom štáte, v ktorom sa nachádza všetok majetok dlžníka, keď hlavné konanie, ktoré sa automaticky uznáva, má reštrukturalizačný charakter (ako je to pri francúzskom konaní sauvegarde), bol v ňom prijatý a potvrdený plán, dlžník tento plán dodržiava a bol vydaný súdny zákaz predaja majetku dlžníka?“ Na konaní pred Súdnym dvorom sa zúčastnili Bank Handlowy, spoločnosť Christianapol, francúzska, španielska a poľská vláda a Komisia.

IV – Právne posúdenie

A – O prvej prejudiciálnej otázke

28. Vnútroštátny súd kladie predovšetkým otázku, či sa čas uzavretia konkurzného konania určuje podľa vnútroštátneho práva, alebo by sa mal stanoviť skôr autonómne, v súlade s právom Únie. Odvoláva sa pritom na rozhodnutie Súdneho dvora vo veci Eurofood ( 7 ) a kladie otázku, či zásady, ktoré sa týkajú začatia konkurzného konania, možno uplatniť aj na jeho uzavretie.

29. Francúzska republika a Christianapol zastávajú názor, že otázka uzavretia konania sa má vykladať autonómne v súlade s právom Únie v tom zmysle, že konkurzné konanie sa má považovať za uzavreté, hneď ako dlžník opätovne získal právo nakladať so svojím majetkom a správca konkurznej podstaty ukončil svoju činnosť. S týmto názorom však nesúhlasím.

30. Právo, ktorým sa riadi konkurzné konanie, je upravené v článku 4 nariadenia. Ten vo svojom prvom odseku stanovuje, že sa uplatní právo členského štátu, na ktorého území sa konanie začne (lex concursus). Druhý odsek je demonštratívnym výpočtom ( 8 ) oblastí, na ktoré sa lex concursus vzťahuje. Pri tom sú v článku 4 ods. 2 písm. j) uvedené „podmienky a účinky uzavretia konkurzného konania, najmä uzavretia vyrovnaním“. Zo znenia článku 4 vyplýva, že ide o kolíznu normu, ktorá ponecháva otázku uzavretia konkurzného konania na vnútroštátnom práve.

31. Potvrdzuje to aj odôvodnenie 23 nariadenia, ktoré stanovuje, že pre oblasť konkurzu by sa mali stanoviť „jednotné kolízne normy, ktoré… nahrádzajú vnútroštátne pravidlá medzinárodného práva súkromného“. Lex concursus podľa toho „určuje všetky účinky konkurzného konania, procesné aj hmotné, na dotknuté osoby a právne vzťahy. Určuje všetky podmienky začatia, vedenia a uzavretia konkurzného konania“.

32. Pre kolíznu normu je charakteristické, že na hmotnoprávnu otázku neodpovedá, iba uvádza, akým právnym poriadkom sa riadi odpoveď. Autonómna definícia pojmu „uzavretie konkurzného konania“ podľa práva Únie, ako ju načrtli Francúzsko a Christianapol, by však čas uzavretia konkurzného konania stanovila priamo na úrovni Únie (a teda priamo formulovala materiálnu úpravu) namiesto toho, aby len odkazovala na právo štátu, na ktorého území sa konanie začalo. To by bolo v rozpore so znením článku 4 a odôvodnenia 23 nariadenia.

33. Francúzska vláda síce právom uvádza, že právne predpisy Únie si v prípade pochybností o ich znení vyžadujú autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou. ( 9 ) V prípade kolíznych noriem to však nemôže viesť k strate kolízneho obsahu predpisu z dôvodu, že sa na hmotnoprávnu otázku odpovie už na úrovni Únie. Súdny dvor v súlade s tým tiež rozhodol, že zásada jednotného výkladu a uplatňovania práva Únie platí len pre tie predpisy, ktoré na účely stanovenia ich zmyslu a významu neobsahujú žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov. ( 10 ) V prípade článku 4 však z dôvodu výslovného odkazu na lex concursus nemožno vykonať autonómny výklad v súlade s právom Únie.

34. V neprospech autonómneho výkladu pojmu uzavretie konania podľa práva Únie svedčia aj ciele, ktoré nariadenie sleduje. Ako vyplýva z odôvodnenia 11 nariadenia, účelom nariadenia nie je práve vytvorenie jednotnej úpravy konkurzného konania – a to ani prostredníctvom jednotného konkurzného konania s celoeurópskou platnosťou, ani vytvorením jednotného hmotného práva. Vychádza skôr z toho, že jednotné konkurzné konania s univerzálnou platnosťou nemožno zrealizovať. Ako poukazuje odôvodnenie 6, nariadenie sa obmedzuje na ustanovenia o právomoci a koordinácii konaní, ktoré prebiehajú súbežne, a na paralelnú existenciu rôznych úprav členských štátov, ako aj na pravidlá uznávania rozhodnutí, ktoré boli prijaté v súvislosti s konkurzným konaním. Ak by sa autonómne stanovili len podstatné procesné otázky, ako napríklad uzavretie konania, viedlo by to k zdĺhavej premene na jednotné konkurzné právo, ktoré nariadenie v takejto podobe nepredpokladá.

35. Vo veci Eurofood síce Súdny dvor definoval podmienky „začatia konkurzného konania“ autonómne, podľa práva Únie. ( 11 ) Na rozdiel od názoru Francúzska a spoločnosti Christianapol však toto rozhodnutie nie je v prejednávanej veci relevantné.

36. Po prvé predmetom prejudiciálnej otázky vo veci Eurofood bol pojem „začatie konkurzného konania“ v zmysle článku 16 nariadenia, a nie v zmysle článku 4. Samotný článok 16 neobsahuje kolízne právo, ale keďže nariaďuje prednosť konkurzného konania, ktoré sa začalo skôr, stanovuje hmotnoprávnu úpravu. Článok 16 môže byť teda na rozdiel od článku 4 predmetom autonómneho výkladu podľa práva Únie.

37. Cieľom výkladu, ktorý sa vykonal vo veci Eurofood, nebolo v zmysle toho, čo bolo práve uvedené, stanovenie všeobecných kritérií, podľa ktorých sa má konkurzné konanie v zásade považovať za začaté. To aj naďalej určuje lex concursus stanovené na základe článku 4. Účelom bolo skôr zaistenie jednotného uplatňovania článku 16, čo bolo nevyhnutné aj vzhľadom na jeho obsah regulácie. Článok 16 slúži na identifikáciu relevantného lex concursus. Aby bolo možné uplatniť odkaz v článku 4, treba stanoviť právny poriadok, na ktorý sa má odkazovať. To upravuje článok 16 v tom zmysle, že stanovuje prednosť konania, ktoré sa začalo skôr. Táto úprava prednosti by však prišla o svoj praktický účinok, ak by sa v každom členskom štáte posúdilo odlišne, ktoré konanie sa začalo skôr. Aby sa predišlo takému výsledku, bol potrebný jednotný výklad pojmu „začatie“ v článku 16 takým spôsobom, ako sa vykonal vo veci Eurofood.

38. Uzavretie konkurzného konania však nemožno porovnávať so situáciou pred začatím konania. Hneď ako sa konanie v zmysle nariadenia o konkurznom konaní začalo, uznáva sa podľa článku 16 ods. 1 vo všetkých ostatných členských štátoch, a je teda prekážkou iných hlavných konaní. Pred začatím konania sa v dôsledku rozdielnych úprav členských štátov môžu objaviť kompetenčné spory, ako ukázala aj vec Eurofood. ( 12 ) Po začatí hlavného konania však už nijaké kompetenčné spory nemôžu vzniknúť – nariadenie stanovilo vo svojom článku 16 príslušný mechanizmus, aby sa im predišlo.

39. Prejednávaný prípad dokazuje, že praktické problémy môžu nastať vtedy, ak sa otázka uzavretia konkurzného konania ponechá na vnútroštátne právo. Tieto problémy by však neodstránil ani autonómny výklad uvedeného pojmu. Ak by sa totiž stanovili autonómne kritériá na úrovni Únie, súdy členského štátu, v ktorom sa má začať vedľajšie konanie, by museli zistiť, či sú tieto kritériá splnené v členskom štáte hlavného konania. V praxi to môže byť podobne náročné.

40. Bolo by preto vhodné, keby normotvorca Únie prispel k väčšej prehľadnosti, napríklad tým, že členským štátom adresuje výzvu, aby oznámili, kedy sa konania uvedené v prílohe A a v prílohe B majú z vnútroštátneho hľadiska považovať za uzavreté, alebo vytvorením adekvátneho informačného systému. Praktické problémy však nie sú dôvodom na odchýlenie sa od znenia a systému nariadenia.

41. Na prvú prejudiciálnu otázku treba preto odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 a ods. 2 písm. j) nariadenia sa majú vykladať v tom zmysle, že výlučne vnútroštátne právo rozhodne, kedy nastane „uzavretie konkurzného konania“. V súlade s tým v prejednávanom prípade určí iba francúzska právna úprava, či konanie, ktoré sa tam začalo, je, alebo nie je uzavreté.

42. Keďže vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania naznačil niečo podobné, uvediem ešte poslednú poznámku v snahe poskytnúť užitočnú odpoveď: ak by bolo konanie vo Francúzsku uzavreté, pre vnútroštátny súd by to nepochybne predstavovalo prekážku začatia vedľajšieho konania. Okrem toho by mu to bránilo aj v začatí nového hlavného konania.

43. Francúzsky súd opieral svoju právomoc o to, že centrum hlavných záujmov dlžníka (Center of Main Interests – COMI) sa nachádza vo Francúzsku, a preto začal hlavné konanie podľa prílohy A nariadenia. V prejednávanom prípade sa však toto zistenie javí ako pochybné, keďže všetok majetok, ako aj výrobný závod spoločnosti Christianapol sa nachádzajú v Poľsku. Súdny dvor vo veci Interedil ( 13 ) rozhodol, že centrum hlavných záujmov treba určiť podľa kritérií, ktoré sú objektívne a súčasne ich tretie osoby môžu zistiť, čo vyplýva aj z odôvodnenia 13 nariadenia. ( 14 ) V prípade spoločností stanovuje článok 3 ods. 1 druhá veta nariadenia okrem toho aj domnienku, že centrum hlavných záujmov sa nachádza na mieste registrovaného sídla. Na základe všetkého uvedeného svedčí mnohé v prospech toho, že COMI spoločnosti Christianapol sa nachádzalo v Poľsku.

44. Napriek tomu nemôže vnútroštátny súd ignorovať názor Francúzska, že COMI sa nachádza vo Francúzsku. Všetky ostatné členské štáty sú povinné uznať rozhodnutie francúzskeho súdu o začatí konania ( 15 ) a nie sú oprávnené toto rozhodnutie preskúmať. ( 16 ) Článok 25 rozširuje túto zásadu uznávania na všetky rozhodnutia, ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia konkurzného konania. Vzťahuje sa teda aj na rozhodnutie súdu, pred ktorým sa konanie začalo, ktoré stanovuje, že COMI sa nachádza vo Francúzsku. Poľský súd by však na to, aby mohol začať hlavné konanie, musel podľa článku 3 ods. 1 najprv konštatovať, že COMI dlžníka sa nachádza v Poľsku. Ak však od začatia francúzskeho konania sauvegarde nedošlo k zmene skutkových okolností, predstavuje práve vysvetlená zásada uznávania, ktorú Súdny dvor už niekoľkokrát potvrdil, prekážku tohto konštatovania. Konštatovanie by sa zhodovalo s incidentným preskúmaním francúzskeho rozhodnutia, čo nariadenie neumožňuje.

45. Uznanie nemožno odoprieť ani na základe spätného odkazu na článok 26 nariadenia. Ako Súdny dvor už rozhodol vo veci Eurofood, ( 17 ) článok 26 sa musí vykladať reštriktívne. Rozpor s verejným poriadkom prichádza do úvahy len vtedy, ak je uznanie alebo vykonanie v rozpore so základnou právnou zásadou štátu, ktorý rozhoduje o uznaní, a preto predstavuje neakceptovateľný protiklad právneho poriadku tohto štátu. ( 18 ) V predmetnom prípade to však nie je zrejmé a neuviedol to ani jeden z účastníkov konania.

B – O tretej prejudiciálnej otázke

46. Svojou treťou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či je možné začať vedľajšie konanie aj za okolností prejednávaného prípadu, a to vtedy, ak je hlavné konanie reštrukturalizačným konaním a celý majetkom dlžníka sa nachádza v tom členskom štáte, v ktorom sa predložil návrh na začatie vedľajšieho konania. Keďže otázka, či sa v takom prípade vôbec môže začať vedľajšie konanie, má logicky prednosť pred druhou prejudiciálnou otázkou, či sa toto konanie prípadne začne, preto posúdim najprv tretiu prejudiciálnu otázku.

47. Základom tejto prejudiciálnej otázky je skutočnosť, že všetok majetok spoločnosti Christianapol sa nachádza v Poľsku. Začatie likvidačného konania podľa poľského práva by podľa tvrdení vnútroštátneho súdu viedlo k tomu, že by sa musela zastaviť výroba spoločnosti Christianapol a musel by sa zatvoriť výrobný závod, čím by sa zabránilo reštrukturalizácii. Zmarili by sa tým ciele francúzskeho konania o reštrukturalizácii a ohrozilo by sa splnenie reštrukturalizačného plánu. Vnútroštátny súd sa preto pýta, či je skutočnosť, že v prípade hlavného konania ide o reštrukturalizáciu, v rozpore s prípustnosťou vedľajšieho konania.

1. Uplatniteľnosť nariadenia

48. Najprv je nutné objasniť otázkou uplatniteľnosti nariadenia aj na reštrukturalizáciu. Bank Handlowy tvrdí, že nariadenie sa síce uplatní na konania, ktoré sú uvedené v prílohe A, avšak iba vtedy, ak tieto konania spĺňajú v konkrétnom prípade podmienky uvedené v článku 1 ods. 1 nariadenia. Keďže Obchodný súd v Meaux pri začatí konania sauvegarde zistil, že Christianapol nie je v platobnej neschopnosti, nemožno uplatniť nariadenie na konanie, ktoré prebieha vo Francúzsku. Poľský súd preto môže neuznať francúzske konanie a nezávisle začať nové hlavné konanie.

49. Zastávam však názor, že nariadenie o konkurznom konaní sa uplatní aj v tom prípade, keď je hlavné konanie reštrukturalizáciou. Článok 2 písm. a), s odkazom na článok 1 ods. 1, definuje konkurzné konania, ktoré spadajú do pôsobnosti nariadenia, a na tento účel odkazuje na konania uvedené v prílohe A. Hneď ako je tam konanie uvedené, treba vychádzať z uplatniteľnosti nariadenia. Platí to aj pre francúzske konanie sauvegarde, ktoré je uvedené v prílohe A.

50. Odôvodnenia ( 19 ) aj znenie článku 2 však dokazujú, že na to, aby sa nariadenie dalo uplatniť, musia byť okrem toho splnené aj podmienky článku 1 ods. 1. Definíciu pojmu „platobná neschopnosť“ však nariadenie neobsahuje. Z dôvodu rôznej podoby konkurzných predpisov členských štátov a sčasti odlišného názoru na to, čo konkurz znamená, by definícia nemusela existovať. Navyše účelom nariadenia nie je ani zjednotenie konkurzného konania. ( 20 ) Ako vyplýva ( 21 ) zo správy k Dohode Európskej únie o konkurznom konaní ( 22 ), z hľadiska uplatniteľnosti je relevantné, že v prípade sporného konania ide z pohľadu príslušného členského štátu o konkurzné konanie. V prípade pochybností, či ide o konanie v zmysle článku 1 ods. 1 nariadenia, najmä či je založené na platobnej neschopnosti dlžníka, sa ako základ uplatní názor členského štátu, v ktorom sa konanie uskutočňuje.

51. Francúzska vláda na pojednávaní uviedla, že podmienkou na začatie konania sauvegarde je hroziaca platobná neschopnosť dlžníka. Z pohľadu francúzskej legislatívy v prejednávanom prípade ide o dlžníka, ktorý je v platobnej neschopnosti. Podmienky uvedené v článku 1 ods. 1 sú teda splnené.

52. Nariadenie teda možno uplatniť aj na francúzske konanie sauvegarde.

2. Prípustnosť vedľajšieho konania k hlavnému konaniu o reštrukturalizácii

53. Na základe rôznych cieľov, ktoré sleduje reštrukturalizácia a likvidačné konanie, však teraz vzniká otázka, či sú vedľajšie konania pravdepodobne vylúčené, ak je hlavným konaním, ako v prejednávanej veci, reštrukturalizácia.

54. Ako uvádza španielska vláda, pokiaľ ide o začatie vedľajších konaní, nariadenie nediferencuje podľa charakteru hlavného konania. Hneď ako sa začne konanie podľa prílohy A ako hlavné konanie, článok 3 ods. 3 a článok 27 umožnia začať vedľajšie konanie – nezávisle od druhu hlavného konania. Podľa svojho znenia teda nariadenie aj v prípade hlavného konania, ktoré má podobu reštrukturalizácie, umožňuje začatie vedľajšieho konania.

55. To, že vedľajšie likvidačné konanie môže narušiť, resp. dokonca zmariť účely uvedenej reštrukturalizácie, zreteľne dokazujú tvrdenia vnútroštátneho súdu. Pritom ide naozaj o neželaný výsledok. Najmä vo vzťahu k posunu právnych úprav konkurzu v mnohých členských štátoch od vyslovene likvidačného konania k reštrukturalizácii a reorganizácii a v súvislosti s dôslednými prípadmi rozšírenia prílohy A nariadenia v posledných rokoch ( 23 ), na základe ktorých došlo v rastúcej miere k úprave predpisov o reštrukturalizácii, sa ukazuje, že majú čoraz väčší význam, a preto by ich nariadenie tiež malo zahŕňať.

56. Odhliadnuc od rozšírenia prílohy sa však znenie nariadenia inak nezmenilo, čo môže v konkrétnom prípade viesť k rozporom a praktickým problémom, ako to dokazuje aj prejednávaný prípad. Aby sa reštrukturalizácia mohla v rámci nariadenia uskutočniť účinným a efektívnym spôsobom, je nutný výklad relevantných ustanovení o koordinácii konaní, ktorý bude rešpektovať ciele nariadenia, a tento výklad, ako Christianapol správne uvádza, musí zohľadniť vývoj nariadenia. Na základe príslušného výkladu sa pritom môžu zmierniť negatívne následky začatia vedľajšieho konania, ktoré opisuje vnútroštátny súd.

57. Podľa môjho názoru preto nie je nutné, aby sa vo všeobecnosti zakázalo vedľajšie konanie k hlavnému reštrukturalizačnému konaniu.

58. Taký výklad, aký prezentujú Christianapol a Francúzsko a podľa ktorého sa vo všeobecnosti v prípade reštrukturalizácie nemôže začať nijaké vedľajšie konanie, nie je okrem toho ani v súlade s cieľmi, ktoré sledujú vedľajšie konania. Vedľajšie konania slúžia najmä na ochranu miestnych veriteľov, ktorým sa má umožniť uskutočnenie geograficky blízkeho konkurzného konania v ich jazyku a v právnom poriadku, ktorý poznajú, a tak im uľahčiť uplatňovanie ich práv. Všeobecný zákaz vedľajších konaní v prípade hlavných reštrukturalizačných konaní by sa dotkol podstaty nariadenia, pretože by sa tým úplne vylúčil podstatný komplex konaní, ktoré upravuje. Tento dôsledok by už nebol zlučiteľný so základnou koncepciou nariadenia o konkurznom konaní a presahoval by to, čo je nevyhnutné na ochranu reštrukturalizačných konaní.

3. Koordinácia hlavných a vedľajších konaní v prípade reštrukturalizácie

59. Ostáva posúdiť, ako možno v zmysle nariadenia koordinovať hlavné a vedľajšie konanie, ak v prípade hlavného konania ide výlučne a reštrukturalizáciu a vedľajšie konanie je likvidačným konaním.

60. Nariadenie jednak stanovuje množstvo opatrení, ktoré umožňujú zohľadniť ciele hlavného konania a dodržať jednotnosť konkurzného konania ( 24 ) aj vtedy, keď vedľajšie konanie prebieha ako likvidačné konanie. Okrem toho musia účastníci príslušného vedľajšieho konania rešpektovať ciele nariadenia a prispieť k tomu, aby sa nenarušilo hlavné konanie a nezmaril sa jeho účel. V neposlednom rade treba vo vedľajšom konaní rešpektovať aj hmotné účinky hlavného konania.

a) Opatrenia v nariadení

61. Dominantná úloha hlavného konania ( 25 ) pred vedľajším konaním, ktorá je stanovená v nariadení, umožňuje likvidátorovi v hlavnom konaní, aby rôznym spôsobom ovplyvnil vedľajšie konanie. Podľa článku 33 ods. 1 tak môže požiadať o prerušenie likvidácie, ( 26 ) a to bez ohľadu na prípadnú možnosť prerušenia podľa vnútroštátneho práva. V tejto súvislosti stanovuje článok 33 nezávislý dôvod prerušenia likvidácie. Okrem toho článok 34 ods. 1 oprávňuje aj likvidátora v hlavnom konaní, aby navrhol plán záchrany, vyrovnania alebo iné podobné opatrenia na účely uzavretia vedľajšieho konania. Počas prerušenia likvidácie podľa článku 33 mu nariadenie v článku 34 ods. 3 zakladá toto právo dokonca výlučne. Prinajmenšom je teda čiastočne schopný zabrániť likvidácii majetku alebo ju spomaliť, aby tak mohol majetok použiť v reštrukturalizácii. Okrem toho môže vo vedľajšom konaní iniciovať aj prípadné návrhy reštrukturalizácie.

62. Na druhej strane nariadenie umožňuje, nezávisle od návrhu hlavného likvidátora, zvoliť aj vo vedľajšom konaní reštrukturalizačné riešenia. Ako oprávnene uvádza španielska vláda, článok 27 druhá veta stanovuje iba to, že vedľajšie konanie musí byť jedným z konaní uvedených v prílohe B. Neupravuje však už to, ako má príslušné konanie prebiehať až do uzavretia. Postačuje preto, ak sa príslušné konanie v zásade môže skončiť speňažením majetku dlžníka. Ak príslušné lex concursus ( 27 ) vedľajšieho konania obsahuje aj reštrukturalizačné riešenia, možno ich tiež využiť. ( 28 ) Tento výklad je potvrdený článkom 2 písm. c) nariadenia, ktorý pod pojem „likvidačné konanie“ zahŕňa aj konania, ktoré sa môžu uzavrieť „vyrovnaním alebo iným opatrením na ukončenie platobnej neschopnosti“, a vychádza teda z toho, že likvidačné konania sa nemusia bezpodmienečne skončiť speňažením majetku.

63. Nariadenie o konkurznom konaní umožňuje teda na základe opísaných mechanizmov oslabiť negatívne dôsledky vedľajšieho konania. Tieto mechanizmy však nepredstavujú definitívne a uspokojivé riešenie problematiky. Po prvé treba mať na pamäti tie vedľajšie konania, ktoré sa začnú v členských štátoch, kde neexistuje jednotný postup. Tieto štáty, ak chcú splniť požiadavky stanovené v článku 3 ods. 3 druhej vete nariadenia, musia siahnuť po postupoch, ktoré sa môžu skončiť likvidáciou. Také konania na základe vnútroštátneho práva pravdepodobne nemôžu využiť reštrukturalizačné možnosti riešenia. V závislosti od formulácie úprav konkurzného konania jednotlivých členských štátov tak možno dospieť k odlišným výsledkom. To je v rozpore so zásadou právnej istoty.

64. Okrem toho ani existujúce povinnosti v oblasti koordinácie a informačné povinnosti nemôžu úplne vylúčiť ohrozenie celkovej reštrukturalizácie, keďže obsahujú len čiastočnú úpravu problematiky. Vymáhateľnosť prípadných reštrukturalizačných opatrení, ktoré sú možné aj v rámci vedľajšieho konania, ako napríklad pozastavenie alebo vyrovnanie, závisí od súhlasu všetkých dotknutých veriteľov, ako dokazuje článok 34 ods. 2 nariadenia. Ani prerušenie likvidácie počas období v dĺžke vždy troch mesiacov nie je porovnateľné s definitívnym prerušením likvidácie. Ani právo likvidátora predkladať návrhy, ktoré mu udeľuje článok 34 ods. 1, nie je prekážkou likvidácie, pokiaľ by o ňom vo vedľajšom konaní rozhodol kompetentný orgán.

65. Výslovná úprava na účely koordinácie konania v prípade reštrukturalizácie by teda bola vhodná. Podľa môjho názoru v prospech toho, aby sa aj reštrukturalizácia povolila ako vedľajšie konanie, svedčí niekoľko skutočností. Ako sa už poukázalo, nariadenie umožňuje už v širokom rozsahu paralelné reštrukturalizačné konania. Bolo by preto len logické, aby sa výslovne povolili a stanovili adekvátne pravidlá na účely koordinácie. Toto rozhodnutie však prináleží normotvorcovi Únie.

b) Povinnosť rešpektovať ciele hlavného konania

66. Kým nedôjde k spresňujúcej zmene nariadenia, sú všetci účastníci povinní prostredníctvom existujúcich nástrojov a v rámci vnútroštátneho práva dodržiavať ciele hlavného konkurzného konania. Zásada lojálnosti k Únii (článok 4 ods. 3 ZEÚ) ukladá súdu, ktorý uskutočňuje vedľajšie konanie, povinnosť, aby všetkými opatreniami, ktoré má prijať, zohľadňoval ciele hlavného konania a postupoval v súlade so systematikou nariadenia, ktorá vychádza zo zásady vzájomnej dôvery, z príkazu koordinovať hlavné a vedľajšie konanie, z cieľa spočívajúceho vo vytvorení efektívnych a účinných cezhraničných konaní, ako aj z prednosti hlavného konania. ( 29 )

67. Platí to pre všetky opatrenia podľa vnútroštátneho práva, napríklad pre rozhodnutia založené na voľnej úvahe alebo pre voľbu medzi viacerými možnosťami konania, keď je vždy nutné vybrať opatrenie, ktoré je najvhodnejšie na zachovanie účelu hlavného konania. Aj účasť hlavného likvidátora na vedľajšom konaní sa musí zaistiť vnútroštátnym právom.

68. Ako Komisia správne uvádza, nariadenie neukladá ani všeobecnú povinnosť začať vedľajšie konanie, iba ho umožňuje. O možnosti začať vedľajšie konanie aj tak rozhodne príslušný súd. Aj pri tomto rozhodnutí je povinný zohľadniť ciele nariadenia, ako aj účinky hlavného konania, a to najmä pokiaľ ide o to, či by sa veritelia, ktorí sa zúčastnili na hlavnom konaní a súhlasili s plánom záchrany, v dôsledku začatia vedľajšieho konania nezbavili svojich povinností vyplývajúcich z plánu záchrany.

c) Účinky hlavného konania

69. Okrem toho treba účinky rozhodnutia, ktoré vydal Obchodný súd v Meaux, vziať do úvahy aj z hmotného hľadiska. Článok 25 stanovuje povinnosť uznávať všetky „rozhodnutia vynesené súdom…, ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia konkurzného konania“. V prípade takého plánu záchrany, akým je plán schválený vo Francúzsku, ide nepochybne o rozhodnutie v tomto zmysle. Na opatrenia, ktoré boli nariadené v tomto pláne záchrany, je preto potrebné prihliadať tak z procesnoprávneho, ako aj z hmotnoprávneho hľadiska.

70. Relevantné sú pritom tie účinky, ktoré plánu záchrany pripisuje francúzska právna úprava. ( 30 ) Ako zdôrazňuje Komisia, tieto rozhodnutia sa majú zohľadniť na hmotnoprávnej úrovni, to znamená napríklad v súvislosti s otázkou, do akej miery priniesol plán záchrany zmeny pohľadávok veriteľov, ktorí podali návrh na vyhlásenie vedľajšieho konkurzného konania, alebo či napríklad návrh na vyhlásenie vedľajšieho konkurzného konania, ktorý predložil účastník hlavného konania, ktorý je zároveň veriteľom a súhlasil s plánom záchrany, nepredstavoval zneužitie práva.

71. Na tretiu otázku treba preto odpovedať v tom zmysle, že článok 27 nariadenia umožňuje začať vedľajšie konanie aj v prípade, ak je hlavné konanie reštrukturalizáciou.

C – O druhej prejudiciálnej otázke

72. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť, či článok 27 nariadenia, ktorý upravuje začiatok vedľajšieho konania, zakazuje súdu, na ktorom prebieha vedľajšie konanie, aby posúdil platobnú neschopnosť dlžníka, alebo či daný súd v určitých situáciách môže posúdiť existenciu dlžníkovej platobnej neschopnosti.

73. V niektorých jazykových verziách nariadenia možno podľa názoru vnútroštátneho súdu chápať článok 27 prvú vetu v tom zmysle, že platobná neschopnosť dlžníka nemusí byť pri začatí vedľajšieho konania zisťovaná (ale možno ju overiť), podľa iných jazykových verzií možno tento článok naopak vykladať v tom zmysle, že príslušný súd nesmie posudzovať otázku platobnej neschopnosti dlžníka.

74. Podľa môjho názoru porovnanie jazykových verzií neukazuje takúto nezhodu. Jazykové verzie, ktoré som porovnala, ( 31 ) obsahujú skôr fakultatívny prvok. Komisia dospela v súvislosti s jazykovými verziami, ktoré porovnala, k rovnakému záveru. Na rozdiel od tvrdení vnútroštátneho súdu vyplýva to isté aj z nemeckého („kann… eröffnen“) a z francúzskeho („permet d’ouvrir“) znenia. Aj fínsky text, ktorý má popri nemeckej verzii mimoriadny význam, pretože nariadenie bolo prijaté z iniciatívy Fínska a Nemecka, ( 32 ) jednoznačne obsahuje fakultatívny prvok („voi… aloittaa“).

75. To však ešte nevysvetľuje, či súd, pred ktorým sa má uskutočniť vedľajšie konanie, môže pri začatí vedľajšieho konania posudzovať platobnú neschopnosť dlžníka. Nie je totiž jednoznačné, na čo sa „možnosť“ v článku 27 vzťahuje. Môže sa tým myslieť tak všeobecná možnosť začať vedľajšie konanie, ako aj otázka posúdenia platobnej neschopnosti pri začatí vedľajšieho konania. Na účely stanovenia ich významu preto treba vychádzať z cieľov nariadenia a z účelu konkrétneho ustanovenia. ( 33 )

76. Účelom článku 27 je zmeniť opakované posúdenie platobnej neschopnosti, ktoré má vykonať súd, pred ktorým sa má uskutočniť vedľajšie konanie, na takú zanedbateľnú skutočnosť, aby to prispelo k zrýchleniu konania. Normotvorca pritom vychádzal zrejme z toho, že opätovné posúdenie je nepotrebné, lebo platobná neschopnosť dlžníka sa overila už na začiatku hlavného konania. Vedľajšie konanie sa nutne vzťahuje na majetok dlžníka, ktorý podliehal zabaveniu už na začiatku hlavného konania, takže nie je nevyhnutné opätovne posudzovať platobnú neschopnosť. S ohľadom na uvedenú zmenu právnych predpisov v oblasti konkurzu smerujúcu k reštrukturalizácii a na príslušné rozšírenie prílohy A to však už vždy nezodpovedá takémuto prípadu.

77. Článok 27 nariadenia navyše vychádza z toho, že pri posudzovaní platobnej neschopnosti vykonávanom súdom, pred ktorým prebieha vedľajšie konanie, existuje riziko, že príslušný súd dospeje k inému záveru, napríklad preto, lebo v hlavnom konaní nie je známy dôvod platobnej neschopnosti, a preto zamietne návrh na začatie vedľajšieho konania. Nariadenie neobsahuje nijakú definíciu, čo znamená platobná neschopnosť. Ako už bolo uvedené, toto rozhodnutie sa prenecháva členským štátom a v rámci Únie existujú značné rozdiely. Článok 27 by mal zabrániť prípadným problémom, ktoré z rozdielov vyplývajú. Tento cieľ však z dôvodu účelov, ktoré reštrukturalizácia sleduje, ako aj na základe jej priebehu nemožno neobmedzene preniesť na reštrukturalizačné konanie.

78. V prípade, ako je prejednávaný prípad, nie je nevyhnutne narušený ani cieľ zrýchlenia konania. Účelom je totiž iba zabrániť opakovanému posudzovaniu platobnej neschopnosti. Ak by sa však poľskému súdu zabránilo v tom, aby pred začatím likvidačného konania posúdil platobnú neschopnosť spoločnosti Christianapol, mohlo by sa stať, že sa začne likvidačné konanie voči dlžníkovi, ktorý sa medzičasom (aj z pohľadu Francúzska) stal solventným dlžníkom. Tento záver však nie je zlučiteľný s cieľmi nariadenia a navyše by predstavoval priveľký zásah do procesných postupov členských štátov, keďže by sa zaviedlo konanie, ktoré sa začne nielen bez dôvodu platobnej neschopnosti, ktorý je známy v danom štáte, ale dokonca bez akéhokoľvek dôvodu konkurzu.

79. Také chápanie článku 27 nariadenia by dlžníkov zrejme odradilo od toho, aby včas podali návrh na reštrukturalizáciu. Potom by im totiž hrozilo riziko, že sa stanú objektom likvidačného konania v inom členskom štáte, a to bez toho, aby sa predtým posúdila ich platobná neschopnosť, aj keď sa finančná situácia dlžníka možno dovtedy znovu zlepšila.

80. Posúdenie platobnej neschopnosti súdom, ktorý uskutočňuje vedľajšie konanie, je preto, aj s ohľadom na moje vysvetlenia uvedené pri tretej prejudiciálnej otázke, ( 34 ) nevyhnutné vždy v tom prípade, keď je hlavné konanie reštrukturalizáciou. Ak naproti tomu nejde v prípade hlavného konania ani o vyrovnanie, ani o reštrukturalizáciu, ale o likvidačné konanie, opätovné posúdenie platobnej neschopnosti sa súdu, ktorý uskutočňuje vedľajšie konanie, z uvedených dôvodov odoprie.

81. Na druhú prejudiciálnu otázku treba preto odpovedať tak, že súd, ktorý uskutočňuje vedľajšie konanie, smie platobnú neschopnosť dlžníka posúdiť v tom prípade, ak je hlavné konanie reštrukturalizáciou, ktorej podmienkou nie je platobná neschopnosť dlžníka.

V – Návrh

82. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky takto: 1. Článok 4 ods. 1 a ods. 2 písm. j) nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že o tom, kedy dôjde k „uzavretiu konkurzného konania“, rozhoduje výlučne vnútroštátna právna úprava. 2. Článok 27 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na začatie vedľajšieho konania, smie posúdiť platobnú neschopnosť dlžníka v prípade, že hlavné konanie je reštrukturalizáciou. 3. Výklad článku 27 nariadenia č. 1346/2000 umožňuje začať vedľajšie konkurzné konanie aj v tom prípade, ak hlavné konanie, ktoré podlieha automatickému uznaniu, predstavuje vyrovnanie alebo reštrukturalizáciu (ako napríklad francúzske konanie sauvegarde).

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191, v znení zmenenom na základe nariadenia Rady (ES) č. 603/2005 z 12. apríla 2005, ktorým sa menia a dopĺňajú zoznamy konkurzných konaní, likvidačných konaní a likvidátorov v prílohách A, B a C k nariadeniu (ES) č. 1346/2000 o konkurznom konaní (Ú. v. EÚ L 100, s. 1), a na základe nariadenia Rady (ES) č. 694/2006 z 27. apríla 2006, ktorým sa menia a dopĺňajú zoznamy konkurzných konaní, likvidačných konaní a likvidátorov v prílohách A, B a C k nariadeniu (ES) č. 1346/2000 o konkurznom konaní (Ú. v. EÚ L 121, s. 1).

( 3 ) Nariadenie vo svojom článku 3 rozlišuje medzi týmito dvoma pojmami. Vedľajším konaním sa podľa článku 3 ods. 3 rozumie konanie, ktoré sa začalo neskôr ako hlavné konanie. Územnými konkurznými konaniami podľa článku 3 ods. 4 sa naopak rozumejú konania, ktoré sa môžu začať pred začatím hlavného konkurzného konania. Túto terminológiu budem používať aj ďalej.

( 4 ) Obvodný súd Poznaň-Staré Mesto.

( 5 ) Mandataire judiciaire a administrateur judiciaire.

(

)

„Que Christianapol sp. z o.o, n’est pas en état de cessation de paiements, puisque la trésorerie prévisionnelle s’avère positive.“

( 7 ) Rozsudok z 2. mája 2006, Eurofood IFSC Ltd. (C-341/04, Zb. s. I-03813).

( 8 ) Rozsudok z 21. januára 2010, MG Probud Gdynia sp. z o.o. (C-444/07, Zb. s. I-00417, bod 25).

( 9 ) Pozri moje návrhy z 10. marca 2011 vo veci Interedil (rozsudok z 20. októbra 2011, C-396/09, Zb. s. I-9915, bod 39); ako aj rozsudky z 2. apríla 2009, A (C-523/07, Zb. s. I-2805, bod 34), a zo 6. marca 2008, Nordania Finans A/S a BG Factoring A/S (C-98/07, Zb. s. I-1281, bod 17, ako aj citovanú judikatúru).

( 10 ) Pozri rozsudky zo 14. februára 2012, Flachglas Torgau (C-204/09, bod 37), a z 2. apríla 2009, A (už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 34, ako aj citovanú judikatúru).

( 11 ) Už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 54.

( 12 ) Už citovaná v poznámke pod čiarou 7.

( 13 ) Rozsudok Interedil (už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 49). Pozri tiež moje návrhy v tejto veci (už citované v poznámke pod čiarou 9, bod 57).

(

)

„‚Centrum hlavných záujmov‘ dlžníka by malo zodpovedať miestu, kde dlžník pravidelne spravuje svoje záujmy, a ktoré by teda tretie strany mali dokázať určiť.“

( 15 ) Pozri odôvodnenie 22 nariadenia: „Toto nariadenie by malo zabezpečiť okamžité uznávanie súdnych rozhodnutí týkajúcich sa začatia, vedenia a uzavretia konkurzných konaní, ktoré patria do jeho rozsahu platnosti… Uznávanie rozhodnutí súdov členských štátov by malo vychádzať zo zásady vzájomnej dôvery… Rozhodnutie prvého súdu, ktorý konanie začal, by sa malo uznávať vo všetkých ostatných členských štátoch…“

( 16 ) Pozri tiež rozsudky z 2. mája 2006, Eurofood (už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 42), a z 21. januára 2010, MG Probud Gdynia (už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 29).

( 17 ) Už citovaná v poznámke pod čiarou 7, bod 62 a nasl.

( 18 ) Pozri tiež odôvodnenie 22, ktoré stanovuje, že „dôvody neuznávania by sa preto mali obmedziť na nevyhnutné minimum…“.

( 19 ) Pozri odôvodnenie 10: „… Aby sa toto nariadenie mohlo uplatniť, konania… budú spĺňať ustanovenia tohto nariadenia…“

( 20 ) Pozri odôvodnenie 11.

( 21 ) Správa Virgós-Schmit. Odvoláva sa na ňu mnoho odôvodnení nariadenia. V súvislosti s jej relevantnosťou pre výklad nariadenia pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs 27. septembra 2005, Eurofood IFSC (C-341/04, Zb. s. I-03813, bod 2). Nebola publikovaná v úradnom vestníku, ale existuje ako dokument Rady EÚ z 8. júla 1996 (6500/1/96).

( 22 ) Virgós-Schmit, Report on the Convention on Insolvency Proceeedings, bod 49.

( 23 ) Tak bolo napríklad francúzske konanie sauvegarde do prílohy A nariadenia prevzaté až dodatočne, na základe nariadenia Rady (ES) č. 694/2006.

( 24 ) Pozri odôvodnenie 12: „… Potrebu jednotnosti na úrovni Spoločenstva zabezpečujú povinné pravidlá na koordináciu s hlavným konaním.“

( 25 ) Okrem ustanovení venovaných koordinácii pozri v nariadení aj odôvodnenie 20, v ktorom sa hovorí o „dominantnej úlohe“ hlavného konania.

( 26 ) Síce vždy iba na obdobie v dĺžke troch mesiacov. Z článku 33 ods. 1 štvrtej vety však vyplýva, že toto obdobie možno predlžovať bez obmedzenia. V tejto súvislosti pozri aj anglickú verziu „It may be continued or renewed for similar periods“, francúzsku verziu „Elle peut être prolongée ou renouvelée pour des périodes de même durée“ alebo španielsku verziu „Podrá prolongarse o renovarse por períodos de la misma duración“.

( 27 ) To je pre vedľajšie konanie stanovené v článku 28 nariadenia.

( 28 ) Je to tak napríklad vo všetkých členských štátoch, kde nariadenie o konkurznom konaní vychádza z jednotného postupu.

( 29 ) Pozri odôvodnenia 23, 2 a 12 nariadenia.

( 30 ) Pozri odôvodnenie 22: „… Automatické uznávanie by preto malo znamenať, že účinky spojené s konaniami uskutočnenými podľa práva štátu, v ktorom sa konanie začne, sa vzťahujú na všetky ostatné členské štáty…“

( 31 ) Pozri nemeckú verziu „so kann… eröffnen, ohne dass… die Insolvenz des Schuldners geprüft wird“, francúzsku verziu „permet d’ouvrir, … une procédure secondaire d’insolvabilité sans que l’insolvabilité du débiteur soit examinée“, anglickú verziu „shall permit… the opening of secondary insolvency proceedings without the debtor’s insolvency being examined“, španielsku verziu „permitirá abrir… sin que sea examinada en dicho Estado la insolvencia del deudor“, taliansku verziu „permette di aprire… senza che in questo altro Stato sia esaminata l’insolvenza del debitore,“ grécku verziu „καθιστά δυνατή“, ako aj fínsku verziu „voi… aloittaa sekundäärimenettelyn ilman, että velallisen maksukyvyttömyyttä tutkitaan tässä toisessa valtiossa“.

( 32 ) Pozri druhú citáciu preambuly nariadenia.

( 33 ) Aj keby sa fakultatívny prvok v článku 27 vzťahoval iba na otázku začatia vedľajšieho konania a tento predpis by sa teda dal považovať za všeobecný zákaz posúdenia platobnej neschopnosti, mal by sa tento zákaz vykladať a uplatňovať s ohľadom na účel a ciele nariadenia.

( 34 ) Pozri bod 56 a nasl.