NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PAOLO MENGOZZI

prednesené 28. júna 2011 ( )

Vec C‑548/09 P

Bank Melli Iran

proti

Rade Európskej únie

„Odvolanie – Reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránskej islamskej republike s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní – Zoznam osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov uložené právnymi predpismi Spoločenstva – Režim hospodárskych a finančných sankcií prijatý s cieľom boja proti politike vedenej tretím štátom – Zahrnutie názvu žalobkyne – Porušenie podstatných formálnych náležitostí – Neexistencia individuálneho oznámenia – Dôsledky – Nedostatok právneho základu – Porušenie práva vlastniť majetok – Porušenie práva na obhajobu a zásad účinnej súdnej ochrany a proporcionality“

Obsah





I – Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnutý rozsudok

II – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

III – Právna analýza

A – O prvom hlavnom odvolacom dôvode, ktorý je založený na nesprávnom právnom posúdení Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o posúdenie dôsledkov vyplývajúcich z porušenia povinnosti oznámenia

1. Napadnutý rozsudok

2. Argumentácia účastníkov konania

3. Posúdenie

a) O existencii povinnosti individuálneho oznámenia sporného rozhodnutia

b) O dôsledkoch porušenia povinnosti oznámenia

B – O druhom hlavnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri výklade ustanovení, ktoré predstavujú právny základ nariadenia č. 423/2007

1. Napadnutý rozsudok

2. Argumentácia účastníkov konania

3. Posúdenie

C – O treťom hlavnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri posudzovaní povinnosti odôvodnenia, práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu

1. Napadnutý rozsudok

2. Argumentácia účastníkov konania

3. Posúdenie

D – O prvom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na nerešpektovaní diskrečnej právomoci Rady

1. Napadnutý rozsudok

2. Argumentácia účastníkov konania

3. Posúdenie

E – O druhom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o právo odvolateľky vlastniť majetok

1. Napadnutý rozsudok

2. Argumentácia účastníkov konania

3. Posúdenie

a) Úvodná poznámka

b) Analýza odvolacieho dôvodu

F – O treťom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení Rady pri zahrnutí odvolateľky do zoznamu subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť

1. Argumentácia účastníkov konania

2. Posúdenie

IV – O trovách

V – Návrh

1. Týmto odvolaním sa Bank Melli Iran (ďalej len „Bank Melli“ alebo „odvolateľka“) domáha zrušenia rozsudku Bank Melli Iran/Rada( ) (ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev zamietol žalobu o neplatnosť odvolateľky podanú proti bodu 4 tabuľky B prílohy rozhodnutia Rady 2008/475/ES z 23. júna 2008, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 2 nariadenia (ES) č. 423/2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu( ) (ďalej len „sporné rozhodnutie“), ktorým Rada Európskej únie vykonala zápis odvolateľky do zoznamu subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť.

2. Toto odvolanie je prvým odvolaním podaným proti opatreniam na zmrazenie finančných prostriedkov prijatým v rámci režimu sankcií proti tretiemu štátu. Z tohto odvolania navyše vyplýva viacero dôležitých otázok, najmä pokiaľ ide o to, do akej miery sa osoby a subjekty, ktorých sa takéto opatrenia týkajú, môžu za týchto okolností dovolávať svojho práva na obhajobu.

I – Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnutý rozsudok

3. Z bodu 1 a nasl. napadnutého rozsudku vyplýva, že Bank Melli je iránska obchodná spoločnosť, ktorú vlastní iránsky štát, a že konanie pred Súdom prvého stupňa sa začalo v dôsledku režimu reštriktívnych opatrení zavedeného s cieľom vyvinúť nátlak na Iránsku islamskú republiku a prinútiť ju tak ukončiť jej činnosti v jadrovej oblasti, ktoré predstavujú nebezpečenstvo šírenia alebo vývoja nosičov jadrových zbraní (ďalej len „šírenie jadrových zbraní“). Tento režim má svoj základ v rezolúcii Bezpečnostnej rady Organizácie spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) č. 1737 (2006)( ) z 23. decembra 2006, v prílohe ktorej boli vymenované osoby a subjekty, ktoré sa podľa Bezpečnostnej rady podieľali na šírení jadrových zbraní v Iráne a ktorých finančné prostriedky a hospodárske zdroje (ďalej len „finančné prostriedky“) sa mali zmraziť. Bezpečnostná rada tento zoznam pravidelne aktualizovala prostredníctvom rôznych rezolúcií. Opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov, ktoré prijala Bezpečnostná rada, sa však netýkali samotnej odvolateľky.

4. Pokiaľ ide o Európsku úniu, rezolúcia č. 1737 (2006) bola vykonaná spoločnou pozíciou Rady č. 2007/140/SZBP z 27. februára 2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu.( ) Článok 5 ods. 1 písm. a) tejto spoločnej pozície stanovil zmrazenie finančných prostriedkov, ktoré subjekty a osoby uvedené v rezolúcii vlastnia, držia alebo kontrolujú, či už priamo alebo nepriamo. Článok 5 ods. 1 písm. b) tejto spoločnej pozície rozšíril toto opatrenie na osoby a subjekty, ktoré sa podľa Rady podieľajú na šírení jadrových zbraní, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú. Táto spoločná pozícia v článku 7 ods. 2 tiež stanovovala, že zoznam osôb a subjektov v zmysle článku 5 ods. 1 písm. b) vypracúva a mení Rada na základe jednomyseľného hlasovania.

5. V rozsahu, v akom boli dotknuté právomoci Európskeho spoločenstva, bolo v nadväznosti na spoločnú pozíciu č. 2007/140 na základe článkov 60 ES a 301 ES prijaté nariadenie Rady (ES) č. 423/2007 z 19. apríla 2007.( ) Článok 7 ods. 1 tohto nariadenia, ktorý má veľmi podobný obsah ako spoločná pozícia, stanovuje zmrazenie finančných prostriedkov, ktoré patria osobám, subjektom a orgánom uvedeným v rezolúcii č. 1737 (2006), ako aj všetkých finančných prostriedkov, ktoré tieto osoby, subjekty alebo orgány vlastnia, majú v držbe alebo kontrolujú. Článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 rozširuje túto možnosť zmrazenia finančných prostriedkov na osoby, subjekty alebo orgány označené Radou v súlade s článkom 5 ods. 1 písm. b) spoločnej pozície č. 2007/140 za osoby, subjekty alebo orgány, ktoré sa podieľajú na šírení jadrových zbraní, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú. Osoby, subjekty a orgány označené Radou na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 sú vymenované v prílohe V tohto nariadenia.

6. Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 okrem iného stanovuje, že „Rada kvalifikovanou väčšinou zostaví, preskúma, zmení a doplní [prílohu V] v plnom súlade s rozhodnutiami Rady [prijatými na základe článku 5 ods. 1 písm. b) spoločnej pozície č. 2007/140].“ Podľa tohto ustanovenia musí navyše Rada tento zoznam pravidelne skúmať, a to aspoň každých 12 mesiacov.

7. Článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 stanovuje, že „Rada uvedie individuálne a špecifické dôvody pre rozhodnutia prijaté podľa odseku 2 a oznámi ich dotknutým osobám, subjektom a orgánom.“

8. Onedlho po prijatí nariadenia č. 423/2007 Bezpečnostná rada prijala rezolúciu č. 1803 (2008)( ) z 3. marca 2008, ktorou žiada „všetky štáty, aby boli obozretné, pokiaľ ide o činnosti vykonávané finančnými inštitúciami nachádzajúcimi sa na ich území so všetkými bankami usadenými v Iráne, konkrétne s [Bank] Melli a bankou Saderat, ako aj s ich pobočkami a expozitúrami v zahraničí na účely zabránenia, aby tieto činnosti prispeli k činnostiam citlivým z hľadiska šírenia jadrových zbraní.“( )

9. Dňa 23. júna 2008 Rada prijala spoločnú pozíciu č. 2008/479/SZBP,( ) ktorou bola zmenená a doplnená spoločná pozícia č. 2007/140. Na základe prílohy novej spoločnej pozície bola odvolateľka zahrnutá medzi subjekty, ktorých sa týka zmrazenie finančných prostriedkov v súlade s článkom 5 ods. 1 písm. b) spoločnej pozície č. 2007/140. Jej zápis bol ponechaný v platnosti aj podľa spoločnej pozície č. 2008/652/SZBP,( ) ktorou bola zasa zmenená a doplnená spoločná pozícia č. 2007/140.

10. Dňa 23. júna 2008, čiže v deň prijatia spoločnej pozície č. 2008/479, Rada prijala sporné rozhodnutie. Podľa bodu 4 tabuľky B prílohy tohto rozhodnutia bola odvolateľka zapísaná do zoznamu uvedeného v prílohe V nariadenia č. 423/2007. Tento zápis mal za následok zmrazenie jej finančných prostriedkov.

11. V bode 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia je teda uvedený názov odvolateľky, jej poštová adresa v Teheráne a dátum jej zápisu (konkrétne 26. jún 2008). Pokiaľ ide o dôvody, ktoré viedli Radu k zápisu odvolateľky, bod 4 stanovuje, že Bank Melli „[poskytuje alebo sa pokúša poskytovať] finančn[ú] podpor[u] pre spoločnosti, ktoré sú zapojené do iránskeho jadrového programu a programu riadených striel alebo pre ne obstarávajú materiál (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company a DIO). [Bank] Melli slúži ako prostredník pre citlivé aktivity Iránu. Umožnila veľké množstvo nákupov citlivého tovaru pre iránsky jadrový program a program riadených striel. Poskytuje širokú škálu finančných služieb v mene subjektov spojených s iránskym jadrovým a raketovým priemyslom vrátane otvorenia akreditívov a správy účtov. Mnohé z týchto spoločností sú uvedené v rezolúciách [Bezpečnostnej rady Organizácie spojených národov] 1737 a 1747.“

12. Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. septembra 2008 Bank Melli podala žalobu o neplatnosť a navrhla, aby Súd prvého stupňa zrušil bod 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka nej samotnej, jej dcérskych spoločností a pobočiek; subsidiárne navrhla, aby rozhodol o neuplatnení článku 7 ods. 2 a článku 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 na tento spor, a v každom prípade navrhla, aby uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania. Ako sa však uvádza v bode 22 napadnutého rozsudku, Bank Melli na pojednávaní upustila od druhého bodu svojich žalobných návrhov upresňujúc, že námietku nezákonnosti vznesenú voči článku 7 ods. 2 a článku 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 treba považovať za výhradu, ktorou žiada zrušiť sporné rozhodnutie z dôvodu nedostatku právneho základu. Tiež upustila od prvého bodu svojich žalobných návrhov smerujúceho k zrušeniu sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka jej dcérskych spoločností.( )

13. Na podporu svojich takto zmenených žalobných návrhov odvolateľka uviedla viacero výhrad, ktoré Súd prvého stupňa rozdelil do piatich žalobných dôvodov. Po prvé odvolateľka uviedla žalobný dôvod založený na porušení podstatných formálnych náležitostí Zmluvy ES, právnych pravidiel týkajúcich sa jej uplatňovania a článku 7 ods. 2 spoločnej pozície č. 2007/140, na zneužití právomoci a na nedostatku právneho základu sporného rozhodnutia; druhý žalobný dôvod bol založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania; tretí žalobný dôvod bol založený na porušení zásady proporcionality a práva vlastniť majetok; štvrtý žalobný dôvod bol založený na porušení práva na obhajobu, práva na účinnú súdnu ochranu a povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 a napokon piaty žalobný dôvod bol založený na nedostatku právomoci Spoločenstva.

14. V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa zamietol všetky žalobné dôvody a uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené Radou.

II – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

15. Dňa 23. decembra 2009 Bank Melli podala odvolanie proti napadnutému rozsudku.

16. Svojím odvolaním odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:

– zrušil napadnutý rozsudok,

– vyhovel návrhom odvolateľky predloženým v konaní pred Súdom prvého stupňa,

– uložil Rade povinnosť nahradiť trovy prvostupňového aj odvolacieho konania.

17. Vo svojom vyjadrení k odvolaniu Rada navrhla, aby Súdny dvor:

– zamietol odvolanie,

– uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.

18. Vo svojom vyjadrení k odvolaniu Francúzska republika ako vedľajší účastník konania v prvom stupni na podporu Rady navrhla, aby Súdny dvor:

– zamietol odvolanie odvolateľky,

– nahradil odôvodnenie, pokiaľ ide o body 86 až 88 napadnutého rozsudku, v ktorých Súd prvého stupňa konštatoval, že Rada je povinná individuálne oznámiť dotknutým osobám a subjektom opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov prijaté na základe nariadenia č. 423/2007,

– uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.

19. Vo svojom vyjadrení k odvolaniu Spojené kráľovstvo ako vedľajší účastník konania v prvom stupni na podporu Rady navrhlo, aby Súdny dvor zamietol odvolanie.

20. Komisia ako vedľajší účastník konania v prvom stupni na podporu Rady vo svojom vyjadrení k odvolaniu navrhla, aby Súdny dvor:

– rozhodol, že ani jeden z odvolacích dôvodov, ktoré uviedla odvolateľka, neodôvodňuje zrušenie napadnutého rozsudku, a v dôsledku toho zamietol odvolanie,

– uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.

21. Všetci účastníci konania s výnimkou Spojeného kráľovstva boli vypočutí na pojednávaní pred Súdnym dvorom, ktoré sa konalo 29. marca 2011.

III – Právna analýza

22. Odvolateľka uvádza tri hlavné odvolacie dôvody a tri subsidiárne odvolacie dôvody.

23. Pokiaľ ide o hlavné odvolacie dôvody, prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Súd prvého stupňa údajne dopustil, keďže nepovažoval povinnosť individuálneho oznámenia stanovenú v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 za podstatnú formálnu náležitosť, ktorej porušenie má za následok zrušenie aktu. Druhý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade ustanovení, ktoré predstavujú právny základ nariadenia č. 423/2007. Tretí odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade pojmov právo na obhajobu a účinná súdna ochrana.

24. Pokiaľ ide o subsidiárne odvolacie dôvody, prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Súd prvého stupňa údajne dopustil pri výklade diskrečnej právomoci Rady podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 a ktoré spôsobilo rozpornosť odôvodnenia. Druhý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení Súdu prvého stupňa v súvislosti s právom odvolateľky vlastniť majetok. Napokon tretí odvolací dôvod je založený na zjavne nesprávnom posúdení, ktorého sa Rada údajne dopustila, keďže zahrnula odvolateľku do zoznamu prílohy V nariadenia č. 423/2007 a ponechala ju v tomto zozname.

A – O prvom hlavnom odvolacom dôvode, ktorý je založený na nesprávnom právnom posúdení Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o posúdenie dôsledkov vyplývajúcich z porušenia povinnosti oznámenia

1. Napadnutý rozsudok

25. V bode 86 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že sporné rozhodnutie spôsobuje účinky erga omnes, keďže je určené skupine adresátov, ktorá je vymedzená všeobecným a abstraktným spôsobom, ktorí sú povinní zmraziť finančné prostriedky vymenovaných osôb a subjektov. Toto rozhodnutie však nemalo výlučne všeobecnú povahu, pretože tieto osoby a subjekty boli menovite označené. Tieto osoby a subjekty boli teda priamo a osobne dotknuté sporným rozhodnutím. Okrem toho Súd prvého stupňa konštatoval, že zmrazenie finančných prostriedkov má pre dotknuté subjekty značné dôsledky, keďže je spôsobilé obmedziť výkon ich základných práv. Za týchto okolností Súd prvého stupňa považoval za potrebné zabezpečiť dodržiavanie tak hmotnoprávnych, ako aj procesných práv subjektov takto dotknutých sporným rozhodnutím a na tento účel rozhodol, že Rada je povinná v čo najväčšej možnej miere oboznámiť tieto subjekty s opatreniami na zmrazenie finančných prostriedkov, ktoré boli voči nim prijaté. Preto mala Rada odvolateľke sporné rozhodnutie individuálne oznámiť. V nasledujúcom bode Súd prvého stupňa rozhodol, že Rada nemôže tvrdiť, že individuálne oznámenie nebolo možné, keďže v spornom rozhodnutí bola uvedená poštová adresa odvolateľky. Zásada „neznalosť práva neospravedlňuje“ sa na tento prípad tiež nevzťahovala, keďže sporné rozhodnutie malo v tomto prípade povahu individuálneho aktu. Okrem toho tvrdenie Rady, že dôvod, pre ktorý sa reštriktívne opatrenia prijaté v rámci boja proti terorizmu musia individuálne oznámiť, spočíva v tom, že uverejnenie dôvodov v Úradnom vestníku Európskej únie môže mať – na rozdiel od uverejnenia dôvodov rozhodnutia prijatého na základe nariadenia č. 423/2007 – hanlivý charakter, nebolo relevantné. Naopak vzhľadom na to, že tieto dva druhy reštriktívnych opatrení majú podobné účinky, keďže sa osobne a podstatne týkajú dotknutých osôb a subjektov, obidva druhy opatrení sa im majú oznámiť formou individuálneho oznámenia. Súd prvého stupňa na základe toho dospel k záveru, že Rada si nesplnila svoju povinnosť individuálneho oznámenia, ktorá jej vyplýva z článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007.( )

26. V bodoch 89 a 90 napadnutého rozsudku však Súd prvého stupňa uviedol, že francúzska banková komisia 24. júna 2008 informovala francúzsku pobočku Bank Melli o existencii sporného rozhodnutia, ako aj o jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie. Súd prvého stupňa z toho vyvodil, že odvolateľka bola informovaná včas a z oficiálneho zdroja, a teda bola schopná oboznámiť sa s odôvodnením tohto rozhodnutia, čo aj zjavne urobila, keďže sporné rozhodnutie bolo pripojené k žalobe. Súd prvého stupňa preto vychádzal z existencie výnimočných okolností, na základe ktorých dospel k záveru, že skutočnosť, že Rada individuálne neoznámila odvolateľke sporné rozhodnutie, neodôvodňuje jeho zrušenie.

2. Argumentácia účastníkov konania

27. Odvolateľka zastáva názor, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že nerozhodol, že skutočnosť, že Rada porušila svoju oznamovaciu povinnosť, musí viesť k zrušeniu sporného rozhodnutia. Oznamovacia povinnosť je zásadou ústavnej povahy, ktorá je zakotvená v primárnom práve. Oznámenie bolo v tomto prípade o to dôležitejšie, že odvolateľka nebola pred prijatím sporného rozhodnutia vypočutá. Odvolateľka navyše poukazuje na podstatné formálne náležitosti, ktorých nedodržanie má za následok neexistenciu alebo zrušenie aktu, čo potvrdzuje rozsudok Hoechst/Komisia.( ) Vzhľadom na to, že porušenie oznamovacej povinnosti spôsobuje absolútnu neplatnosť, nemožno ho napraviť zásahom iného subjektu alebo inštitúcie. Nariadenie č. 423/2007 navyše nepripúšťa prenesenie oznamovacej povinnosti. Za týchto okolností mal Súd prvého stupňa rozhodnúť o zrušení sporného rozhodnutia pre neexistenciu oznámenia.

28. Rada sa nevyjadrila k otázke, či v tomto prípade skutočne existuje povinnosť individuálneho oznámenia. Pripomína však, že Súd prvého stupňa rozhodol, že ide o rozhodnutie so všeobecnou pôsobnosťou, ktoré je určené rôznym finančným inštitúciám a rôznym hospodárskym subjektom, a zároveň uznal, že toto rozhodnutie nemá výlučne všeobecnú povahu. Súd prvého stupňa teda vôbec neuviedol, že ide o rozhodnutie, ktoré má adresáta v zmysle článku 254 ES. Rozsudok Hoechst/Komisia sa na tento prípad nevzťahuje, keďže v uvedenej veci išlo o rozhodnutie, v ktorom boli uvedení adresáti a ktoré na druhej strane nebolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie. Súd prvého stupňa teda správne rozhodol, že vzhľadom na to, že na základe oznámenia francúzskej bankovej komisie bola odvolateľka okamžite informovaná o existencii sporného rozhodnutia, skutočnosť, že Rada jej ho sama individuálne neoznámila, neodôvodňuje zrušenie sporného rozhodnutia.

29. Francúzska republika v prvom rade navrhuje, aby Súdny dvor nahradil odôvodnenie, pokiaľ ide o body 86 až 88 napadnutého rozsudku. Hoci totiž Francúzska republika nenapáda výrok rozsudku Súdu prvého stupňa, napáda konštatovanie Súdu prvého stupňa, že Rada bola povinná individuálne oznámiť sporné rozhodnutie odvolateľke. Úvahy Francúzskej republiky sú v podstate založené na dvoch hlavných skutočnostiach. Po prvé článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 ukladá Rade iba povinnosť oboznámiť dotknuté subjekty s prijatými rozhodnutiami, avšak nestanovuje povinnosť individuálneho oznámenia. Po druhé treba vziať do úvahy rozdiel v povahe režimov sankcií prijatých v rámci boja proti terorizmu, ktorými sa zmrazujú aktíva osôb a subjektov, ktoré konajú samostatne, a režimu sankcií v prejednávanej veci, ktorý bol prijatý voči tretiemu štátu a ktorý má za následok zmrazenie aktív osôb a subjektov iba z dôvodu ich účasti na štátnom programe. Všeobecný režim zavedený nariadením č. 423/2007 je podobný embargu, ktoré sa uplatňuje voči tretiemu štátu; nikdy sa nevyžadovalo, aby sa embargo takémuto štátu individuálne oznámilo. Pre prípad, ak by Súdny dvor zamietol jej návrh na nahradenie odôvodnenia, subsidiárne uvádza, že v dôsledku toho, že Rada odvolateľke sporné rozhodnutie individuálne neoznámila, odvolateľke nebolo odňaté jej právo včas sa dozvedieť o spornom rozhodnutí prijatom voči nej, keďže francúzska banková komisia ju informovala o jeho existencii. Napokon z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov sú rozhodnutiami normatívnej povahy, ktoré z tohto dôvodu v zmysle článku 254 ES nadobúdajú účinnosť samotným uverejnením v Úradnom vestníku Európskej únie. Neoznámenie takého rozhodnutia teda nepredstavuje podstatnú vadu. Tento odvolací dôvod je teda potrebné zamietnuť ako nedôvodný.

30. Európska komisia uvádza veľmi podobnú argumentáciu ako Francúzska republika, keďže rovnako tvrdí, že článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 ani primárne právo nestanovuje povinnosť individuálneho oznámenia sporného rozhodnutia. Sporné rozhodnutie je aktom, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 423/2007. Podľa článku 254 ods. 1 ES sa toto nariadenie alebo rozhodnutia, ktorými sa toto nariadenie mení alebo dopĺňa, musia len uverejniť, avšak nevyžaduje sa nijaké individuálne oznámenie nariadení, ktoré obmedzujú práva jednotlivcov. Ak je jednotlivec nariadením priamo a osobne dotknutý, je oprávnený podať žalobu o neplatnosť na Súde prvého stupňa, ale s touto možnosťou podať žalobu nie je spojená právna povinnosť individuálneho oznámenia nariadení, ktoré môžu obmedziť práva jednotlivcov. Jedinou požiadavkou je, aby boli dotknuté osoby informované o individuálnych a špecifických dôvodoch, ktoré viedli k prijatiu rozhodnutia, aby sa mohli dovolávať svojich práv, čo odvolateľka mohla urobiť, keďže podala žalobu o neplatnosť proti spornému rozhodnutiu. Komisia teda navrhuje potvrdiť zamietnutie žalobného dôvodu založeného na neexistencii oznámenia v prvom stupni ako nedôvodného a navrhuje, aby Súdny dvor nahradil odôvodnenie, keďže Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v tomto prípade stanovil povinnosť individuálneho oznámenia.

31. Spojené kráľovstvo tiež zastáva názor, že článok 254 ES ani článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 neobsahujú presné usmernenia týkajúce sa spôsobu, akým sa sporné rozhodnutie skutočne malo oznámiť, a tvrdí, že priame oznámenie Radou nie je jediným riadnym spôsobom oznámenia. Oznámenie sporného rozhodnutia francúzskou bankovou komisiou malo také účinky, ako keby toto rozhodnutie skutočne oznámila Rada. Podanie žaloby o neplatnosť svedčí o tom, že odvolateľka vedela o tomto rozhodnutí. Okrem toho možno ťažko tvrdiť, že oznámenie je jediným spôsobom, akým sa odvolateľka mohla dozvedieť o rozhodnutí, ktoré bolo voči nej prijaté, keďže po prvé obavy medzinárodného spoločenstva súvisiace s vývojom iránskeho jadrového programu boli všeobecne známe a po druhé zmrazenie finančných prostriedkov bolo okamžite účinné, takže odvolateľka okamžite pocítila účinky tohto zmrazenia. Za týchto okolností by sa malo posúdenie Súdu prvého stupňa v odvolacom konaní potvrdiť, pretože by bolo zjavne neprimerané zrušiť sporné rozhodnutie, hoci odvolateľke v dôsledku toho, že Rada jej sporné rozhodnutie neoznámila priamo, nevznikla nijaká ujma.

3. Posúdenie

a) O existencii povinnosti individuálneho oznámenia sporného rozhodnutia

32. Ešte pred rozhodnutím o odvolacom dôvode vznesenom odvolateľkou musí Súdny dvor zaujať stanovisko k posúdeniu Súdu prvého stupňa týkajúceho sa otázky, či Rada bola povinná individuálne oznámiť sporné rozhodnutie odvolateľke, a teda k návrhu na nahradenie odôvodnenia, ktorý predložila Francúzska republika a Komisia.

33. V tejto súvislosti treba poukázať na to, že článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007( ) ukladá Rade povinnosť uviesť individuálne a špecifické dôvody rozhodnutí prijatých podľa odseku 2 – čiže rozhodnutí, ktorými sa zostavuje, reviduje alebo mení a dopĺňa zoznam osôb, subjektov a orgánov, ktorých aktíva sa musia zmraziť na základe článku 7 ods. 2 – a oznámiť ich týmto osobám, subjektom a orgánom. Už zo samotného znenia tohto článku 15 ods. 3 možno vyvodiť dva závery. Po prvé z tohto ustanovenia vyplýva, že akty prijaté na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 sú rozhodnutiami. Po druhé len na základe tohto článku 15 ods. 3 nemožno dospieť k záveru, že existuje jednoznačná a výslovná povinnosť oznámiť tieto rozhodnutia subjektom, ktorých aktíva sa musia zmraziť.

34. Za týchto okolností je potrebné vychádzať z relevantných ustanovení primárneho práva a pripomenúť ich zásady. Podľa článku 254 ES ods. 1 ES „nariadenia, smernice a rozhodnutia prijaté v súlade s postupom podľa článku 251 [ES]... [sa] uverejňujú… v Úradnom vestníku Európskej únie.“ Odsek 2 stanovuje, že „nariadenia Rady a Komisie… sa uverejňujú v Úradnom vestníku Európskej únie.“ Odsek 3 stanovuje, že „rozhodnutia sa oznamujú tomu, komu sú určené… .“ Ako stanovuje Zmluva, kritériami, ktoré treba brať do úvahy pri určovaní požiadaviek publicity – uverejnenie alebo oznámenie –, sú povaha aktu a prípadná existencia osôb, ktorým je akt určený.

35. Ako je to v prípade sporného rozhodnutia?

36. Sporné rozhodnutie je rozhodnutím, ktoré bolo prijaté na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 a ktorým bola zmenená a doplnená príloha tohto nariadenia. Keďže toto rozhodnutie nebolo prijaté podľa článku 251 ES, pravidlá publicity takého rozhodnutia nemožno vymedziť podľa odseku 1 článku 254 ES. Preto je na určenie, či Rada bola povinná oznámiť toto rozhodnutie odvolateľke, potrebné overiť, či sú splnené podmienky článku 254 ods. 3 ES, a najmä či je odvolateľka jednou z osôb, ktorej bolo toto rozhodnutie určené.

37. Keď Súd prvého stupňa založil existenciu povinnosti Rady individuálne oznámiť sporné rozhodnutie najmä na skutočnosti, že odvolateľka bola týmto rozhodnutím priamo a osobne dotknutá,( ) použil podmienku priamej a osobnej dotknutosti stanovenú článkom 230 ES, ktorá musí byť splnená na to, aby bola žaloba o neplatnosť podaná jednotlivcom prípustná.

38. Táto zjavná zámena podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť a určenia adresáta rozhodnutia na účely určenia, či je toto rozhodnutie skutočne individuálne, je založená na nejednoznačnosti rozsudku Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia( ) (ďalej len „rozsudok Kadi“). V nadväznosti na výhradu založenú na porušení článku 249 ES, a teda v rámci posúdenia aktu napadnutého v danom konaní, Súdny dvor rozhodol, že „okolnosť, že fyzické a právnické osoby, ktoré sú predmetom obmedzujúcich opatrení, ktoré ukladá sporné nariadenie, sú menovite uvedené v prílohe I tohto nariadenia, takže sú ním priamo a osobne dotknuté v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, neznamená, že tento akt nemá všeobecný dosah v zmysle článku 249 druhého pododseku ES a že nemôže byť považovaný za nariadenie. Hoci je totiž pravda, že sporné nariadenie ukladá obmedzujúce opatrenia fyzickým a právnickým osobám, ktorých mená sú uvedené v menovitom zozname v jeho prílohe I…, je nutné konštatovať, že adresáti tohto nariadenia sú určení všeobecne a abstraktne. Sporné nariadenie… obsahuje zákaz, ktorého znenie je osobitne rozsiahle, sprístupniť finančné prostriedky a hospodárske zdroje uvedeným fyzickým alebo právnickým osobám… . Tento zákaz je adresovaný každému, kto je spôsobilý materiálne držať dotknuté finančné prostriedky a hospodárske zdroje.“( ) Napriek tomu Súdny dvor v rámci rozhodovania o namietanom porušení práva na obhajobu ďalej v rozsudku pripomenul svoju ustálenú judikatúru týkajúcu sa oznamovania odôvodnenia rozhodnutia jeho adresátovi( ) a konštatoval, že „dodržanie tejto povinnosti oznámiť uvedené dôvody je totiž nevyhnutné… na umožnenie adresátom obmedzujúcich opatrení brániť svoje práva za najlepších možných podmienok.“( ) V zmysle tejto judikatúry je nariadenie, ktorým sa ukladajú reštriktívne opatrenia voči osobám, subjektom a orgánom, ktoré sú menovite označené v prílohe, určené adresátom, ktorí sú určení všeobecne a abstraktne. V zmysle tejto judikatúry je však tiež potrebné oznámiť dôvody reštriktívneho opatrenia adresátovi tohto opatrenia, pričom Súdny dvor tak označuje skôr osobu dotknutú týmto opatrením.

39. Zjavnú nekoherentnosť konštatovaní Súdneho dvora týkajúcich sa povahy adresátov však možno prekonať, ak vezmeme do úvahy zásadne zmiešanú povahu aktov, ktorými sa prijímajú reštriktívne opatrenia, o aké ide v prejednávanej veci. V tomto smere sa stotožňujem s konštatovaním Súdu prvého stupňa, že sporné rozhodnutie „nemá výlučne všeobecnú povahu.“( )

40. Po prvé treba rozlíšiť adresátov povinnosti zmraziť finančné prostriedky. Títo adresáti sú skutočne určení všeobecne a abstraktne prostredníctvom opatrení so všeobecnou pôsobnosťou, ktoré sú obsiahnuté v samotnom znení nariadenia. V tejto súvislosti možno prvú časť úvah, ktoré Súdny dvor uviedol v rozsudku Kadi, bez ťažkostí analogicky uplatniť na nariadenie č. 423/2007. Bezpochyby ide o akt so všeobecnou pôsobnosťou, ktorý je všeobecne a abstraktne určený každému, na koho sa vzťahujú predpisy Spoločenstva a kto je spôsobilý materiálne držať finančné prostriedky patriace osobe, subjektu alebo orgánu, ktoré sú uvedené v jednej z príloh nariadenia.

41. Zároveň sa však možno domnievať, že ak sú k takýmto nariadeniam pripojené prílohy, ktoré obsahujú podrobný zoznam fyzických a právnických osôb, ktorých aktíva sa musia zmraziť, tieto zoznamy treba považovať za súbor individuálnych rozhodnutí o zaradení každej osoby, každého subjektu a každého orgánu, ktoré sú uvedené v týchto zoznamoch. Preto sú osoby, subjekty a orgány, ktoré boli prostredníctvom sporného rozhodnutia doplnené do zoznamu v prílohe V nariadenia č. 423/2007, adresátmi rozhodnutia, ktorým Rada rozhodla o ich zaradení do tohto zoznamu, pričom dátum účinnosti tohto zaradenia je navyše pre každého z nich uvedený v príslušnej kolónke prílohy.

42. Toto navrhované opatrenie zodpovedá citlivosti oblastí, v ktorých môže dôjsť k uloženiu reštriktívnych opatrení, a zároveň je v súlade s historickou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej „základné znaky rozhodnutia vyplývajú z obmedzenia okruhu adresátov, ktorým je rozhodnutie určené, zatiaľ čo nariadenie, ktoré má zásadne normatívnu povahu, sa nevzťahuje na obmedzený okruh adresátov, ktorí sú určení alebo ktorých možno určiť, ale na celé, abstraktne vymedzené kategórie osôb.“( ) Rozhodnutia o zápise sa bezpochyby vzťahujú len na osoby, subjekty a orgány uvedené v prílohe, zatiaľ čo povinnosti uložené nariadením sú určené adresátom, ktorí sú určení všeobecne a abstraktne. Individuálnu povahu aktov, ktoré považujem za rozhodnutia o zápise, podľa môjho názoru potvrdzuje skutočnosť, že Rada sa podľa článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 zaväzuje uviesť individuálne a špecifické dôvody zápisu.

43. Uznanie takejto zmiešanej povahy noriem Spoločenstva, ktorými sa zavádzajú reštriktívne opatrenia, či už v súvislosti s bojom proti terorizmu, alebo v rámci opatrení prijatých voči tretiemu štátu, považujem navyše za nevyhnutné na zabezpečenie minimálneho štandardu záruk pre osoby, subjekty a orgány uvedené na zoznamoch, keďže z právneho posúdenia sporného rozhodnutia Súdnym dvorom môžu vyplynúť viaceré dôsledky súvisiace s právom na obhajobu.( )

44. Za týchto okolností, hoci podľa môjho názoru Súd prvého stupňa pri rozhodovaní o tom, či sa sporné rozhodnutie malo oznámiť, nemal použiť kritérium týkajúce sa priamej a osobnej dotknutosti odvolateľky, navrhujem, aby Súdny dvor potvrdil pozitívny záver o existencii povinnosti individuálneho oznámenia Rady, ku ktorému dospel Súd prvého stupňa.

45. Pre prípad, ak by Súdny dvor potvrdil existenciu povinnosti individuálneho oznámenia, by som ešte chcel uviesť dve poznámky.

46. Po prvé vzhľadom na to, že reštriktívne opatrenia sa ukladajú v oblastiach, ktoré sú spravidla veľmi citlivé, a môžu sa týkať osôb, subjektov alebo orgánov, ktorých presné miesto pobytu alebo sídlo nie je vždy známe, či dokonca nie je ani určené, Rada by mala mať túto povinnosť oznámenia iba v prípade, ak ju možno splniť. Treba uviesť, že v tomto prípade bola poštová adresa odvolateľky uvedená v spornom rozhodnutí.

47. Po druhé v nadväznosti na tvrdenie Francúzskej republiky, že reštriktívne opatrenia prijaté v rámci boja proti terorizmu nemožno porovnávať s reštriktívnymi opatreniami prijatými v rámci režimu sankcií, ktorý sa týka tretieho štátu, zastávam názor, že iba povinnosť individuálneho oznámenia by sa mala posudzovať rozdielne v závislosti od okolností prijatia reštriktívneho opatrenia. Ak sa reštriktívne opatrenia prijmú v rámci režimu sankcií prijatého voči tretiemu štátu, tieto opatrenia sa môžu týkať vedúcich predstaviteľov tohto štátu a zároveň osôb a subjektov, ktoré podporovali štátnu politiku. Stanovenie povinnosti individuálneho oznámenia Rady má slúžiť najmä na ochranu individuálnych práv jednotlivcov alebo subjektov, ktorých sa týkajú reštriktívne opatrenia. Vzhľadom na to, že v tomto prípade ide o ochranu individuálnych práv týchto jednotlivcov alebo subjektov, je potrebné oznámiť im existenciu reštriktívnych opatrení, ktoré voči nim prijala Únia, aj keď existuje podozrenie, že podporujú štátnu politiku. Naproti tomu tieto individuálne práva sa nevzťahujú na vedúcich predstaviteľov tretieho štátu, ktorých sa reštriktívne opatrenia tiež týkajú, a osôb, ktoré sa podieľajú na rozhodovaní alebo riadení tohto štátu, keďže títo vedúci predstavitelia a tieto osoby majú k dispozícii oficiálne informačné zdroje svojho štátu, ktoré im umožňujú dozvedieť sa o medzinárodných opatreniach prijatých voči tomuto štátu. Vzhľadom na to, že podľa skutkového zistenia Súdu prvého stupňa, ktoré mi neprináleží spochybňovať, sú činnosti Bank Melli obchodnej povahy,( ) treba v prejednávanej veci vychádzať z toho, že hoci je vo výlučnom vlastníctve iránskeho štátu, Bank Melli sa priamo nepodieľa na štátnej politike iránskeho štátu, ani nemá právomoc o nej rozhodovať, pričom túto politiku iba podporovala. Zastávam teda názor, že Rada jej mala sporné rozhodnutie oznámiť.

48. Preto navrhujem, aby sa návrhu na nahradenie odôvodnenia, ktorý predložila Francúzska republika a Komisia, nevyhovelo.

b) O dôsledkoch porušenia povinnosti oznámenia

49. Je zrejmé, že ak by mal Súdny dvor zaujať stanovisko k otázke, aké právne dôsledky sú spojené s vadou postupu oznámenia, musel by najprv potvrdiť, že sporné rozhodnutie malo skutočne znaky aktu, ktorý je Rada povinná oznámiť. Z dôvodov, ktoré uvediem ďalej, teda budem vychádzať z predpokladu, že Bank Melli je skutočne adresátom aktu individuálnej povahy, ktorý jej však inštitúcia, ktorá tento akt vydala, individuálne neoznámila.

50. Je nesporné, že publicita aktov Spoločenstva – pričom publicitou myslím tak uverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie, ako aj individuálne oznámenie – je základnou zásadou, ktorá je dlhodobo zakotvená v judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej táto zásada „vyžaduje, aby sa na akt vydaný orgánom verejnej moci nebolo možné odvolávať vo vzťahu k jednotlivcom skôr, ako o ňom budú môcť dozvedieť.“( ) Dôvodom existencie uverejnenia alebo oznámenia je teda umožniť dotknutej osobe oboznámiť sa s predmetným aktom, posúdiť opodstatnenosť jeho odôvodnenia a prípadne napadnúť jeho zákonnosť na súde Únie.

51. Oznámenie – o ktoré ide v prejednávanej veci – je teda etapou, ktorá v zásade nasleduje bezprostredne po vydaní aktu: akt bol prijatý podľa stanoveného postupu, jeho obsah je určený, avšak treba ho ešte oznámiť jeho adresátovi.

52. V rámci prvej etapy judikatúry, presnejšie v rozsudku Geigy/Komisia,( ) Súdny dvor konštatoval, že „vady postupu oznámenia rozhodnutia sa netýkajú aktu, a teda nemajú vplyv na jeho platnosť;… tieto vady môžu za určitých okolností brániť začatiu plynutia lehoty na podanie žaloby.“( ) V tej istej veci však Súdny dvor rozhodol, že je „nesporné, že žalobkyňa mala úplnú vedomosť o znení rozhodnutia a že v rámci stanovenej lehoty využila svoje právo podať žalobu; … za týchto okolností otázka prípadných vád oznámenia nemá význam.“( ) Súdny dvor z toho vyvodil, že žalobný dôvod je potrebné zamietnuť ako neprípustný pre nedostatok záujmu na konaní.( ) Súdny dvor postupoval rovnako v rozsudku ICI/Komisia z toho istého dňa.( ) Z tejto judikatúry vyplývajú dva závery. Po prvé prípadná sankcia za chýbajúce oznámenie nebude mať podobu neplatnosti aktu, ale neuplatniteľnosti lehoty na podanie žaloby, z čoho podľa môjho názoru vyplýva, že Súdny dvor nepovažoval oznámenie za podstatnú formálnu náležitosť v zmysle Zmluvy. Po druhé Súdny dvor bol ochotný ísť nad rámec príliš formalistického chápania oznamovacej povinnosti a skúmal, do akej miery neexistencia oznámenia spôsobila adresátovi aktu ujmu, a najmä či mohol podať žalobu v rámci stanovenej lehoty.( )

53. V rámci druhej etapy judikatúry Súdny dvor zrejme prehodnotil svoj rozsudok Hoechst/Komisia.( ) V nadväznosti na výhradu založenú na neúčinnosti neoznámeného aktu rozhodol, že „údajná neexistencia oznámenia… by mohla mať za následok iba konštatovanie o neexistencii [aktu] alebo jeho zrušenie. … Pokiaľ totiž ide o oznámenie aktu, rovnako ako v prípade ktorejkoľvek inej podstatnej formálnej náležitosti, buď je vada natoľko závažná a zjavná, že nevyhnutne spôsobuje neexistenciu napadnutého aktu, alebo predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí, ktoré môže viesť k jeho zrušeniu“( ) Súdny dvor v tomto rozsudku uviedol, že oznámenie je podstatnou formálnou náležitosťou a že z tohto dôvodu je sankciou za jeho nedodržanie neplatnosť aktu. Neskôr v rozsudku Španielsko/Rada( ) Súdny dvor odkázal na rozsudok Hoechst/Komisia a uviedol, že z požiadavky transparentnosti „vyplýva, že samotná neexistencia oznámenia môže v určitých prípadoch odôvodňovať zrušenie aktu inštitúcií Spoločenstva.“( ) Súdny dvor tak obmedzil riešenie použité v rozsudku Hoechst na „určité prípady“, avšak tieto prípady nevymedzil.

54. Za týchto okolností samotná skutočnosť, že táto druhá etapa judikatúry nasledovala po vydaní rozsudkov Súdneho dvora vo veciach Geigy/Komisia a ICI/Komisia,( ) podľa môjho názoru nemôže odôvodňovať použitie tejto zmenenej judikatúry v prejednávanej veci. Naopak toto odvolanie by malo umožniť Súdnemu dvoru, aby prehodnotil svoje stanovisko a vrátil sa k svojej pôvodnej judikatúre.

55. Nie som totiž presvedčený o tom, že oznámenie patrí k podstatným formálnym náležitostiam aktu. V zmysle počiatočnej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa tohto pojmu podstatné formálne náležitosti podľa Zmluvy sú formálne náležitosti, „ktoré stanovuje Zmluva na prípravu napadnutých rozhodnutí…; vzhľadom na to, že tieto formálne náležitosti majú zabezpečiť, aby sa zamýšľané opatrenia pripravovali dôkladne a obozretne, možno ich považovať za podstatné.“( ) Ide najmä o pravidlá hlasovania inštitúcií( ), povinnosť radiť sa počas postupu s Európskym parlamentom,( ) overenie aktov( ) alebo aj povinnosť odôvodnenia.( ) Vo všeobecnosti teda k podstatným formálnym náležitostiam patria podmienky, ktorých nedodržanie môže mať vplyv na samotný obsah aktu a ktoré sa naďalej týkajú jeho formálnej platnosti. Zastávam názor, že neexistencia oznámenia nemá takýto vplyv na obsah aktu, ale spôsobuje len to, že adresát sa nedozvie o tom, že inštitúcia Spoločenstva prijala rozhodnutie, ktoré sa ho týka.

56. V záujme jednoznačnosti svojich úvah považujem za potrebné uviesť, že nespochybňujem význam pravidiel týkajúcich sa oznámenia, ktoré je nevyhnutné v prípade každého aktu individuálnej povahy prijatého Úniou, pre ich adresátov. Je však rovnako dôležité správne ich posúdiť z právneho hľadiska. Okrem toho, ak oznámenie nie je podstatnou formálnou náležitosťou, neznamená to, že porušenie oznamovacej povinnosti nebude sankcionované. Nejde však o vadu, ktorá má vplyv na samotnú zákonnosť aktu, ale len na jeho uplatniteľnosť.

57. V tejto súvislosti poukazujem na to, že článok 254 ods. 3 ES stanovuje, že rozhodnutia, ktoré sa oznamujú tomu, komu sú určené, týmto oznámením nadobúdajú účinnosť. Keďže zásadne zmiešaná povaha reštriktívnych opatrení nie je sporná,( ) poukazujem na to, že Súdny dvor v rozsudku Kadi rozhodol, že „takéto opatrenia musia mať už vzhľadom na svoju povahu účinok prekvapenia a… uplatniť sa okamžite.“( ) Preto, ak by Súdny dvor konštatoval, že Rada mala povinnosť oznámiť sporné rozhodnutie odvolateľke, sankcia za porušenie oznamovacej povinnosti sa nemôže týkať účinnosti predmetného rozhodnutia. Naproti tomu by bolo v rozpore s najzákladnejšími zásadami právneho poriadku Spoločenstva, ak by sa považovala za neprípustnú žaloba o neplatnosť, ktorú oneskorene podala osoba alebo subjekt, ktorého sa týka rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov, ktoré napriek tomu, že nebolo oznámené, mohlo začať spôsobovať účinky.

58. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy zastávam názor, že najvhodnejšie sú úvahy, ktoré Súdny dvor uviedol vo svojich rozsudkoch Geigy/Komisia a ICI/Komisia,( ) keďže umožňujú zachovať ťažko dosiahnuteľnú rovnováhu medzi požiadavkou účinnosti reštriktívnych opatrení a právom osôb, ktorých sa tieto rozhodnutia týkajú, na včasné informácie o ich existencii. Na základe týchto usmernení Súdneho dvora bude navyše možné prispôsobiť posúdenie dôsledkov neexistencie oznámenia osobitným okolnostiam konkrétneho prípadu.( )

59. Na základe rozsudkov Geigy/Komisia a ICI/Komisia( ) bol teda Súd prvého stupňa oprávnený zohľadniť informáciu, ktorú parížskej pobočke Bank Melli poskytla francúzska banková komisia, pri rozhodovaní o tom, či odvolateľka napriek tomu, že Rada jej sporné rozhodnutie individuálne neoznámila, mala možnosť dozvedieť sa o spornom rozhodnutí včas, aby mohla podať žalobu v rámci stanovenej lehoty. Za týchto osobitných okolností Súd prvého stupňa bol tiež oprávnený rozhodnúť, že skutočnosť, že Rada odvolateľke sporné rozhodnutie individuálne neoznámila, jej nebránila v tom, aby sa včas oboznámila s odôvodnením sporného rozhodnutia a aby posúdila jeho opodstatnenosť, a že z tohto dôvodu opomenutie Rady neodôvodňovalo zrušenie sporného rozhodnutia.

60. Prvý hlavný odvolací dôvod teda treba zamietnuť ako nedôvodný.

B – O druhom hlavnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri výklade ustanovení, ktoré predstavujú právny základ nariadenia č. 423/2007

1. Napadnutý rozsudok

61. V bode 44 a nasl. napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa najprv uviedol, že pokiaľ ide o otázku právneho základu, na rozdiel od toho, čo v tomto konaní tvrdila odvolateľka, je rozsudok Kadi( ) relevantný, keďže Súdny dvor v ňom spresnil pôsobnosť článkov 60 ES a 301 ES.( ) Súd prvého stupňa ďalej poukázal na to, že tieto články predstavujú premostenie medzi činnosťami Spoločenstva zahŕňajúcimi hospodárske opatrenia a cieľmi Zmluvy EÚ v oblasti vonkajších vzťahov. Tieto články upravujú práve prípad, keď je činnosť Spoločenstva nevyhnutná na dosiahnutie jedného z cieľov uvedených v článku 2 ZEÚ. Spoločenstvo a Únia – v tom čase – však tvorili dva integrované, avšak rozdielne právne poriadky, takže keď sa v rámci Spoločenstva prijalo opatrenie na dosiahnutie cieľa Únie, zákonnosť aktov Spoločenstva sa posudzovala na základe podmienok vlastných prvému pilieru, a to aj pokiaľ ide o vhodné pravidlo hlasovania. Vzhľadom na to, že spoločná pozícia č. 2007/140 patrila do druhého piliera, nepredstavovala právny základ nariadenia Spoločenstva, a preto sa pravidlo hlasovania vzťahujúce sa na prijatie spoločnej pozície nevzťahovalo na nariadenie č. 423/2007. Existencia spoločnej pozície je iba podmienkou stanovenou článkom 301 ES, ktorý sám určuje príslušné pravidlo hlasovania. V dôsledku toho uvedené nariadenie a sporné rozhodnutie bolo možné prijať kvalifikovanou väčšinou v súlade s článkom 301 ES, pričom prijatiu nariadenia predchádzalo jednomyseľné prijatie spoločnej pozície č. 2007/140 a prijatiu sporného rozhodnutia predchádzalo jednomyseľné prijatie spoločnej pozície č. 2008/479. Preto Súd prvého stupňa dospel k záveru, že podmienky stanovené článkom 301 ES boli dodržané.

62. Súd prvého stupňa následne rozhodol, že na rozdiel od toho, čo tvrdila odvolateľka, z článkov 60 ES a 301 ES nemožno vyvodiť záver, že právomoc takto priznaná Spoločenstvu má byť obmedzená na vykonávanie opatrení prijatých Bezpečnostnou radou a že Rada preto mala právomoc prijať článok 7 ods. 2 a článok 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, na základe ktorých bolo prijaté sporné rozhodnutie, iba na základe článkov 60 ES a 301 ES.

2. Argumentácia účastníkov konania

63. Odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že konštatoval, že nariadenie, a teda aj sporné rozhodnutie, bolo možné prijať kvalifikovanou väčšinou iba na základe článkov 60 ES a 301 ES. Po prvé pôsobnosť uvedených článkov je obmedzená na vykonávanie opatrení voči tretím štátom, zatiaľ čo nariadenie stanovuje reštriktívne opatrenia prijaté voči osobám a subjektom, ktoré sa údajne podieľajú na šírení jadrových zbraní v Iráne, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú. Nepoužije sa teda kritérium kontroly zo strany tretieho štátu alebo prepojenia s jeho vedúcimi predstaviteľmi, ale kritérium podieľania sa na činnostiach súvisiacich so šírením jadrových zbraní, priameho spojenia s nimi alebo ich podpory. Preto mal byť ako právny základ nariadenia č. 423/2007 spomenutý aj článok 308 ES.( ) Po druhé odvolateľka sa navyše domnieva, že Súd prvého stupňa nesprávne konštatoval, že spoločná pozícia č. 2007/140 nepredstavuje príslušný právny základ tohto nariadenia, pričom Rada sa tým, že kvalifikovanou väčšinou prijala nariadenie č. 423/2007 a rozhodnutia na jeho vykonanie, dopustila zneužitia právomoci, ktoré jej umožnilo prijať sporné rozhodnutie, ktoré má priamy účinok, hoci tento druh nástroja v rámci spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky neexistuje. Súd prvého stupňa tým stanovil rozlíšenie, ktoré nie je uvedené v Zmluve, keďže uviedol, že spoločná pozícia č. 2007/140 nie je právnym základom nariadenia, ale len podmienkou stanovenou článkom 301 ES.

64. Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia navrhujú tento odvolací dôvod zamietnuť. V súlade s rozsudkom Súdneho dvora vo veci Kadi( ) Súd prvého stupňa tým, že považoval články 60 ES a 301 ES za dostačujúce, správne posúdil právny základ nariadenia, keďže prijaté reštriktívne opatrenia sa týkali iránskeho štátu. Okrem toho nemožno spochybňovať úvahy Súdu prvého stupňa týkajúce sa vylúčenia spoločnej pozície č. 2007/140 ako právneho základu.

3. Posúdenie

65. Na úvod treba poukázať na to, že Rada zastáva názor, že tvrdenie týkajúce sa článku 308 ES nebolo uvedené v konaní pred Súdom prvého stupňa. Komisia tvrdí, že v prípade, ak by sa časť tohto odvolacieho dôvodu vykladala v tom zmysle, že odvolateľka popiera, že je subjektom, ktorý je prepojený s vedúcimi predstaviteľmi iránskeho štátu alebo pod ich priamou alebo nepriamou kontrolou, bola by neprípustná, keďže táto skutočnosť nebola spochybnená v konaní pred Súdom prvého stupňa.

66. Je síce pravda, že žaloba podaná v konaní pred Súdom prvého stupňa neobsahovala nijakú zmienku o tom, že nariadenie č. 423/2007 musí byť založené na článku 308 ES. Odvolateľka v konaní pred Súdom prvého stupňa tiež výslovne nespochybnila skutočnosť, že režim reštriktívnych opatrení zavedený týmto nariadením patrí do pôsobnosti článku 301 ES, pretože tieto opatrenia nie sú v pravom zmysle slova namierené proti tretiemu štátu. Za týchto okolností Súd prvého stupňa v bode 48 napadnutého rozsudku rozhodol, že „podmienky stanovené článkom 301 ES boli dodržané,“ pričom je navyše nepochybné, že odvolateľka v konaní pred Súdom prvého stupňa uviedla žalobný dôvod, ktorým spochybňovala dostatočnosť právneho základu nariadenia č. 423/2007. Za týchto okolností možno tvrdenie založené na článku 308 ES, ako aj tvrdenie, ktoré s ním úzko súvisí a ktoré je založené na pôsobnosti článkov 60 ES a 301 ES, podľa môjho názoru považovať za prípustné rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného v konaní pred Súdom prvého stupňa. Tento odvolací dôvod teda nevyvoláva závažné problémy týkajúce sa prípustnosti.

67. Na úvod vecného posúdenia tohto odvolacieho dôvodu by som chcel poukázať na to, že v rámci posudzovania právneho základu bude musieť Súdny dvor nevyhnutne zaujať stanovisko k otázke, či sa reštriktívne opatrenia prijaté voči tretiemu štátu, ktorých cieľom je podľa Zmluvy obmedzenie hospodárskych vzťahov s týmto štátom,( ) môžu týkať aj osôb alebo subjektov, ktoré samy osebe nie sú vedúcimi predstaviteľmi tohto štátu ani orgánom tohto tretieho štátu, ale sú podozrivé z podporovania štátnej politiky, proti ktorej chce Únia bojovať. Túto otázku treba posúdiť nezávisle od otázky stanovenia povinnosti oznámiť sporné rozhodnutie odvolateľke. Na rozdiel od tejto druhej otázky totiž nejde o zabezpečenie dostatočných záruk individuálnych práv. Naopak ide o určenie právomoci Rady na prijatie takýchto opatrení na základe uvedených ustanovení Zmluvy. Pôsobnosť vymedzenú článkom 60 ES v spojení s článkom 301 ES treba posudzovať na základe odlišných kritérií, a najmä z hľadiska cieľov sledovaných bezpečnostnou politikou Únie, ktorá sa vzťahuje aj na Spoločenstvo. Bolo by príliš obmedzené vychádzať v tejto súvislosti iba z prísne formálneho chápania pojmu tretí štát. V súlade s judikatúrou Súdneho dvora, ktorú ďalej uvediem, za týchto okolností navrhujem ísť nad rámec výlučne formálneho chápania tohto pojmu a použiť skôr obsahový prístup, ktorý umožní zachovať účinnosť reštriktívnych opatrení, vzhľadom na to, že štátnu politiku zjavne v čoraz väčšej miere nahrádza činnosť alebo podpora osôb alebo subjektov so samostatnou právnou subjektivitou, odlišnou od právnej subjektivity samotného štátu, ktoré sú však dostatočne prepojené s týmto štátom a s jeho štátnou politikou, aby bolo možné prijať voči nim reštriktívne opatrenia, ktoré sa v skutočnosti týkajú samotného tretieho štátu. Podľa môjho názoru teda je možné vychádzať z toho, že odvolateľka je dostatočne prepojená s Iránskou islamskou republikou a s jej politikou šírenia jadrových zbraní, aby voči nej mohli byť prijaté opatrenia iba na základe článkov 60 ES a 301 ES, a zároveň uznať, že toto jej prepojenie nepostačuje na to, aby bola Rada oslobodená od svojej povinnosti individuálneho oznámenia vo vzťahu k odvolateľke.

68. V nadväznosti na objasnenie tejto otázky pristúpim k analýze dôvodnosti tohto odvolacieho dôvodu, ktorá vyžaduje, aby Súdny dvor zaujal stanovisko k dvom otázkam. Po prvé je potrebné určiť, či Súd prvého stupňa správne rozhodol, že spoločná pozícia č. 2007/140 nepredstavovala jeden z právnych základov nariadenia č. 423/2007. Po druhé je potrebné posúdiť správnosť posúdenia Súdu prvého stupňa týkajúceho sa pôsobnosti článkov 60 ES a 301 ES.

69. Článok 301 ES stanovuje: „Ak je v spoločnej pozícii alebo jednotnej akcii prijatej podľa ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky stanovený určitý postup, aby Spoločenstvo prerušilo alebo obmedzilo čiastočne alebo úplne hospodárske vzťahy s jednou alebo viacerými tretími krajinami, Rada prijme nevyhnutné naliehavé opatrenia. Rada koná kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie.“ Už zo samotného znenia článku 301 ES vyplýva, že existencia opatrenia prijatého na základe Zmluvy o Európskej únii je predpokladom činnosti Spoločenstva. Inak povedané činnosť Spoločenstva je možná iba v prípade, ak bola už prijatá spoločná pozícia alebo jednotná akcia, v ktorej musí byť stanovené, že činnosť Spoločenstva je potrebná na dosiahnutie sledovaného cieľa. V tejto súvislosti poukazujem na to, že spoločná pozícia č. 2007/140 stanovuje, že činnosť Spoločenstva je potrebná na vykonanie určitých opatrení.( ) Preto Rada bola bezpochyby oprávnená prijať opatrenia týkajúce sa Spoločenstva na základe článku 301 ES, ktorý výslovne stanovuje, že v takomto prípade – čiže po prijatí spoločnej pozície, ktorá stanovuje činnosť Spoločenstva – sa použije pravidlo hlasovania kvalifikovanou väčšinou.

70. Potvrdzuje to tiež znenie článku 60 ES, ktorého odsek 1 stanovuje, že „ak sa činnosť Spoločenstva, ako ju predvída článok 301 [ES], pokladá za nevyhnutnú, môže Rada prijať potrebné naliehavé opatrenia v oblasti pohybu kapitálu a platieb so zreteľom na tretie krajiny, a to postupom vymedzeným v článku 301 [ES].“ Opatrenie na zmrazenie finančných prostriedkov uložené voči tretiemu štátu, ktoré nadväzuje na spoločnú pozíciu, sa teda musí vzhľadom na príslušné ustanovenia primárneho práva prijať kvalifikovanou väčšinou. Okrem toho článok 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 stanovuje, že Rada kvalifikovanou väčšinou zostaví, preskúma, zmení a doplní prílohu V v súlade s rozhodnutiami Rady v súvislosti s prílohou II spoločnej pozície č. 2007/140. Aj z tohto hľadiska bolo prijatie sporného rozhodnutia úplne správne: spoločnou pozíciou č. 2008/479 bola totiž zmenená a doplnená príloha II spoločnej pozície č. 2007/140, pričom okrem iného bola odvolateľka zahrnutá do zoznamu subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť. Rada zároveň kvalifikovanou väčšinou, na základe svojej právomoci, ktorú jej priznáva nariadenie č. 423/2007, prijala sporné rozhodnutie. Vzhľadom na uvedené znenie článku 15 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 by bolo úplne protirečivé vykladať odkaz na spoločnú pozíciu č. 2007/140 uvedený v tomto článku ako pravidlo hlasovania.

71. Za týchto okolností sú úvahy Súdu prvého stupňa týkajúce sa príslušného pravidla hlasovania a irelevantnosti spoločnej pozície č. 2007/140 pre určenie náležitého právneho základu nariadenia č. 423/2007 úplne správne.

72. Pokiaľ ide o tvrdenie, že opatrenia stanovené nariadením č. 423/2007 nemôžu byť založené len na článkoch 60 ES a 301 ES, keďže nie sú namierené proti tretiemu štátu, Súd prvého stupňa správne poukázal na to, že Súdny dvor v rozsudku Kadi( ) rozhodol, že „vzhľadom na znenie článkov 60 ES a 301 ES, osobitne v nich uvedených pojmov ‚voči tretej krajine‘ a ‚s jednou alebo viacerými tretími krajinami‘, tieto ustanovenia smerujú k prijatiu opatrení proti tretím krajinám, pričom tento posledný uvedený pojem môže zahŕňať vodcov takejto krajiny, ako aj fyzické osoby a právnické osoby, ktoré sú spojené s týmito vodcami alebo ktoré títo vodcovia priamo alebo nepriamo ovládajú.“( ) Zápis odvolateľky do zoznamu subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť, bol vykonaný na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, ktorého znenie neobsahuje výslovný odkaz na Iránsku islamskú republiku.

73. Preto zastávam názor, že z ratio legis tohto nariadenia jednoznačne vyplýva, že pozornosť Spoločenstva je zameraná len na Iránsku islamskú republiku, čo vyplýva zo samotného názvu nariadenia. Článok 7 ods. 2 nemožno vytrhnúť z jeho kontextu, ale naopak treba ho vykladať vo svetle ostatných ustanovení nariadenia, ako aj jeho odôvodnení. Ako príklad uvádzam, že v odôvodnení č. 1 nariadenia č. 423/2007 sa uvádza, že Bezpečnostná rada rozhodla, že „Irán by mal bezodkladne zastaviť všetky činnosti spojené“ so šírením jadrových zbraní a že medzinárodné spoločenstvo by sa malo presvedčiť, či „jeho jadrový program slúži výhradne na mierové účely.“ Odôvodnenie č. 2 odkazuje okrem iného na spoločnú pozíciu Únie, ktorá stanovuje „určité reštriktívne opatrenia voči Iránu“, a na potrebu „obmedzeni[a] vývozu a dovozu tovaru a technológií, ktoré by sa mohli využiť pri činnostiach súvisiacich s obohacovaním a prepracovaním jadrového paliva alebo s ťažkou vodou alebo pri vývoji nosičov jadrových zbraní.“ V tomto odôvodnení sa uvádza, že je potrebné zmraziť finančné prostriedky „osôb, subjektov a orgánov, ktoré sa podieľajú na takýchto činnostiach alebo vývoji, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú.“ Z toho vyplýva, že reštriktívne opatrenia sú určené na boj proti rozvoju výsostne mocenskej politiky. Normotvorca Spoločenstva chápe činnosť šírenia jadrových zbraní ako činnosť, o ktorej rozhoduje a ktorú vykonáva iránsky režim, takže subjekty, ktoré podporujú jej vykonávanie, sa nepodieľajú na hocakej činnosti, ktorú možno oddeliť od vôle štátnej moci, ale naopak prispievajú k realizácii štátneho zámeru.

74. V tomto smere sa situácia podstatne odlišuje od prípadu, ktorý posudzoval Súdny dvor vo veci Kadi. Súdny dvor totiž rozhodol, že ide o „opatrenia charakterizované neexistenciou akéhokoľvek vzťahu s vládnym režimom tretej krajiny“, keďže tieto opatrenia boli namierené priamo proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al‑Káida, ako aj proti fyzickým a právnickým osobám, ktoré sú s nimi spojené.( ) Preto Súdny dvor odmietol názor, že na to, aby boli založené iba na článkoch 60 ES a 301 ES, „stačí, aby sa dotknuté obmedzujúce opatrenia týkali fyzických a právnických osôb nachádzajúcich sa v tretej krajine alebo s ňou spojených z iného dôvodu,“( ) keďže takýto výklad „by týmto ustanoveniam priznával príliš širokú pôsobnosť a nijako by neprihliadal na požiadavku vyplývajúcu z ich samotného znenia, aby opatrenia prijaté na základe uvedených ustanovení boli prijaté proti tretím krajinám.“( )

75. Cieľom nariadenia č. 423/2007 však nie je bojovať proti všeobecnej činnosti šírenia jadrových zbraní, ale proti rizikám, ktoré vyplývajú z iránskeho jadrového programu. Zastávam názor, že súvislosť medzi predmetnou činnosťou a iránskym štátom je zrejmá zo znenia nariadenia. Zostáva teda overiť, či je samotná odvolateľka skutočne a dostatočne prepojená s iránskym štátom a s politikou šírenia jadrových zbraní vedenou iránskym štátom, aby sa na ňu mohlo vzťahovať sporné rozhodnutie.

76. Pokiaľ ide o otázku, či je odvolateľka prepojená s iránskym štátom, stačí poukázať na nespochybnené zistenie uvedené v bode 1 napadnutého rozsudku, podľa ktorého je odvolateľka „iránska obchodná banka, ktorú vlastní iránsky štát,“ v prípade ktorej by sa mohlo preukázať, že je dôležitou oporou financovania iránskeho jadrového programu. V súvislosti s bodom 2 treba konštatovať, že odvolateľka v konaní pred Súdom prvého stupňa neuplatnila prípustný žalobný dôvod, ktorým by spochybnila zistenie Rady, podľa ktorého odvolateľka finančne podporuje šírenie jadrových zbraní iránskeho štátu.( )

77. Za týchto okolností možno teda oprávnene rozhodnúť o zmrazení finančných prostriedkov odvolateľky na základe nariadenia, ktorého právnym základom sú len články 60 ES a 301 ES. Pokiaľ ide o zápis odvolateľky do prílohy V nariadenia č. 423/2007, použitie článku 308 ES nebolo potrebné, keďže reštriktívne oparenie prijaté voči nej bolo skutočne, v súlade s relevantnou judikatúrou Súdneho dvora, namierené proti subjektu prepojeného s vedúcimi predstaviteľmi iránskeho štátu alebo ovládaného týmito predstaviteľmi v rámci všeobecného režimu sankcií prijatého voči Iránskej islamskej republike, ktorého cieľom bolo zastaviť rozvoj iránskeho jadrového programu alebo ho aspoň podriadiť dohľadu medzinárodného spoločenstva.

78. Preto voči úvahám Súdu prvého stupňa týkajúcich sa právneho základu nariadenia č. 423/2007 nemožno mať nijaké výhrady. Druhý hlavný odvolací dôvod teda treba zamietnuť ako nedôvodný.

C – O treťom hlavnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri posudzovaní povinnosti odôvodnenia, práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu

1. Napadnutý rozsudok

79. Z bodov 79 až 85 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa považoval odôvodnenie uvedené v spornom rozhodnutí za dostatočné vzhľadom na jeho názov, obsah jeho odôvodnenia č. 2 a dôvody uvedené v bode 4 tabuľky B tohto rozhodnutia.

80. Súd prvého stupňa následne poukázal na svoju judikatúru týkajúcu sa práva na obhajobu, ktorú sformuloval v rámci konaní o žalobách týkajúcich sa reštriktívnych opatrení prijatých v oblasti boja proti terorizmu. Hoci právo byť vopred vypočutý je v zásade zaručené každej osobe, proti ktorej môže smerovať akt, ktorý obmedzuje jej práva, účinok prekvapenia, ktorý musí byť spojený s vykonaním reštriktívnych opatrení, môže prevážiť nad požiadavkou predbežného oznámenia skutočností, ktoré boli zohľadnené v neprospech tejto osoby, a nad právom byť vypočutý počas konania, v ktorom sa prijíma predmetný akt. Súd prvého stupňa tiež poukázal na to, že v tomto prípade boli odvolateľke poskytnuté presné informácie v okamihu uverejnenia rozhodnutia v Úradnom vestníku Európskej únie, takže mala možnosť porozumieť dôvodom, ktoré viedli Radu k záveru, že voči nej možno použiť článok 7 ods. 2 písm. a) a b) nariadenia č. 423/2007.

81. V bode 97 a nasl. napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že na rozdiel od toho, čo tvrdila odvolateľka, Rada nebola povinná z vlastnej iniciatívy poskytnúť spis Bank Melli, pričom Bank Melli ju o to nepožiadala.

82. Napokon z bodov 105 až 107 vyplýva, že Súd prvého stupňa dospel k záveru, že nedošlo k porušeniu práva na účinnú súdnu ochranu. Po tom, čo poukázal na význam tejto zásady v právnom poriadku Spoločenstva, konštatoval, že účinnosť súdneho preskúmania nebola ohrozená nepredložením dôkazov zo strany Rady. Takéto predloženie dôkazov totiž nebolo potrebné, a to jednak vzhľadom na to, že odvolateľka neuplatnila prípustný žalobný dôvod, ktorým by spochybnila zistenie Rady, podľa ktorého sa odvolateľka podieľa na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti citlivých z hľadiska šírenia alebo na vývoji nosičov jadrových zbraní, je s týmito činnosťami priamo spojená alebo ich podporuje, a jednak vzhľadom na to, že Súd prvého stupňa zastával názor, že má dostatočné informácie na to, aby mohol v celom rozsahu vykonať svoje preskúmanie.

2. Argumentácia účastníkov konania

83. Odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že vychádzal z príliš reštriktívneho výkladu pojmov právo na obhajobu a právo na účinnú súdnu ochranu. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora( ) totiž vyplýva, že právo na obhajobu dotknutej osoby sa musí rešpektovať už v štádiu správneho konania, ktoré predchádza prijatiu sankcie voči nej zo strany inštitúcie. Takto dotknutá osoba musí mať možnosť vyjadriť sa k správnosti skutkového stavu a skutkových okolností. Musia sa jej poskytnúť všetky informácie potrebné na jej obhajobu a musí mať možnosť vyjadriť svoje stanovisko. Tiež jej treba priznať právo na prístup k spisu, keďže cieľom tohto práva je zabezpečiť účinný výkon práva na obhajobu. Porušenie práva na prístup k spisu navyše nemožno napraviť v štádiu súdneho konania. V každom prípade právo na obhajobu a právo na účinnú súdnu ochranu neboli dodržané, keďže odvolateľke nebol poskytnutý prístup k jej spisu ani v konaní pred Súdom prvého stupňa. Vzhľadom na to, že odôvodnenie sporného rozhodnutia nebolo podložené dôkazmi, ku ktorým by mala odvolateľka a Súd prvého stupňa prístup, treba ho tiež považovať za nedostatočné.

84. Z vlastnej judikatúry Súdu prvého stupňa tiež vyplýva, že obmedzenia práva na obhajobu zo strany Rady musia byť vyvážené prísnym a nestranným súdnym preskúmaním.( ) Európsky súd pre ľudské práva navyše stanovil rovnaké požiadavky.( )

85. Rozsudok Súdu prvého stupňa navyše trpí rozpornosťou odôvodnenia, keďže Súd prvého stupňa v bodoch 91 a 92 napadnutého rozsudku síce uznal, že dodržiavanie práva na obhajobu predstavuje základnú zásadu právneho poriadku Spoločenstva, avšak rozhodol, že Rada v rámci súdneho konania nebola povinná predložiť nijaké dôkazy. Súd prvého stupňa nemohol konštatovať, ako to urobil v bode 106 napadnutého rozsudku, že má dostatok informácií na to, aby mohol vykonať svoje preskúmanie, hoci mu nebol predložený nijaký dôkaz.

86. Rada a ostatní vedľajší účastníci konania navrhujú tento odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný. Zastávajú názor, že úvahy Súdu prvého stupňa sú z právneho hľadiska bezchybné, s výnimkou Francúzskej republiky, ktorá sa domnieva, že judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa reštriktívnych opatrení prijatých v rámci boja proti terorizmu nemožno použiť v prejednávanej veci, keďže táto vec sa týka reštriktívnych opatrení prijatých v rámci režimu, ktorý smeruje proti tretiemu štátu. Francúzska republika z toho však nevyvodzuje konkrétne právne dôsledky pre tento odvolací dôvod a v každom prípade navrhuje jeho zamietnutie.

3. Posúdenie

87. Navrhujem rozdeliť tento odvolací dôvod na dve časti týkajúce sa jednak nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o posúdenie dodržiavania práva na obhajobu, a jednak nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o posúdenie práva na účinnú súdnu ochranu. Odvolateľka navyše tvrdí, že napadnutý rozsudok trpí rozpornosťou odôvodnenia.

88. Pokiaľ ide o prvú časť, odvolateľka v prvom rade napáda posúdenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa odôvodnenia, ktoré uviedla Rada na podporu sporného rozhodnutia. Odvolateľka zastáva názor, že sporné rozhodnutie neobsahuje dôvody, ktoré viedli Radu k prijatiu tohto aktu, a zároveň sa domnieva, že Súd prvého stupňa nemohol považovať toto odôvodnenie za dostatočné, keďže Rada v priebehu konania, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia, nepredložila nijaký dôkazný prostriedok.

89. Ako pripomenul Súd prvého stupňa, povinnosť odôvodnenia je požiadavkou, ktorú stanovuje primárne právo( ) a ktorú potvrdzuje článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007.( ) Na účely posúdenia, či bola dodržaná povinnosť odôvodniť rozhodnutie prijaté inštitúciou Únie, treba overiť, či odôvodnenie umožnilo subjektu, ktorého sa toto rozhodnutie týka, oboznámiť sa s dôvodmi prijatého opatrenia a príslušnému súdu vykonať svoje preskúmanie. Spravidla sa nevyžaduje, aby boli v odôvodnení uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či je odôvodnenie aktu dostatočné, sa musí posudzovať nielen vzhľadom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext a na všetky právne predpisy upravujúce danú oblasť.( ) Poukazujem na to, že tieto základné zásady potvrdil Súd prvého stupňa v bode 82 napadnutého rozsudku.

90. Súd prvého stupňa tiež pripomenul, že povinnosť odôvodnenia je základnou zásadou práva Únie, od ktorej sa možno odchýliť iba z naliehavých dôvodov,( ) a že Rada je povinná oznámiť dotknutému subjektu „osobitné a konkrétne“ dôvody pri prijatí rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov.( ) Povinnosť odôvodnenia aktu má rozdielnu intenzitu podľa toho, v akej oblasti inštitúcia koná, a podľa účinku, ktorý zamýšľa priznať tomuto aktu. V tejto súvislosti Súd prvého stupňa analogicky prebral úvahy, z ktorých Súdny dvor vychádzal v prípade reštriktívnych opatrení prijatých v rámci boja proti terorizmu, podľa ktorých vzhľadom na osobitný kontext prijatia a vykonania takýchto opatrení si Rada splní svoju povinnosť odôvodnenia, ak oznámi dotknutým osobám dôvody, ktoré ju viedli k prijatiu rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov voči nim, súčasne s prijatím tohto opatrenia, alebo tak skoro, ako je to možné.( ) Ak uznáme zásadu, že reštriktívne opatrenia možno prijať voči subjektom, v prípade ktorých sa predpokladá, že vykonávajú činnosť pre politiku, ktorú možno pripísať tretiemu štátu a proti ktorej chce Únia bojovať, alebo túto politiku podporujú, na rozdiel od toho, čo tvrdí Francúzska republika, nevidím dôvod, pre ktorý by judikatúru Súdneho dvora sformulovanú v súvislosti s právom na obhajobu osôb alebo subjektov, ktorých sa týka reštriktívne opatrenie prijaté v rámci boja proti terorizmu, nebolo možné použiť v prejednávanej veci.

91. Na základe kritérií, na ktoré som práve poukázal, Súd prvého stupňa v bode 84 napadnutého rozsudku skúmal, či sporné rozhodnutie obsahuje individuálne a špecifické dôvody, ktoré viedli Radu k tomu, že vykonala svoju právomoc na základe článku 7 ods. 2 písm. a) a b) voči odvolateľke. Vzhľadom na to, že posúdenie Súdu prvého stupňa bolo založené na tom, či odôvodnenie obsiahnuté v spornom rozhodnutí umožnilo odvolateľke porozumieť dôvodom, pre ktoré došlo k zmrazeniu jej finančných prostriedkov, a či bolo dostatočné na to, aby Súd prvého stupňa mohol vykonať svoje preskúmanie zákonnosti sporného rozhodnutia, a to s prihliadnutím na osobitný kontext tohto rozhodnutia, zastávam názor, že Súd prvého stupňa sa vo svojej analýze nedopustil nesprávneho právneho posúdenia.

92. Po druhé tvrdenie odvolateľky, že odôvodnenie, ktoré nie je podložené listinnými dôkazmi, ku ktorým jeho adresát nemal prístup pred prijatím rozhodnutia ani po jeho prijatí, nemožno považovať za náležité a dostatočné odôvodnenie,( ) nemožno uznať. Odvolateľka totiž tvrdí, že dostatočnosť odôvodnenia závisí od práva byť vopred vypočutý alebo aspoň od práva na prístup k spisu, hoci tieto dva aspekty práva na obhajobu treba posudzovať rozdielne. Po prvé požiadavku odôvodnenia, ktorej cieľom je iba dostatočne oboznámiť dotknutý subjekt s dôvodmi, ktoré viedli inštitúciu k rozhodnutiu o zmrazení jeho finančných prostriedkov, aby mu boli známe skutočnosti, ktoré boli zohľadnené v jeho neprospech, a aby bol schopný posúdiť a prípadne aj napadnúť ich dôvodnosť, treba odlíšiť od požiadavky existencie skutočných a závažných dôkazov. Po druhé opodstatnenosť odôvodnenia možno skúmať iba v rámci súdneho konania – najmä ak, ako je to v tomto prípade, dotknutá osoba nepožiadala o sprístupnenie spisu – a toto preskúmanie si vyžaduje predloženie dôkazných prostriedkov. Toto preskúmanie však treba navrhnúť a v tomto smere nemožno od príslušného súdu vyžadovať, aby naprával to, čo žalobca zanedbal. Treba konštatovať, že odvolateľka neuplatnila prípustný žalobný dôvod, ktorým by spochybnila odôvodnenie, ktoré Rada uviedla na podporu sporného rozhodnutia,( ) a že takýto žalobný dôvod týkajúci sa obsahovej zákonnosti sporného rozhodnutia možno skúmať iba v prípade, ak ho žalobca uplatní.( ) Odvolateľka teda namieta že neboli predložené dôkazy, ktorých predloženie mohla navrhnúť iba ona, a to tak počas konania pred podaním žaloby, ako aj počas súdneho konania.

93. Táto situácia sa jednoznačne odlišuje od situácie vo veci People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada,( ) na ktorú poukazuje odvolateľka. Po prvé v tejto veci žalobkyňa napádala zákonnosť rozhodnutia Rady, ktorá rozhodla o jej ponechaní v zozname subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť, zatiaľ čo v tomto odvolacom konaní ide o preskúmanie zákonnosti prvého rozhodnutia o zápise Bank Melli do zoznamu. Hoci v prípade, ak ide o prvý zápis, môžu byť v štádiu predbežného konania, ako uvediem ďalej, odôvodnené určité modifikácie práva na obhajobu, opodstatnenosť týchto modifikácií treba skúmať prísnejšie v prípade, ak ide o rozhodnutie o ponechaní osoby alebo subjektu na zozname.( ) Po druhé v uvedenej veci Rada odmietla poskytnúť Súdu prvého stupňa informácie, na ktorých bolo založené rozhodnutie o ponechaní subjektu na zozname,( ) hoci o to bola požiadaná, čím mu zabránila v tom, aby mohol preskúmať zákonnosť a dôvodnosť opatrení na zmrazenie finančných prostriedkov.( )

94. Je nesporné, že intenzita práva na obhajobu, ktoré musí zaručiť inštitúcia, ktorá akt vydala, vo fáze, ktorá predchádza jeho prijatiu alebo ktorá bezprostredne nasleduje po jeho prijatí, je nižšia v prípade reštriktívnych opatrení, o aké ide v prejednávanej veci, prinajmenšom ak sa voči dotknutej osobe alebo subjektu prijmú po prvý raz. Judikatúra, na ktorej je založená argumentácia odvolateľky, sa síce týka práva na obhajobu, ktoré musia inštitúcie zaručiť v rámci predbežného správneho konania, ak toto konanie môže viesť k uloženiu sankcie, avšak bola sformulovaná v kontexte súťažného práva Únie. Podľa môjho názoru sa však táto situácia podobá skôr situácii, keď Rada prijme reštriktívne opatrenia voči osobám alebo subjektom v rámci boja proti terorizmu. V súvislosti s takými opatreniami Súdny dvor vytvoril judikatúru, podľa ktorej právo na obhajobu, ktoré je potrebné zaručiť v štádiu predbežného konania, nie sú absolútne, a uznal, že v prípade reštriktívnych opatrení by oznámenie dôvodov pred zahrnutím subjektu do zoznamu „mohlo ohroziť účinnosť opatrení zmrazenia finančných prostriedkov“( ) a že „takéto opatrenia musia mať už vzhľadom na svoju povahu účinok prekvapenia a… uplatniť sa okamžite.“( ) Judikatúra, na ktorú poukazuje odvolateľka, je preto irelevantná a je zrejmé, že Rada nebola povinná pred prijatím sporného rozhodnutia z vlastnej iniciatívy oznámiť odvolateľke dôvody, sprístupniť jej spis, ani ju vypočuť.( ) Súd prvého stupňa teda v bode 93 napadnutého rozsudku úplne správne vyložil rozsah práva na obhajobu subjektu, voči ktorému sa po prvý raz prijme reštriktívne opatrenie, ako ho vymedzila judikatúra.

95. Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky založené na nepredložení dôkazov, treba bez ďalšieho poukázať na to, že judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva uvedená na podporu tohto odvolacieho dôvodu je úplne irelevantná. Tak rozsudok Saadi v. Taliansko, ako aj rozsudok A. v. Spojené kráľovstvo( ) sa totiž týkajú článku 3 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“). Aj za predpokladu, že Európsky súd pre ľudské práva by v týchto dvoch rozsudkoch rozhodol, že nemožno porovnávať význam základného práva a cieľa, akým je boj proti terorizmu, rozhodol by tak v súvislosti so zákazom mučenia, ktorý má na rozdiel od ostatných práv, ktoré zakotvuje EDĽP, absolútnu povahu a nepripúšťa obmedzenia.( )

96. Okrem toho, pokiaľ ide o druhú časť tohto odvolacieho dôvodu, argumentácia odvolateľky, podľa ktorej tým, že Rada nepredložila dôkazy v konaní pred podaním žaloby ani v konaní o žalobe, bolo porušené jej právo na účinnú súdnu ochranu, je nevyhnutne v rozpore s dvoma skutočnosťami.

97. Najprv poukážem len na to, že ako vyplýva z bodu 99 napadnutého rozsudku, odvolateľka pred podaním žaloby na Súde prvého stupňa nepožiadala Radu o sprístupnenie svojho spisu.( ) Odvolateľka v konaní pred Súdom prvého stupňa tiež neuplatnila prípustný žalobný dôvod, ktorým by spochybnila pravdivosť zistenia Rady, podľa ktorého sa odvolateľka vzhľadom na dôvody uvedené v bode 4 tabuľky B prílohy V považuje za subjekt, ktorý sa podieľa na činnostiach súvisiacich so šírením jadrových zbraní v Iráne alebo ich podporuje.( ) Ak by odvolateľka takýto žalobný dôvod riadne uplatnila, od Rady by sa skutočne vyžadovalo, aby predložila dôkazy, ktoré Súdu prvého stupňa umožnia tieto skutočnosti preskúmať. Keďže Súd prvého stupňa nemusel rozhodovať o dôvodnosti uvedených dôvodov, nepredloženie dôkazov počas konania pred ním nemohlo mať vplyv na správnosť rozsudku Súdu prvého stupňa ani porušiť právo odvolateľky na účinnú súdnu ochranu. Pokiaľ ide o preskúmanie ostatných žalobných dôvodov, Súd prvého stupňa vedie konanie a môže, avšak len v prípade, ak to považuje za potrebné, nariadiť vykonanie ďalších dôkazov.( )

98. V súvislosti s údajnou rozpornosťou odôvodnenia napokon poukazujem na to, že Súd prvého stupňa už v bodoch 91 a 92 napadnutého rozsudku, na ktoré poukazuje odvolateľka, správne konštatoval, že dodržiavanie práva na obhajobu je základnou zásadou a zároveň že toto právo možno v prípade naliehavých dôvodov týkajúcich sa bezpečnosti alebo udržiavania medzinárodných vzťahov Spoločenstva modifikovať, a to najmä pokiaľ ide o právo na oznámenie skutočností zohľadnených v neprospech dotknutého subjektu.( ) V každom prípade v bodoch 96 až 102 napadnutého rozsudku, ktoré sú údajne v rozpore s vyššie uvedeným konštatovaním Súdu prvého stupňa, sa uvádza len to, že odvolateľka bola schopná porozumieť dôvodom svojho zápisu, bez toho, aby bola Rada povinná z úradnej povinnosti jej sprístupniť jej spis alebo ju z úradnej povinnosti vypočuť. Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, Súd prvého stupňa teda vôbec nekonštatoval, že z práva na obhajobu nevyplýva Rade povinnosť predložiť dôkazy, a to ani v rámci súdneho konania.( ) Poukazujem tiež na to, že v bodoch 100 a 101 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa navyše skúmal dôvody, ktoré Bank Melli uviedla s cieľom odôvodniť skutočnosť, že nepožiadala o sprístupnenie svojho spisu, ale dospel k záveru, že tvrdenia uvedené v tejto súvislosti nemožno uznať. Z predmetných častí napadnutého rozsudku teda podľa môjho názoru nevyplýva nijaká rozpornosť odôvodnenia.

99. Z toho vyplýva, že tretí hlavný odvolací dôvod treba v celom rozsahu zamietnuť ako nedôvodný.

D – O prvom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na nerešpektovaní diskrečnej právomoci Rady

1. Napadnutý rozsudok

100. V bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa v rámci skúmania prvého žalobného dôvodu rozhodol, že z článkov 60 ES a 301 ES nemožno vyvodiť záver, že právomoc, ktoré tieto ustanovenia priznávajú Spoločenstvu, je obmedzená len na vykonanie opatrení prijatých Bezpečnostnou radou. Rada preto mala právomoc prijať článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, ktorým sa povoľuje zmrazenie aktív subjektov, ktoré neboli označené Bezpečnostnou radou, ale ktoré sa podľa Rady podieľajú na šírení jadrových zbraní, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú. Súd prvého stupňa následne uznal, že z odôvodnenia č. 6 nariadenia č. 423/2007 vyplýva Rade povinnosť vykonávať svoju právomoc na základe článku 7 ods. 2 v záujme splnenia cieľov rezolúcie č. 1737 (2006). Súd prvého stupňa však rozhodol, že táto povinnosť neznamená, že Rada má vykonať reštriktívne opatrenia iba voči subjektom označeným Bezpečnostnou radou na základe rezolúcie.

101. V bodoch 64 a 65 napadnutého rozsudku, v ktorých Súd prvého stupňa posudzoval tretí žalobný dôvod založený na porušení zásady proporcionality a práva vlastniť majetok, Súd prvého stupňa rozhodol, že Rada má autonómnu právomoc podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, ktorého cieľom nie je vykonať rezolúcie Bezpečnostnej rady prijaté v oblasti šírenia jadrových zbraní. Cieľom tohto článku a sporného rozhodnutia, ktorým sa tento článok vykonáva, je zabezpečiť dosiahnutie cieľov rezolúcie č. 1737 (2006) prostredníctvom prijatia autonómnych reštriktívnych opatrení. Súd prvého stupňa teda dospel k záveru, že cieľom článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 nie je vykonať druhú rezolúciu, ktorú Bezpečnostná rada prijala v tejto oblasti, čiže rezolúciu č. 1803 (2008), v ktorej Bezpečnostná rada iba vyzvala štáty, aby boli obozretné vo vzťahu k odvolateľke.( ) Za týchto okolností obsah a ciele tejto rezolúcie nemohli predstavovať kritériá, na základe ktorých sa mala posúdiť proporcionalita sporného rozhodnutia.

2. Argumentácia účastníkov konania

102. Odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietol relevantnosť rezolúcií Bezpečnostnej rady č. 1737 (2006), 1747 (2007)( ) a 1803 (2008) pre vymedzenie diskrečnej právomoci Rady. Vzťah medzi nariadením č. 423/2007 a týmto rezolúciami vyplýva zo samotného znenia nariadenia, a najmä z odôvodnení č. 1, 2, 5 a 6 tohto nariadenia. Odvolateľka poukazuje na to, že rezolúcia č. 1803 (2008) bola prijatá skôr ako sporné rozhodnutie, takže Rada mala vziať do úvahy skutočnosť, že Bezpečnostná rada vyžadovala iba obozretnosť vo vzťahu k odvolateľke. Súd prvého stupňa sa tým, že o tejto otázke rozhodol inak, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.

103. Odvolateľka navyše tvrdí, že Súd prvého stupňa na jednej strane poukázal na relevantnosť rezolúcií Bezpečnostnej rady (v bode 52 napadnutého rozsudku), ale na druhej strane označil právomoc Rady za autonómnu vo vzťahu k týmto rezolúciám (body 64 a 65). Z toho vyplýva rozpornosť odôvodnenia napadnutého rozsudku. Právomoc Rady je viazaná rezolúciami Bezpečnostnej rady, pričom Súd prvého stupňa mal túto skutočnosť vziať do úvahy pri rozhodovaní o tom, či bolo sporné rozhodnutie v rozpore so zásadou proporcionality a s právom odvolateľky vlastniť majetok.

104. Ostatní účastníci konania tvrdia, že tento odvolací dôvod je nedôvodný. Rada vo svojom vyjadrení k odvolaniu okrem iného uviedla, že Únia je oprávnená prijímať autonómne opatrenia na dosahovanie cieľov stanovených rezolúciou. Keď Rada prijme akt v nadväznosti na rezolúciu Bezpečnostnej rady, autonómne opatrenia prijaté Radou musia sledovať ciele stanovené rezolúciou. V tomto prípade je autonómne rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov subjektov, ktoré neboli označené Bezpečnostnou radou, v súlade s cieľom sledovaným Bezpečnostnou radou, ktorým je zabrániť Iránu v tom, aby ďalej rozvíjal svoj jadrový program.

3. Posúdenie

105. Zastávam názor, že na rozhodnutie o tomto odvolacom dôvode je potrebné vrátiť sa k normatívnemu kontextu prijatia sporného rozhodnutia.

106. Spoločnou pozíciou č. 2007/140 bola v právnom poriadku Únie vykonaná rezolúcia č. 1737 (2006). Vykonanie tejto rezolúcie je založené výlučne na vôli Únie prispieť k dosiahnutiu cieľov sledovaných Organizáciou spojených národov a nebrániť plneniu medzinárodných záväzkov svojich členských štátov, a nie na existencii pozitívneho a priameho záväzku Únie vykonať rezolúcie Bezpečnostnej rady, keďže Únia nie je zmluvnou stranou Charty Organizácie spojených národov.

107. Okrem toho, že ňou bola vykonaná uvedená rezolúcia, spoločná pozícia v článku 5 ods. 1 písm. b) tiež stanovila, že Rada môže rozhodnúť o zmrazení finančných prostriedkov vo vzťahu k osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré nie sú uvedené v rezolúcii č. 1737 (2006), ale v prípade ktorých sa preukáže, že „sa podieľajú na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti citlivých z hľadiska šírenia alebo na vývoji nosičov jadrových zbraní, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú, alebo osôb alebo subjektov, ktoré konajú v ich mene alebo podľa ich pokynov, alebo subjektov, ktoré vlastnia alebo kontrolujú, aj nezákonnými prostriedkami.“ V odôvodnení č. 10 spoločnej pozície č. 2007/140 sú vymedzené dôvody, pre ktoré Rada chcela prekročiť rámec ustanovení rezolúcie, tak, že „v súlade so závermi [Európskej] [r]ady… a s cieľom splniť ciele rezolúcie… č. 1737 (2006)“ by sa zmrazenie malo rozšíriť aj na osoby a subjekty, ktoré určila Rada „pri použití rovnakých kritérií, ako uplatňuje Bezpečnostná rada alebo výbor…“

108. Nariadenie č. 423/2007 bolo prijaté krátko po prijatí spoločnej pozície č. 2007/140, keďže práve táto spoločná pozícia stanovovala, že na vykonanie určitých opatrení stanovených touto spoločnou pozíciou je potrebná činnosť Spoločenstva.( ) Preto sa nariadením č. 423/2007 vykonáva rezolúcia č. 1737 (2006), pokiaľ ide o Spoločenstvo, a zároveň sa ním rozširuje logika spoločnej pozície č. 2007/140: článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 totiž priznáva Rade vlastnú jednostrannú právomoc určiť na základe kritérií stanovených Bezpečnostnou radou osoby, subjekty a orgány, ktoré sa podieľajú na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti citlivých z hľadiska šírenia alebo na vývoji nosičov jadrových zbraní Iránom, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú. Autonómna právomoc priznaná Rade, ktorá je nezávislá toho, či Bezpečnostná rada prijme reštriktívne opatrenia voči osobám, subjektom a orgánom, ktoré určí, teda sleduje pôvodný cieľ rezolúcie č. 1737 (2006), ktorý si Únia a neskôr aj Spoločenstvo medzičasom osvojili. Tak zo spoločnej pozície č. 2007/140, ako aj z nariadenia jednoznačne vyplýva, že autonómna právomoc Rady sa musí vykonávať výlučne na dosiahnutie cieľa sledovaného Organizáciou spojených národov. Voči konštatovaniu Súdu prvého stupňa, ktoré uviedol v tejto súvislosti,( ) nemožno mať nijaké výhrady.

109. Preto, pokiaľ ide o posúdenie právomoci Rady v tejto oblasti, je potrebné jasne rozlíšiť dva prípady.

110. Na jednej strane článok 7 ods. 1 nariadenia č. 423/2007 odkazuje výlučne na zoznam osôb, subjektov a orgánov zostavený Bezpečnostnou radou alebo Výborom pre sankcie v súlade s bodom 12 rezolúcie č. 1737 (2006), na ktorý toto ustanovenie nariadenia výslovne odkazuje.

111. Na druhej strane článok 7 ods. 2 tohto nariadenia upravuje právomoc, ktorá síce slúži na dosiahnutie toho istého cieľa, aký sleduje rezolúcia č. 1737 (2006), avšak z hľadiska identifikácie a zápisu do zoznamov je autonómna. Iba cieľ sledovaný Organizáciou spojených národov predstavuje teda – nepriame – kritérium zákonnosti činnosti Rady podľa článku 7 ods. 2 tohto nariadenia. Skutočnosť, že odvolateľka nebola označená Bezpečnostnou radou alebo Výborom pre sankcie za subjekt, ktorého aktíva sa musia zmraziť, ale podľa bodu 10 rezolúcie č. 1803 (2008) bola označená len za subjekt, vo vzťahu ku ktorému majú byť členské štáty obozretné, je teda irelevantná, keďže na úrovni Spoločenstva bola jednoznačne stanovená autonómna právomoc Rady v oblasti zápisov.

112. V tejto súvislosti pripomínam, že cieľom sporného rozhodnutia je už podľa jeho názvu vykonať článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007. Prijatie rezolúcie č. 1803 (2008) má síce vplyv na toto nariadenie, keďže uvedená rezolúcia bola základom pre jednu zo zmien a doplnení tohto nariadenia,( ) ale len v rozsahu, v akom Bezpečnostná rada touto rezolúciou vykonala zápis nových osôb, subjektov a orgánov. Prijatie tejto novej rezolúcie teda malo vplyv iba vzhľadom na článok 7 ods. 1 nariadenia č. 423/2007, keďže umožnilo aktualizovať prílohu tohto nariadenia, v ktorej sú uvedené subjekty označené Bezpečnostnou radou. Konštatovanie, že proporcionalitu zápisu odvolateľky do zoznamu subjektov označených Radou nemožno posudzovať z hľadiska rezolúcie č. 1803 (2008), je teda úplne správne.

113. Nakoniec na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, úvahy Súdu prvého stupňa vôbec netrpia rozpornosťou odôvodnenia. V bode 52 napadnutého rozsudku sa Súd prvého stupňa usiloval objasniť povahu vzťahu medzi nariadením a rezolúciou č. 1737 (2006) a správne konštatoval, že autonómna právomoc priznaná Rade podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 sa musí vykonávať v snahe dosiahnuť ciele tejto rezolúcie. Pokiaľ ide o bod 65 napadnutého rozsudku, v tomto bode Súd prvého stupňa vylúčil relevantnosť rezolúcie č. 1803 (2008) ako kritéria, na základe ktorého sa má posudzovať proporcionalita činnosti Rady. Treba teda uviesť, že vzhľadom na to, že tieto dva body sa týkajú dvoch rozdielnych rezolúcií, Súd prvého stupňa si neprotirečil.

114. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba prvý subsidiárny odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.

E – O druhom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom posúdení Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o právo odvolateľky vlastniť majetok

1. Napadnutý rozsudok

115. V bodoch 70 a 71 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa v podstate rozhodol, že dodržanie základných práv je jednou z podmienok zákonnosti aktov Únie. Tieto práva však nie sú absolútne a ich výkon môže podliehať obmedzeniam, pokiaľ sú odôvodnené cieľom všeobecného záujmu sledovaným Úniou. Ako Súdny dvor už uznal, význam tohto cieľa môže odôvodniť značné nepriaznivé dôsledky pre určité hospodárske subjekty. V tomto prípade bolo zrejmé, že došlo k zásahu do práva odvolateľky vlastniť majetok a do jej slobody vykonávať určitú hospodársku činnosť, keďže Bank Melli už nemohla nakladať s finančnými prostriedkami, ktoré sa nachádzali v jej držbe na území Únie alebo ktoré sa nachádzali v držbe štátnych príslušníkov Únie. Význam cieľa, ktorým bolo odôvodnené opatrenie prijaté voči odvolateľke, čiže udržanie mieru a medzinárodnej bezpečnosti, však bol spôsobilý odôvodniť rozsah spôsobených obmedzení bez toho, aby boli neprimerané vo vzťahu k uvedenému cieľu, a to tým skôr, že obmedzenie sa týkalo iba časti aktív Bank Melli a že existovali možné výnimky a odchýlky od zmrazenia finančných prostriedkov stanovené v článkoch 9 a 10 nariadenia č. 423/2007.

2. Argumentácia účastníkov konania

116. Druhý subsidiárny odvolací dôvod je založený na nesprávnom posúdení Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o právo odvolateľky vlastniť majetok. Odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa v bodoch 70 a 71 napadnutého rozsudku v rámci skúmania štvrtého žalobného dôvodu neprávom zamietol tvrdenie založené na neodôvodnenom porušení jej práva vlastniť majetok. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, najmä z rozsudkov Saadi v. Taliansko( ) a A. v. Spojené kráľovstvo,( ) totiž vyplýva, že nemožno porovnávať význam ochrany základných práv a boja proti terorizmu. To platí aj v prípade opatrení týkajúcich sa udržania svetového mieru a medzinárodnej bezpečnosti. Súd prvého stupňa sa teda dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keďže nerešpektoval základné práva odvolateľky. Okrem toho Súd prvého stupňa svoj rozsudok nesprávne odôvodnil, keďže považoval reštriktívne opatrenia za opodstatnené, bez toho, aby vzal do úvahy význam, ktorý sa v judikatúre Súdneho dvora priznáva ochrane ľudských práv od vydania rozsudku Internationale Handelsgesellschaft,( ) pričom jej význam sa ešte zvýšil v dôsledku nadobudnutia účinnosti Lisabonskej zmluvy a perspektívy pristúpenia Únie k EDĽP.

117. Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia jednomyseľne poukázali na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej výkon základných práv môže podliehať obmedzeniam,( ) pričom táto judikatúra je podľa ich názoru v súlade s relevantnou judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva.( ) Okrem toho rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva, ktoré uviedla odvolateľka v rámci svojho odvolania, nie sú relevantné pre posúdenie práva vlastniť majetok. Vzhľadom na to, že Súd prvého stupňa logicky vychádzal z toho, že sledovaný cieľ je spôsobilý odôvodniť obmedzenia práva odvolateľky vlastniť majetok, druhý subsidiárny odvolací dôvod treba zamietnuť.

3. Posúdenie

a) Úvodná poznámka

118. Na pojednávaní boli účastníci konania vyzvaní, aby sa vyjadrili k otázke, či každá fyzická alebo právnická osoba, vrátane vládnej organizácie v zmysle judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, požíva základné právo na ochranu vlastníctva a či mal Súd prvého stupňa pri posudzovaní žalobného dôvodu založeného na porušení práva odvolateľky vlastniť majetok skúmať, či Bank Melli skutočne môže namietať porušenie takého základného práva, hoci je právnickou osobou usadenou na území tretieho štátu, ktorá je zrejme dostatočne prepojená s politikou šírenia jadrových zbraní vedenou iránskym štátom – ktorý je jej výlučným vlastníkom – na to, aby jej finančné prostriedky boli zmrazené na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007.

119. Hoci nespochybňujem význam tejto otázky, pochybujem o tom, či sa v prejednávanej veci možno takými úvahami zaoberať.

120. Ani jeden z účastníkov konania nespochybnil okolnosť, že odvolateľka požíva takéto právo, či už počas konania pred Súdom prvého stupňa, alebo počas písomnej časti konania pred Súdnym dvorom.( ) Súd prvého stupňa tiež nespochybnil skutočnosť, že odvolateľka bol oprávnená dovolávať sa práva vlastniť majetok, ktoré je zaručené právnym poriadkom Únie.( ) Skutočnosť, že Súd prvého stupňa sa týmto problémom nezaoberal, netreba nevyhnutne chápať tak, že ho prehliadol, ale možno ju rovnako považovať za implicitné uznanie skutočnosti, že odvolateľka je nositeľkou práva vlastniť majetok. Preto z toho, že účastníci konania – a tým myslím predovšetkým Radu – vo svojich písomných podaniach túto skutočnosť nespochybnili, podľa môjho názoru vyplýva, že Súdny dvor nemá v prejednávanej veci posúdiť, či sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď implicitne, no nevyhnutne konštatoval, že odvolateľka je nositeľkou práva vlastniť majetok.

121. Zostáva teda posúdiť, či prináležalo Súdu prvého stupňa, aby sa touto otázkou zaoberal z úradnej povinnosti, pričom v takom prípade by muselo ísť o dôvod týkajúci sa verejného poriadku. V tejto súvislosti som už mal možnosť v nadväznosti na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Salzgitter/Komisia,( ) uviesť kritériá vymedzenia dôvodu týkajúceho sa verejného poriadku,( ) podľa ktorých:

– porušené pravidlo musí slúžiť na dosiahnutie základného cieľa právneho poriadku Únie a zohrávať významnú úlohu pri dosahovaní tohto cieľa a

– porušené pravidlo musí byť stanovené v záujme tretích osôb alebo verejnosti vo všeobecnosti a nielen v záujme priamo dotknutých osôb.

Generálny advokát Jacobs ešte doplnil podmienku, že porušenie práva Únie musí byť zjavné, ktorú považujem skôr za nevyhnutný predpoklad existencie povinnosti súdu zaoberať sa predmetnou otázkou z úradnej moci.( )

122. Aj za predpokladu, že by Súd prvého stupňa porušil právnu normu tým, že odvolateľku neprávom považoval za nositeľku práva vlastniť majetok, poukazujem na dve skutočnosti. Po prvé otázka, či je odvolateľka nositeľkou základného práva, závisí od úvah, ktoré sa druhého uvedeného kritéria vôbec netýkajú. Po druhé táto otázka je príliš zložitá na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že v tomto prípade došlo k zjavnému porušeniu práva Únie, ktoré môže ako jediné odôvodniť povinnosť Súdneho dvora zaoberať sa touto otázkou z úradnej moci. Za týchto okolností zastávam názor, že Súdu prvého stupňa neprináležalo zaoberať sa takouto otázkou z úradnej povinnosti. Neprináleží teda ani Súdnemu dvoru, aby sa ňou zaoberal. Ak by sa Súdny dvor touto otázkou predsa zaoberal, podľa môjho názoru by nevyhnutne musel čeliť námietke, že svojím rozhodnutím prekročil návrhy účastníkov konania.

123. Súdny dvor sa teda podľa môjho názoru nemôže ani nemusí touto otázkou zaoberať. V prípade obavy, že môžu existovať prípadné pochybnosti, poukazujem na to, že v prejednávanej veci Súd prvého stupňa v každom prípade rozhodol čo najpriaznivejšie pre odvolateľku, keďže vychádzal z predpokladu, že sa skutočne mohla dovolávať svojho práva vlastniť majetok.

124. Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov, bez toho, aby som popieral význam takejto otázky alebo prejudikoval, ako Súdny dvor na túto otázku odpovie, keď o nej skutočne bude musieť rozhodnúť, navrhujem, aby Súdny dvor v tomto prípade obmedzil svoju analýzu na odvolací dôvod, ako ho uplatnila odvolateľka.

b) Analýza odvolacieho dôvodu

125. Pokiaľ ide o posúdenie tohto odvolacieho dôvodu, ako ho uplatnila odvolateľka, poukazujem na dve skutočnosti.

126. Po prvé opäť poukazujem na to, že judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva, na ktorú poukazuje odvolateľka, nie je pre toto odvolanie relevantná. Vec Saadi v. Taliansko sa týkala otázky, či Talianska republika mohla vykonať rozhodnutie o vyhostení vydané voči tuniskému štátnemu príslušníkovi z dôvodu, že zohrával aktívnu úlohu v organizácii, ktorá poskytovala logistickú a finančnú podporu osobám, ktoré patrili k fundamentalistickým bunkám v Taliansku, a ktorý z tohto dôvodu narúšal taliansky verejný poriadok, pričom sa namietalo, že vykonanie uvedeného rozhodnutia by vystavilo sťažovateľa zaobchádzaniu, ktoré by bolo v rozpore s článkom 3 EDĽP. Európsky súd pre ľudské práva v tejto veci konštatoval, že „vzhľadom na to, že ochrana pred zaobchádzaním, ktoré zakazuje článok 3, je absolútna, z tohto ustanovenia vyplýva povinnosť nevydať a nevyhostiť osobu, ak existuje skutočné riziko, že v štáte, do ktorého má byť vydaná alebo vyhostená, bude vystavená takému zaobchádzaniu,“( ) a dospel k záveru, že „nemožno porovnávať význam rizika zlého zaobchádzania a dôvodov vyhostenia [v tomto prípade boja proti terorizmu] na účely určenia, či je daná zodpovednosť štátu na základe článku 3, aj keby toto zlé zaobchádzanie bolo spôsobené tretím štátom.“( ) Pokiaľ ide o rozsudok A. v. Spojené kráľovstvo, ktorý sa rovnako týkal článku 3 EDĽP, Európsky súd pre ľudské práva v bode, na ktorý poukazuje Bank Melli, iba pripomenul, že „článok 3 zakotvuje jednu zo základných hodnôt demokratickej spoločnosti. Toto ustanovenie nestanovuje nijaké obmedzenie, čím sa odlišuje od väčšiny normatívnych ustanovení Dohovoru a protokolov č. 1 a 4, a podľa článku 15 ods. 2 [EDĽP] sa od neho nemožno odchýliť, aj keby existovalo verejné nebezpečenstvo, ktoré by ohrozovalo život obyvateľstva. Aj v najzložitejších prípadoch, akým je boj proti terorizmu, a bez ohľadu na konanie dotknutej osoby Dohovor stanovuje absolútny zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho trestu alebo zaobchádzania.“( )

127. Z týchto dvoch rozsudkov teda vyplýva, že nemožnosť porovnávania významu základného práva a boja proti terorizmu je v tomto prípade striktne obmedzená na predchádzanie mučeniu a neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu. Z vyššie uvedeného bodu rozsudku A. v. Spojené kráľovstvo navyše jednoznačne vyplýva, že takéto porovnanie je v zásade možné v prípade ostatných práv zakotvených okrem iného v protokole č. 1 EDĽP. Právo vlastniť majetok je zakotvené práve v článku 1 tohto protokolu. Podľa ustálenej judikatúry je právo vlastniť majetok navyše právom, ktorého výkon možno obmedziť.( )

128. Po druhé v právnom poriadku Spoločenstva sú tiež prípustné obmedzenia práva vlastniť majetok.( ) Súdny dvor totiž už rozhodol, že právo vlastniť majetok „nie je absolútnym privilégiom, ale treba [ho] posudzovať s ohľadom na je[ho] spoločenskú funkciu. V dôsledku toho môže byť výkon práva vlastniť majetok obmedzený pod podmienkou, že toto obmedzenie zodpovedá cieľom všeobecného záujmu sledovaným Spoločenstvom a nepredstavuje v súvislosti so sledovaným cieľom neprimeraný a neprípustný zásah do samotnej podstaty takto zaručených práv.“( ) Je nesporné, že výkon práva Bank Melli vlastniť majetok bol v dôsledku reštriktívneho opatrenia, ktoré bolo voči nej prijaté, obmedzený.( ) Odvolateľka napáda úvahy Súdu prvého stupňa týkajúce sa opodstatnenosti tohto obmedzenia, ktorý konštatoval, že „vzhľadom na prvoradý význam udržania mieru a medzinárodnej bezpečnosti“ opatrenie týkajúce sa odvolateľky nie je neprimerané.( )

129. Poukazujem na to, že keď sa Spoločenstvo rozhodlo bojovať proti terorizmu prijatím reštriktívnych opatrení, podľa môjho názoru nesledovalo iné ciele ako udržanie svetového mieru a medzinárodnej bezpečnosti.( ) Rovnaký záver vyplýva z judikatúry týkajúcej sa opatrení prijatých s cieľom ukončiť vojnový stav a rozsiahle porušovanie ľudských práv.( ) Nemôže to byť inak ani v prípade, keď sa Spoločenstvo podieľa na činnostiach medzinárodného spoločenstva zameraných na boj proti šíreniu jadrových zbraní, ktorých cieľom je dosiahnuť, aby Iránska islamská republika podriadila rozvoj svojho jadrového programu kontrole medzinárodného spoločenstva. Je zrejmé, že takýto cieľ sa týka všeobecného záujmu.

130. Za týchto okolností na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, posúdenie Súdu prvého stupňa nie je v rozpore s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, ani s historickou judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou s základných práv, na ktorú poukázala odvolateľka.

131. Vzhľadom na to, že je nedôvodný, sa druhý subsidiárny odvolací dôvod musí zamietnuť.

F – O treťom subsidiárnom odvolacom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení Rady pri zahrnutí odvolateľky do zoznamu subjektov, ktorých aktíva sa musia zmraziť

1. Argumentácia účastníkov konania

132. Odvolateľka zastáva názor, že prijatie nariadenia Rady (ES) č. 1100/2009 zo 17. novembra 2009, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 a ktorým sa zrušuje sporné rozhodnutie,( ) predstavuje novú okolnosť, ktorá jej podľa článku 42 ods. 2 prvého pododseku rokovacieho poriadku( ) umožňuje uplatniť nový dôvod. Z listu, ktorým bolo odvolateľke oznámené nariadenie č. 1100/2009, totiž vyplýva, že Rada vychádzala tak z dôvodov, ktoré pôvodne viedli k zápisu odvolateľky do zoznamu prílohy V nariadenia č. 423/2007, ako aj z nových skutočností. Za týchto okolností, ak by Súdny dvor dospel k záveru, že odvolateľka samotným podaním návrhu na zrušenie sporného rozhodnutiu ani len implicitne nespochybnila tvrdenie Rady, že sa podieľa na šírení jadrových zbraní, odvolateľka môže v tomto odvolacom konaní toto tvrdenie výslovne napadnúť.

133. V rámci tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka teda vytýka Rade, že sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keďže ju zaradila a ponechala na zozname v prílohe V nariadenia č. 423/2007. Na tento účel odvolateľka poukazuje na listiny, ktoré sama predložila v konaní pred Súdom prvého stupňa 4. februára 2009, a na korešpondenciu s Radou po 25. júni 2009, keď bolo uverejnené nové oznámenie, ktorým boli osoby, subjekty a orgány zapísané do zoznamu na základe článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 informované o možnosti požiadať o opätovné preskúmanie rozhodnutia o ich zápise.( ) Zo všetkých týchto listín vyplýva, že odvolateľka sa nikdy nepodieľala na iránskom jadrovom programe, ani nebola spojená so subjektmi, ktoré sa na ňom podieľali.

134. Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia jednomyseľne uviedli, že tento odvolací dôvod je neprípustný.

2. Posúdenie

1