NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

M. POIARES MADURO

prednesené 19. mája 2004 ( )

Vec C‑170/03

Staatssecretaris van Financiën

proti

J.H.M. Feron

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko)]

„Dovoz motorového vozidla jednotlivcom – Oslobodenie od poplatku – Smernica Rady 83/183/EHS – Nariadenie Rady (EHS) č. 918/83 – Pojem ‚osobný majetok‘ – Pojem ‚držba‘ – Motorové vozidlo poskytnuté zamestnancovi s predkupným právom priznaným pri odovzdaní vozidla k dispozícii“

1. V tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden žiada o usmernenie pri výklade pojmov ako „osobný majetok“ a „držba“ použitých v nariadení Rady (EHS) č. 918/83 z 28. marca 1983 ustanovujúcom systém spoločenstva pre oslobodenie od cla (ďalej len „nariadenie č. 918/83“)( ). Tieto otázky vyplynuli zo sporu týkajúceho sa poplatku za súkromné motorové vozidlo dovezené do Holandska jednotlivcom, ktorý premiestnil svoje obvyklé bydlisko z Rakúska. V tejto súvislosti je takisto potrebné analyzovať problém uplatniteľnosti smernice Rady 83/183/EHS o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (ďalej len „smernica 83/183“)( ).

I – Okolnosti konania vo veci samej a prejudiciálne otázky

2. J. H. M. Feron (ďalej len „pán Feron“) bol zamestnaný v Rakúsku v spoločnosti Océ Österreich GmbH (ďalej len „zamestnávateľ“ alebo „Océ“). V čase od 18. októbra 1996 do 14. decembra 1997 poskytla Océ pánovi Feronovi k dispozícii motorové vozidlo tak na súkromné, ako aj na služobné účely. Počas tohto obdobia bolo motorové vozidlo úplne a výlučne k dispozícii pánovi Ferona, ale zamestnávateľ ostal aj naďalej vlastníkom motorové vozidla. Dňa 15. decembra 1997 pán Feron využil predkupné právo na motorové vozidlo, ktoré mu zamestnávateľ priznal pri odovzdaní motorového vozidla k jeho dispozícii v októbri 1996.

3. V januári 1998 pán Feron opustil svoje obvyklé bydlisko v Rakúsku a 10. februára 1998 podal v obci Venlo v Holandsku vyhlásenie na účely svojho usadenia sa tam.

4. Dňa 4. marca 1998 inšpektor Staatssecretaris van Financiën (ministerstvo financií) rozhodol o zamietnutí výnimky z Belasting van personenauto’s en motorrijwielen (poplatok za súkromné motorové vozidlá a motocykle, ďalej len „BPM“) pre motorové vozidlo, ktoré si pán Feron doviezol z Rakúska do Holandska. Inšpektor prišiel k záveru, že výnimka týkajúca sa presťahovania hnuteľného majetku z jedného členského štátu do druhého v prípade zmeny obvyklého bydliska sa neuplatní vo vzťahu k zaplateniu BPM.

5. Toto rozhodnutie je základom sporu medzi pánom Feronom a Staatssecretaris van Financiën, ktorý bol nakoniec predložený Hoge Raad a ktorý viedol k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru.

6. Hoge Raad vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že podľa článku 1 ods. 2 Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992, zákona o poplatku za súkromné motorové vozidlá a motocykle z roku 1992 (ďalej len „zákon o BPM“) sa BPM platí pri zápise motorového vozidla alebo motocyklu do evidencie motorových vozidiel.

7. Článok 14 ods. 1 zákona o BPM stanovuje, že „oslobodenie od BPM možno udeliť nariadením verejnej správy podľa podmienok a výnimiek, ktoré budú stanovené, pre motorové vozidlá a motocykle z inej krajiny, ktoré boli dovezené do Holandska na konkrétne účely alebo za osobitných okolností...“

8. Článok 14 ods. 1 zákona o BPM bol vykonaný Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen z 24. decembra 1992 vykonávacou vyhláškou k zákonu o BPM (ďalej len „vyhláška o BPM“). Článok 4 ods. 1 vyhlášky o BPM stanovuje, že „oslobodenie od [BPM] poplatku sa prizná motorovým vozidlám a motocyklom pochádzajúcim z inej krajiny, ak vo vzťahu k ich dovozu nárok na oslobodenie od dovozného cla existuje alebo by existoval, ak by vozidlo bolo dovezené z inej krajiny než je členský štát Európskeho spoločenstva, v ktorej bolo vozidlo vo voľnom obehu“.

9. Podľa článku 4 ods. 1 vyhlášky o BPM sa oslobodenie od BPM prizná motorovým vozidlám a motocyklom pochádzajúcim zo zahraničia, vrátane iného členského štátu, ak podliehajú oslobodeniu od dovozného cla pri vstupe do voľného obehu podľa nariadenia č. 918/83. Hoge Raad vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania neposudzuje otázku uplatniteľnosti v prejednávanej veci smernice 83/183, ktorá konkrétne zriaďuje režim oslobodenia od daní, ktorý sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu.

10. Článok 2 nariadenia č. 918/83 stanovuje, že „sa osobný majetok dovážaný fyzickými osobami, ktoré menia bydlisko z tretej krajiny na colné územie spoločenstva, prepúšťa bez dovozných ciel“.

11. Článok 3 nariadenia č. 918/83 stanovuje, že „oslobodenie sa vzťahuje na osobný majetok, ktorý: a) bol vo vlastníctve dotknutej osoby a v prípade, že nejde o spotrebný tovar, bol používaný touto osobou v pôvodnom bydlisku najmenej šesť mesiacov pred dňom, kedy táto osoba prestala mať bydlisko v tretej krajine, z ktorej sa vysťahovala,...“

12. Článok 1 ods. 2 nariadenia č. 918/83 stanovuje, že na jeho účely:

„c) ‚osobný majetok‘ je všetok majetok určený na osobné použitie dotknutých osôb alebo na uspokojovanie ich domácich potrieb.

‚Osobný majetok‘ tvorí najmä toto:

...

– bicykle a motocykle, súkromné motorové vozidlá a ich prívesy, kempingové obytné vozidlá a prívesy, plavidlá pre voľný čas a súkromné lietadlá.

Osobný majetok tvoria tiež potreby pre domácnosť zodpovedajúce normálnym potrebám rodiny, domáce zvieratá a zvieratá na jazdenie, ako aj prenosné náradie, ktoré potrebuje dotknutá osoba na výkon svojej živnosti alebo povolania v oblasti užitého umenia, alebo slobodných povolaní. Osobným majetkom nie je to, čo je dovážané na obchodné účely, aj keď to zodpovedá kritériám osobného majetku svojou povahou a množstvom. [Osobný majetok nesmie svojou povahou a množstvom svedčiť o tom, že sa dováža na obchodné účely. – neoficiálny preklad]...“

13. Ako vyplýva z dvoch žalobných dôvodov, ktoré ministerstvo financií predložilo Hoge Raad, spor medzi pánom Feronom a ministerstvom financií sa týka jednak označenia motorového vozidla pána Ferona za „osobný majetok“ na účely článkov 2 a 3 nariadenia č. 918/83, jednak toho, či na pána Ferona možno hľadieť tak, že mal motorové vozidlo v „držbe“ počas šiestich mesiacov pred dňom, kedy prestal mať svoje obvyklé bydlisko v Rakúsku.

14. Vo svetle týchto skutkových a právnych okolností Hoge Raad položil Súdnemu dvoru tieto tri otázky:

„1. Je namieste považovať za osobný majetok v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 918/83 ustanovujúceho systém spoločenstva pre oslobodenie od cla, motorové vozidlo dané k dispozícii fyzickej osobe jej zamestnávateľom a používané uvedenou osobou tak na služobné, ako aj na súkromné účely?

2. Je namieste vykladať ustanovenie článku 3 písm. a) tohto nariadenia, podľa ktorého majetok má v držbe dotknutá osoba počas najmenej šiestich mesiacov pred dňom, kedy prestala mať obvyklé bydlisko v tretej krajine pôvodu v tom zmysle, že dotknutá osoba, ktorá mala majetok k dispozícii, či už za odplatu alebo bezodplatne, v rámci pracovných činností, ktoré vykonávala pre vlastníka tohto majetku, mala tento majetok v držbe v zmysle vyššie uvedeného ustanovenia?

3. Je odpoveď na druhú otázku ovplyvnená skutočnosťou, že dotknutá osoba mala možnosť odkúpiť motorové vozidlo v priebehu celého obdobia šiestich mesiacov?“

15. Holandská vláda a Komisia predložili písomné a ústne pripomienky. Venujem sa im v rámci posúdenia právnych otázok nastolených v prejednávanej veci.

II – Posúdenie

A – Úvodné pripomienky

16. Na tomto mieste je potrebné urobiť niekoľko pripomienok s cieľom vymedziť rozsah otázok vyplývajúcich z prejednávanej veci a plán analýzy, alebo poradie, v akom budú tieto otázky posúdené.

17. Ako výslovne uviedla holandská vláda vo svojich písomných pripomienkach „holandská právna úprava stanovuje, že podmienky oslobodenia od dovozného cla Spoločenstva uvedené v nariadení č. 918/83 sa analogicky uplatnia“ na priznanie oslobodenia od BPM za motorové vozidlo dovezené do Holandska fyzickou osobou meniacou svoje obvyklé bydlisko do Holandska. Oslobodenie od BPM sa preto uplatní bez ohľadu na to, či osoba, ktorá sa sťahuje do Holandska, mala svoje obvyklé bydlisko v členskom štáte alebo v tretej krajine.

18. Tento odkaz holandskej právnej úpravy na právny režim ustanovený v kapitole I nariadenia č. 918/83, týkajúcej sa „Oslobodenia od cla“ pre „osobný majetok patriaci fyzickým osobám meniacim bydlisko z tretej krajiny do spoločenstva“, znamená, že na účely oslobodenia od BPM sa rovnako postupuje v situáciách, keď osoba premiestni svoje bydlisko do Holandska či už z tretej krajiny alebo z členského štátu.

19. Komisia vo svojich písomných pripomienkach upozorňuje na to, že zákonodarca Spoločenstva, popri nariadení č. 918/83, stanovil v smernici 83/183 osobitný režim práva Spoločenstva pre oslobodenie od dane, ktorý sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu.( ) Podľa Komisie sa prejednávaná vec týka poplatku uloženého na osobný majetok dovezený fyzickou osobou meniacou svoje obvyklé bydlisko medzi členskými štátmi, čo spadá do rozsahu pôsobnosti smernice 83/183. Pokiaľ je správne tvrdenie Komisie, že smernica 83/183 stanovuje oslobodenie od poplatku, ktoré možno priamo uplatniť na pána Ferona, táto skutočnosť bude rozhodujúca pre vyriešenie veci samej prejednávanej pred Hoge Raad.

20. Pokiaľ „je povinnosťou Súdneho dvora vykladať všetky ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi“( ), nemôžem súhlasiť s tvrdením holandskej vlády uvedeným na pojednávaní, že Súdny dvor nemôže skúmať otázku uplatniteľnosti smernice 83/183 nastolenú Komisiou. Táto otázka bude v týchto návrhoch posúdená ako prvá.

21. Po druhé, ak by Súdny dvor rozhodol, že poplatok, akým je BPM, je vylúčený z režimu oslobodenia od dane stanoveného smernicou 83/183, bude potrebné zistiť, či má Súdny dvor právomoc vykladať ustanovenia a pojmy nariadenia č. 918/83, ktoré sa na prejednávanú vec uplatní na základe odkazu v holanskom vnútroštátnom práve.

22. Nakoniec, pokiaľ bude táto otázka právomoci Súdneho dvora vo vzťahu k výkladu nariadenia č. 918/83 zodpovedaná kladne, poskytne sa odpoveď na otázky, ktoré položil Hoge Raad. Pokiaľ ide o tieto otázky, budem analyzovať druhú a tretiu otázku spoločne. Predkupné právo priznané pánovi Feronovi zamestnávateľom v čase odovzdania motorové vozidla predstavuje okolnosť, ktorá bude preskúmaná spolu s ostatnými okolnosťami spomínanými v otázke 2.

B – Problém uplatnenia smernice 83/183

1. Ciele smernice 83/183 a rozhodujúce dôvody pre skutočné vymedzenie jej rozsahu pôsobnosti.

23. Článok 1 smernice definuje „oblasť pôsobnosti“ smernice takto:

„1. Každý členský štát za podmienok a v prípadoch stanovených nižšie oslobodí osobný majetok dovezený natrvalo jednotlivcami z iného členského štátu od daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní, ktoré sa na tento dovoz zvyčajne vzťahujú.

2. Táto smernica sa nevzťahuje na osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na [za – neoficiálny preklad] používanie tohto majetku v určitej krajine, ako sú napríklad poplatky za registráciu motorových vozidiel, cestné dane a poplatky za televíziu.“

24. Smernica 83/183 bola čiastočne zrušená smernicou Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991, ktorou sa dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa smernica 77/388/EHS s cieľom zrušiť daňové hranice( ). Článok 2 ods. 2 smernice 91/680 stanovuje, že „ustanovenia o dani z pridanej hodnoty stanovené v nasledujúcich smerniciach strácajú účinnosť k 31. decembru 1992: … – smernica 83/183/EHS“. Podobne smernicou Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov( ) bola takisto čiastočne zrušená smernica 83/183, a to konkrétne ustanovením článku 23 ods. 3, ktorý stanovuje, že „ustanovenia týkajúce sa spotrebnej dane, uvedené v nasledovných smerniciach, prestávajú platiť k 31. decembru 1992: … – smernica 83/183/EHS“. Aj keď teda bola smernica 83/183 čiastočne zrušená, zostáva naďalej v platnosti aj po dokončení vnútorného trhu v roku 1992, s výnimkou dane z pridanej hodnoty a spotrebných daní.( )

25. Cieľom smernice 83/183 je odstrániť prostredníctvom zavedenia harmonizovaného režimu oslobodenia od dane týkajúceho sa daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní dotýkajúcich sa dovozu majetku( ), daňové prekážky, ktoré bránia voľnému pohybu osôb v rámci Spoločenstva. ( ) Na tieto účely sa podľa článku 1 ods. 1 oslobodenie od nepriamych daní, ktoré sa zvyčajne vzťahuje na osobný majetok dovezený fyzickou osobou, ktorá mení svoje obvyklé bydlisko z jedného členského štátu do iného, prizná za podmienok ustanovených v smernici 83/183.

26. Cieľom tejto smernice je zabezpečiť, aby jednotlivec, ktorý nadobudol osobný majetok v členskom štáte pôvodu a zaplatil tam zodpovedajúce dane, nebol povinný vo vzťahu k tomuto majetku platiť nepriame dane v členskom štáte svojho nového bydliska, čo by nepochybne bránilo voľnému pohybu osôb v rámci Spoločenstva. Ak by jednotlivec, ktorý zaplatil všetky spotrebné dane v čase nadobudnutia osobného majetku (napríklad televízneho prijímača alebo motorového vozidla) vo svojom obvyklom bydlisku, musel zaplatiť iné nepriame dane z toho istého majetku v dôsledku zmeny bydliska do iného členského štátu, ovplyvnilo by to rozhodnutie presťahovať sa.( ) Zdanenie v novom členskom štáte pobytu by bolo pre túto osobu dôvodom nechať svoj osobný majetok v krajine pôvodu a v konečnom dôsledku aj dôvodom rozhodnutia nepresťahovať sa.( )

27. V žiadnom prípade nie je s týmito cieľmi nezlučiteľná skutočnosť, že zákonodarca Spoločenstva výslovne ponechal niektoré clá a dane mimo rozsahu pôsobnosti režimu oslobodenia stanoveného smernicou 83/183. Článok 1 ods. 2 totiž výslovne stanovuje, že „osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na [za – neoficiálny preklad] používanie tohto [osobného] majetku v určitej krajine...“, zostávajú mimo rozsahu pôsobnosti smernice, a nepodliehajú preto režimu oslobodenia od daní ustanovenému touto smernicou.

28. Z článku 1 ods. 1 a 2 vyplýva, že vymedzenie rozsahu pôsobnosti smernice sa zakladá na rozlišovaní medzi daňami uloženými za používanie majetku v určitej krajine a nepriamymi daňami, ktoré sa zvyčajne vzťahujú na dovoz takého majetku. V tomto bode je ústrednou otázkou určenie významu výrazu „uložené na [za – neoficiálny preklad] používanie majetku v určitej krajine“ na účely článku 1 ods. 2. Aby bolo možné uskutočniť tento výklad a následne určiť, či je BPM poplatkom uloženým za používanie vozidiel v Holandsku, je potrebné posúdiť dôvody začlenenia článku 1 ods. 2 do smernice.

29. Aj keď článok 1 ods. 2 smernice nebol súčasťou pôvodného návrhu smernice, ktorý Komisia predložila Rade 30. októbra 1975, bol pripojený neskôr na základe požiadaviek niektorých členských štátov, najmä Dánskeho kráľovstva.( )

30. Nepochybne neexistuje žiadny dôvod, prečo by „občan Spoločenstva, ktorý natrvalo premiestni svoje bydlisko do iného členského štátu a potom v tomto štáte žije, prípadne používa majetok, mal byť oslobodený od poplatkov, ktoré sa viažu na používanie tohto majetku v tomto členskom štáte“.( ) Začlenenie odseku 2 do článku 1 je preto úplne pochopiteľné. To platí, pokiaľ používanie určitých tovarov v krajine môže štátu spôsobiť náklady vyplývajúce z používania takého majetku na jeho území. Medzi tieto náklady patria napríklad rozvoj a udržiavanie cestnej siete, zaisťovanie podmienok pre bezpečnostné, monitorovacie a havarijné služby pre používateľov vozidiel na území tohto štátu a náklady na ochranu životného prostredia. Členský štát preto môže oprávnene rozhodnúť o uložení určitých poplatkov súvisiacich s týmito nákladmi jednotlivcom, ktorí sú v konečnom dôsledku zodpovední za ich vznik, pokiaľ trvalo používajú tento majetok na jeho území. Toto potvrdzujú príklady takých poplatkov, uvedené v článku 1 ods. 2 smernice 83/183: „poplatky za registráciu motorových vozidiel, cestné dane a poplatky za televíziu“.

31. Tieto náklady sa môžu v jednotlivých štátoch líšiť v závislosti od konkrétnych podmienok používania motorových vozidiel na ich území. Tieto podmienky sú špecifické pre každý štát. Zodpovedajúce poplatky a clá sa v dôsledku toho budú v jednotlivých krajinách líšiť. Štáty môžu mať aj rozdielne rozumné názory na výšku a charakter spoplatňovania súvisiaceho s nákladmi vytváranými používaním vozidla. Skutočnosť, že každý členský štát môže slobodne vyžadovať platenie takých poplatkov, v žiadnom prípade daňovo nezaťaží jednotlivcov meniacich svoje obvyklé bydlisko z jedného členského štátu do iného, čo by bolo nezlučiteľné so smernicou 83/183. To samozrejme platí vtedy, ak takéto poplatky majú vzťah k nákladom súvisiacim s používaním tohto majetku na ich území.

32. Ako Súdny dvor uviedol vo veci Cura Anlagen, „zdaňovanie motorových vozidiel nie je v Spoločenstve harmonizované a výrazne sa v jednotlivých členských štátoch líši“.( ) Aj keď „registrácia je zjavne prirodzeným dôsledkom výkonu týchto daňových právomocí“( ), členské štáty môžu „slobodne vykonávať svoje daňové právomoci v tejto oblasti, pokiaľ tak robia v súlade s právom Spoločenstva“.( )

33. Smernica 83/183 je práve jedným z obmedzení, ktorým právo Spoločenstva ohraničuje slobodu členských štátov ukladať nepriame dane, ktoré ovplyvňujú dovoz motorových vozidiel jednotlivcami pri zmene ich obvyklého bydliska z jedného členského štátu do iného. Sloboda členských štátov ukladať dane je v tejto súvislosti obmedzená zákonodarcom pozitívne a výslovne v článku 1 ods. 2 smernice výlučne na poplatky „uložené na [za – neoficiálny preklad] používanie“ motorového vozidla na území príslušného štátu. Nepriame dane naproti tomu ovplyvňujú rozhodnutie o tom, či kúpiť alebo nekúpiť motorové vozidlo. Toto rozhodnutie sa robí podľa daňových podmienok platných v čase nadobudnutia motorového vozidla a nemalo by byť ovplyvnené ex post facto neskorším rozhodnutím presťahovať sa do iného členského štátu. Ak je poplatok uložený pri neskoršom dovoze motorového vozidla pri trvalej zmene bydliska takého charakteru, že by fakticky mal negatívny vplyv na pôvodné rozhodnutie kúpiť motorové vozidlo, potom tento poplatok určite zabráni rozhodnutiu presťahovať sa do iného členského štátu. Inak povedané, rozhodnutie presťahovať sa do iného členského štátu by malo byť nezávislé od predchádzajúceho spotrebného rozhodnutia urobeného v členskom štáte pôvodu. Ak to tak nie je, rozhodnutie presťahovať sa bude podstatne ovplyvnené.

2. Je skutočnosť, že poplatok je splatný pri registrácii, rozhodujúca pri charakterizovaní poplatku, akým je BPM, ako poplatku „uloženého na [za – neoficiálny preklad] používanie“ motorového vozidla v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 83/183?

34. Podľa informácií, ktoré poskytla Hoge Raad, je BPM ukladaný pri registrácii vozidla a poplatky, ako sú „registračné poplatky“(alebo vo francúzskej verzii „droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles“), sú uvedené v článku 1 ods. 2 ako príklady „poplatkov uložených na [za – neoficiálny preklad] používanie motorového vozidla“.

35. Skutočnosť, že spoplatňovanou udalosťou pri poplatku, akým je BPM, je registrácia motorového vozidla, predstavuje len prima facie dôkaz, že tento poplatok je „uložený na [za – neoficiálny preklad] používanie“ motorového vozidla “v určitej krajine“. Ak by toto bolo rozhodujúcim prvkom pre charakterizovanie poplatku ako poplatku „uloženého na [za – neoficiálny preklad] používanie“ motorového vozidla, kategória poplatkov ukladaných pri registrácii motorových vozidiel by bola „všetko zahŕňajúcim“ pojmom, do ktorého by členský štát mohol zahrnúť akýkoľvek poplatok, bez ohľadu na jeho základné prvky a účel, len na základe chronologickej skutočnosti, že taký poplatok bol týmto štátom uložený pri registrácii vozidla.( ) To by umožnilo členskému štátu pokračovať v ukladaní pravých nepriamych daní na dovezený majetok, pokiaľ by uvedené dane boli splatné po vstupe majetku do krajiny, na základe inej zdaniteľnej udalosti, ako je registrácia vozidla. To by pozbavilo smernicu 83/183 akéhokoľvek užitočného účinku, pokiaľ ide o dovoz motorových vozidiel. Bolo by takisto prakticky nemožné dosiahnuť jednotnosť pri harmonizácii režimu oslobodenia od dane, ktorá je cieľom smernice 83/183.

36. Na ilustráciu tohto bodu porovnám dva totožné poplatky uložené v súvislosti s dovozom motorového vozidla z pohľadu ich vlastností, cieľov a výšky, pričom každý z nich sa ukladá v inom členskom štáte. Jeden z nich by sa považoval za poplatok nespadajúci do pôsobnosti smernice 83/183 v členskom štáte X, kde je táto daň splatná pri registrácii motorového vozidla po jeho dovoze, zatiaľ čo zaplatenie druhého z nich v členskom štáte Y by muselo byť oslobodené jednoducho preto, že tento štát sa rozhodol uložiť ho skôr, pri vstupe vozidla na územie štátu.

37. Ako uviedla generálna advokátka Stix-Hackl vo veci Lindfors, „skutočnosť, že poplatok sa vyberá ako dôsledok alebo podmienka registrácie, nemôže sama osebe vylúčiť, aby sa považoval za druh nepriamej dane pri dovoze“.( ) Skutočnosť, že určitý poplatok sa nazýva „registračný poplatok“ a vyberá sa pri registrácii, nemôže nahradiť analýzu jeho vlastností a cieľov, ktorá je nevyhnutná pre záver, že tento poplatok je v podstate uložený za používanie vozidla v určitej krajine, a preto legálne nespadá do rozsahu pôsobnosti smernice 83/183. Určenie toho, či je poplatok, akým je BPM, poplatkom „uloženým na [za – neoficiálny preklad] používanie“ motorového vozidla v Holandsku v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 83/183, musí preto vziať do úvahy dôvody, na ktorých je založený článok 1 ods. 2, účel režimu oslobodenia od dane smernice 83/183 a podstatné náležitosti poplatku, akým je BPM.

38. Holandská vláda na pojednávaní namietala, že BPM je uložená za používanie majetku a nie je nepriamou daňou súvisiacou s dovozom, keďže jednotlivec sa môže vždy rozhodnúť doviezť vozidlo ako súčasť svojho osobného majetku a nechať ho doma alebo v múzeu ako súčasť zbierky vozidiel, a vyhnúť sa tak povinnosti zaregistrovať ho po dovoze.

39. Toto tvrdenie má preukázať, že poplatok ukladaný pri registrácii by nemohol ovplyvniť dovozy vozidla ako poplatok splatný práve pri dovoze, pretože jednotlivec dovážajúci vozidlo sa môže vyhnúť zaplateniu poplatkov ukladaných členským štátom pri registrácii. Preukázalo by sa tak, že rozlišovanie medzi poplatkami ukladanými pri registrácii a poplatkami ukladanými kedykoľvek pred registráciou má podstatný význam. Z tohto tvrdenia by tiež vyplývalo, že použitie tohto kritéria nie je v rozpore s cieľom smernice 83/183, pretože jednotlivec dovážajúci motorové vozidlo s úmyslom ponechať ho mimo cestnej siete alebo v múzeu či v garáži by nebol povinný zaplatiť pri dovoze vozidla žiadne poplatky. Tento príklad by objasnil, ako režim oslobodenia od dane ustanovený smernicou zostáva vždy v platnosti.

40. Podľa môjho názoru je nepochybné, že fyzická osoba sa môže v skutočnosti rozhodnúť, že nezaregistruje dovezené motorové vozidlo a nechá ho doma, alebo ho dá do múzea. Problémom je, že toto sa stáva len vo výnimočných situáciách, keď sa osoba rozhodne doviezť svoje motorové vozidlo so zámerom nepoužívať ho na bežný a hlavný účel, na ktorý je motorové vozidlo určené, teda ako dopravný prostriedok.

41. Je potrebné pripomenúť, že tvrdenie podobné tvrdeniu holandskej vlády bolo zamietnuté Súdnym dvorom v rozsudku Komisia/Belgicko( ). Generálny advokát Mischo vtedy uviedol, že „prípad osoby, ktorá chce kúpiť auto bez toho, aby zároveň požiadala o štátnu poznávaciu značku, je v praxi taký nezvyčajný, že nie je potrebné brať ho do úvahy“( ). Musím poukázať na to, že v kontexte rozsudku Komisia/Belgicko by toto tvrdenie mohlo vlastne mať väčšiu váhu ako v prejednávanej veci. Je pravdepodobnejšie, že niekto by nadobudol motorové vozidlo v jednom členskom štáte a rozhodol sa ho zaregistrovať v inom členskom štáte, ako to, že by fyzická osoba meniaca svoje obvyklé bydlisko z jedného členského štátu do iného doviezla vozidlo – a najpravdepodobnejšie to bude len jedno vozidlo, ktoré je jej osobným majetkom( ) – na iný účel, než je jeho používanie na jeho bežný a hlavný účel ako prostriedku na dopravu v cestnej sieti.

42. V súlade s týmto Súdny dvor v inej súvislosti takisto odmietol podobné formálne tvrdenia. V rozsudku vo veci Lehtonen( ) Súdny dvor usúdil, že určité predpisy o prestupových lehotách obmedzujú voľný pohyb pracovníkov, ktorí zamýšľajú vykonávať svoju činnosť v inom členskom štáte, tým, že zakazujú klubom nasadiť do majstrovských basketbalových zápasov hráčov zamestnaných po určitom dni. Súdny dvor rozhodol, že aj keď sa také predpisy nedotýkajú „zamestnávania takých hráčov, ktoré nie je ničím obmedzené…, pokiaľ je účasť v takých zápasoch hlavným účelom činnosti profesionálneho hráča, pravidlo, ktoré obmedzuje takú účasť, samozrejme obmedzuje aj možnosti zamestnania dotknutého hráča.“ Ak by sa prijala téza, že fyzická osoba môže doviezť vozidlo na to, aby sa nepoužívalo na ceste, ignoroval by sa tým hlavný účel motorového vozidla, čo by bolo to isté, ako keby sa prijala téza, že basketbalový hráč môže byť zamestnaný klubom na to, aby nehral v majstrovských zápasoch, čím by sa ignoroval hlavný účel činnosti profesionálneho hráča. V oboch prípadoch predstavuje obmedzenie uložené v rámci tohto členského štátu obmedzenie slobody pohybu v tomto štáte.

3. Je BPM vo svojej podstate poplatkom uloženým za používanie motorového vozidla na území členského štátu v zmysle článku 1 ods. 2?

43. Článok 1 ods. 2 smernice 83/183 odkazuje na osobitné alebo periodické poplatky ukladané za používanie osobného majetku v určitej krajine. Periodické poplatky sú poplatky splatné v pravidelných intervaloch, ako sú cestné dane existujúce v niektorých členských štátoch. V Holandsku je dobrým príkladom cestnej dane Motorrijtuigenbelasting, ktorá nepochybne nespadá do rozsahu pôsobnosti smernice 83/183. Vzťah tejto dane k používaniu motorových vozidiel v Holandsku je, ako Komisia uviedla na pojednávaní, zrejmý zo skutočnosti, že platenie tejto dane môže byť pozastavené, ak sa vozidlo nepoužíva.( ) To je úplne pochopiteľné, ak vezmeme do úvahy, že počas doby, kedy sa vozidlo nepoužíva, nie je jeho vlastník zodpovedný za vznik akýchkoľvek nákladov súvisiacich s jeho používaním v danom štáte. To je podstatný dôkaz spojenia medzi daňou a používaním vozidla.

44. Článok 1 ods. 2 spomína aj osobitné poplatky alebo dane ukladané za používanie motorových vozidiel v určitej krajine. Existuje viacero príkladov podobných osobitných poplatkov, ktoré nie sú splatné v pravidelných intervaloch, ale sú jasne ukladané za používanie vozidla, ako je mýto na diaľnicach alebo na mostoch. Osoba môže použiť niektorú diaľnicu len jedenkrát, niekoľkokrát alebo nikdy. Tieto poplatky nie sú na rozdiel od cestných daní v žiadnom prípade platené v pravidelných intervaloch. Môžeme si takisto predstaviť osobitné poplatky, ktoré sledujú ciele v oblasti ochrany životného prostredia, ako je napríklad poplatok za vjazd a jazdu motorových vozidiel na území niektorého národného parku, a to aj vtedy, ak je taký poplatok splatný bez ohľadu na dobu prítomnosti takého vozidla na chránenom území.

45. Môže sa takisto stať, že osobitná daň alebo poplatok je uložený len raz a na neurčitú dobu a je nepochybne uložený za používanie motorového vozidla v zmysle článku 1 ods. 2. Tak to je aj v prípade poplatku za registráciu ukladaného v Holandsku popri BPM pri registrácii vozidla. Podľa opisu predloženého na pojednávaní holandskou vládou a Komisiou je tento poplatok, ktorý mal roku 2004 výšku 47,20 eur, zjavne ukladaný za používanie vozidla v Holandsku. Má charakter poplatku, ktorého účelom je náhrada administratívnych nákladov spojených s registráciou vozidla v tomto členskom štáte.

46. Toto považujem za „jednoduché prípady“ poplatkov, ktoré nespadajú do rozsahu pôsobnosti smernice 83/183, pokiaľ sú svojou povahou v podstate ukladané za používanie vozidla v určitej krajine, a to nielen formálne. Analýza charakteru takých poplatkov zreteľne odhaľuje existenciu vzťahu medzi ich platením a nákladmi spojenými s používaním vozidla, či už ide o náklady na výstavbu a údržbu diaľnic alebo mostov, náklady na ochranu životného prostredia alebo administratívne náklady. V prípade BPM je situácia odlišná.

47. Holandská vláda na pojednávaní vyhlásila, že cieľom BPM nie je náhrada nákladov, ktoré vyplývajú z používania vozidiel na vnútroštátnom území. Táto vláda okrem toho uviedla, že výnosy z BPM sú všeobecným príjmom štátu, ktorý ide do štátnej pokladnice a nemá priame spojenie s nákladmi spojenými s používaním vozidiel na území štátu.( )

48. S ohľadom na dôkazy predložené Súdnemu dvoru poplatok, akým je BPM, v zásade neodhaľuje žiadnu súvislosť s nákladmi spojenými s používaním vozidla na území štátu. Taký poplatok, ako je tento, nemá ani žiadnu súvislosť s administratívnymi nákladmi na registráciu (vrátane ceny štátnej poznávacej značky), ktoré sa už zaplatili iným osobitným poplatkom ukladaným holandskou vládou takisto pri registrácii vozidla.

49. Táto posledná uvedená skutočnosť však v rozpore s chápaním Komisie neznamená, že na to, aby spadal pod článok 1 ods. 2, by poplatok, akým je BPM, musel byť obmedzený len na náhradu administratívnych nákladov spojených s registráciou vozidla v Holandsku. Takýto výklad článku 1 ods. 2 je príliš úzky a argument založený na doslovnom znení anglickej verzie, ktorá hovorí o „motor vehicle registration fees“, mu neposkytuje rozhodujúcu podporu. Článok 1 ods. 2 podľa môjho názoru jasne umožňuje členským štátom ukladať poplatky alebo clá pri registrácii alebo v inom čase za predpokladu, že súvisia s používaním vozidla v tejto krajine v tom zmysle, že ich základné prvky naznačujú vzťah medzi takými poplatkami a nákladmi (administratívnymi alebo inými nákladmi) spojenými s používaním vozidla na území tohto štátu.

50. Tento vzťah medzi poplatkom, akým je BPM, a používaním motorového vozidla na území Holandska nemožno uznať s výnimkou spoplatňovanej udalosti, ktorá, ako som uviedol vyššie, je výlučne náhodným a formálnym znakom tohto vzťahu. Holandská právna úprava navyše jasne uvádza, že taký vzťah k používaniu v tomto prípade chýba. Tento záver v skutočnosti vyplýva z toho, že holandská právna úprava oslobodzuje od BPM motorové vozidlá, ktoré pochádzajú zo zahraničia (či už z členského alebo nečlenského štátu), v prípadoch, keď oslobodenie od dovozného cla pri vstupe do voľného obehu pripúšťa nariadenie č. 918/83. Holandská vláda vo svojich pripomienkach zdôrazňuje, že podmienky stanovené v nariadení č. 918/83 pre oslobodenie od dovozného cla Spoločenstva „sa analogicky uplatnia“ vo vzťahu k priznaniu oslobodenia od platenia BPM. Tento odkaz na nariadenie č. 918/83 formou „analógie“ je nezlučiteľný s charakteristikou poplatku, akým je BPM, ako poplatku spojeného v podstate s používaním vozidla v Holandsku.

51. Z ekonomického pohľadu by skutočne neexistovalo rozumné vysvetlenie, prečo by zákon o BPM a vyhláška o BPM mali priznávať oslobodenie s odkazom na nariadenie č. 918/83, čo vlastne robia, pre motorové vozidlo trvalo dovezené osobou meniacou svoje obvyklé bydlisko do Holandska, ak by sa BPM v podstate chápal ako poplatok uložený za používanie majetku v tomto členskom štáte. Taká výnimka by znamenala, že by holandský zákonodarca úmyselne priznával novým obyvateľom Holandska postavenie neoprávnene zvýhodnených osôb v porovnaní s ostatnými používateľmi motorových vozidiel, ktorí si zaregistrovali svoje vozidlá v Holandsku a museli tak nevyhnutne zaplatiť BPM. V skutočnosti by jednotlivci, ktorí sa natrvalo sťahujú do Holandska so svojimi motorovými vozidlami, mali možnosť zaregistrovať a používať svoje vozidlá v tejto krajine a spôsobovať vznik všetkých nákladov spojených s ich používaním v krajine do značnej miery na úkor všetkých ostatných občanov, ktorí žijú po celý život v Holandsku, a teda museli zaplatiť BPM pri registrácii svojich vlastných vozidiel. To je v priamom rozpore s vyššie opísaným cieľom článku 1 ods. 2 smernice 83/183( ), ktorý výslovne uznáva, že členské štáty môžu naďalej ukladať akékoľvek „osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na [za – neoficiálny preklad] používanie tohto majetku v určitej krajine“.

52. Naopak, toto oslobodenie priznané holandským právom dáva úplný zmysel, pokiaľ je poplatok, akým je BPM, charakterizovaný ako nepriama daň, z ktorej sa holandský zákonodarca rozhodol udeliť výnimku vzhľadom na jej veľkú výšku a vzhľadom na to, že všetky nepriame dane už boli zaplatené v krajine pôvodu.

53. Toto odôvodenie zodpovedá odôvodneniu režimu oslobodenia od dane smernice 83/183, napriek podstatnému rozporu medzi Komisiou a holandskou vládou vyplývajúcemu zo skutočnosti, že holandská vláda sa necíti byť smernicou 83/183 viazaná na priznanie oslobodenia od BPM. Táto vláda dobrovoľne priznáva oslobodenie, ale len za o niečo prísnejších podmnienok stanovených nariadením č. 918/83.( ) Odôvodnenie oslobodenia priznávaného zákonom o BPM a vyhláškou o BPM a odôvodnenie oslobodenia priznávaného smernicou 83/183 je v každom prípade z funkčného hľadiska rovnaké. Poplatok, akým je BPM, preto nemôže holandské právo rozumne považovať za poplatok uložený za používanie tohto vozidla v tejto krajine. V tejto súvislosti musím predpokladať, že rozhodnutie holandského zákonodarcu priznať oslobodenie od BPM formou analógie k oslobodeniu od dovozného cla má rozumný ekonomický podklad a nie je výsledkom iracionálnej veľkorysosti, ktorá by navyše diskriminovala ostatných vlastníkov motorových vozidiel, ktorí stale bývali v Holandsku.

54. Okrem toho podľa informácie poskytnutej Komisiou na pojednávaní, ktorú holandská vláda nespochybňuje, je základom výpočtu BPM čistá katalógová cena vozidla, ktorá v zásade zodpovedá odporúčanej maloobchodnej cene vozidla platnej v deň pridelenia štátnej poznávacej značky alebo v deň prvého použitia pri ojazdenom vozidle, po odpočítaní dane z obratu a BPM. Percentuálna sadzba BPM zodpovedá približne 45 % po odpočítaní určitej pevnej čiastky podľa veku vozidla.

55. Ako na jednej strane podotýka Komisia, veľká výška BPM predstavuje v skutočnosti nepopierateľnú prekážku voľného pohybu osôb do Holandska, a je preto v rozpore s cieľom smernice 83/183, ktorý je uvedený v jej článku 1 ods. 1. To neznamená, že poplatky spojené s používaním nemôžu byť vysoké. Vysoké samozrejme byť môžu, ale len vtedy, ak existuje dôkaz o tom, že sa v zásade ukladajú za používanie majetku v určitej krajine, ktorý v prejednávanej veci chýba. Na otázku, aká suma poplatku je príliš vysoká, je ťažké odpovedať, ale nepochybne nie je ťažké konštatovať, že v prejednávanej veci je suma poplatku natoľko vysoká, že nie je rozumne možné postrehnúť akýkoľvek vzťah k používaniu vozidla. Jeho výpočet na základe katalógovej ceny vozidla (ktorá súvisí s rozhodnutím o kúpe) je ďalším dôkazom o jeho spotrebnom charaktere.

56. Na druhej strane sadzba tohto poplatku a skutočnosť, že suma, ktorá je základom na stanovenie BPM, v zásade zodpovedá katalógovej cene vozidla, a nie, napríklad, objemu motora, ukazuje, že účelom poplatku je zjavne vytvorenie príjmov pre štát.( ) Poplatok, akým je BPM, možno s týmito vlastnosťami len ťažko považovať za poplatok ukladaný vo svojej podstate za používanie majetku v určitej krajine a je skôr nepriamou daňou, ktorá sa zvyčajne uplatňuje na motorové vozidlo pri jeho trvalom dovoze fyzickou osobou do Holandska.

4. Funguje BPM ako nepriama daň v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/183?

57. Záver, že poplatok, akým je BPM, je v konečnom dôsledku nepriamou daňou v zmysle článku 1 ods. 1, a to aj napriek čisto náhodnej chronologickej okolnosti, ktorá závisí len od rozhodnutia štátu, že sa vyberá v čase registrácie a nie v čase dovozu, podporujú aj iné informácie poskytnuté Komisiou, ktoré holandská vláda nespochybnila.

58. Podľa Komisie bol BPM zavedený roku 1993 a jeho účelom je úprava režimu predtým existujúcej nepriamej dane z motorových vozidiel (bijzondere verbruiksbelasting van personenauto’s, ďalej len „BVB“), pri ktorej bol zdaňovanou udalosťou dovoz alebo dodanie vozidla, a nie jeho registrácia. Dane ukladané pri dovoze majetku prevádzaného z členského štátu nie sú po 31. decembri 1992 povolené a podľa Komisie bolo preto účelom zákona o BPM zachovať spoplatnenú čiastku BVB tak, že sa poplatok bude vyberať v inom čase.

59. Súdny dvor už tento holandský poplatok analyzoval vo veci Wisselink( ) v odlišnom kontexte analýzy zlučiteľnosti BVB so systémom dane z pridanej hodnoty Spoločenstva. BVB sa vyberal jednorazovo, prechádzal v plnom rozsahu do ďalšej fázy predaja bez ďalšieho spoplatnenia a zodpovedal 18,2 % časti katalógovej ceny do 10 000 HFL a 27,3 % časti katalógovej ceny presahujúcej vyššie uvedenú sumu.( ) Zákon o BPM výslovne odkazuje na BVB v článku 9 ods. 8, ktorý vyníma čiastku zodpovedajúcu BVB z katalógovej ceny používanej na výpočet spoplatnenej čiastky na účely BPM, pokiaľ dátum pridelenia štátnej poznávacej značky alebo dátum prvého použitia vozidla nastal pred 1. januárom 1993, keď existoval BVB a nie BPM. Rovnako, ako nie je suma BPM zahrnutá v katalógovej cene, aj suma predchádzajúceho BVB bola z katalógovej ceny vyňatá.

60. Zákon o BPM teda výslovne uznáva túto rovnocennosť medzi BPM a predtým existujúcou osobitnou nepriamou daňou. V tomto rozsahu, aj pokiaľ by bola prejednávaná vec analyzovaná vo svetle odôvodnenia použitého v odlišnom kontexte vo veci Komisia/Belgicko( ), vzťah medzi týmito dvoma poplatkami je podľa môjho názoru natoľko silný, že prekonáva „pojmový rozdiel medzi udalosťami, pri ktorých vzniku sú tieto dva poplatky splatné“.( )

61. Ako uviedol Súdny dvor vo vzťahu k BVB vo veci Wisselink, aj keď nevykazuje znaky dane z obratu, „je to nepriama daň, ktorej vymeriavací základ je úmerný cene osobných motorových vozidiel…“ „Uplatňuje sa jednorazovo v okamihu dodania motorového vozidla výrobcom alebo v okamihu dovozu a potom sa v plnom rozsahu prevádza do ďalšej etapy predaja bez toho, aby bola znova vyberaná. Zaplatený BVB nie je odpočítateľný, ale je integrálnou súčasťou ceny vozidla.“( ) Rovnako v prípade BPM akonáhle je poplatok zaplatený, stáva sa nenávratne súčasťou ceny vozidla pri budúcich transakciách (teda bez možnosti náhrady alebo pozastavenia) a prevádza sa na nasledujúceho kupujúceho vozidla. Táto charakteristika je typická pre nepriamu daň a nie pre periodické alebo osobitné poplatky ukladané za používanie vozidla, ktoré už boli opísané vyššie.

62. Ako nepriama daň, ktorá sa v podstate dotýka dovozu motorových vozidiel v čase ich registrácie, predstavuje názorný príklad prekážky voľného pohybu osôb v Spoločenstve, ktorej odstránenie je účelom smernice 83/183. Stačí si predstaviť situáciu pána A, ktorý žil a pracoval v členskom štáte X. Kúpil si tam motorové vozidlo a zaplatil poplatok, akým je BPM, v tejto krajine pri registrácii vozidla. O rok neskôr sa presťahoval za prácou do členského štátu Y. Tam musel pán A zaregistrovať motorové vozidlo a opäť zaplatiť poplatok s vlastnosťami BPM. Ak sa na konci tohto roka pán A rozhodne presťahovať do ďalšieho členského štátu (alebo sa dokonca vrátiť do štátu X...), bude povinný po tretí raz zaplatiť poplatok, akým je BPM. Pán A musel zaplatiť veľmi vysokú „cenu“, kedykoľvek sa presťahoval z jedného členského štátu do iného, ktorá zodpovedá viac‑menej jednej tretine katalógovej ceny vozidla. Náklady na motorové vozidlo pána A sa zdvojnásobili, hoci jeho trhová hodnota sa prirodzene znížila. Ak by pán A zostal v členskom štáte X, neutrpel by takú stratu, aj keď miera používania vozidla by bola v prevažnom rozsahu rovnaká.

63. Podľa môjho názoru preto poplatok, akým je BPM v Holandsku, ktorý je vyberaný len pri registrácii motorového vozidla po jeho dovoze, pričom jeho výška sa vypočíta na základe katalógovej ceny motorového vozidla a je zahrnutá v jeho cene a prenesená v budúcich transakciách týkajúcich sa tohto vozidla, a ktorého charakteristika v podstate neodhaľuje súvislosť s nákladmi súvisiacimi s používaním vozidla v tejto krajine, nepredstavuje poplatok, ktorý nespadá do pôsobnosti smernice 83/183 v zmysle článku 1 ods. 2, ale je skôr nepriamou daňou zvyčajne ukladanou za osobný majetok natrvalo dovezený jednotlivcom, ktorý mení svoje obvyklé bydlisko z jedného členského štátu do iného v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/183, ktorý je relevantným nástrojom uplatniteľného práva Spoločenstva.

C – Právomoc Súdneho dvora vykladať ustanovenia nástroja práva Spoločenstva, ktorý sa uplatní na základe vnútroštátneho práva

64. Ak Súdny dvor dôjde k záveru, že smernica 83/183 nie je uplatniteľná na konanie o veci samej, bude potrebné analyzovať konkrétne otázky, ktoré predložila Hoge Raad, pokiaľ ide o výklad niektorých pojmov a ustanovení nariadenia č. 918/83.

65. Je nepochybné, že nariadenie č. 918/83 sa na situáciu prejednávanú pred Hoge Raad uplatní výlučne na základe holandského vnútroštátneho práva. Toto nariadenie sa uplatní na dovoz majetku pochádzajúceho z nečlenských štátov a týka sa oslobodenia od dovozného cla Spoločenstva. Neuplatní sa teda v kontexte trvalých dovozov z členského štátu.( )

66. Súdny dvor však vysvetlil svoju právomoc vykladať ustanovenia v právnych nástrojoch práva Spoločenstva, keď ho o to žiadajú vnútroštátne súdy na základe článku 234 ES, v prípadoch, kde sa také ustanovenia uplatnia na základe odkazu vo vnútroštátnom práve, ako je to aj v prejednávanej veci.( ) Nedomnievam sa, že by Súdny dvor mal v rámci prejednávanej veci postupovať odlišne. Rozhodnutia Súdneho dvora sú v tomto ohľade jednoznačné. Vo veci Dzodzi Súdny dvor uviedol, že „je zjavne v záujme právneho poriadku Spoločenstva, aby na účely zamedzenia budúcich rozdielov vo výklade malo každé ustanovenie práva Spoločenstva jednotný výklad bez ohľadu na okolnosti, za ktorých sa má použiť.“( ) Vnútroštátny súd je potom povinný použiť takto vyložené ustanovenia alebo pojmy práva Spoločenstva s ohľadom na skutkové a právne okolnosti konkrétnej prejednávanej veci.( )

D – Pojem „osobný majetok“ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia č. 918/83

67. Prvá otázka, ktorú položila Hoge Raad, sa týka výkladu pojmu osobného majetku v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 918/83, ktoré vymedzuje „osobný majetok“ ako „všetok majetok určený na osobné použitie dotknutých osôb…“, a najmä „súkromné motorové vozidlá“ a ďalej stanovuje, že „‚osobný majetok‘ tvoria… aj prenosné náradie, ktoré potrebuje dotknutá osoba na výkon svojej živnosti alebo povolania v oblasti užitého umenia, alebo slobodných povolaní. Osobným majetkom nie je to, čo je dovážané na obchodné účely, aj keď to zodpovedá kritériám osobného majetku svojou povahou a množstvom. [Osobný majetok nesmie svojou povahou a množstvom svedčiť o tom, že sa dováža na obchodné účely. – neoficiálny preklad]...“

68. Otázka vznikla z toho dôvodu, že aj keď v čase dovozu vozidla do Holandska roku 1998 bolo toto vozidlo v plnom rozsahu vo vlastníctve pána Ferona a určené na jeho osobné používanie, až do 15. decembra 1997 mu motorové vozidlo nepatrilo a bolo mu poskytnuté jeho zamestnávateľom nielen na súkromné, ale aj na služobné účely ako zamestnancovi Océ.

69. Pojem osobného majetku uvedený v článku 1 ods. 2 písm. c) nepodmieňuje charakterizovanie vozidla ako „osobného majetku“ tým, že dotknutá osoba tento majetok úplne vlastní po určitú dobou pred dovozom. Na to, aby bolo vozidlo charakterizované ako osobný majetok, stačí, aby bolo „určené na osobné použitie dotknutých osôb alebo na uspokojovanie ich domácich potrieb“. V rozpore s názorom holandskej vlády nemá skutočnosť, že pán Feron nebol vlastníkom vozidla po dobu šiestich mesiacov pred dňom, kedy prestal mať svoje obvyklé bydlisko v Rakúsku, vplyv na charakterizovanie vozidla ako jeho „osobného majetku“.

70. V čase dovozu musí osobný majetok – potom, čo bol takto charakterizovaný podľa článku 1 ods. 2 písm. c) – samozrejme patriť dotknutej osobe, aby ho bolo možné oslobodiť od cla. Článok 3 písm. a) nariadenia č. 918/83 navyše vyžaduje, aby predmetná vec bola súčasťou „osobného majetku“ pred dovozom, čo predstavuje predbežnú podmienku pre priznanie oslobodenia tohto majetku od cla. Podľa článku 3 písm. a) sa táto požiadavka neanalyzuje v zmysle vlastníctva, ale skôr v zmysle „držby“ a „používania“ počas určitého obdobia pred dovozom.

71. V každom prípade toto sú podmienky, ktoré musia byť splnené na to, aby sa osobnému majetku priznalo oslobodenie od poplatku, a nie podmienky charakterizovania dotknutého majetku ako „osobného majetku“. Aj v prípade, že tieto podmienky oslobodenia od poplatku nie sú splnené, majetok môže byť naďalej „osobným majetkom“ dotknutej osoby v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) (aj keď nespĺňa podmienky oslobodenia od poplatku), v tom zmysle, že je určený na osobné používanie.

72. Mal by ale pojem osobného majetku v článku 1 ods. 2 písm. c) byť obmedzený na majetok výlučne „určený na osobné používanie“ dotknutej osoby počas šiestich mesiacov v obvyklom bydlisku? To by podľa holandskej vlády bolo odôvodnené potrebou striktného výkladu ustanovení o oslobodení, ako je to v prejednávanej veci. Holandská vláda preto tvrdí, že k charakteristike „osobného používania“ v definícii „osobného majetku“ uvedenej v článku 1 ods. 2 písm. c) je potrebné doplniť prívlastok „výlučný“.

73. To je podľa môjho názoru zvlášť striktný výklad. Ponecháva mimo pojmu osobného majetku všetok majetok, ktorý napriek skutočnosti, že je určený na výlučné osobné používanie dotknutej osoby v čase dovozu, bol používaný takisto na účely zamestnania tejto osoby počas šiestich mesiacov pred zmenou bydliska. Taký obmedzujúci výklad by musel vyplývať z cieľov režimu oslobodenia ustanoveného v hlave I kapitole I nariadenia č. 918/83.( )

74. Z odôvodnenia nariadenia č. 918/83 je zjavné, že cieľom takého oslobodenia od dane je zabrániť zdaneniu, ktoré by bolo neoprávnené za „určitých presne definovaných okolností, kedy na základe osobitných podmienok týkajúcich sa dovozu tovaru, chýba obvyklá potreba chrániť hospodárstvo“. Splnenie cieľa uľahčiť usadenie sa v členskom štáte, ako aj prácu colných orgánov tohto členského štátu, by navyše boli sťažené, ak by osobný majetok dovezený bez akéhokoľvek obchodného účelu podliehal zdaneniu pri dovoze.( )

75. Kritérium neobchodného charakteru dovozu má v analýze osobitný význam. Toto kritérium je výslovne uvedené v poslednej vete článku 1 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 918/83, ktoré negatívne vymedzuje osobný majetok, keď uvádza, že tento majetok „nesmie svojou povahou a množstvom svedčiť o tom, že sa dováža na obchodné účely“.( ) Pokiaľ sa k tomu doplní, že toto oslobodenie od dane je obzvlášť spojené s osobnou sférou fyzických osôb a ich rodín a nemá zvláštny dosah na daňové zdroje členských štátov, neexistuje žiadny dôvod pre reštriktívny výklad pojmu osobného používania uplatňovaný holandskou vládou.( )

76. Pri charakterizovaní určitého majetku ako osobného majetku jednotlivca nie je relevantným kritériom to, či bol tento majetok v priebehu obdobia pred dovozom používaný aj na výkon jeho podnikania alebo zamestnania.( ) To nevylučuje jeho kvalifikovanie ako osobného majetku. Relevantným kritériom je skôr to, či posudzovaný dovoz mal neobchodný charakter. Informácia, ktorú poskytla Hoge Raad, neobsahuje žiadny dôkaz o tom, že by pán Feron doviezol svoje motorové vozidlo na akýkoľvek obchodný účel.

77. Nemožno preto predpokladať, že „osobné používanie“ by malo byť vykladané ako „výlučné osobné používanie“ počas posledných šiestich mesiacov pobytu v krajine pôvodu. Také rozlíšenie zákonodarca Spoločenstva výslovne neurobil a neexistuje dôvod, prečo by tento výraz mal byť vykladaný takýmto spôsobom.( )

E – Pojem „držba“ v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia č. 918/83

78. Cieľom druhej a tretej otázky, ktoré položil Hoge Raad, je zistiť, či má jednotlivec v držbe určitý majetok (ako je motorové vozidlo) v zmysle článku 3 nariadenia č. 918/83, keď ho má táto osoba vo výlučnom používaní a keď má naň predkupné právo priznané zamestnávateľom, ktorý je vlastníkom tohto majetku, v čase odovzdania, a neskôr uplatnila toto právo pred zmenou bydliska.

79. Súdny dvor rozhodol, že „tak z požiadaviek na jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva, ako aj zo zásady rovnosti totiž vyplýva, že znenie ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov na účely určenia jeho zmyslu a dosahu, musí byť bežne v celom Spoločenstve vykladané autonómne a jednotne; tento výklad pritom musí zohľadňovať celkový kontext tohto ustanovenia a cieľ sledovaný dotknutou právnou úpravou“( ).

80. Článok 3 nariadenia č. 918/83 vyžaduje držbu a používanie nespotrebného osobného majetku počas šiestich mesiacov pred dňom, kedy osoba prestala mať bydlisko v tretej krajine, z ktorej sa vysťahovala. Účelom tejto požiadavky je zabrániť tomu, aby oslobodenie od cla pôsobilo ako motivácia pre náhle a potenciálne rozsiahle nadobúdanie majetku tesne pred zmenou bydliska. Pomocou tejto požiadavky držby počas určitej doby zákonodarca Spoločenstva vymedzil potrebnú úroveň vzťahu medzi jednotlivcom a osobným majetkom, nevyhnutnú na to, aby sa predišlo takým neželaným následkom.

81. Pojem „držba“ je známy právny pojem obsiahlo diskutovaný vo väčšine právnych poriadkov. V širokom zmysle slova a ako spoločný menovateľ je držba charakterizovaná faktickým vzťahom osoby k nejakej veci bez ohľadu na to, či táto osoba je alebo nie je jej vlastníkom.( ) To znamená výkon faktickej kontroly osoby nad vecou, buď samostatne alebo prostredníctvom niekoho iného. Z iného pohľadu spočíva na vonkajšom prejave, že držiteľ má k veci majetkové právo, ktoré nemusí byť vlastníckym právom, ale môže byť obmedzenejším majetkovým právom. V tomto bode sa rozdiely medzi právnymi poriadkami stávajú viditeľnejšími, pretože v konečnom dôsledku ide o chápanie štruktúry majetkových práv v každom právnom poriadku.( ) Nesúhlasím preto s možnosťou spomenutou Hoge Raad, že je možné vykladať právny pojem držby v zmysle článku 3 nariadenia č. 918/83 odkazom na bežné jazykové používanie alebo všeobecne uznávané názory.( ) Takýto výklad by nielenže ignoroval zjavný právny charakter pojmu držby, ale takisto by výrazne sťažil dosiahnutie jednotného významu tohto pojmu v rámci článku 3 nariadenia č. 918/83.

82. Autonómny výklad, ktorý zohľadňuje súvislosti a ciele požiadavky držby na účely článku 3 nariadenia č. 918/83, musí byť založený na určitých predbežných úvahách zlučiteľných s obvyklým chápaním pojmu držby v členských štátoch: po prvé, že jednotlivec môže mať určitý majetok v držbe, ak má nad ním faktickú kontrolu, aj keď nie je jeho vlastníkom a netvrdí, že má tento majetok vo vlastníctve, a po druhé, že zámerom zákonodarcu Spoločenstva pri použití pojmu držby v článku 3 určite nebolo to, aby jeho význam závisel od chápania držby a majetkových práv jednotlivca v právnych systémoch.

83. Musí to tak byť napriek tomu, že existencia situácie držby určitého majetku bude v zásade závisieť od pravidiel držby platných v štáte, kde sa tento majetok nachádza, rovnako ako posúdenie existencie a/alebo rozsahu majetkových práv bude závisieť od vnútroštátneho práva miesta, kde sa majetok nachádza, teda lex situs.( ) Ak by sa tento prístup použil pri výklade pojmu držby v zmysle článku 3 nariadenia č. 918/83, bolo by nemožné dosiahnuť jednotnosť režimu oslobodenia od dovozného cla vo vzťahu k osobnému majetku vzhľadom na rozdiely medzi právnymi systémami vo vzťahu k majetkovým právam, a teda aj vo vzťahu k držbe.( )

84. Ak by to tak bolo, bolo by na určenie toho, či určitá osoba prichádzajúca z nečlenskej krajiny mala určitý osobný majetok v držbe, potrebné zistiť, či túto osobu môžno považovať za držiteľa podľa práva štátu jej pôvodu. Pojem držby by však bol rozdielny v závislosti do konkrétneho práva miesta, kde sa majetok nachádzal počas šesťmesačného obdobia uvedeného v článku 3. V kontexte nariadenia č. 918/83, ktoré sa zaoberá oslobodením od cla v prípade zmeny bydliska z nečlenských štátov, by táto situácia znamenala, že tento pojem by mohol mať toľko rôznych významov, koľko je právnych systémov vo svete. To by nielenže neprimerane zaťažovalo vnútroštátne orgány, a to najmä colné orgány, ktoré by museli poznať právo takmer nekonečného množstva právnych systémov s ohľadom na pojem držby, ale viedlo by to aj k nejednotnosti práv priznaných nariadením č. 918/83.( )

85. Podľa môjho názoru na splnenie cieľov, kvôli ktorým je pojem držby obsiahnutý v článku 3, stačí, aby dotknutý jednotlivec mal počas relevantného obdobia šiestich mesiacov výlučné právo užívania k tomuto majetku a právne vynutiteľné právo voči vlastníkovi, ktoré mu umožňuje nadobudnúť vlastníctvo. Také právo nemusí byť charakterizované ako majetkové právo podľa práva obvyklého bydliska v tretej krajine pôvodu. Stačí, že ide o kvalifikované právo v tom zmysle, že vedie k vzniku nároku proti vlastníkovi v prípade jeho porušenia.

86. Navrhujem, aby Súdny dvor pre prípad, že smernica 83/183 sa posúdi ako neuplatniteľná, subsidiárne odpovedal na druhú a tretiu otázku položenú Hoge Raad v tom zmysle, že ak má jednotlivec majetok k svojej plnej dispozícii a na svoje výlučné používanie, vrátane osobného používania, s predkupným právom výslovne priznaným zamestnávateľom a vlastníkom tohto majetku v čase jeho odovzdania, považuje sa táto osoba za osobu, ktorá má taký majetok v držbe v zmysle článku 3 nariadenia č. 918/83.

III – Návrh

87. Zastávam preto názor, že Súdny dvor by mal dať na otázky položené vnútroštátnym súdom takúto odpoveď:

Poplatok, akým je BPM, ktorý je ukladaný jednorazovo pri registrácii motorového vozidla po jeho dovoze, ktorého výška je vypočítaná na základe katalógovej ceny motorového vozidla a je zahrnutá do jeho ceny a prenáša sa pri ďalších transakciách týkajúcich sa tohto vozidla, a z ktorého charakteristiky v podstate nevyplýva súvislosť s nákladmi za používanie tohto vozidla v danej krajine, nie je poplatkom nespadajúcim do pôsobnosti smernice 83/183 v zmysle článku 1 ods. 2, ale je spotrebnou daňou bežne uplatňovanou na osobný majetok trvalo dovezený jednotlivcom meniacim svoje obvyklé bydlisko z jedného členského štátu do iného v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/183, ktorá je relevantným nástrojom uplatniteľného práva Spoločenstva.