NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 21. apríla 2016 ( 1 )

Vec C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

proti

Cassa conguaglio per il settore elettrico

proti

Ministero dello Sviluppo economico

proti

Ministero dell’Economia e delle Finanze

proti

Autorità per l’energia elettrica e il gas

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko)]

„Dane — Zdanenie energetických výrobkov a elektriny — Pojem ‚daňové úľavy‘ — Podniky s vysokou spotrebou energie vo výrobnom odvetví — Mechanizmus zníženia všeobecných nákladov týkajúcich sa elektrickej siete“

1. V Taliansku, tak ako v iných členských štátoch, spotrebitelia elektrickej energie, či už sú to fyzické alebo právnické osoby, uhrádzajú takzvané „všeobecné náklady týkajúce sa elektrickej siete“ (ďalej len „VNES“) v závislosti od svojej spotreby. Talianske právne predpisy upravujú tieto všeobecné náklady alebo výdavky a zároveň dovoľujú niektorým priemyselným podnikom, ktoré sa vyznačujú svojou energetickou náročnosťou, platiť nižšie príspevky na úhradu týchto nákladov.

2. Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) má rozhodnúť spor, v ktorom sa subjekt, ktorý nepatrí medzi podniky pôsobiace v energeticky náročných priemyselných odvetviach (konkrétne poskytuje zdravotnícke služby), domáha rovnakého zaobchádzania, na aké majú nárok tieto posledné uvedené podniky, teda zníženia svojho príspevku na VNES. Vzhľadom na to, že nárok tohto subjektu bol v správnom konaní a súdnom konaní na prvom stupni zamietnutý, Consiglio di Stato (Štátna rada) má s konečnou platnosťou rozhodnúť tento spor a na tento účel predkladá Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom ho žiada o výklad smernice 2003/96/ES ( 2 ), najmä jej článkov 11 a 17.

3. Súdny dvor musí v prejudiciálnom konaní tiež preskúmať článok 1 ods. 2 smernice 2008/118/ES ( 3 ), ktorý pripúšťa, aby popri zosúladenej spotrebnej dani z elektriny za určitých podmienok existovali aj ďalšie nepriame dane.

4. Táto vec, ktorá sa týka zdaňovania energií, pričom v tejto oblasti neexistuje rozsiahla judikatúra Súdneho dvora, vyvoláva dvojaký právny problém, ktorý ešte nie je vyriešený, a to a) otázku, či možno mechanizmus, na základe ktorého sa VNES rozdeľujú medzi talianskych spotrebiteľov, označiť za nepriamu daň na účely smernice 2008/118, a b) otázku, aká je povaha výhody, ktorú Talianska republika poskytuje určitým energeticky náročným podnikom, ktoré v konečnom dôsledku platia z tohto dôvodu menej.

5. Hlavným problémom, ktorý vzniká v tejto veci a na ktorý sa v týchto návrhoch zameriam, je spresniť, či povinnosť platiť VNES predstavuje daň, na ktorú sa vzťahujú smernice 2008/118 a 2003/96, alebo či naopak ide o mechanizmus, ktorým sa od spotrebiteľa v rámci ceny elektrickej energie vyberá povinné peňažné plnenie, ktoré však nemá povahu dane.

I – Právny rámec

A – Právo Únie

6. Smernica 2003/96 nezosúlaďuje spotrebné dane z energetických výrobkov a elektriny, ale stanovuje určité minimálne úrovne zdaňovania, ktoré musia členské štáty dodržiavať tým, že vezmú do úvahy všetky nepriame dane, ktoré sa rozhodli uplatňovať (okrem DPH). Smernicou 2008/118 sa čiastočne zosúlaďujú viaceré prvky zosúladených spotrebných daní, vrátane dane z energetických výrobkov a z elektriny.

7. Podľa článku 4 smernice 2003/96: „1. Úrovne zdaňovania, ktoré členské štáty uplatňujú na energetické výroby a elektrinu vymenované v článku 2 nemôžu byť nižšie ako minimálne úrovne zdaňovania predpísané touto smernicou. 2. Na účely tejto smernice je ‚úroveň zdaňovania‘ celková záťaž uložená ohľadom všetkých nepriamych daní (okrem DPH) vypočítavaná priamo alebo nepriamo z množstva energetických výrobkov a elektriny v čase uvoľnenia na spotrebu.“

8. Smernica 2003/96 oprávňuje členské štáty, aby uplatňovali rôzne úrovne zdaňovania energetických výrobkov a elektriny podľa toho, či ich používajú podnikatelia alebo súkromní spotrebitelia. Článok 5 stanovuje, že „za podmienky, že odstupňované úrovne zdaňovania dodržiavajú minimálne úrovne zdaňovania predpísané touto smernicou a sú zlučiteľné s právom spoločenstva, môžu ich členské štáty pod daňovým dohľadom uplatňovať v týchto prípadoch: … — [ak sa rozlišuje – neoficiálny preklad] medzi používaním energetických výrobkov a elektriny uvedených v článkoch 9 a 10 na podnikateľské a nepodnikateľské účely“.

9. V zmysle článku 11 smernice 2003/96: „1. V tejto smernici pojem ‚používanie na podnikateľské účely‘ znamená používanie podnikateľským subjektom, určeným v súlade s odsekom 2, ktorý kdekoľvek nezávisle vykonáva dodávku tovarov a služieb, bez ohľadu na účel alebo výsledky takýchto hospodárskych činností. Hospodárske činnosti zahrňujú všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb dodávajúcich služby, vrátane ťažobných a poľnohospodárskych činností a činností slobodných profesií. … 4. Členské štáty môžu obmedziť rozsah zníženej úrovne zdaňovania v prípade používania na podnikateľské účely.“

10. V článku 17 smernice 2003/96 sa uvádza: „1. Za podmienky, že sa dodržiavajú minimáln[e] úrovne zdaňovania predpísané touto smernicou v priemere za všetky podniky, smú členské štáty uplatňovať daňové úľavy na spotrebu energetických výrobkov používaných na vykurovacie účely alebo na účely článku 8 ods. 2 písm. b) a c) a na elektrinu v týchto prípadoch: a) v prospech energeticky náročného podniku ‚Energeticky náročný podnik‘ je podnikateľský subjekt uvedený v článku 11, v ktorom buď nákupy energetických výrobkov a elektriny dosahujú prinajmenšom 3,0 % výrobnej hodnoty alebo výška platenej vnútroštátnej energetickej dane dosahuje prinajmenšom 0,5 % pridanej hodnoty. V rámci tejto definície smú členské štáty uplatňovať obmedzujúcejšie pojmy, vrátane definícií predajnej hodnoty, procesu a sektora. 2. Napriek článku 4 ods. 1 smú členské štáty uplatňovať úroveň zdaňovania zníženú až na nulu na energetické výrobky a elektrinu vymedzené v článku 2, ak sa používajú energeticky náročnými podnikmi vymedzenými v odseku 1 toh[to] článku. … 4. Podniky, ktoré majú prospech z možností uvedených v odsekoch 2 a 3, uzatvárajú dohody, systémy obchodovateľných povolení alebo ekvivalentné opatrenia uvedené v odseku 1 písm. b). Dohody, systémy obchodovateľných povolení alebo ekvivalentné opatrenia musia viesť k dosahovaniu environmentálnych cieľov alebo zvýšenej úspory energie, ako by to bolo v prípade dodržiavania štandardných minimálnych sadzieb spoločenstva.“

11. Podľa článku 1 smernice 2008/118: „1. Táto smernica stanovuje všeobecný systém spotrebných daní, ktoré sa priamo alebo nepriamo uplatňujú pri spotrebe nasledujúcich tovarov, ďalej len ‚tovar podliehajúci spotrebnej dani‘: a) energetické výrobky a elektrina upravené smernicou 2003/96/ES; b) alkohol a alkoholické nápoje upravené smernicami 92/83/EHS a 92/84/EHS; c) tabakové výrobky upravené smernicami 95/59/ES, 92/79/EHS a 92/80/EHS. 2. Členské štáty môžu na osobitné účely vyrubiť ďalšie nepriame dane na tovar podliehajúci spotrebnej dani za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s pravidlami Spoločenstva pre zdaňovanie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo daň z pridanej hodnoty, pokiaľ ide o stanovenie daňového základu, výpočet dane, vznik daňovej povinnosti a kontrolu dane, pričom medzi tieto pravidlá nepatria ustanovenia o oslobodení od spotrebnej dane. …“.

B – Vnútroštátne právo

12. V talianskom práve existuje súbor na seba nadväzujúcich zákonov a správnych aktov, ktoré vytvárajú komplexný systém výhod pre „energeticky náročné“ podniky. Ide o legislatívny dekrét č. 26 z 2. februára 2007, ktorým sa vykonáva smernica 2003/96 (attuazione della direttiva 2003/96) ( 4 ), a zákonný dekrét č. 83 z 22. júna 2012 o naliehavých opatreniach pre rast krajiny (misure urgenti per la crescita del Paese, ďalej len „zákonný dekrét z roku 2012“) ( 5 ). Článok 39 tohto dekrétu konkrétne stanovuje: — v odseku 1, že vymedzenie pojmu „energeticky náročné podniky“, uvedené v článku 17 smernice 2003/96/ES, sa vykoná do 31. decembra 2012 prostredníctvom jednej alebo viacerých ministerských vyhlášok, — v odseku 2, že uvedené podniky budú mať prospech zo zvýhodneného „systému sadzieb spotrebných daní“, čo má zabezpečiť udržanie daňových príjmov a v nijakom prípade to nesmie viesť k vzniku nových alebo dodatočných výdavkov z verejných financií, — v odseku 3, že sumy, ktoré tieto podniky musia zaplatiť na pokrytie „všeobecných nákladov týkajúcich sa elektrickej siete“, sa upravia v ich prospech.

13. Ministerskou vyhláškou z 5. apríla 2013 o vymedzení pojmu energeticky náročný podnik (definizione delle imprese a forte consumo di energia, ďalej len „ministerská vyhláška z roku 2013“) ( 6 ) sa vykonáva článok 39 zákonného dekrétu z roku 2012 a v jej článku 2 sa konkrétne nachádza vymedzenie pojmu „energeticky náročný podnik“, ktoré je v súlade s definíciou uvedenou v článku 17 smernice 2003/96 a založené na podmienkach a kritériách súvisiacich s minimálnymi úrovňami spotreby a s vplyvom nákladov na energie na hodnotu činnosti podniku. V článku 3 sa uvádza, že v nadväznosti na vydanie usmernenia ministerstva sa opätovne určia všeobecné náklady týkajúce sa elektrickej siete. Toto opätovné určenie sa vykoná podľa „kritérií poklesu nákladov v závislosti od nárastu spotreby“ elektrickej energie. Článok 6 spresňuje, že vnútroštátny orgán s názvom Kompenzačný fond pre odvetvie elektrickej energie (Cassa conguaglio per il settore elettrico, ďalej len „Kompenzačný fond“) každoročne zverejní zoznam podnikov s vysokou spotrebou energie.

14. Usmernenie Ministra pre hospodársky rozvoj (Ministro dello sviluppo economico) z 24. júla 2013 (ďalej len „ministerské usmernenie z roku 2013“), ktorým sa vykonáva článok 39 ods. 3 zákonného dekrétu z roku 2012 a článok 3 ministerskej vyhlášky z roku 2013, zveruje úlohu opätovne určiť sumy na pokrytie „všeobecných nákladov týkajúcich sa elektrickej siete“ Úradu pre elektrickú energiu, plyn a vodu (Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico, ďalej len „AEEG“), pričom v každom prípade obmedzuje predmetné zvýhodnenie iba na „energeticky náročné“ podniky, ktoré pôsobia v oblasti priemyslu.

15. V októbri 2013 vydal AEEG tri rozhodnutia, ktoré obmedzujú možnosť využívať daňové výhody iba na „energeticky náročné“ podniky pôsobiace v oblasti priemyslu, v dôsledku čoho sa tieto výhody nevzťahujú na spoločnosti, ktoré, tak ako odvolateľka, pôsobia v iných odvetviach. Také vylúčenie nároku na výhody bolo stanovené aj v konečných rozhodnutiach, ktoré vydal Kompenzačný fond.

II – Skutkový stav a konanie na vnútroštátnom súde

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (ďalej len „Fondazione Santa Lucia“) je ústavom, ktorý poskytuje zdravotnícke služby a vykonáva výskum v oblasti medicíny. Podľa názoru vnútroštátneho súdu sa na ňu vzťahuje pojem „podnikateľský subjekt“ uvedený v článku 11 ods. 1 smernice 2003/96.

17. V roku 2014 Fondazione Santa Lucia podala na Tribunale amministrativo regionale (TAR) (regionálny správny súd) pre Lombardiu žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia aktov, ktorými jej talianske orgány zamietli prístup k vnútroštátnemu systému výhod pre „podniky požierajúce energiu“ ( 7 ), lebo nepôsobí v oblasti priemyslu.

18. TAR pre Lombardiu rozsudkom č. 1600/2014 zamietol žalobu z dôvodu, že nebola podaná včas, pričom nerozhodol o veci samej.

19. Fondazione Santa Lucia napadla rozsudok vydaný v prvom stupni na Consiglio di Stato (Štátna rada) a navrhla zrušiť tento rozsudok v rozsahu, v akom sa ním konštatovalo, že žaloba je neprípustná, a opätovne uviedla ostatné tvrdenia, ktoré už uviedla v konaní na TAR. Podľa odvolateľky systém výhod, ktorý talianske orgány vytvorili v prospech podnikov s vysokou spotrebou energie, odporuje smernici 2003/96, najmä jej článkom 11 a 17.

20. Consiglio di Stato (Štátna rada) zastáva názor, že žaloba bola prípustná a že rozsudok TAR treba v tejto časti zmeniť. Čo sa týka veci samej, taliansky najvyšší súd nemá pochybnosti o uplatnení ustanovení ZFEÚ v oblasti štátnej pomoci (články 107 a 108), ale má pochybnosti o zlučiteľnosti režimu, ktorý je výhodný pre podniky s vysokou spotrebou energie, pokiaľ ide o ich príspevok na VNES, so smernicou 2003/96.

21. Za týchto okolností položila Consiglio di Stato (Štátna rada) Súdnemu dvoru tieto dve prejudiciálne otázky: „1. Vzťahuje sa rozsah pôsobnosti smernice 2003/96/ES na vnútroštátnu právnu úpravu (ako je tá, ktorá je predmetom konania vo veci samej), ktorá na jednej strane obsahuje vymedzenie pojmu ‚energeticky náročný podnik‘, zlučiteľné s príslušnou definíciou uvedenou v smernici, a na druhej strane vyhradzuje tomuto druhu podnikov stimuly vo forme príspevkov na pokrytie všeobecných nákladov týkajúcich sa elektrickej siete (a nie stimuly v oblasti zdaňovania energetických výrobkov a elektriny ako takej)? V prípade kladnej odpovede: 2. Bráni právo Únie, najmä články 11 a 17 smernice 2003/96/ES, legislatívnemu a správnemu rámcu (akým je úprava platná v talianskom právnom poriadku, opísaná v tomto uznesení), ktorý na jednej strane zavádza systém výhod na základe spotreby energetických výrobkov (elektriny) ‚energeticky náročnými‘ podnikmi v zmysle uvedeného článku 17 a na druhej strane obmedzuje možnosť využívať tieto výhody len na podniky s vysokou spotrebou energie, ktoré pôsobia v oblasti priemyslu, čím túto možnosť vylučuje vo vzťahu k podnikom pôsobiacim v iných výrobných odvetviach?“

22. Po tom, čo Taliansko, Komisia a Fondazione Santa Lucia predložili písomné pripomienky, Súdny dvor rozhodol, že vo veci nenariadi pojednávanie.

III – Analýza prejudiciálnych otázok

A – Úvodná poznámka

23. Skôr než odpoviem na obe otázky, ktoré položila Consiglio di Stato (Štátna rada), považujem za potrebné zdôrazniť, že žiadna z týchto otázok sa netýka zlučiteľnosti talianskej právnej úpravy s ustanoveniami práva Únie, ktoré sa týkajú štátnej pomoci. Ako som navyše spomenul vyššie, samotný vnútroštátny súd poukazuje na to, že o tejto otázke nemá pochybnosti, a preto táto otázka nie je súčasťou návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

24. Komisia sa však vo svojich písomných pripomienkach po tom, čo poukázala na to, že ešte stále prebieha konanie týkajúce sa súladu tohto režimu s právom v oblasti štátnej pomoci, podrobne zaoberala jeho zlučiteľnosťou. Z tohto dôvodu sa domnieva, že je vhodné pripomenúť vnútroštátnemu súdu jeho povinnosti v prípade, ak si Taliansko riadne nesplnilo povinnosť oznámiť príslušné ustanovenia Komisii.

25. Vzhľadom na to, že Consiglio di Stato (Štátna rada) sa nepýta Súdneho dvora na uplatňovanie predpisov Únie v oblasti štátnej pomoci, hoci v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa o nich zmieňuje (a to práve preto, aby konštatovala, že v tejto súvislosti nemá pochybnosti), domnievam sa, že návrhu Komisie nemožno vyhovieť. Súdny dvor sa musí podľa môjho názoru obmedziť len na dve prejudiciálne otázky, ktoré mu boli položené.

B – Prvá prejudiciálna otázka: uplatnenie smernice 2003/96 na výhody pre podniky s vysokou spotrebou energie stanovené v súvislosti s mechanizmom príspevkov na úhradu VNES

1. Zhrnutie predložených pripomienok

26. Consiglio di Stato (Štátna rada) chce vedieť, či systém výhod pre „energeticky náročné“ podniky, aký upravujú talianske predpisy, spadá pod pojem „daňové úľavy“ použitý v článku 17 ods. 1 smernice 2003/96.

27. Účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky, majú na túto otázku odlišný názor. Fondazione Santa Lucia sa domnieva, že výhody v prospech podnikov s vysokou spotrebou energie sa majú považovať za daňovú úľavu podľa článku 17 ods. 1 smernice 2003/96, lebo majú rovnaké účinky ako daňové zvýhodnenie.

28. Komisia uznáva, že v práve Únie je ťažké rozlíšiť priame a nepriame dane, ale zastáva názor, že systém výhod pre podniky s vysokou spotrebou energie spočíva v znížení nepriamej dane (opäť podľa práva Únie), ktorú v zásade znáša konečný spotrebiteľ elektrickej energie.

29. S cieľom objasniť, či tieto výhody možno považovať za daňové úľavy v zmysle článku 17 smernice 2003/96, Komisia poukazuje na článok 1 smernice 2008/118, pričom v odseku 1 tohto článku sa hovorí o zosúladených spotrebných daniach z určitých výrobkov, vrátane elektriny. Článok 1 ods. 2 navyše stanovuje možnosť, aby členské štáty zaviedli ďalšie dane (z tovaru podliehajúceho spotrebnej dani), ktoré slúžia na osobitné účely. Podľa Komisie výhody pre podniky s vysokou spotrebou energie, ktoré poskytuje Taliansko, spadajú do tejto kategórie (do kategórie zodpovedajúcej nezosúladeným nepriamym daniam) a ich zákonnosť treba posúdiť z hľadiska podmienok ich zavedenia, ktoré stanovuje smernica 2008/118.

30. Komisia má však pochybnosti o tom, či je príspevok na niektoré zložky VNES nepriamou daňou, a domnieva sa, že tieto výhody v určitých prípadoch predstavujú úľavy na spotrebnej dani z elektrickej energie. Je úlohou vnútroštátneho súdu určiť zložky VNES, na ktoré sa uplatní smernica 2003/96 a jej článok 17, a odlíšiť ich od ostatných zložiek, ktorých úhradu možno považovať za nepriamu daň na osobitné účely a na ktoré sa uplatní smernica 2008/118, ale nie smernica 2003/96, ani jej článok 17.

31. Talianska vláda navrhuje opačné riešenie ako Komisia. Podľa jej názoru sú výhody priznané podnikom s vysokou spotrebou energie opatreniami tarifného charakteru, ktoré nespadajú do pôsobnosti smernice 2003/96, a preto nepredstavujú „daňovú úľavu“ v zmysle jej článku 17. Daňová úľava je výhoda s vplyvom na výšku dane, ktorá spôsobuje zníženie daňovej záťaže zvýhodneného subjektu, čo v prípade talianskej právnej úpravy neplatí.

32. Podľa talianskej vlády rozdelenie ( 8 ) VNES medzi používateľov elektrickej siete je mechanizmom, ktorý Taliansko v súlade so smernicou 96/92/ES ( 9 ) používa na financovanie takzvaných uviaznutých nákladov („stranded costs“, „coûts échoués“), ktoré vznikli pri liberalizácii odvetvia elektrickej energie v mnohých členských štátoch Únie. Talianska právna úprava ukladá povinnosť uhrádzať tieto náklady distribútorom elektriny, ktorí ich prenášajú na konečných spotrebiteľov.

33. Distribútori prevádzajú vybraté finančné prostriedky na verejnoprávny orgán – Kompenzačný fond, ktorý ich použije na jednotlivé ciele všeobecného záujmu, na ktorých financovanie tento systém slúži. ( 10 ) Talianska vláda tvrdí, že povinnosť uhrádzať VNES predstavuje podľa talianskeho práva povinné peňažné plnenie, ktoré však nemá povahu dane. Rozhodujúcim faktorom, ktorý spôsobuje, že toto plnenie nemožno považovať za daň, je, že vybraté sumy neplynú do štátneho rozpočtu na financovanie verejných potrieb, ale Kompenzačný fond ich rozdeľuje zákonom stanoveným spôsobom pre každú zo zložiek, ktoré sú súčasťou systému. Cieľom tohto plnenia nie je uspokojiť verejnú potrebu, ale kompenzovať náklady.

34. Hoci talianska vláda uznáva, že tento výklad nemožno uplatniť automaticky, domnieva sa, že v práve EÚ tento výklad platí, lebo Komisia uznala systém kompenzácie všeobecných nákladov zavedený v Taliansku za dovolenú štátnu pomoc. ( 11 ) Rozlišovanie nepriamych daní a povinných peňažných plnení, ako sú všeobecné náklady, sa navyše objavuje v bodoch 167 a 181 usmernenia Komisie o štátnej pomoci v oblasti ochrany životného prostredia a energetiky. ( 12 )

35. Talianska vláda tiež tvrdí, že mechanizmus na úhradu VNES nespadá pod pojem spotrebná daň podľa smernice 2008/118. Podľa jej názoru z tejto smernice vyplýva, že spotrebná daň je nepriamou daňou, ktorá sa uplatňuje pri spotrebe tovaru na základe jeho výroby a vyberá sa od toho, kto tovar uvádza na trh, v okamihu jeho poskytnutia spotrebiteľom. Táto daň musí mať vždy všeobecný cieľ a nemôže sa vyberať od vopred určených hospodárskych subjektov.

2. Posúdenie

36. Možno rozdelenie VNES medzi spotrebiteľov elektrickej energie považovať za daň na účely uplatňovania smerníc 2003/96 a 2008/118? V prípade kladnej odpovede by bolo potrebné odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku tak, že výhody pre podniky s vysokou spotrebou energie predstavujú daňovú úľavu (následne by bolo potrebné zistiť, či je táto úľava zlučiteľná s článkom 17 smernice 2003/96). Ak by naopak odpoveď bola záporná, vzhľadom na to, že predmetné plnenie nemá povahu dane, osobitné výhody poskytnuté určitým podnikom by tiež nemali charakter daňovej úľavy, a teda by nespadali do pôsobnosti smerníc upravujúcich nepriame dane z elektriny.

37. Na vyriešenie tohto problému treba najprv objasniť právny vzťah medzi týmito daňami, ktorý stanovujú smernice 2003/96 a 2008/118. ( 13 ) Východiskom je článok 1 ods. 1 smernice 2008/118, ktorý upravuje uplatňovanie spotrebnej dane z energetických výrobkov a elektriny, ktorá je čiastočne zosúladená smernicou 2003/96. Ide o daň, ktorá v skutočnosti nie je predmetom tejto veci, lebo výhody pre podniky s vysokou spotrebou energie, ktoré Talianska republika zaviedla, nemajú vplyv na zosúladenú spotrebnú daň, keďže talianska právna úprava stanovuje prenesenie VNES.

38. Článok 39 zákonného dekrétu z roku 2012 totiž umožnil prijať dva druhy opatrení v prospech podnikov s vysokou spotrebou energie, a to: a) zvýhodnený „systém sadzieb spotrebných daní“ (odsek 2) a b) úpravu súm, ktoré mali tieto podniky zaplatiť na pokrytie „všeobecných nákladov týkajúcich sa elektrickej siete“, pričom táto úprava je tiež v ich prospech (odsek 3). Ministerskou vyhláškou z roku 2013 bolo vykonané toto posledné uvedené opatrenie, ale nedošlo k žiadnej zmene sadzieb spotrebnej dane z elektriny v prospech podnikov s vysokou spotrebou energie, ani k žiadnej inej úľave na tejto dani.

39. V rámci výnimky zo všeobecného pravidla, že sú prípustné len tri zosúladené spotrebné dane, článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 priznáva členským štátom možnosť zaviesť alebo zachovať „nepriame dane“ (teda ďalšie nepriame dane, ktoré z tohto dôvodu nie sú zosúladené) z elektriny, pokiaľ spĺňajú dve podmienky: — musia mať osobitné účely, — musia byť v súlade s pravidlami Únie pre zdaňovanie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo DPH, pokiaľ ide o stanovenie daňového základu, výpočet dane, vznik daňovej povinnosti a kontrolu dane. Táto povinnosť súladu sa nevzťahuje na ustanovenia týkajúce sa oslobodenia od dane. ( 14 )

40. Tieto nepriame dane na osobitné účely (v záujme prehľadnosti ďalej len „NDOÚ“) sú – spolu so zosúladenou spotrebnou daňou – založené na uplatnení smernice 2003/86, keďže podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice úrovne zdaňovania elektriny, ktoré členské štáty uplatňujú, nemôžu byť nižšie ako minimálne úrovne predpísané touto smernicou, a v jej odseku 2 sa uvádza, že „úroveň zdaňovania“ je celková záťaž uložená ohľadom všetkých nepriamych daní (okrem DPH) vypočítavaná priamo alebo nepriamo z elektriny v čase uvoľnenia na spotrebu.

41. Tento výklad má oporu aj v odôvodnení 10 smernice 2003/96, podľa ktorého „…by sa členským štátom malo umožniť dodržiavať minimálne úrovne zdaňovania spoločenstva tak, aby sa brala do úvahy celková záťaž uložená ohľadom všetkých nepriamych daní, ktoré sa rozhodli uplatňovať (okrem DPH)“. Z toho možno vyvodiť, že daňové úľavy v zmysle článku 17 smernice 2003/96 sa môžu týkať tak zosúladenej spotrebnej dane z elektriny, ako aj nezosúladených NDOÚ, ktoré členské štáty môžu uložiť na elektrinu.

42. Sporná je teda len otázka, či má mechanizmus rozdeľovania VNES vo všeobecnosti povahu dane a ak áno, či platobná povinnosť, ktorú majú používatelia elektrickej siete, môže patriť do kategórie NDOÚ na účely článku 1 ods. 2 smernice 2008/118.

43. Z prvého (všeobecného) hľadiska sa v talianskom práve povinnosť uhrádzať takéto všeobecné náklady chápe ako peňažné plnenie, ktoré nemá povahu dane ( 15 ), a talianske súdy vo svojej judikatúre odmietajú názor, že ide o daň.

44. Keď však má Súdny dvor rozhodnúť o existencii zdanenia, dane, cla alebo poplatku z hľadiska práva Únie, vychádza z jeho objektívnych znakov, nezávisle od jeho kvalifikácie vo vnútroštátnom práve. ( 16 ) Systém rozdeľovania VNES medzi používateľov elektriny teda treba posúdiť ako NDOÚ podľa článku 1 ods. 2 smernice 2008/118 z pohľadu práva Únie.

45. Právna úprava Únie neobsahuje definíciu nepriamej dane a judikatúra Súdneho dvora tiež neposkytuje takú definíciu, hoci podľa niekoľkých rozsudkov majú nepriame dane určité charakteristické znaky: nevyberajú sa z príjmu alebo majetku fyzickej alebo právnickej osoby (čo je charakteristické pre priame dane), ale zo spotreby tovaru alebo poskytnutia služby ( 17 ), a zvyčajne sú súčasťou faktúr spotrebiteľov ( 18 ).

46. Súdny dvor poukázal na článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 v rozsudku Kernkraftwerke Lippe‑Ems ( 19 ), pričom konštatoval, že toto ustanovenie sleduje zohľadnenie rôznorodosti daňových tradícií členských štátov v danej oblasti a častého využívania nepriamych daní na vykonanie nerozpočtových politík, a preto im umožňuje zaviesť popri minimálnej spotrebnej dani ďalšie nepriame dane sledujúce osobitný účel.

47. Článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 stanovuje výnimku zo všeobecného pravidla, že zo spotreby elektriny sa vyberá len zosúladená spotrebná daň a DPH, v dôsledku čoho treba použiť reštriktívny výklad. Priestor členských štátov na voľnú úvahu navyše obmedzuje skutočnosť, že článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 stanovuje dve podmienky, ktoré musia NDOÚ súčasne spĺňať (a to osobitný účel a súlad so základnými pravidlami Únie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo DPH). ( 20 )

48. Pokiaľ ide o „osobitný účel“ NDOÚ, Súdny dvor spresnil, že tieto dane musia sledovať iný ako čisto rozpočtový cieľ. ( 21 ) V rozsudku Transportes Jordi Besora ( 22 ) Súdny dvor konštatoval, že posilnenie postavenia územného samosprávneho celku zverením právomoci výberu daní predstavuje čisto rozpočtový cieľ, ktorý sám osebe nemôže predstavovať osobitný účel. ( 23 ) Na to, aby predmetná daň patrila do kategórie NDOÚ, by bolo potrebné, aby bol príjem z tejto dane povinne použitý na účely zníženia sociálnych nákladov a nákladov na životné prostredie spojených osobitným spôsobom so spotrebou minerálnych olejov podliehajúcou uvedenej dani takým spôsobom, že by existovala priama spojitosť medzi použitím príjmov získaných z dane a jej účelom. ( 24 )

49. Ak by bolo možné zaradiť rozdeľovanie VNES medzi talianskych spotrebiteľov do kategórie NDOÚ, bola by splnená požiadavka osobitného účelu, lebo ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z pripomienok talianskej vlády, dodávatelia elektriny prevádzajú vybraté sumy na Kompenzačný fond, ktorý ich rozdeľuje na jednotlivé ciele všeobecného záujmu stanovené talianskou právnou úpravou. ( 25 ) V každom prípade je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať zložky mechanizmu VNES a overiť, či sa využívajú na zákonom stanovený účel a nestávajú sa súčasťou štátneho rozpočtu ako verejné príjmy, a to bez toho, aby sa využívali na dosahovanie cieľa, na ktorý sa toto plnenie vyberá.

50. Naopak zastávam názor, že existujú opodstatnené dôvody, pre ktoré taliansky mechanizmus financovania VNES nespĺňa druhú požiadavku, ktorá by umožňovala zaradiť ho do pôsobnosti článku 1 ods. 2 smernice 2008/118. Na základe tejto podmienky by muselo ísť o nepriamu daň, ktorej znaky sú podobné ( 26 ) buď spotrebným daniam zosúladeným na úrovni Únie alebo DPH ( 27 ).

51. Skôr než uvediem tieto dôvody, by možno bolo vhodné zhrnúť niektoré prípady, pri ktorých Súdny dvor síce skúmal mechanizmy podobné talianskemu systému, ale skúmal ich z hľadiska zlučiteľnosti s pravidlami týkajúcimi sa štátnej pomoci, v dôsledku čoho sa priamo nevyjadril k otázke, či tieto mechanizmy prenesenia VNES na spotrebiteľov majú daňovú alebo nedaňovú povahu.

52. V rozsudku Association Vent De Colère! a i. ( 28 ) Súdny dvor konštatoval, že mechanizmus náhrady dodatočných nákladov, do ktorého prispievajú všetci koneční spotrebitelia elektriny v tuzemsku, podľa ktorého verejný subjekt rozdeľuje a poskytuje takto vybraté sumy oprávneným podnikom v súlade s právnymi predpismi členského štátu, sa má považovať za intervenciu zo strany štátu alebo zo štátnych prostriedkov v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

53. V uznesení Elcogás ( 29 ) Súdny dvor v tom istom zmysle ďalej uviedol, že „v tejto súvislosti je nepodstatné, že sumy určené na náhradu dodatočných nákladov nepochádzajú z osobitnej prirážky k cene elektriny a že posudzovaný mechanizmus financovania v prísnom zmysle slova nepatrí podľa vnútroštátneho práva do kategórie dane, daňového odvodu alebo parafiškálneho poplatku“ ( 30 ).

54. Súdny dvor tiež skúmal zlučiteľnosť iných tarifných mechanizmov platných v odvetví elektrickej energie s pravidlami Únie týkajúcimi sa štátnej pomoci. Niekedy ich označil za parafiškálne odvody a uplatnil na ne svoju judikatúru týkajúcu sa zákazu poplatkov s rovnakým účinkom a diskriminačných vnútroštátnych daní. Vo veci Alcoa Transformazioni/Komisia ( 31 ) všeobecne a nedostatočne presne označil za parafiškálny odvod doplatok účtovaný talianskym spotrebiteľom s cieľom priznať priemyselným veľkoodberateľom elektrickej energie v Taliansku, konkrétne závodom na výrobu hliníka patriacim spoločnosti Alcoa, preferenčnú sadzbu elektrickej energie. Príjmy z tohto parafiškálneho odvodu sa prevádzali na Kompenzačný fond, ktorý priamo vrátil spoločnosti Alcoa rozdiel medzi výškou sadzby zaplatenej spoločnosti ENEL a preferenčnou sadzbou.

55. Vo veci Régis Network ( 32 ) Súdny dvor zrušil rozhodnutie Komisie, v ktorom sa konštatovalo, že štátna pomoc, ktorú poskytlo Francúzsko miestnym rozhlasovým staniciam, financovaná prostredníctvom výberu parafiškálnej dane v prospech fondu na podporu rozhlasového vysielania, ktorá sa podľa francúzskej právnej úpravy považovala za skutočnú daň, je zlučiteľná s právom Únie. Okrem toho túto daň vyrubovalo, účtovne potvrdzovalo a v mene uvedeného fondu vyberalo všeobecné direction générale des impôts (daňové riaditeľstvo) podľa rovnakých pravidiel a s rovnakými zárukami a sankciami, aké boli stanovené pre DPH.

56. Súdny dvor vymedzil pojmy poplatky s rovnakým účinkom a diskriminačné vnútroštátne dane veľmi extenzívne, čo mu umožnilo rozšíriť ich na akékoľvek peňažné plnenie jednostranne uložené členskými štátmi, bez ohľadu na to, či má povahu dane. ( 33 ) Považujem teda za vhodné, aby Súdny dvor v tomto prejudiciálnom konaní zaujal jednoznačnejšie (a – pokiaľ je to možné – striktnejšie, a to aj z pohľadu zásad daňového práva) stanovisko k posúdeniu parafiškálnych odvodov, teda aby automaticky neposudzoval skutočné dane rovnako ako verejné peňažné plnenia, ktoré nemajú charakter dane.

57. Hoci toto objasnenie nie je úplne nevyhnutné na uplatnenie pravidiel týkajúcich sa štátnej pomoci ani v prípade zákazu poplatkov s rovnakým účinkom alebo diskriminačných vnútroštátnych daní, podľa môjho názoru je toto objasnenie potrebné pri výklade smerníc, ktoré zosúlaďujú daňové predpisy, ako je to v tejto veci.

58. Domnievam sa, že tvrdenie, že pomerná úhrada VNES používateľmi elektriny nevyplýva z daňovej povinnosti, sa opiera o dva kľúčové dôvody. Prvý dôvod sa týka povahy tejto úhrady, ktorá je charakteristická pre peňažné plnenie, ktoré síce stanovuje talianske právo, ale ktoré nemá povahu dane. ( 34 ) Aj za predpokladu, že celkové sumy, ktoré z tejto úhrady vyplynú, budú mať charakter štátnych prostriedkov na účely ich prípadného posúdenia ako štátnej pomoci, neznamená to, že získajú znaky (alebo povahu) dane.

59. Príspevok na úhradu VNES nemožno považovať za daň na účely prejednávanej veci (teda v súvislosti so smernicami 2003/96 a 2008/118), lebo nemá daňovú štruktúru podobnú zosúladeným spotrebným daniam alebo DPH. Pripomínam, že táto posledná uvedená podmienka je nevyhnutná na zahrnutie tohto príspevku do kategórie NDOÚ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118.

60. Z peňažných plnení verejného charakteru – na rozdiel od daní – neplynú príjmy, ktoré sa stanú súčasťou štátneho rozpočtu na uspokojenie všeobecných alebo konkrétnych verejných potrieb, ktoré musia vnútroštátne orgány financovať. Súdny dvor označil tento faktor (zaistenie „príjmu pre orgány verejnej moci“) za charakteristickú črtu daní. ( 35 )

61. Talianska elektrická sieť (a nie štátna pokladnica) dostáva na základe rozhodnutia zákonodarcu od spotrebiteľov elektriny určité sumy, ktoré sú určené na úhradu určitých nákladov spojených s touto sieťou. Orgán verejnej moci, ktorý ich spravuje (Kompenzačný fond), vystupuje len ako úložné a platobné miesto, do ktorého prichádzajú príjmy, aby sa rozdelili spôsobom, ktorý predpisuje talianske právo. Príjemcami vybratých príjmov nie sú verejné orgány, ale určité podniky alebo iní poberatelia súm zodpovedajúcich nákladom uhrádzaným týmto mechanizmom. Sumy vybraté ako príspevok na VNES teda nie sú príjmami, ktoré plynú do štátneho rozpočtu alebo rozpočtu niektorej zo štátnych inštitúcií, a následne slúžia na financovanie konkrétnych výdavkov. ( 36 ) Ťažko ich teda možno označiť za dane v technicko‑právnom zmysle.

62. Druhým dôvodom, na ktorom spočíva toto tvrdenie, je, že v mechanizme rozdeľovania VNES nedochádza k zásahu vnútroštátnych daňových orgánov, ktoré nemôžu uplatňovať zvyčajné právomoci verejného finančného orgánu. Keď spotrebiteľ nezaplatí percentuálny podiel, ktorý mu dodávateľ elektriny vyúčtuje ako VNES (a ktorý sa následne prevedie na Kompenzačný fond), vo veci nekonajú úradníci daňovej správy: prípadný spor medzi dodávateľom a používateľom, ktorý vznikne v tejto súvislosti, musia rozhodnúť všeobecné súdy.

63. Peňažné plnenie s týmito znakmi nemožno považovať za NDOÚ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, ak sa neopiera o systém výberu a sankcií spojený s právomocami daňovej správy, ktoré zaručujú účinnosť výberu DPH a – zosúladených či nezosúladených – spotrebných daní. Taliansky mechanizmus VNES nemá systém „kontroly dane“ porovnateľný s tým, ktorý platí v oblasti DPH a zosúladených spotrebných daní, ako to výslovne vyžaduje uvedený článok 1 ods. 2 citovanej smernice, aby mohli členské štáty zaviesť nepriame dane z tovaru podliehajúceho spotrebnej dani, akým je elektrina.

64. V konečnom dôsledku sa domnievam, že: a) mechanizmus financovania VNES sa nemá považovať za NDOÚ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118 a b) v dôsledku toho systém výhod zavedený v prospech podnikov s vysokou spotrebou energie, aký stanovujú talianske predpisy citované vnútroštátnym súdom, nespadá pod pojem „daňové úľavy“ uvedený v článku 17 ods. 1 smernice 2003/96. Členský štát si teda môže zvoliť systém výhod pre podniky s vysokou spotrebou energie, pokiaľ je tento systém zlučiteľný s ustanoveniami práva Únie v oblasti štátnej pomoci. ( 37 )

65. Ak by Súdny dvor v rozpore s tým, čo navrhujem, konštatoval, že mechanizmus na úhradu VNES, ktorý využíva Taliansko, má daňovú povahu, musel by sa chápať ako osobitná daň v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, pričom v takom prípade by sa naň vzťahovala smernica 2003/96. V tomto prípade by podniky s vysokou spotrebou energie mohli využívať daňové úľavy v zmysle článku 17 smernice 2003/96, lebo podľa tohto ustanovenia – a logicky v medziach, ktoré sú v ňom stanovené – možno znížiť daňovú záťaž vyplývajúcu tak zo zosúladenej spotrebnej dane z elektriny, ako aj z nezosúladených nepriamych daní.

C – Druhá prejudiciálna otázka: zlučiteľnosť vnútroštátneho systému daňových úľav, ktorý zvýhodňuje len priemyselné podniky s vysokou spotrebou energie, so smernicou 2003/96

66. Na prvú otázku som navrhol odpovedať tak, že mechanizmus na úhradu VNES nespadá do pôsobnosti smernice 2008/118, z čoho vyplýva, že sa naň nevzťahuje ani smernica 2003/96. Ak by sa Súdny dvor stotožnil s touto argumentáciou, nebolo by potrebné odpovedať na druhú otázku, ktorú položila Consiglio di Stato (Štátna rada).

67. Pre prípad, že Súdny dvor uzná, že príspevok talianskych spotrebiteľov elektriny na VNES možno považovať za jednu z NDOÚ v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, a preto sa naň uplatní smernica 2003/96, sa však k uvedenej otázke vyjadrím.

68. Domnievam sa, že v tomto prípade odpoveď na druhú otázku nevyvoláva závažné ťažkosti. Článok 5 smernice 2003/96 dovoľuje členským štátom odlíšiť zdanenie elektriny podľa toho, či sa používa na podnikateľské alebo súkromné účely. Článok 11 ods. 1 stanovuje, že používanie na podnikateľské účely znamená používanie podnikateľským subjektom, ktorý vykonáva hospodárske činnosti vymedzené druhom pododseku uvedeného ustanovenia, a to „všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb dodávajúcich služby, vrátane ťažobných a poľnohospodárskych činností a činností slobodných profesií“. Podniky s vysokou spotrebou energie, ktoré talianska právna úprava zvýhodňuje, v rámci svojich hospodárskych činností bezpochyby používajú elektrinu na podnikateľské účely.

69. Článok 11 ods. 4 smernice 2003/96 tiež oprávňuje členské štáty, aby „obmedzi[li] rozsah zníženej úrovne zdaňovania v prípade používania na podnikateľské účely“. Toto ustanovenie im teda necháva možnosť obmedziť nižšiu daňovú záťaž len na niektoré výrobné odvetvia, ale nie na všetky. Vnútroštátna právna úprava, akou je talianska právna úprava, ktorá obmedzuje toto používanie na podnikateľské účely len na oblasť priemyslu, je podľa môjho názoru zlučiteľná so smernicou 2003/96.

70. Okrem toho článok 17 ods. 1 smernice 2003/96 dovoľuje členským štátom uplatňovať daňové úľavy na spotrebu elektriny pre určité podniky s vysokou spotrebou energie ( 38 ) a opäť necháva členským štátom možnosť „uplatňovať obmedzujúcejšie pojmy, vrátane definícií predajnej hodnoty, procesu a sektora“.

71. Talianska právna úprava je v súlade s týmto ustanovením smernice 2003/96, keďže stanovuje definíciu energeticky náročného podniku (ktorá je použitá v tejto smernici) a navyše – na základe voľnej úvahy vyplývajúcej z článku 17 ods. 1 – priznáva daňové výhody len podnikom, ktoré pôsobia v oblasti priemyslu. Smernica 2003/96 vôbec nezakazuje vylúčenie daňových úľav pre podniky z iných odvetví (ako je napríklad odvetvie zdravotníckych služieb, v ktorom pôsobí Fondazione Santa Lucia). Ak táto právna úprava na základe všeobecných kategórií rozlišuje určité podniky (podniky pôsobiace v odvetví výroby) od iných podnikov podľa vopred stanovených objektívnych faktorov, ako je ich príslušnosť ku konkrétnej oblasti hospodárskej činnosti, ktorá si podľa názoru zákonodarcu vyžaduje osobitné opatrenia, nemožno ju označiť za diskriminačnú.

72. V celom rozsahu súhlasím s konštatovaním Consiglio di Stato (Štátna rada), že článok 17 smernice 2003/96 dovoľuje vnútroštátnym orgánom vybrať si z týchto možností: a) nepriznať stimuly nijakému energeticky náročnému podniku, b) priznať ich všetkým podnikom s vysokou spotrebou energie alebo c) priznať ich len niektorým podnikom s vysokou spotrebou energie, ktoré pôsobia v konkrétnych odvetviach určených vnútroštátnymi orgánmi na dosahovanie konkrétnych cieľov všeobecného záujmu.

73. Ak teda Súdny dvor dospeje k záveru, že mechanizmus, ako je mechanizmus VNES, ktorý stanovuje talianska právna úprava, predstavuje NDOÚ, článok 17 smernice 2003/96 dovoľuje členským štátom stanoviť úľavy na tejto dani pre energeticky náročné podniky tak, že budú obmedzené len na podniky pôsobiace v oblasti priemyslu.

IV – Návrh

74. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položila Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), takto:

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Smernica Rady z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (Ú. v. EÚ L 283, s. 51; Mim. vyd. 09/001, s. 405).

( 3 ) Smernica Rady zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS (Ú. v. EÚ L 9, s. 12).

( 4 ) GURI č. 68 z 22. marca 2007.

( 5 ) GURI č. 147 z 26. júna 2012.

( 6 ) GURI č. 91 z 18. apríla 2013.

( 7 ) Neologizmus „podniky požierajúce energiu“, ktorý je uvedený v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, podľa mňa dobre vystihuje povahu podnikov, ktoré z dôvodu svojej činnosti spotrebujú značné množstvo energie.

( 8 ) V návrhu na začatie prejudiciálneho konania (s. 17/24) Consiglio di Stato (Štátna rada) poukazuje na to, že takzvané všeobecné náklady týkajúce sa elektrickej siete sú náklady vymedzené zákonom na podporu všeobecných záujmov, ktoré pomerne uhrádzajú používatelia, vrátane podnikov, na základe ich zahrnutia do faktúry (za elektrinu).

( 9 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES L 27, s. 20; Mim. vyd. 12/002, s. 3).

( 10 ) Tieto ciele sú vymedzené takto: likvidácia jadrových elektrární a uzavretie cyklu spaľovania jadrového paliva, výroba energie z obnoviteľných zdrojov, financovanie osobitných tarifných režimov, financovanie činností výskumu a vývoja, bonus na elektrinu pre znevýhodnených odberateľov, výhody pre podniky s vysokou spotrebou elektrickej energie, kompenzácia pre malé elektrárne, opatrenia na podporu energetickej efektivity, kompenzácia pre miestne územné celky, na území ktorých sa nachádzajú jadrové elektrárne, kompenzácia výkyvov nákladov na prepravu a distribúciu a opatrenia na obnovenie kvality služby.

( 11 ) Rozhodnutie Komisie K(2004) 4333/8 z 1. januára 2004.

( 12 ) Ú. v. EÚ C 200, 2014, s. 1.

( 13 ) V oblasti spotrebných daní existujú osobitné smernice, ktoré zosúlaďujú daňové základy a minimálne daňové sadzby pre výrobky, na ktoré sa vzťahujú tieto spotrebné dane (ako je to v prípade smernice 2003/96, pokiaľ ide o minerálne oleje a elektrinu), popri všeobecnej smernici, ktorá stanovuje všeobecný systém uplatniteľný na výrobu, držbu, prepravu a kontrolu tovaru podliehajúceho spotrebnej dani (smernica 2008/118). Pozri MAITROT DE LA MOTTE, A.: Droit fiscal de l’Union européenne. Bruxelles: Bruylant, 2012, s. 386 a nasl.; BECKER, F, CAZORLA, L. M., MARTÍNEZ‑SIMANCAS, J.: Los tributos del sector eléctrico. Pamplona: Aranzadi, 2013, a ROZAS VALDÉS, J. A.: El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario. In: Quincena fiscal, 2015, č. 3, s. 55 až 84.

( 14 ) Toto ustanovenie je podľa autorov, ktorí sa špecializujú na túto oblasť, nejasné. Pozri napríklad BERLIN, D.: Politique fiscale. Zv. I. Commentaire J. Mégret. Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, s. 561.

( 15 ) Z tohto dôvodu sú v článku 39 ods. 3 zákonného dekrétu z roku 2012 a v ministerskom usmernení z roku 2013 stanovené výhody pre podniky s vysokou spotrebou energie týkajúce sa VNES popri daňových úľavách stanovených v článku 39 ods. 2 zákonného dekrétu z roku 2012, ktoré im Talianska republika môže poskytnúť, ale ktoré neboli vykonané, ani uplatnené.

( 16 ) Rozsudok Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 107 a tam citovaná judikatúra). Súdny dvor tiež konštatoval, že výklad ustanovení týkajúcich sa oslobodení stanovených smernicou 2003/96 musí byť autonómny, založený na ich znení a na cieľoch sledovaných uvedenou smernicou (rozsudky Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, bod 19, a Jan de Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, body 20 až 23).

( 17 ) Rozsudok Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 56).

( 18 ) Súdny dvor označil poplatok za elektrinu, ktorý uplatňoval región Brusel‑hlavné mesto, za nepriamu daň, lebo tento poplatok bol navrhnutý a zavedený s cieľom preniesť ho na konečného spotrebiteľa a dodávatelia ho zahrňovali do faktúr pre spotrebiteľov, ktorými boli v tomto prípade európske inštitúcie (rozsudok Komisia/Belgicko, C‑163/14, EU:C:2016:4, body 39 a 48).

( 19 ) Rozsudok Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, body 58 a 59) a analogicky rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑434/97, EU:C:2000:98, body 18 a 19).

( 20 ) Tieto základné pravidlá sa týkajú stanovenia daňového základu, výpočtu dane, vzniku daňovej povinnosti a kontroly dane (nepatria medzi ne ustanovenia o oslobodení od dane).

( 21 ) Pozri rozsudky Komisia/Francúzsko (C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 19), EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 31) a Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, bod 16).

( 22 ) Vec C‑82/12, EU:C:2014:108, body 20 a 21. Pozri tiež rozsudky EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 30) a Komisia/Francúzsko (C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 26). V prvom z týchto rozsudkov sa spor týkal autonómnej časti sadzby dane, ktorá sa pripočítavala k štátnej časti španielskej dane z predaja určitých minerálnych olejov, určenej na financovanie určitých právomocí prenesených na autonómne spoločenstvá.

( 23 ) Rozsudky EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 33) a Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 25).

( 24 ) Rozsudok Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, body 30 až 32) a návrhy, ktoré v tej istej veci predniesol generálny advokát Wahl (C‑82/12, EU:C:2013:694, body 28 až 30).

( 25 ) Podľa talianskej vlády do štátneho rozpočtu plynie len percentuálny podiel zložky A2, ktorá je súčasťou VNES, ktorý je určený na pokrytie nákladov na likvidáciu jadrových elektrární.

( 26 ) Nemusia byť totožné, ale stačí, ak sú podobné, keďže judikatúra Súdneho dvora vyžaduje len súlad so všeobecným systémom zdanenia v práve Únie. Pozri v tomto zmysle rozsudok EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 47).

( 27 ) Táto podmienka znamená, že je potrebné preukázať podobnosť so spotrebnými daňami alebo s DPH, no nie s oboma druhmi dane, keďže ide o nepriame dane, ktoré však majú veľmi odlišné znaky. Ako Súdny dvor uviedol vo svojom rozsudku EKW a Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, bod 44), „DPH a spotrebné dane majú určité nezlučiteľné znaky. DPH je úmerná cene tovaru, z ktorého sa vyberá, zatiaľ čo spotrebné dane sa vypočítavajú predovšetkým z objemu výrobku. Okrem toho DPH sa vyberá v každej fáze procesu výroby a distribúcie (daň, ktorá bola zaplatená predtým pri predchádzajúcej transakcii, v zásade možno odpočítať), zatiaľ čo spotrebné dane sú splatné v okamihu uvoľnenia zdanených výrobkov na spotrebu (pričom neexistuje podobný mechanizmus odpočtu). DPH sa napokon vyznačuje svojou všeobecnou povahou, zatiaľ čo spotrebná daň sa vyberá len z určitých výrobkov“.

( 28 ) C‑262/12 (EU:C:2013:851, body 28 a 37).

( 29 ) C‑275/13 (EU:C:2014:2314, bod 31). Španielsky Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v tomto prípade vyjadril pochybnosti o tom, či sú prostriedky vyplácané spoločnosti Elcogás štátnymi prostriedkami, lebo mechanizmus financovania nepatril v prísnom zmysle slova do kategórií dane, daňového odvodu alebo parafiškálneho poplatku, ale do kategórie dodatočných nákladov na elektrickú sústavu.

( 30 ) Španielsky mechanizmus, o ktorý išlo vo veci Elcogás, je veľmi podobný talianskemu systému VNES, keďže konečná sadzba účtovaná spotrebiteľom elektrickej energie a používateľom prenosových a distribučných sústav sa skladala z položky, ktorá – spolu s cenou energie – bola protihodnotou tak za dodanú energiu a používanie sústav pre dodávateľov elektrickej energie, ako aj za ostatné „trvalé náklady sústavy“, medzi ktorými sa nachádzal vklad do spoločnosti Elcogás. Okrem toho „spoločný fond“ financovaný spotrebiteľmi elektrickej energie a používateľmi sústav sa následne rozdeľoval prostredníctvom mechanizmu úhrady platieb, ktorý spravoval orgán štátnej povahy, ktorý prijímal tieto prostriedky a v súlade so zákonnými kritériami a bez akejkoľvek právomoci voľnej úvahy vypočítaval a uhrádzal sumy, na ktoré mal nárok každý z oprávnených subjektov (uznesenie Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, body 15 a 16). Pozri v tom istom zmysle uznesenie Alcoa Transformazioni/Komisia (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), ktoré bolo vyhlásené neskôr.

( 31 ) C‑194/09 P (EU:C:2011:497, bod 14).

( 32 ) C‑333/07 (EU:C:2008:764).

( 33 ) Pozri napríklad návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Essent Netwerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, body 40 až 44) a v ktorých označil za parafiškálny poplatok (ktorý možno zaradiť pod pojem poplatok s rovnakým účinkom ako clo alebo vnútroštátna daň) holandský tarifný príplatok dočasne uložený na spotrebu elektriny, ktorý vyberali prevádzkovatelia siete a odvádzali ho spoločnosti, ktorá bola spoločnou dcérskou spoločnosťou vnútroštátnych výrobcov elektrickej energie. Táto spoločnosť bola podľa uvedenej právnej úpravy povinná odložiť časť príjmu na pokrytie uviaznutých nákladov, ktoré vznikli v dôsledku investícií uskutočnených touto spoločnosťou a podnikmi vyrábajúcimi energiu pred otvorením trhu konkurencii, a odviesť štátu prípadný prebytok. Generálny advokát Mengozzi konštatoval, že sporný príplatok má charakteristické črty, ktoré ho odlišujú od klasického poplatku (bod 41 jeho návrhov).

( 34 ) Pozri príspevky LAVILLA RUBIRA, J. J.: „Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico“, s. 69 až 102, a GÓMEZ‑FERRER RINCÓN, R.: „Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria“, s. 31 až 67, in LÓPEZ RAMÓN, F. (ed.): Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos. Madrid: Instituto Nacional de Administración Pública, 2015.

( 35 ) V rozsudku Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 143) sa v súvislosti so systémom Únie na obchodovanie s emisiami konštatuje, že „na rozdiel od cla, dane alebo poplatku zo spotreby paliva systém zavedený smernicou 2003/87, zmenenou a doplnenou smernicou 2008/101, nijako neumožňuje stanoviť pomocou vopred určeného základu a sadzby sumu, ktorá má byť zaplatená za tonu paliva spotrebovaného na všetkých letoch uskutočnených za kalendárny rok, bez ohľadu na to, že ani nie je určený na to, aby zaisťoval príjem pre orgány verejnej moci“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Z tohto konštatovania a sensu contrario vyplýva, že podmienkou existencie dane v zmysle práva Únie je vznik verejného príjmu.

( 36 ) V rozsudku CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, bod 23) Súdny dvor analyzoval príspevok na odborné vzdelávanie, ktorý museli platiť spoločnosti v závislosti od svojich mzdových nákladov. Príjmy z tohto príspevku plynuli do položky fondu pre trh práce, z ktorého sa poskytovala pomoc zariadeniam na odborné vzdelávanie v Maďarsku. Podľa Súdneho dvora skutočnosť, že príspevok sa odvádzal do fondu, ktorý sa líšil od centrálneho štátneho rozpočtu a bol určený na osobitné využitie, neumožňovala vylúčiť tento poplatok z oblasti zdanenia. Finančné prostriedky získané z tohto príspevku boli v uvedenom prípade verejnými príjmami, ktoré vyberali maďarské orgány, pričom ich jediným špecifikom bolo, že boli určené pre konkrétnu položku rozpočtu.

( 37 ) V súvislosti s energetickými výrobkami vylúčenými z pôsobnosti smernice 2003/96 Súdny dvor konštatoval, že členské štáty sú v zásade oprávnené zdaňovať ich, pokiaľ svoju právomoc vykonajú v súlade s právom Únie (rozsudky Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, EU:C:2007:411, body 38 a 41, a X, C‑426/12, EU:C:2014:2247, bod 30).

( 38 ) Konkrétne v prípade, ak ide o „podnikateľský subjekt uvedený v článku 11, v ktorom buď nákupy energetických výrobkov a elektriny dosahujú prinajmenšom 3,0 % výrobnej hodnoty alebo výška platenej vnútroštátnej energetickej dane dosahuje prinajmenšom 0,5 % pridanej hodnoty“.