ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V oblasti štátnej pomoci existuje zásadný rozdiel medzi na jednej strane skúmaním selektivity všeobecných schém oslobodení alebo úľav, ktoré vzhľadom na svoju povahu poskytujú určitú výhodu, a na strane druhej skúmaním selektivity voliteľných ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré stanovujú uloženie dodatočných platobných povinností. V prípade, ak vnútroštátne orgány ukladajú také platobné povinnosti s cieľom zachovať rovnosť zaobchádzania so subjektmi, samotná skutočnosť, že uvedené orgány majú určitú mieru voľnej úvahy vymedzenú zákonom, ktorá nie je neobmedzená, nemôže stačiť na preukázanie selektivity príslušnej schémy.

V tomto ohľade na jednej strane slúži miera voľnej úvahy na vyváženie dodatočného zaťaženia hospodárskych subjektov, aby sa zohľadnili požiadavky vyplývajúce zo zásady rovnosti zaobchádzania a odlišuje sa teda svojou povahou od prípadov, keď využitie takej miery je spojené s poskytnutím výhody v prospech určitého hospodárskeho subjektu.

Na druhej strane skutočnosť, že sadzby poplatku za ťažbu uhľovodíkov, ropy a zemného plynu určené na jednotlivé roky platnosti dohody o predĺžení ťažobných práv spoločnosti, dohody medzi týmto podnikom a orgánmi členského štátu, sú výsledkom rokovania, nepostačuje na to, aby zakladala selektívnu povahu tejto dohody, a že by to bolo inak iba vtedy, ak by vnútroštátne orgány vykonali mieru svojej voľnej úvahy takým spôsobom, že by zvýhodnili uvedenú spoločnosť tým, že by súhlasili s nízkou úrovňou poplatku bez objektívneho dôvodu vzhľadom na účel zvýšenia poplatkov v prípade predĺženia povolenia a na úkor každého iného subjektu, ktorý sa usiloval o predĺženie svojich ťažobných práv.

(pozri body 64 – 66)
Podmienka proporcionality, ktorú musia spĺňať sankcie zavedené členskými štátmi podľa článku 9 nariadenia č. 1889/2005 o kontrole peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré vstupujú do Spoločenstva alebo vystupujú zo Spoločenstva, neukladá zodpovedným orgánom, aby zohľadnili konkrétne a osobitné okolnosti každého prípadu.

Článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1889/2005 o kontrole peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré vstupujú do Spoločenstva alebo vystupujú zo Spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá ako sankciu za porušenie ohlasovacej povinnosti stanovenej v článku 3 tohto nariadenia ukladá zaplatenie správnej pokuty vo výške 60 % neohlásenej sumy peňažných prostriedkov v hotovosti, ak táto suma prevyšuje 50000 eur.

Taká pokuta totiž prekračuje rámec toho, čo je potrebné na zaručenie splnenia tejto povinnosti a zabezpečenie dosiahnutia cieľov sledovaných týmto nariadením.

Z tohto pohľadu účelom sankcie stanovenej v článku 9 nariadenia č. 1889/2005 nie je postihovať prípadné podvodnícke alebo nezákonné činnosti, ale iba porušenie uvedenej povinnosti.

V tejto súvislosti, ako vyplýva z odôvodnení 3 a 15 uvedeného nariadenia, cieľom tohto nariadenia je zaistiť účinnejšiu kontrolu pohybu peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré vstupujú do Únie alebo z nej vystupujú, aby sa zabránilo zahrnutiu výnosov z nezákonných činností do finančného systému, pričom treba rešpektovať zásady uznávané Chartou základných práv Európskej únie.

Navyše článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1889/2005 stanovuje možnosť zaistenia peňažných prostriedkov v hotovosti na základe rozhodnutia vydaného v správnom konaní v súlade s podmienkami ustanovenými vo vnútroštátnych právnych predpisoch, keď tieto prostriedky neboli predmetom ohlásenia stanoveného v článku 3 tohto nariadenia, a to najmä na ten účel, aby príslušné orgány mohli vykonať potrebné kontroly a overenia týkajúce sa pôvodu týchto peňažných prostriedkov v hotovosti, plánovaného spôsobu ich použitia a ich určenia. Sankcia, ktorá by spočívala v nižšej pokute, spojená s opatrením na zaistenie peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré neboli ohlásené podľa tohto článku 3, by mohla dosiahnuť ciele sledované uvedeným nariadením, bez toho, aby išla nad rámec toho, čo je na tento účel potrebné.

(pozri body 30 – 33, 35 a výrok)
Pojem „pracovník na dobu určitú“ v zmysle doložky 3 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorá je uvedená ako príloha smernice Rady 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na pomocných pracovníkov podľa vnútroštátneho práva.

Smernica 1999/70 a rámcová dohoda sa totiž uplatnia na všetkých pracovníkov vykonávajúcich činnosti, ktoré sú odmeňované v rámci pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, na základe ktorého vzniká ich vzťah so zamestnávateľom. Samotná skutočnosť, že určitý pracovník je podľa vnútroštátneho práva kvalifikovaný ako pomocný alebo že jeho pracovná zmluva má určité charakteristické znaky, akými sú dočasná povaha, vymenovávanie a odvolávanie, ku ktorým dochádza za voľnejších podmienok, alebo aj skutočnosť, že tento pracovník má vykonávať dôverné funkcie alebo funkcie osobitného poradenstva, nie je v tejto súvislosti relevantná, keďže by vážne spochybnila potrebný účinok smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj ich jednotné uplatňovanie v členských štátoch, pretože by im poskytovala možnosť svojvoľne vylúčiť niektoré kategórie osôb z ochrany, ktorú poskytujú tieto nástroje práva Únie.

(pozri body 33, 34, 37, bod 1 výroku)
V rámci výkonu zverenej vykonávacej právomoci sa teda od dotknutej inštitúcie vyžaduje spresnenie obsahu legislatívneho aktu, aby sa zabezpečilo jeho vykonávanie za jednotných podmienok vo všetkých členských štátoch. Komisia pri výkone svojej vykonávacej právomoci nemôže – na rozdiel od právomocí zverených jej v rámci výkonu delegovanej právomoci – meniť ani dopĺňať legislatívny akt, a to ani v jeho nepodstatných prvkoch.

Pokiaľ ide o priznanie delegovanej právomoci, z článku 290 ods. 1 ZFEÚ vyplýva, že priznanie tejto právomoci sa týka prijatia pravidiel, ktoré patria do takého právneho rámca, ktorý definuje základný legislatívny akt.

Normotvorca Únie zveril Komisii právomoc zmeniť v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ prílohu II nariadenia č. 539/2001 uvádzajúceho zoznam tretích krajín, ktorých štátni príslušníci musia mať víza pri prekračovaní vonkajších hraníc členských štátov a krajín, ktorých štátni príslušníci sú oslobodení od tejto povinnosti. Túto zmenu možno vykonať len v rámci výkonu delegovanej právomoci v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ a nie vykonávacej právomoci v zmysle článku 291 ods. 2 ZFEÚ.

Účinkom aktu prijatého na základe článku 1 ods. 4 písm. f) nariadenia č. 539/2001, zmeneného a doplneného nariadením č. 1289/2013, je totiž opätovné zavedenie vízovej povinnosti počas obdobia dvanástich alebo osemnástich mesiacov voči všetkým štátnym príslušníkom tretieho štátu uvedeného na zozname v prílohe II tohto nariadenia na pobyty, ktoré sú podľa článku 1 ods. 2 uvedeného nariadenia oslobodené od takejto povinnosti. Vo vzťahu k všetkým týmto štátnym príslušníkom je teda účinkom aktu prijatého na základe článku 1 ods. 4 písm. f) nariadenia č. 539/2001 zmena, hoci aj len dočasná, normatívneho obsahu dotknutého legislatívneho aktu. Účinky aktu prijatého na základe tohto ustanovenia sú totiž s výnimkou ich dočasnej povahy vo všetkých ohľadoch zhodné s účinkami vyplývajúcimi z formálneho presunu názvu dotknutej tretej krajiny z prílohy II uvedeného nariadenia do jeho prílohy I. Doplnenie do prílohy II uvedeného nariadenia poznámky pod čiarou k názvu dotknutej tretej krajiny, ktoré je upravené uvedeným ustanovením, potvrdzuje vôľu normotvorcu Únie doplniť akt prijatý na základe tohto ustanovenia priamo do samotného textu nariadenia č. 539/2001.

(pozri body 31, 37, 42 – 44, 46)
Antidumpingový systém Svetovej obchodnej organizácie (WTO) môže v niektorých prípadoch predstavovať výnimku zo všeobecnej zásady, podľa ktorej súd Únie nemôže preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií Únie z hľadiska ich zlučiteľnosti s pravidlami dohôd WTO. No na to, aby bola v osobitnom prípade pripustená takáto výnimka, je ešte potrebné, aby bolo z právneho hľadiska dostatočne preukázané, že normotvorca prejavil úmysel splniť v práve Únie konkrétny záväzok, ktorý bol prevzatý v rámci dohôd WTO.

Na tento účel nepostačuje, ak z odôvodnení určitého právneho aktu Únie vo všeobecnosti vyplýva, že tento akt má byť prijatý pri zohľadnení medzinárodných záväzkov Únie. Naopak je nevyhnutné, aby zo sporného osobitného ustanovenia práva Únie bolo možné vyvodiť, že jeho cieľom je splniť v práve Únie konkrétny záväzok vyplývajúci z dohôd WTO.

Pokiaľ však dohoda o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode z roku 1994 (antidumpingová dohoda) neobsahuje osobitné pravidlá týkajúce sa krajín WTO s iným ako trhovým hospodárstvom, nebudú zodpovedať pravidlá, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 7 nariadenia č. 384/96 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva, naposledy zmenenom a doplnenom nariadením č. 2117/2005, a týkajú sa dovozov s pôvodom v členských krajinách WTO s iným ako trhovým hospodárstvom, pravidlám vymedzeným v článku 2 antidumpingovej dohody. Z toho vyplýva, že uvedené ustanovenie tohto nariadenia nemožno považovať za opatrenie určené na zabezpečenie splnenia konkrétneho záväzku v právnom poriadku Únie, ktoré bolo prevzaté v rámci WTO.

Okrem toho ustanovenie uvedené v odôvodnení 5 nariadenia č. 384/96, podľa ktorého pravidlá antidumpingovej dohody treba zaviesť do práva Únie v „miere, v akej je to možné“, sa má chápať v tom zmysle, že aj keď normotvorca Únie zamýšľal zohľadniť pravidlá antidumpingovej dohody pri prijatí tohto nariadenia, neprejavil úmysel prebrať všetky tieto pravidlá do uvedeného nariadenia.

(pozri body 44 – 46, 50, 52)
V dôsledku toho uvedená pokuta, ktorej vymáhanie sa žiada, je akcesorickým opatrením, ktorého účelom je zabezpečiť vykonateľnosť práva nepatriaceho do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001, ale do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000.

Vymáhanie pokuty, ktorú uložil súd členského štátu pôvodu rozhodujúci vo veci samej o práve styku, na účely zaručenia vykonateľnosti tohto práva patrí do rovnakého režimu vykonávania ako rozhodnutie o práve styku, ktoré uvedená pokuta zabezpečuje, a preto sa táto pokuta musí vyhlásiť za vykonateľnú podľa pravidiel definovaných nariadením č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000.

Taká pokuta sa totiž nemôže posudzovať izolovane, akoby predstavovala autonómnu povinnosť, ale treba ju posudzovať bez oddeľovania od práva styku, ktorého ochranu zabezpečuje. Z tohto dôvodu vymáhanie uvedenej pokuty musí patriť do rovnakého režimu vykonávania ako právo styku, ktoré sa má zabezpečiť, teda pod pravidlá stanovené v článku 28 ods. 1 a článku 41 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.

Oddeliť režim vymáhania pokuty od režimu uplatniteľného na právo styku, aby tak závisel od samotného vykonávacieho konania, ktoré sa podľa článku 47 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 riadi vnútroštátnym právom členského štátu výkonu, by viedlo k umožneniu súdu tohto štátu, aby sám overil existenciu neplnenia práva styku.

Takáto kontrola, ktorá by sa vykonávala podľa predpisov štátu výkonu a zahŕňala by posúdenie okolností veci súdom tohto štátu, by odporovala vôli normotvorcu Únie zaviesť pre rozhodnutia vydané v tejto oblasti režim jednotného a zjednodušeného výkonu, ktorý zakazuje akékoľvek zasahovanie exekučného súdu do veci samej a vychádza z dôvery v súd štátu pôvodu ako v súd, ktorý bol určený ako príslušný na prijatie rozhodnutia o práve styku.

(pozri body 49 – 53, bod 2 výroku)
S cieľom posúdiť, či zdanenie investícií vykonaných fyzickými osobami alebo právnickými osobami usadenými v jednom členskom štáte do spoločností so sídlom v iných členských štátoch je v súlade so zásadou voľného pohybu kapitálu, treba konštatovať, že v súvislosti s výdavkami, ako sú výdavky na dosiahnutie príjmu priamo súvisiace s činnosťou, z ktorej pochádzajú príjmy zdaniteľné v členskom štáte sídla spoločnosti, sa rezidenti a nerezidenti tohto uvedeného členského štátu nachádzajú v porovnateľnej situácii, takže právna úprava tohto štátu, ktorá nerezidentom v daňovej oblasti neumožňuje odpočítanie týchto nákladov, hoci rezidentom to umožňuje, bude pôsobiť v zásade na úkor príslušníkov iných členských štátov, a preto je nepriamou diskrimináciou na základe štátnej príslušnosti.

Konkrétne pokiaľ ide o príjem prijatý vo forme dividend, takéto spojenie existuje len ak uvedené náklady, ktoré by mohli prípadne byť priamo spojené so sumou vyplatenou pri príležitosti operácie prevodu cenných papierov, sú priamo spojené s prijatím tohto príjmu. Z toho vyplýva, že na porovnanie daňového zaťaženia právnických osôb treba zohľadniť iba náklady, ktoré sú priamo spojené so samotným prijatím dividend.

Naopak, takéto spojenie neexistuje, pokiaľ na jednej strane odpočítanie dividendy zahrnutej do ceny nadobudnutia akcií má za cieľ stanoviť skutočnú cenu nadobudnutia týchto akcií, a teda sa netýka nákladov, ktoré sú priamo spojené so samotným prijatím dividend, ktoré plynú z týchto akcií, a ak sa na druhej strane finančné náklady týkajú vlastníctva akcií ako takého, a teda tiež nie sú spojené so samotným prijatím dividend, ktoré z nich plynú.

(pozri body 57 – 61)
V tejto súvislosti je irelevantná okolnosť, aj keby sa preukázala, že článok 34 ods. 2 písm. c) EÚ predstavuje jediný možný právny základ na prijatie opatrenia, akým je rozhodnutie 2014/269, keďže výslovná voľba Rady neuviesť v uvedenom rozhodnutí toto ustanovenie, ale článok 26 ods. 1 písm. a) rozhodnutia 2009/371, ako aj články 5 a 6 rozhodnutia 2009/934, jasne svedčí o tom, že rozhodnutie 2014/269 je založené na týchto posledných uvedených ustanoveniach ako takých. Za týchto podmienok zrušenie článku 34 EÚ Lisabonskou zmluvou nezbavuje rozhodnutie 2014/269 právneho základu

Vzhľadom na znenie rozhodnutia 2014/269, ktorým sa mení rozhodnutie 2009/935, pokiaľ ide o zoznam tretích štátov a organizácií, s ktorými Európsky policajný úrad (Europol) uzavrie dohody, ktoré musí na to, aby sa splnila povinnosť odôvodnenia, v zásade uvádzať právny základ, z ktorého vychádza, by sa nemalo usudzovať, že toto rozhodnutie je založené na článku 34 EÚ. Uvedené rozhodnutie totiž neodkazuje na článok 34 EÚ a v jeho odôvodnení sa výslovne odkazuje na článok 26 ods. 1 písm. a) rozhodnutia 2009/371 o zriadení Europolu, ako aj na články 5 a 6 rozhodnutia 2009/934, ktorým sa prijímajú vykonávacie predpisy upravujúce vzťahy Europolu s jeho partnermi vrátane výmeny osobných údajov a utajovaných skutočností.

Vzhľadom na to, že pravidlá tvorby vôle inštitúcií Únie sú stanovené Zmluvami a členské štáty ani samotné inštitúcie nimi nemôžu disponovať, iba Zmluvy môžu v osobitných prípadoch splnomocniť niektorú inštitúciu na zmenu rozhodovacieho postupu, ktorý stanovujú. Pokiaľ by sa inštitúcii priznala možnosť vytvárať odvodené právne základy, či už v zmysle sprísnenia, alebo v zmysle zjednodušenia podmienok prijímania legislatívnych aktov alebo vykonávacích opatrení, bola by jej tým priznaná normotvorná právomoc prekračujúca medze toho, čo stanovujú Zmluvy.

(pozri bod 43)
Žaloba o neplatnosť na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže byť v záujme žalobcu ako základ pre prípadnú žalobu o náhradu škody, pokiaľ táto žaloba nie je hypotetická. Pokiaľ žalobca v tejto súvislosti uvedie podanie žaloby o náhradu škody pred vnútroštátnym súdom v žalobe, ktorou sa obracia na Všeobecný súd s návrhom na vyhlásenie neplatnosti, podanie žaloby o náhradu škody môže nastať po podaní žaloby o neplatnosť na Všeobecnom súde.

V tejto súvislosti sa záujem na konaní musí posudzovať in concreto najmä zohľadnením dôsledkov namietanej nezákonnosti a povahy údajne spôsobenej ujmy. Preto za predpokladu, že Komisia prijatím rozhodnutia nariadila podniku príjemcu nezákonnej a nezlučiteľnej pomoci jej vrátenie a neskorším rozhodnutím napadnutým v rámci žaloby o neplatnosť určila, že na podnik nadobúdateľa majetku príjemcu pomoci sa táto pomoc vrátenia nevzťahuje, samotná táto okolnosť môže preukázať, že žalobca má záujem na konaní o zrušenie sporného rozhodnutia, keďže jeho žaloba o náhradu škody pred vnútroštátnym súdom vzhľadom na to, že smeruje k priznaniu nápravy ujmy, ktorú údajne utrpel z dôvodu poskytnutia spornej pomoci, je založená práve na predpoklade, že nadobúdateľ majetku podniku príjemcu sa ako nadobúdateľ musí považovať za príjemcu tejto pomoci. Vzhľadom na to, že dôsledkom zrušenia sporného rozhodnutia môže byť to, že podnik nadobúdateľa sa bude musieť považovať za príjemcu pomoci, ktorej poskytnutie údajne spôsobilo ujmu uvedenú žalobcom, takéto zrušenie by samo osebe mohlo zvýšiť šance na úspech žaloby o náhradu škody podanej na vnútroštátnom súde v rozsahu, v akom smeruje proti podniku nadobúdateľa, a v dôsledku toho mu priniesť prospech v rámci tejto žaloby.

V tejto súvislosti by sa nemalo vyžadovať, aby žalobca preukázal, že podľa vnútroštátneho práva by podnik nadobúdateľa skutočne mohol byť braný na zodpovednosť za údajnú ujmu jedine z dôvodu prevzatia majetku príjemcu nezákonnej a nezlučiteľnej pomoci. Súdu Únie totiž neprináleží, aby na účely skúmania záujmu na konaní pred ním posudzoval pravdepodobnosť dôvodnosti žaloby podanej na vnútroštátnom súde podľa vnútroštátneho práva a v dôsledku toho nahrádzal tento súd pri takomto posúdení.

(pozri body 69, 70, 74 – 76, 79)
Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu týkajúcej sa režimu zdaňovania skupín, ktorá materskej spoločnosti stojacej na čele skupiny umožňuje neutralizovať opätovné zahrnutie podielu nákladov a výdavkov paušálne stanoveného na 5 % čistej sumy dividend, ktoré jej vyplácajú spoločnosti rezidenti patriace do integrovanej skupiny, zatiaľ čo podľa tejto právnej úpravy takáto neutralizácia je jej zamietnutá pri dividendách, ktoré jej vyplácajú jej dcérske spoločnosti usadené v inom členskom štáte, ktoré – ak by boli rezidentmi – by objektívne prichádzali do úvahy pre voľbu takéhoto režimu zdaňovania skupín.

Na rozdiel od prípadu, keď podmienka sídla ako podmienku prístupu k režimu zdaňovania skupín je odôvodnená skutočnosťou, že takýto režim umožňuje prenesenie strát v rámci integrovanej daňovej skupiny, totiž v súvislosti s inými daňovými výhodami než prenesením strát v rámci integrovanej daňovej skupiny nemôže byť takéto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené potrebou zachovať vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi. Toto rozdielne zaobchádzanie sa vzťahuje len na dividendy pochádzajúce zo zahraničia, ktoré sa vyplácajú materským spoločnostiam rezidentom, takže je dotknutá daňová suverenita len jedného členského štátu.

Okrem toho v rozsahu, v akom nebolo možné nájsť priamy vzťah medzi touto daňovou výhodou a daňovou nevýhodou vyplývajúcou z neutralizácie operácií v rámci skupiny, nemožno túto výhodu odôvodniť potrebou zachovania koherencie daňového systému dotknutého členského štátu. Aj keď neutralizácia opätovného zahrnutia podielu nákladov a výdavkov vyplýva z asimilácie skupiny tvorenej materskou spoločnosťou a jej dcérskymi spoločnosťami do jedného podniku s viacerými prevádzkarňami, táto neutralizácia nevedie k nijakej daňovej nevýhode pre materskú spoločnosť stojacu na čele integrovanej daňovej skupiny, ba naopak priznáva jej uvedenú daňovú výhodu.

(pozri body 27 – 29, 34 – 36, 40 a výrok)
Pokiaľ sa vnútroštátny súd, keď je mu predložená žaloba smerujúca k uplatneniu zodpovednosti osoby v jej postavení riaditeľa, ako aj v jej postavení konateľa spoločnosti, a tiež aj na základe mimozmluvnej zodpovednosti, Súdneho dvora pýta na výklad ustanovení nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, týkajúcich sa súdnej právomoci v oblasti individuálnych pracovných zmlúv v zmysle kapitoly II oddielu 5 článkov 18 až 21 nariadenia č. 44/2001, v zmluvných veciach v zmysle článku 5 bodu 1 tohto nariadenia a v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 5 bodu 3 uvedeného nariadenia, samotná okolnosť, že žalobca uvádza v žalobe viacero dôvodov zodpovednosti, nepostačuje na konštatovanie, že taká žaloba môže patriť pod každé z uvádzaných ustanovení. To platí aj vtedy, ak vytýkané konanie možno považovať za nedodržanie povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

V situácii, v ktorej spoločnosť žaluje osobu, ktorá vykonávala funkcie riaditeľa a konateľa tejto spoločnosti, s cieľom konštatovať pochybenia, ktorých sa táto osoba dopustila pri výkone svojich funkcií, a získať náhradu škody, ustanovenia kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21) nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach bránia uplatneniu článku 5 bodov 1 a 3 tohto nariadenia pod podmienkou, že uvedená osoba v postavení jej riaditeľa a konateľa vykonáva počas určitého času v prospech tejto spoločnosti a pod jej vedením plnenia, za ktoré dostáva odmenu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Otázka uplatnenia osobitných pravidiel pre priznanie súdnej právomoci stanovených v uvedenom oddiele nariadenia č. 44/2001 by vznikla iba vtedy, ak by sa uvedená osoba mohla považovať za osobu viazanú voči spoločnosti, ktorej bola riaditeľom a konateľom, individuálnou pracovnou zmluvou v zmysle článku 18 ods. 1 tohto nariadenia, z dôvodu čoho by ju bolo možné kvalifikovať za zamestnanca v zmysle odseku 2 toho istého článku.

Pokiaľ ide konkrétnejšie o vzťah podriadenosti, existencia takéhoto vzťahu sa musí posudzovať podľa všetkých prvkov a okolností, ktoré charakterizujú vzťahy medzi stranami.

Vnútroštátnemu súdu okrem toho prislúcha preskúmať, v akom rozsahu žalovaný mohol vo svojom postavení akcionára spoločnosti – žalobkyne vplývať na vôľu riadiacich orgánov tejto spoločnosti, ktorej bol konateľom. Za tejto hypotézy treba určiť, kto bol príslušný dávať mu pokyny a kontrolovať ich vykonávanie. Pokiaľ by sa preukázalo, že táto schopnosť vplyvu, ktorú mal žalovaný na uvedený orgán, nebola zanedbateľná, bude potrebné prijať záver o absencii vzťahu podriadenosti v zmysle judikatúry Súdneho dvora k pojmu zamestnanec.

(pozri body 34, 46 – 49, bod 1 výroku)
Ak skoršia ochranná známka Spoločenstva už má na podstatnej časti územia Európskej únie dobré meno, ale nie u príslušnej skupiny verejnosti členského štátu, v ktorom bola podaná prihláška neskoršej národnej ochrannej známky, ktorá bola dotknutá námietkou, majiteľ ochrannej známky Spoločenstva môže požívať ochranu podľa článku 4 ods. 3 smernice 2008/95 o ochranných známkach, ak sa ukáže, že časť uvedenej verejnosti, ktorá nie je z obchodného hľadiska nepodstatná, pozná túto ochrannú známku, pričom ju dáva do súvislosti s neskoršou národnou ochrannou známkou, a že vzhľadom na všetky rozhodujúce okolnosti prejednávanej veci existuje buď skutočný a bezprostredný zásah do ochrannej známky Spoločenstva v zmysle tohto ustanovenia, alebo aspoň vážne riziko, že by k takému zásahu mohlo v budúcnosti dôjsť.

(pozri bod 34, bod 2 výroku)