Za týchto podmienok v rozsahu, v akom má Súdny dvor na základe článku 24 ods. 1 ZEÚ a článku 275 druhého odseku ZFEÚ vecnú právomoc rozhodnúť o platnosti aktov Únie, konkrétne najmä pokiaľ ide o reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám, bol by výklad posledného uvedeného ustanovenia, ktorý by vylučoval možnosť súdov členských štátov obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie konania o prejudiciálnej otázke vo veci platnosti rozhodnutí Rady upravujúcich prijatie takých opatrení, v rozpore so štruktúrou systému účinnej súdnej ochrany, ktorý je zavedený Zmluvami. Potreba koherentnosti systému súdnej ochrany totiž podľa ustálenej judikatúry vyžaduje, aby bola právomoc rozhodnúť o neplatnosti aktov inštitúcií Únie, ktorá bola vznesená pre vnútroštátnym súdom, vyhradená Súdnemu dvoru v rámci článku 267 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. októbra 1987, Foto‑Frost, 314/85 , EU:C:1987:452 , bod 17 , a zo 6. októbra 2015, Schrems, C‑362/14 , EU:C:2015:650 , bod 62 ). K rovnakému záveru treba dospieť aj v prípade rozhodnutí v oblasti SZBP, vo vzťahu ku ktorým Zmluvy priznávajú Súdnemu dvoru právomoc preskúmania zákonnosti.

Táto zásadná vlastnosť systému súdnej ochrany Únie sa vzťahuje na preskúmanie zákonnosti rozhodnutí, ktorými sa zavádzajú reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám v rámci SZBP. Zo Zmluvy o EÚ ani zo Zmluvy o FEÚ totiž nevyplýva, že žaloba o neplatnosť podaná na Všeobecný súd na základe spoločných ustanovení článkov 256 a 263 ZFEÚ predstavuje jediný spôsob preskúmania zákonnosti rozhodnutí, ktorými sa zavádzajú reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám, a že by bol vylúčený okrem iného návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa posúdenia platnosti. V tejto súvislosti článok 24 ods. 1 druhý pododsek posledná veta ZEÚ odkazuje na článok 275 druhý odsek ZFEÚ nie na účely určenia druhu konania, v rámci ktorého môže Súdny dvor preskúmať zákonnosť určitých rozhodnutí, ale na účely určenia druhu rozhodnutí, ktorých zákonnosť môže byť Súdnym dvorom preskúmaná v rámci všetkých konaní, ktorých predmetom je také preskúmanie zákonnosti. Keďže za vykonávanie rozhodnutia upravujúceho reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám čiastočne zodpovedajú členské štáty, návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa posúdenia platnosti uvedených rozhodnutí plní zásadnú funkciu na zabezpečenie účinnej súdnej ochrany, najmä ak, ako je to v konaní vo veci samej, je v rámci vnútroštátneho súdneho konania spochybnená zákonnosť vnútroštátnych opatrení, ako zákonnosť aj samotného rozhodnutia prijatého v oblasti SZBP, ktoré je základom vnútroštátnych opatrení. S prihliadnutím na skutočnosť, že členské štáty zabezpečia, aby ich vnútroštátne politiky zodpovedali pozíciám Únie, ktoré sú prijímané rozhodnutiami Rady na základe článku 29 ZEÚ, sa totiž prístup k súdnemu preskúmaniu uvedených rozhodnutí javí ako nevyhnutný, ak tieto rozhodnutia upravujú prijatie reštriktívnych opatrení voči fyzickým alebo právnickým osobám.

Výraz „finančná pomoc“ nachádzajúci sa v článku 4 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 833/2014, zmeneného nariadením č. 1290/2014, treba vykladať v tom zmysle, že nezahŕňa spracovanie platieb ako také bankou alebo inou finančnou inštitúciou.

Kontextuálny výklad článku 4 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 833/2014 preukazuje, ako okrem iného tvrdí nemecká vláda vo svojom písomnom vyjadrení, že normotvorca Únie mal použitím výrazu „finančná pomoc“ na mysli úkony porovnateľné s grantmi, pôžičkami a poistením vývozného úveru. Pritom zatiaľ čo tieto úkony vyžadujú použitie vlastných finančných prostriedkov dotknutej finančnej inštitúcie, platobné služby poskytuje táto inštitúcia ako sprostredkovateľ, ktorý poskytuje finančné prostriedky príkazcu určenému príjemcovi bez toho, aby to zahŕňalo využitie vlastných finančných prostriedkov uvedenej inštitúcie. Za týchto okolností sa článok 4 ods. 3 nariadenia č. 833/2014 nemôže vykladať v tom zmysle, že finančným inštitúciám ukladá povinnosť získať pre túto transakciu okrem povolenia, ktoré sa vyžaduje podľa článku 3 nariadenia č. 833/2014, dodatočné povolenie pre spracovanie všetkých platieb, ktoré súvisia s transakciou, ktorej predmetom je predaj, dodávka, prevod alebo vývoz výrobkov uvedených na zozname v prílohe II tohto nariadenia do Ruska, ak tieto inštitúcie konštatujú, že platba, o ktorej spracovanie sa požiadalo, predstavuje úplné alebo čiastočné protiplnenie takej transakcie. S prihliadnutím na skutočnosť, že cieľom článku 4 ods. 3 písm. b) uvedeného nariadenia nie je stanoviť zmrazenie majetku, ani obmedzenie v oblasti prevodu finančných prostriedkov, totiž treba vychádzať z toho, že ak normotvorca Únie chcel, aby sa na spracovanie všetkých bankových prevodov, ktoré súvisia s výrobkami uvedenými v prílohe II nariadenia č. 833/2014, vzťahovala žiadosť o dodatočné povolenie popri povolení, ktoré sa pre takú transakciu, aká je uvedená v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, vyžaduje podľa článku 3 nariadenia č. 833/2014, použil by pre stanovenie takej povinnosti a jej rozsahu iné pojmy ako „finančná pomoc“. Napokon, ak je účelom nariadenia č. 833/2014 zvýšenie nákladov na konanie Ruskej federácie týkajúce sa Ukrajiny, treba konštatovať, že článok 4 ods. 3 písm. b) sleduje tento cieľ konzistentným spôsobom tým, že stanovuje obmedzenie finančnej pomoci pre vývoz výrobkov určených ropnému odvetviu do Ruska, a pritom nepodmieňuje spracovanie platieb ako také udelením predchádzajúceho povolenia. Predchádzajúcim výkladom nie je dotknutý zákaz akéhokoľvek spracovania platieb, ktoré súvisí s obchodnou transakciou, ktorá je sama osebe zakázaná podľa článku 3 ods. 5 nariadenia č. 833/2014.

(pozri body 179 – 183, bod 3 výroku)