ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70.

V tejto súvislosti sa nedomnievam, že z rozhodnutia rodičov opustiť hostiteľský štát možno usudzovať, že jednoducho majú snahu obísť alebo zneužiť pravidlá spoločného európskeho azylového systému. Rozhodnutie opustiť uvedený štát, v ktorom všetci rodinní príslušníci vrátane malých detí požívajú medzinárodnú ochranu po tom, čo boli nútení opustiť krajinu pôvodu a podstúpiť tak riziko spojené so vzdaním sa istoty a výhod, ktoré toto postavenie poskytuje celej rodine, urobili rodičia buď z nevedomosti, alebo z nutnosti a po zrelej úvahe so zreteľom na najlepšie záujmy ich detí. Vo veci samej tak rodinní príslušníci žalobkyne podľa všetkého opustili Poľsko a presťahovali sa do Nemecka z dôvodu zastrašovania, ktoré museli znášať v hostiteľskom štáte pre svoj pôvod. Vo veci Ministre de l’immigration et de l’asile (C‑153/21), v ktorej bolo prerušené konanie, sa rodičia takisto rozhodli opustiť Grécko okrem iného z dôvodu životných podmienok, podmienok prijatia a prevzatia ich detí, ktoré boli podľa nich žalostné. Nemyslím si preto, že by takéto premiestnenie bolo možné zjednodušene alebo všeobecne označiť za „turistiku“ rodičov – aby som sa vyjadril slovami použitými v niektorých procesných písomnostiach.
41.

Aj riešenie vyžadujúce preskúmať, bez ohľadu na existenciu pracovného pomeru, či skutočne došlo k prerušeniu činnosti – na základe takých ukazovateľov, ako sa uvádzajú v bode 38 vyššie – by podľa vnútroštátneho súdu prinášalo svoje výhody a nevýhody. Pokiaľ ide o výhody, umožňovalo by predísť zmene príslušného práva v prípade menších prerušení medzi pracovnými pomermi. Pokiaľ ide o nevýhody, toto riešenie, ktorého základom je následne vykonávané spätné posúdenie príslušných skutočností, by sa z tohto dôvodu vyznačovalo väčšou mierou neistoty.
47.

Zdá sa teda, že práve úmysel usadiť sa musí umožniť objasniť pojem „dôvody dočasnej povahy“ uvedený v článku 3 ods. 2 písm. e) smernice 2003/109. Teda práve v okamihu, keď bolo priznané právo na dočasný pobyt, treba analyzovať, či mal pobyt trvať a či mal rodič, ktorý sprevádzal občana Únie, úmysel usadiť sa. To vedie k odchýleniu sa od subjektívneho pojmu zámer usadiť sa, ktorý by mohol existovať v prípade niektorých práv na dočasný pobyt výslovne vylúčených z pôsobnosti tejto smernice, ako je to v prípade osôb vykonávajúcich činnosť „au pair“, ktoré by mohli mať zámer usadiť sa na určitú dobu. Na druhej strane je jasné, že osoba, ktorá má povolenie na pobyt na to, aby pracovala ako „au pair“ v rodine, nemá z tohto titulu úmysel usadiť sa. Rovnako by sa nemala zohľadniť integrácia, pretože, ako som uviedol v predchádzajúcom bode, ide o ďalšiu podmienku na získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktorá zohľadňuje spôsob, akým sa pobyt uskutočnil, a nie dôvod, pre ktorý bol povolený.
29.

Vnútroštátny súd sa domnieva, že ak by sa tieto zásady vzťahovali aj na referenčný rok, počas ktorého nastala plná invalidita alebo práceneschopnosť pracovníka, ktorá odvtedy pretrváva, právo na platenú dovolenku za daný kalendárny rok by mohlo zaniknúť pätnásť mesiacov po jeho uplynutí, a to aj v prípade, že by si zamestnávateľ nesplnil povinnosť vyzvať a poučiť pracovníka. Nárok na dovolenku nadobudnutý za referenčný rok pred vznikom plnej invalidity alebo práceneschopnosti by teda zanikol napriek tomu, že pracovník by si dovolenku ešte mohol vyčerpať pred vznikom plnej invalidity alebo práceneschopnosti, ak by si zamestnávateľ včas splnil povinnosť vyzvať a poučiť pracovníka.
73.

Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok vo veci A ( 58 ), bola Súdnemu dvoru okrem iného položená otázka, či v prípade, že materská spoločnosť mohla v súvislosti so zlúčením zohľadniť straty svojej dcérskej spoločnosti nerezidenta, majú byť tieto straty určené podľa zákona štátu sídla materskej spoločnosti alebo podľa zákona štátu sídla dcérskej spoločnosti. Súdny dvor najprv pripomenul, že za súčasného stavu práva Únie sloboda usadiť sa principiálne neznamená uplatnenie konkrétneho práva na výpočet strát dcérskej spoločnosti, ktoré v rámci zlúčenia prevzala materská spoločnosť (bod 58 rozsudku). Následne Súdny dvor poukázal na to, že tento výpočet v zásade nemôže viesť k rozdielnemu zaobchádzaniu v porovnaní s výpočtom, ktorý by sa za rovnakých okolností uplatnil v podobnom prípade prevzatia strát dcérskej spoločnosti rezidenta (bod 59 rozsudku). Napokon Súdny dvor konštatoval, že nad touto otázku sa nemožno zamýšľať abstraktne a hypoteticky, ale musí sa, keď je to potrebné, analyzovať na základe konkrétnych prípadov (bod 60 rozsudku).
63.

Pokiaľ Komisia naopak vo svojom stanovisko uvádza, že selektívna výhoda nezaniká len preto, lebo sa touto výhodou kompenzujú určité náklady, nie je to presvedčivé. Po prvé podniky, ktorým vznikajú osobitné náklady (v tomto prípade napríklad v dôsledku ďalšej daňovej povinnosti v USA), sa so zreteľom na cieľ opatrení na zamedzenie dvojitého zdanenia nachádzajú v úplne inej situácii než podniky, ktoré platia daň len raz (na Gibraltári). Po druhé základné rozhodnutie, do akej miery členský štát zohľadní dane zaplatené v iných štátoch, a tak zamedzí dvojitému zdaneniu, patrí do jeho voľnej úvahy. Okrem toho zamedzenie dvojitého zdanenia – ako bolo uvedené vyššie – je uznaným cieľom Únie. Komisia vo svojom stanovisku tiež nepreukázala, prečo by Gibraltár z tohto dôvodu mal v tomto prípade prekročiť medze svojej voľnej úvahy.
90.

Naproti tomu by vznikol rámec, v rámci ktorého by osoba prenášajúca v jednej budove bezplatné televízne programy pomocou koaxiálneho kábla bola v podstate iba z dôvodu, že vykonáva podnikateľskú činnosť, porovnateľná s profesionálnym prevádzkovateľom káblových rozvodov. Toto by prinášalo veľké výkladové ťažkosti pri rozlišovaní subjektov so skutočnou komerčnou povahou od subjektov poskytujúcich aj verejné služby alebo od živnostníkov.
115.

Vo svojom súhlasnom stanovisku k rozsudku Van Geyseghem v. Belgicko ( 50 ) sudca Bonello okrem toho zdôraznil, že „právo [obvinenej osoby] nebyť prítomný na súdnom konaní dosť úzko zodpovedá [jej] právu nevypovedať. Ak by sa prítomnosť obvineného na súdnom konaní mala považovať za predchádzajúcu podmienku každej obhajoby v mene uznávaných výhod, ktoré z nej vyplývajú pre výkon spravodlivosti, bolo by možné použiť tie isté argumenty s cieľom donútiť obvineného, aby sa vzdal svojho práva nevypovedať, teda rovnako sa odvolať na záujem na riadnom výkone spravodlivosti… V praxi si neviem predstaviť vec, v ktorej by pri hľadaní rovnováhy medzi záujmami spoločnosti a týmto základným právom obvineného (aj keď by sa pripustilo, že takéto hľadanie rovnováhy je legitímne), právo obvineného malo ustúpiť záujmom spoločnosti“.
„–

Podľa svojich stanov, ako sú uvedené v spise predloženom Súdnemu dvoru, bola IMG založená 25. novembra 1994 ako medzinárodná organizácia, nazvaná ‚International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina‘, so sídlom v Belehrade (Srbsko), a to s cieľom umožniť členským štátom zúčastňujúcim sa na obnove Bosny a Hercegoviny mať na tento účel určený subjekt. Keďže IMG odvtedy postupne rozšírila svoju oblasť pôsobnosti, následne uzavrela 13. júna 2012 dohodu o sídle s Belgickým kráľovstvom.
4.

V odôvodnení 92 sa konštatuje: „Pri posudzovaní najlepšieho pomeru ceny a kvality by verejní obstarávatelia mali stanoviť ekonomické a kvalitatívne kritériá súvisiace s predmetom zákazky, ktoré použijú na tieto účely. Tieto kritériá by tak mali umožniť porovnávacie posúdenie úrovne plnenia, ktorá vyplýva z jednotlivých ponúk vzhľadom na predmet zákazky vymedzený v technických špecifikáciách. V súvislosti s najlepším pomerom ceny a kvality sa v tejto smernici uvádza neúplný zoznam možných kritérií na vyhodnotenie ponúk, ktoré zahŕňajú environmentálne a sociálne aspekty. Verejní obstarávatelia by sa mali nabádať, aby si zvolili kritériá na vyhodnotenie ponúk, ktoré im umožnia nadobudnúť vysoko kvalitné práce, tovar alebo služby, ktoré optimálne vyhovujú ich potrebám. Zvolené kritériá na vyhodnotenie ponúk by verejného obstarávateľa ďalej nemali oprávňovať na neobmedzenú voľnosť výberu, mala by sa nimi zabezpečiť možnosť účinnej a spravodlivej hospodárskej súťaže a mali by byť k nim priložené požiadavky, ktoré umožňujú efektívne overenie informácií, ktoré poskytli uchádzači. …“
40.

Kritériá jasnosti, objektívnosti a predvídateľnosti teda odrážajú požiadavku, podľa ktorej na to, aby potenciálni uchádzači získali pracovné miesto v inštitúcii, musia byť dostatočne vopred oboznámení s požiadavkou znalosti jedného (alebo viacerých) určitých jazykov na určitej úrovni, ktorú možno objektívne posúdiť. Napadnuté oznámenie EPSO vyžaduje znalosť angličtiny, francúzštiny alebo nemčiny na úrovni B2. Táto požiadavka je nepochybne jasná a objektívna. Počet hodín bežne navrhovaných na prípravu na jazykovú skúšku na úrovni B2 sa však zrejme pohybuje v rozmedzí 500 až 650 hodín ( 23 ). Pokiaľ by potenciálni uchádzači neboli schopní dosiahnuť takúto úroveň znalosti jedného z troch jazykov uvedených v spornom oznámení EPSO v období odo dňa jeho uverejnenia do dňa konania testov z tohto jazyka, je nepravdepodobné, že by sporné oznámenie EPSO spĺňalo kritérium predvídateľnosti, ako je opísané v bode 95 rozsudku vo veci Taliansko/Komisia ( 24 ). Navyše táto požiadavka dopĺňa podmienku, podľa ktorej jazykové obmedzenie je prípustné len vtedy, ak je objektívne odôvodnené a primerané skutočným potrebám služby ( 25 ). Je preto nesprávne naznačovať, ako to zrejme robí Komisia, že keď preukáže, že pravidlá obmedzujúce výber druhého jazyka sú jasné, objektívne a predvídateľné, Všeobecný súd je zbavený povinnosti posúdiť opodstatnenosť odôvodnenia jazykového obmedzenia v spornom oznámení EPSO.
Za týchto okolností sa mi nezdá, že by skutočnosť, že bežný zamestnanec klienta je štátnym príslušníkom krajiny, pri ktorej hrozí riziko prania špinavých peňazí, predstavovala dostatočnú väzbu umožňujúcu dospieť k záveru o možnej existencii vysokorizikového faktora. Takýto prístup by mohol potenciálne viesť aj k diskriminácii, ktorá je v rozpore so zásadou nediskriminácie uvedenou v bode 57 vyššie. O odlišnú situáciu by mohlo ísť v prípade, že by sa takáto väzba naopak týkala napríklad konečného užívateľa výhod klienta alebo zamestnanca s úlohami, ktoré by mu umožňovali vykonávať činnosť, ktorá by potenciálne mohla súvisieť s praním špinavých peňazí.
68.

Po druhé cudzie rozhodcovské rozhodnutie by v právnom poriadku členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, malo nadradené postavenie v porovnaní s vnútroštátnym rozhodcovským rozhodnutím, ktoré bolo vykonané súdmi tohto členského štátu. Ak členský štát uznal cudzie rozhodcovské rozhodnutie podľa Newyorského dohovoru z roku 1958, nemôže sa následne dovolávať nariadenia č. 44/2001 na účely výkonu rozsudku členského štátu, ktorý je v rozpore s týmto cudzím rozhodcovským rozhodnutím. Vnútroštátne rozhodcovské rozhodnutie vykonané rozsudkom v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie, by sa nachádzalo v nepriaznivejšom postavení, keďže by nemalo ani status rozhodcovského rozhodnutia podľa Newyorského dohovoru z roku 1958 ( 62 ), ani nárok na ochranu podľa článku 34 bodu 3 nariadenia č. 44/2001. V prejednávanej veci tak v prípade, keby rozsudok vydaný podľa § 66 nebránil výkonu španielskeho rozsudku v Anglicku, rozhodcovské rozhodnutie by bolo zbavené právnych účinkov v jurisdikcii miesta rozhodcovského konania, v inom členskom štáte by však mohlo byť vykonané prednostne pred španielskym rozsudkom. Vezmime si príklad, ktorý uviedla Komisia vo svojich písomných pripomienkach. Keby sa francúzske súdy domnievali, že na základe Newyorského dohovoru z roku 1958 musia uznať rozhodcovské rozhodnutie, nariadenie č. 44/2001 by nebránilo výkonu rozhodcovského rozhodnutia vo Francúzsku a francúzske súdy by neboli povinné uznať španielsky rozsudok v rozsahu, v akom je nezlučiteľný s rozhodcovským rozhodnutím.
10.

Článok 12 Decreto Legge No 132 – Misure urgenti di degiurisdizionalizzazione ed altri interventi per la definizione dell’arretrato in materia di processo civile z 12. septembra 2014 (zákonný dekrét č. 132 o neodkladných opatreniach na mimosúdne riešenie a iné zásahy na zníženie prieťahov v občianskoprávnom konaní; ďalej len „zákonný dekrét č. 132/2014“) ( 6 ), ktorý bol prebratý do formy zákona zmenou vykonanou Legge č. 162 (zákon č. 162) z 10. novembra 2014, stanovuje: „1. Manželskí partneri môžu v súlade s článkom 1 výnosu prezidenta republiky č. 396 z 3. novembra 2000 pred starostom obce bydliska jedného z nich alebo obce, v ktorej je manželstvo zapísané, konajúcim v postavení matričného úradníka, uzavrieť, prípadne aj za asistencie právnika, dohodu o rozluke alebo v prípadoch uvedených v prvom pododseku článku 3 ods. 2 písm. b) zákona č. 898 z 1. decembra 1970 uzavrieť dohodu týkajúcu sa zrušenia manželstva alebo zániku občianskoprávnych účinkov manželstva alebo dohodu o zmene podmienok rozluky alebo rozvodu. 2. Ustanovenia tohto článku sa neuplatňujú, ak majú manželskí partneri maloleté deti alebo deti závislé od starostlivosti, zdravotne ťažko postihnuté plnoleté deti v zmysle článku 3 ods. 3 zákona č. 104 z 5. februára 1992 alebo ekonomicky nesamostatné deti. 3. Matričný úradník dostane od každej zo strán osobne alebo prípadne za asistencie advokáta vyhlásenie, že si praje rozluku alebo ukončenie občianskoprávnych účinkov manželstva alebo si želá nechať manželstvo rozviesť v súlade s podmienkami, na ktorých sa medzi sebou strany dohodli. To isté platí pre akúkoľvek zmenu podmienok rozluky alebo rozvodu. Dohoda nesmie obsahovať dojednanie o prevode majetku. Dokument obsahujúci dohodu sa vypracuje a podpíše bezprostredne po urobení vyhlásení uvedených v tomto odseku. V prípadoch uvedených v odseku 1 dohoda nahrádza uznesenie súdu o ukončení konania o rozluke, ukončení občianskoprávnych účinkov manželstva, zrušení manželstva a zmene podmienok rozluky alebo rozvodu. V prípade rozluky alebo ukončenia občianskoprávnych účinkov manželstva alebo zrušenia manželstva dohodou vyzve matrikár manželských partnerov, len čo dostane ich vyhlásenie, aby sa k nemu najskôr tridsať dní po obdržaní vyhlásenia dostavili s cieľom potvrdenia dohody, ako aj s cieľom dohôd uvedených v odseku 5. Ak sa nedostavia, dohoda nie je potvrdená. …“
55.

Súdny dvor už rozhodol, že „zo smernice o [SE] vyplýva, že zabezpečenie nadobudnutých práv, ktorého sa domáha normotvorca Únie, sa týka nielen zachovania práv nadobudnutých zamestnancami spoločností, ktoré sa podieľajú na zlúčení alebo splynutí, ale aj ich rozšírenia na všetkých dotknutých zamestnancov“ ( 32 ). Považujem teda za jasné, že všetci zamestnanci by mali mať možnosť využiť túto osobitnú voľbu, aj keď to vnútroštátne právo ako také neumožňuje. ( 33 ) Okrem toho dohoda o účasti na riadení môže určiť presné podmienky voľby zástupcov zamestnancov. To by mohlo viesť GSN k tomu, aby v rámci rokovaní súhlasil s tým, aby iné odborové organizácie ako nemecké odbory mohli predkladať kandidátov bez toho, aby to vyplývalo z povinnosti uvedenej v smernici o SE, alebo prípadne z vnútroštátneho práva. Napokon vzhľadom na stanovisko prijaté v smernici o SE umožňujúce účasť v GSN pre odborových zástupcov, ktorí nie sú zamestnaní v subjekte dotknutom transformáciou, ( 34 ) a v rozsahu, v akom je to tak vo vnútroštátnom práve spoločnosti, ktorá sa má transformovať, môžu byť kandidátmi odborov kandidáti, ktorí nie sú zamestnaní v takomto subjekte.
46.

V tomto zmysle totiž článok 4 ods. 6 tejto smernice stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby lehota splatnosti stanovená v zmluve nepresiahla lehoty 30 dní stanovené v odseku 3, „pokiaľ v zmluve nie je výslovne dojednané inak, a to za predpokladu, že to je objektívne odôvodnené vzhľadom na osobitný charakter alebo prvky zmluvy“ ( 30 ). Okrem toho lehota ani vtedy „v žiadnom prípade nepresiah[ne] [maximálnu lehotu] 60 kalendárnych dní“. Týmito prvkami, ktoré by mohli objektívne odôvodniť toto predĺženie lehoty z dôvodu postupu prevzatia, by mohla byť okolnosť, že výkon zmluvy sa zdá byť osobitne zložitý z technického hľadiska.
4.

V článku 1 ods. 649 zákona č. 190 z 23. decembra 2014 ( 3 ) sa uvádza: „Na to, aby sa prispelo k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v konsolidácii verejných financií, a do okamihu, kedy dôjde k dôkladnej reorganizácii odplát a odmien prináležiacich koncesionárom a iným prevádzkovateľom v odvetví v rámci siete zberu stávok na účet štátu na základe uplatnenia článku 14 ods. 2 písm. g) [splnomocňovacieho zákona], štátne prostriedky, ktoré sa z titulu odplaty poskytujú koncesionárom a osobám, ktoré v závislosti od svojich príslušných úloh pôsobia v oblasti správy hier a zberu stávok prostredníctvom zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 konsolidovaného znenia kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, sa s účinnosťou od roku 2015 znižujú o sumu 500 miliónov eur ročne. V dôsledku toho od 1. januára 2015 platí, že: a) celkovú sumu stávok zozbieraných prostredníctvom vyššie uvedených zariadení, po odpočítaní vyplatených výhier, vyplácajú koncesionárom prevádzkovatelia odvetvia. Koncesionári oznámia Agentúre pre clá a monopoly meno prevádzkovateľov v odvetví, ktorí takúto platbu neuskutočnia, a to najmä na účely prípadnej sťažnosti na príslušný súdny orgán; b) koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí zaplatia nad rámec toho, čo sa bežne platí štátu z titulu daní a iných poplatkov splatných podľa platných právnych predpisov a na základe koncesných zmlúv, navyše každoročne, v období od apríla do októbra, sumu 500 miliónov eur, a to každý v pomere k počtu zariadení, ktorý mu bol pridelený k 31. decembru 2014. Počet zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 písm. a) a b) konsolidovaného znenia kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, pridelený každému koncesionárovi, ako aj spôsoby vykonania platby, sa stanovia rozhodnutím riaditeľa Agentúry pre clá a monopoly, ktoré sa po preskúmaní údajov prijme najneskôr do 15. januára 2015. Podobným rozhodnutím sa bude uskutočňovať zmena počtu zariadení stanovených v súlade s vyššie uvedeným, a to od roku 2016; c) koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí rozdelia medzi ostatných prevádzkovateľov v odvetví zvyšné sumy, ktoré im boli poskytnuté na ich odplaty a odmeny, pričom opätovne dojednajú príslušné zmluvy a odplaty a odmeny vyplatia výlučne so zreteľom na uzavretie opätovne dojednaných zmlúv.
25.

Za seba uvádzam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jednoznačne vyplýva, že BGH si otázku o možnom význame, ktorý sa má priznať uvedenému kritériu, položil až po tom, čo na základe všetkých okolností prejednávanej veci uskutočnil vyvažovanie práv uvedených v článkoch 7, 8 a 11 Charty, s tým, že za predpokladu pravdivosti sporných informácií dospel k záveru, že prednosť má právo používateľov internetu na informácie. Teória, na ktorú sa BGH odvoláva, preto spočíva v tom, že po riadnom zvážení všetkých ostatných relevantných faktorov závisí kladné alebo záporné vybavenie žiadosti o odstránenie odkazu výlučne od pravdivosti alebo nepravdivosti informácií, o ktorých vymazanie sa žiada. Z uvedeného vyplýva, že prípadná kladná odpoveď Súdneho dvora na otázku položenú BGH by neviedla k záveru, že vyhovenie alebo zamietnutie žiadosti o odstránenie odkazu vychádzajúcej z údajnej nesprávnosti informácií sprístupnených vyhľadávačom by závisela len od toho, či dotknutá osoba môže získať ochranu voči poskytovateľovi obsahu, ani by na rozdiel od tvrdenia Google neznamenala, že v prípade nedostupnosti takejto ochrany by bol poskytovateľ vyhľadávača automaticky povinný odkaz odstrániť. Takéto závery by boli navyše v rozpore so správnym spojením ustanovení článku 17 ods. 1 a ods. 3 písm. a) všeobecného nariadenia o ochrane údajov, ktorý vylučuje akýkoľvek automatický mechanizmus, ktorý by mohol prevádzkovateľovi, dozornému orgánu alebo súdu brániť v uskutočnení potrebného vyvažovania dotknutých základných práv. Kladná odpoveď Súdneho dvora na prvú prejudiciálnu otázku by jednoducho znamenala, že pokiaľ právo používateľov internetu na informácie a sloboda prejavu poskytovateľa obsahu majú na základe všetkých okolností prejednávanej veci prevážiť nad právami žiadateľa a vyhovenie žiadosti o odstránenie odkazu je opodstatnené len v prípade skutočnej nepravdivosti sporných údajov, vnútroštátny súd, a vo fáze pred začatím súdneho konania poskytovateľ vyhľadávača, by sa mohli rozhodujúcim spôsobom dovolávať uvedenej skutočnosti, ak takáto nepravdivosť nie je zjavná a žiadateľ v tomto zmysle nepredložil aspoň nejaký dôkaz. Existencia či neexistencia primeranej možnosti získať súdnu ochranu voči poskytovateľovi obsahu teda pri bližšom pohľade nielenže nemôže sama osebe predstavovať výlučné alebo rozhodujúce kritérium na účely zamietnutia alebo vyhovenia žiadosti o odstránenie odkazu, bez ohľadu na dôvody jej podania, ale nie je ani relevantným kritériom na účely vyvažovania, ktoré sa má vykonať podľa článku 17 ods. 3 písm. a) všeobecného nariadenia o ochrane údajov. Toto kritérium samo osebe v skutočnosti nevypovedá nič o existencii práva na vymazanie údajov, ktoré sú súčasťou sporného obsahu, ani o potrebe zachovať odkazy na takýto obsah v rámci výkonu práva na slobodu prejavu a na informácie.
61.

Ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, stanovujú, že pokiaľ ide o študentskú finančnú podporu na štúdium v zahraničí, potom študent, ktorý nemá pobyt vo Švédsku, môže získať takúto pomoc, ak bude vedieť preukázať väzbu so švédskou spoločnosťou alebo ak bude dieťaťom migrujúceho pracovníka pochádzajúceho z iného členského štátu, ktorý pracuje vo Švédsku. Z tohto dôvodu sa na všetkých švédskych štátnych príslušníkov s pobytom mimo Švédska vzťahuje požiadavka väzby so švédskou spoločnosťou, keď žiadajú o študentskú finančnú podporu na štúdium v inom členskom štáte, a to bez ohľadu na to, či rodič využil alebo nevyužil svoje právo na voľný pohyb. Domnievam sa, že je odôvodnené, aby bol MCM povinný takúto väzbu preukázať. Ak by sa totiž žiadna väzba nevyžadovala, žalobca by sa potom dostal do výhodnejšej situácie ako študenti, ktorých rodičia právo na voľný pohyb nevyužili. To by bolo už nad rámec cieľa sledovaného právnou úpravou o voľnom pohybe pracovníkov, ktorej hlavným účelom je zabezpečiť, aby mali pracovníci v hostiteľskom členskom štáte rovnaké podmienky a aby neboli odrádzaní od presťahovania sa a nástupu do zamestnania v inom členskom štáte.
80.

Komisia a Rada síce citujú časti rozsudkov, podľa ktorých príspevok na expatriáciu slúži na „odstráneni[e] faktických nerovností medzi úradníkmi integrovanými do spoločnosti štátu výkonu práce a tými, ktorí integrovaní nie sú“ ( 31 ). Tieto časti však treba vykladať v ich kontexte, z ktorého vyplýva, že v tomto prípade ide o integráciu do spoločnosti štátu výkonu práce pred nástupom do služby. Všeobecný súd naopak už sám konštatoval, že integrácia po nástupe do služby je pre príspevok na expatriáciu irelevantná ( 32 ). Preto treba so zreteľom na tento príspevok porovnať integráciu úradníkov v štáte výkonu práce pred, a nie po nástupe do služby.