NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JÁN MAZÁK

prednesené 6. júla 2010 1( )

Vec C‑565/08

Európska komisia

proti

Talianskej republike

„Advokáti – Odmeny – Povinnosť dodržať povinné maximálne sadzby“

1. Toto konanie o nesplnenie povinnosti sa týka talianskej právnej úpravy, ktorá podľa tvrdenia Európskej komisie stanovuje povinné maximálne sadzby za advokátske činnosti.

2. Podľa Komisie povinnosť advokátov dodržiavať maximálne sadzby predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES a slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES. Keďže uvedená povinnosť nie je spôsobilá zabezpečiť ciele všeobecného záujmu a v každom prípade je oveľa reštriktívnejšia, ako je to potrebné na dosiahnutie uvedených cieľov, nemožno ju odôvodniť.

3. Talianska republika založila svoju obranu predovšetkým na tvrdení, že v jej právnom poriadku neexistuje zásada, ktorá by zakazovala prekročiť maximálne sadzby uplatniteľné na advokátske činnosti. A až v druhom rade sa snažila preukázať, že cieľom stanovenia maximálnych sadzobných limitov je zabezpečiť prístup k súdu, ochranu príjemcov služieb a riadny výkon spravodlivosti.

Vnútroštátny právny rámec

4. Všeobecný rámec odmeňovania slobodných povolaní, medzi ktoré patrí aj advokátske povolanie, na základe zmluvy o poskytnutí služieb upravuje článok 2233 talianskeho občianskeho zákonníka, podľa ktorého:

„Ak si zmluvné strany nedohodli odmenu a nemožno ju stanoviť podľa sadzobníkov a zvyklostí, určí ju súd po vypočutí stanoviska profesijného združenia, ktorého poskytovateľ služieb je členom.

Výška odmeny musí v každom prípade zodpovedať množstvu vynaloženého úsilia a dôstojnosti profesie.

Každá zmluva o odmene advokáta uzatvorená medzi advokátmi alebo splnomocnenými advokátskymi koncipientmi a klientmi, ktorá nemá písomnú formu, je neplatná.“

5. Ustanovenia, ktoré sa osobitne týkajú odmeňovania advokátov, sú obsiahnuté v kráľovskom zákonnom dekréte č. 1578 z 27. novembra 1933, prevedenom na zákon č. 36 z 22. januára 1934 v znení neskorších predpisov (ďalej len „kráľovský zákonný dekrét“), ktorý je základným predpisom upravujúcim advokátske povolanie v Taliansku.

6. Podľa článku 57 kráľovského zákonného dekrétu:

„Kritériá slúžiace na určenie odmien a náhrad advokátov a ‚procuratori‘ v trestnoprávnych a mimosúdnych( ) veciach sa stanovujú každé dva roky rozhodnutím Národnej rady advokátskej komory. Rovnakým spôsobom Národná rada advokátskej komory určí odmeny za zastupovanie v trestných konaniach vedených na Kasačnom súde a Najvyššom vojenskom súde.

Rozhodnutia, ktorými sa stanovili kritériá uvedené v predchádzajúcom odseku, musí schváliť minister spravodlivosti.“

7. Podmienky uplatnenia kritérií uvedených v článku 57 kráľovského zákonného dekrétu sú špecifikované v článku 58 tohto dekrétu. Tento článok znie takto:

„Kritériá uvedené v predchádzajúcom článku sa stanovia vzhľadom na hodnotu sporov a stupeň orgánu, ktorý koná vo veci, a v trestných konaniach aj vzhľadom na ich dĺžku.

Pre každý úkon alebo sériu úkonov sa stanoví maximálna a minimálna hranica výšky odmeny.

V mimosúdnych veciach je potrebné prihliadnuť na hodnotu veci.“

8. Po tom, čo o sadzobníku odmien advokátov (ďalej len „sadzobník“) podľa článku 57 kráľovského zákonného dekrétu rozhodne Národná rada advokátskej komory, musí ho schváliť minister spravodlivosti po vydaní stanoviska Comitato interministeriale dei prezzi (Medzirezortný výbor pre ceny) v zmysle článku 14 dvadsiateho pododseku zákona č. 887 z 22. decembra 1984 a po konzultácii s Consiglio di Stato (Štátna rada) podľa článku 17 ods. 3 zákona č. 400 z 23. augusta 1988. Posledným ministerským dekrétom upravujúcim odmeny advokátov prijatým podľa vyššie uvedeného postupu je dekrét č. 127 z 8. apríla 2004 (ďalej len „ministerský dekrét č. 127/2004“).

9. Pokiaľ ide o vyčíslenie odmien, článok 60 kráľovského zákonného dekrétu stanovuje, že ho na základe týchto kritérií vykoná súdny orgán s prihliadnutím na zložitosť a počet riešených otázok. Toto vyčíslenie sa musí pohybovať v rámci vopred stanovenej maximálnej a minimálnej hranice. Vo výnimočne zložitých prípadoch, vzhľadom na osobitný charakter sporov a ak to skutočná hodnota poskytovanej služby odôvodňuje, môže súd prekročiť maximálnu hranicu stanovenú sadzobníkom. V opačnom prípade, ak vec nie je zložitá, môže stanoviť odmeny nižšie ako minimálna hranica. V oboch prípadoch musí súd svoje rozhodnutie odôvodniť.

10. Pokiaľ ide o odmeny uplatňované advokátmi voči svojim klientom, článok 61 kráľovského zákonného dekrétu stanovuje:

„Odmeny uplatňované advokátmi voči svojim klientom v súdnych a mimosúdnych veciach sa stanovia na základe kritérií uvedených v článku 57, pokiaľ nebola uzavretá osobitná dohoda, s prihliadnutím na závažnosť a počet prejednávaných otázok.

Tieto odmeny môžu byť vzhľadom na osobitný charakter sporu, jeho hodnotu alebo výsledok poskytnutej služby vyššie, ako sú odmeny, ktoré znáša účastník konania, ktorý je povinný zaplatiť trovy konania.

…“

11. Pokiaľ ide o odmeny advokátov v občianskoprávnych veciach, článok 24 zákona č. 794 z 13. júna 1942 o odmenách advokátov za poskytnutie služieb v súdnych konaniach v občianskoprávnych veciach (ďalej len „zákon č. 794/1942“), stanovuje, že sa nemožno odchýliť od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom za poskytnutie služieb v súdnych konaniach v občianskoprávnych veciach pod hrozbou neplatnosti akejkoľvek odchylnej dohody.

12. Článok 13 zákona č. 31 z 9. februára 1982 o slobodnom poskytovaní služieb advokátmi, štátnymi príslušníkmi členských štátov Európskeho spoločenstva, ktorým sa preberá smernica 77/249/EHS Rady z 22. marca 1977 na uľahčenie účinného výkonu slobody právnikov poskytovať služby( ), stanovuje, že „za poskytnutie právnych služieb majú advokáti uvedení v článku 1 nárok na odmeny a náhrady, ktoré stanovuje v súdnych a mimosúdnych veciach platná profesijná právna úprava“.

13. Je potrebné uviesť, že pred podaním žaloby bola talianska právna úprava týkajúca sa odmeňovania slobodných povolaní a teda rovnako aj advokátov zmenená zákonným dekrétom č. 223 zo 4. júla 2006, prevedeným do zákona č. 248 zo 4. augusta 2006 (ďalej len „zákonný dekrét č. 223/2006“). Vo svojom článku 2 pod názvom „Naliehavé ustanovenia na ochranu súťaže v oblasti služieb slobodných povolaní“, stanovuje:

„1. V súlade so zásadou Spoločenstva slobodnej súťaže a voľného pohybu osôb a služieb a s cieľom zabezpečiť príjemcom služieb možnosť skutočného výberu pri výkone svojich práv a možnosť porovnať služby, ktoré sú ponúkané na trhu, sa od dňa nadobudnutia účinnosti tohto dekrétu zrušujú zákonné a vykonávacie ustanovenia, ktoré stanovujú pre slobodné povolania a činnosti v oblasti duševného vlastníctva:

a) pevné alebo povinné minimálne sadzby a zákaz zmluvne stanoviť odmeny, ktoré závisia od realizácie sledovaných cieľov;

…

2. Týmto nie sú dotknuté ustanovenia týkajúce sa výkonu povolaní v rámci štátnej zdravotníckej služby alebo zmluvného vzťahu s touto službou a tiež eventuálnych vopred stanovených prípadných maximálnych sadzieb, ktoré slúžia v zásade na ochranu príjemcov služieb. V prípade rozhodovania o trovách konania a bezplatnej právnej pomoci súd vyčísli trovy a odmeny podľa sadzobníka odmien. Vo verejných súťažiach môžu obstaravatelia použiť ako referenčné kritérium alebo základ stanovenia odmien za profesijné činnosti sadzby, ktoré po riadnom zdôvodnení možno považovať za primerané.

3. Deontologické a zmluvné pravidlá, ako aj kódexy správania sa upravia preberajúce ustanovenia uvedené v odseku 1 najneskôr do 1. januára 2007 a to aj prostredníctvom opatrení na zabezpečenie kvality profesijných služieb. V prípade, ak nedôjde k ich úprave, pravidlá, ktoré budú v rozpore s ustanoveniami podľa odseku 1, strácajú v každom prípade od toho istého dátumu účinnosť a platnosť.“

Konanie pred podaním žaloby a konanie na Súdnom dvore

14. Keďže sa Komisia domnievala, že talianska právna úprava týkajúca sa odmeňovania advokátov v mimosúdnych veciach môže byť v nesúlade s článkom 49 ES, 13. júla 2005 zoslala Talianskej republike výzvu. Talianska republika odpovedala listom z 19. septembra 2005.

15. Komisia následne dvakrát doplnila analýzu obsiahnutú vo výzve. V prvej doplňujúcej výzve z 23. decembra 2005 Komisia považovala talianske ustanovenia upravujúce povinnosť dodržať povinné sadzby za advokátske činnosti v súdnych konaniach a mimosúdnych veciach za nezlučiteľné s článkami 43 ES a 49 ES. Talianska republika odpovedala listami z 9. marca 2006, 10. júla 2006 a zo 17. októbra 2006.

16. V druhej doplňujúcej výzve z 23. marca 2007 Komisia reagovala na novú taliansku právnu úpravu a to na zákonný dekrét č. 223/2006. Talianska republika odpovedala listom z 21. mája 2007.

17. Listom z 3. augusta 2007 Komisia požiadala talianske orgány o informácie týkajúce sa spôsobov uplatnenia systému náhrady výdavkov vynaložených advokátmi. Talianska republika odpovedala listom z 28. septembra 2007.

18. Keďže sa Komisia neuspokojila s vyjadrením Talianskej republiky, 4. apríla 2008 jej zaslala odôvodnené stanovisko, v ktorom jej vytýkala nesúlad vnútroštátnych ustanovení ukladajúcich advokátom povinnosť dodržať maximálne sadzby s článkami 43 ES a 49 ES.

19. Napriek tvrdeniam, ktoré uviedli talianske orgány vo svojej odpovedi na odôvodnené stanovisko z 9. októbra 2008, Komisia podala túto žalobu, ktorou žiada, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia ukladajúce advokátom dodržať maximálne sadzby, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES, a zaviazal Taliansku republiku na náhradu trov konania.

20. Uznesením z 5. júna 2009 Súdny dvor povolil vstup Slovinskej republiky do konania na podporu záverov Komisie.

21. Talianska republika požiadala o konanie pojednávania, ktoré sa uskutočnilo 24. marca 2010 za prítomnosti splnomocnených zástupcov Talianskej republiky a Komisie.

Posúdenie

22. Žaloba Komisie vychádza z predpokladu, že talianska právna úprava obsahuje ustanovenia, ktoré ukladajú advokátom povinnosť dodržať maximálne sadzby. Na základe argumentácie, ktorú Komisia uviedla v žalobe a predniesla na pojednávaní, možno konštatovať, že Talianskej republike nevytýka existenciu povinných maximálnych sadzieb pri vyčíslení trov konania súdnym orgánom, ktoré výslovne stanovuje článok 60 kráľovského zákonného dekrétu, ale skôr povinnosť dodržať tieto sadzby vo vzťahu medzi advokátom a klientom, pretože táto povinnosť obmedzuje zmluvnú slobodu odmeňovania advokátov.

23. Ak by išlo o tento prípad, to znamená, pokiaľ by talianska právna úprava skutočne obsahovala ustanovenia ukladajúce advokátom povinnosť dodržať maximálne sadzby voči svojim klientom, potom by nebolo ťažké uznať, vychádzajúc z rozsudku Cipolla a i.( ), v ktorom Súdny dvor kvalifikoval obdobnú povinnosť týkajúcu sa dodržania minimálnych sadzieb ako obmedzenie slobodného poskytovania služieb, že aj daná povinnosť predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb a tiež slobody usadiť sa, pričom úlohou Talianskej republiky by bolo preukázať, že toto obmedzenie možno odôvodniť cieľmi všeobecného záujmu.

24. Lenže Talianska republika namieta práve existenciu tejto povinnosti určenej advokátom dodržať maximálne sadzby vo vzťahu k svojim klientom. Preto pred preskúmaním otázky, či povinnosť advokátov dodržať maximálne sadzby predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES a slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES, sa budem najprv zaoberať otázkou, či taliansky právny poriadok skutočne obsahuje uvedenú povinnosť.

25. Na úvod by som chcel pripomenúť, že taliansky sadzobník advokátskych činností stanovujúci za každý úkon alebo sériu úkonov maximálnu a minimálnu hranicu bol Súdnym dvorom preskúmaný už trikrát. Po prvýkrát rozsudkom Arduino( ), ktorým Súdny dvor preskúmal postup prijatia sadzobníka stanovujúceho minimálne a maximálne tarifné odmeny v súvislosti s článkami 10 ES a 81 ES, aby overil, či uvedený sadzobník predstavoval štátne opatrenie alebo zásah súkromného subjektu v hospodárskej oblasti. Pri tejto príležitosti Súdny dvor skonštatoval, že vyššie citované články Zmluvy ES nebránia tomu, aby členský štát prijal zákonné alebo vykonávacie predpisy, ktoré na základe návrhu vypracovaného advokátskou komorou stanovujú minimálne a maximálne tarifné odmeny pre členov komory.( )

26. Rozsudok Cipolla a i.( ) obsahuje rovnaké konštatovanie. V tomto rozsudku sa Súdny dvor okrem súladu talianskeho sadzobníka odmien advokátov s právom hospodárskej súťaže Spoločenstva zaoberal otázkou vzťahu absolútneho zákazu zmluvne sa odchýliť od minimálnych odmien stanovených týmto sadzobníkom a zásadou slobodného poskytovania služieb. V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že takýto zákaz predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ktorý v zásade možno odôvodniť cieľmi ochrany spotrebiteľov a riadneho výkonu spravodlivosti. Súdny dvor ponechal na vnútroštátny súd, aby overil, či predmetná talianska právna úprava skutočne zodpovedá uvedeným cieľom a či obmedzenia, ktoré ukladá, nie sú vzhľadom na tieto ciele neproporcionálne.( )

27. V uznesení Hospital Consulting a i.( ), Súdny dvor opätovne potvrdil svoj postoj, pokiaľ ide o súlad talianskeho sadzobníka odmien advokátov s požiadavkami práva hospodárskej súťaže Spoločenstva. V tejto veci sa prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru týkala zákazu, ktorý sa vzťahoval na súd, odchýliť sa od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom v prípade, ak rozhodoval o výške trov, ktoré mal neúspešný účastník konania nahradiť protistrane.

28. Je dôležité zdôrazniť, že v rozsudku Cipolla a i., ako aj v uznesení Hospital Consulting a i. sa argumentácia Súdneho dvora týkala len zákazu odchýliť sa od minimálnych odmien. Uvedené rozhodnutia sa v nijakom prípade nezaoberali prípadným zákazom odchýliť sa od maximálnych odmien napriek skutočnosti, že vo veci Cipolla a i. sa vnútroštátny súd pýtal Súdneho dvora na súlad absolútneho zákazu odchýliť sa od odmien advokáta so zásadou slobodného poskytovania služieb.( )

29. V čase skutkových okolností, z ktorých sa vychádzalo vo vyššie citovaných rozsudkoch Arduino, Cipolla a i. a v citovanom uznesení Hospital Consulting a i. sa nespochybňovala existencia zákazu odchýliť sa od minimálnej výšky odmien. Tento zákaz bol výslovne sformulovaný v článku 24 zákona č. 794/1942, ktorý sankcionoval neplatnosťou každú dohodu, ktorá sa od neho odchyľovala, a v článku 4 ods. 1 ministerského dekrétu č. 127/2004, podľa ktorého sa od minimálnych sadzieb stanovených pre odmeny advokátov nemožno v nijakom prípade odchýliť.( )

30. Povinnosť dodržať minimálne sadzby a povinný charakter uvedených sadzieb zrušil zákonný dekrét č. 223/2006, ktorý ako lex posterior pozmenil zákon č. 794/1942 a ministerský dekrét č. 127/2004.

31. Podobne ako zákaz odchýliť sa od minimálnych odmien, ktorý existoval v čase skutkových okolností, z ktorých sa vychádzalo vo vyššie citovaných rozsudkoch Arduino, Cipolla a i. a citovanom uznesení Hospital Consulting a i., tak aj existencia maximálnych sadzieb v talianskej právnej úprave, pokiaľ ide o činnosť advokátov, nie je spochybnená.

32. Napriek tomu sa zdá, že Komisia nevytýka Talianskej republike existenciu maximálnych sadzieb. Komisia v skutočnosti kritizuje povinný charakter maximálnych sadzieb vo vzťahoch medzi advokátmi a klientmi, pokiaľ predstavuje obmedzenie ich zmluvnej slobody. Podľa Komisie predmetná talianska právna úprava zakazuje advokátom zmluvne sa odchýliť od maximálnych sadzieb.

33. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Talianska republika nie je jedným členským štátom, ktorého právny poriadok upravuje sadzobník s minimálnymi a maximálnymi hranicami, ktoré sa uplatňujú na odmeny advokátov.( )

34. Pripúšťam, že takýto sadzobník môže hrať moderačnú úlohu pri ochrane osôb podliehajúcich súdnej právomoci proti stanoveniu prehnaných odmien a umožňuje vopred zistiť náklady spojené so službami, ktoré poskytujú advokáti najmä vzhľadom na existenciu informačnej asymetrie medzi advokátmi a klientmi.

35. Ako som už uviedol vyššie, údajne povinný charakter maximálnych sadzieb, ktoré sa podľa Komisie uplatňujú na činnosti advokátov najmä podľa článkov 57 a 58 kráľovského zákonného dekrétu, článku 24 zákona č. 794/1942, článku 13 zákona č. 31 z 9. februára 1982, príslušné ustanovenia ministerského dekrétu č. 127/2004 a zákonného dekrétu č. 223/2006 je v centre záujmu Komisie.( )

36. Na základe talianskej právnej úpravy, tak ako bola prezentovaná Komisiou a následne ju Talianska republika vysvetlila vo svojich vyjadreniach a ústnych vysvetleniach prednesených na pojednávaní, sa domnievam, že predpoklad Komisie týkajúci sa zákazu odchýliť sa od maximálnych sadzieb je nesprávny.

37. Z článku 2233 talianskeho občianskeho zákonníka ako lex generalis a článku 61 kráľovského zákonného dekrétu ako lex specialis výslovne vyplýva, že dohoda medzi advokátom a klientom má prednosť pred sadzobníkom stanoveným ministerským dekrétom č. 127/2004. Len v prípade neexistencie takejto dohody sa na určenie odmien advokáta uplatní sadzobník. Z uvedeného vyplýva, že advokát a jeho klient majú možnosť určiť si dohodou odmeny advokáta napríklad podľa počtu hodín, paušálnou sumou alebo podľa výsledku.

38. Toto konštatovanie nespochybňuje ani článok 2 ods. 2 zákonného dekrétu č. 223/2006, podľa ktorého zrušenie zákonných a vykonávacích ustanovení v oblasti profesijných služieb, ktoré stanovujú pevné alebo povinné minimálne sadzby, sa nedotýka prípadných maximálnych sadzieb. Podľa môjho názoru z uvedeného ustanovenia vyplýva, že charakter eventuálnych maximálnych sadzieb zostáva nezmenený. Pokiaľ maximálne sadzby uplatniteľné na činnosti advokátov nemali vo vzťahoch medzi advokátmi a klientmi povinný charakter pred prijatím zákonného dekrétu č. 223/2006, tak takýto charakter nemôžu mať ani po prijatí vyššie uvedeného dekrétu.

39. Okrem toho na rozdiel od odseku 1 článku 2 zákonného dekrétu č. 223/2006, odsek 2 tohto článku neobsahuje vo vzťahu k maximálnym sadzbám pojem „povinný“.

40. Aby bolo možné žalobe Komisie vyhovieť, je vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej rozsah vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení sa má posudzovať so zohľadnením ich výkladu vnútroštátnymi súdmi,( ) potrebné, aby Komisia preukázala, že talianske súdne orgány považujú maximálne sadzby za povinné.

41. Komisia vo svojej žalobe bez toho, aby uviedla konkrétne prípady, tvrdila, že z ustálenej judikatúry Corte suprema di cassazione vyplýva, že zákaz odchýliť sa od profesijného sadzobníka advokátov implikuje neplatnosť každej dohody medzi dotknutými zmluvnými stranami, ktorá je v rozpore s týmto zákazom. Talianska republika odpovedala, že uvedená judikatúra sa týka len minimálnych sadzieb.

42. Komisia sa na pojednávaní odvolávala na rozsudky Corte suprema di cassazione č. 12297/2001, č. 9514/96 a č. 19014/2007, ale ich kópiu Súdnemu dvoru neposkytla. Tvrdila, že v týchto rozsudkoch mal Corte suprema di cassazione uviesť, že funkciou maximálnych a minimálnych sadzieb je obmedzovať zmluvnú slobodu. Talianska republika odpovedala, že tieto rozsudky sa týkajú úplne iného právneho rámca.

43. Napriek tomu, že vyššie uvedené rozsudky neboli priložené do spisu, preskúmal som jeden z nich, a to rozsudok č. 12297/2001, ktorý je prístupný na internete. Z jeho preskúmania vyplýva, že sa týka len vyčíslenia trov konania súdom a nie zmluvnej slobody stanoviť odmenu vo vzťahu medzi klientom a jeho advokátom.

44. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy možno urobiť toto zhrnutie.

45. Po prvé, je úlohou Komisie preukázať existenciu povinnosti určenej advokátom dodržať maximálne sadzby, ktorá im zakazuje odchýliť sa od týchto maximálnych sadzieb dohodou.

46. Komisia v danej oblasti preukázala existenciu hraníc maximálnych sadzieb. V skutočnosť Talianska republika tento fakt ani nenamieta. Napriek tomu Komisia nepreukázala, že uvedené hranice sú povinné v tom zmysle, že advokátom zakazujú, aby sa dohodou uzavretou so svojimi klientmi od nich odchýlili. Preskúmaním talianskej právnej úpravy týkajúcej sa odmeňovania advokátov sa nezistila existencia tohto výslovného zákazu odchýliť sa od maximálnych sadzieb na rozdiel od zákazu odchýliť sa od minimálnych sadzieb, ktorý platil až do zmeny, ktorú priniesol zákonný dekrét č. 223/2006.

47. Po druhé, Komisia nepreukázala, že napriek neexistencii takého výslovného zákazu vnútroštátne súdy vykladajú spornú právnu úprava v tom zmysle, že maximálne sadzby predstavujú obmedzenia zmluvnej slobody advokátov a ich klientov. Podľa mojich vedomostí rozsudky Corte suprema di cassazione, ktoré Komisia citovala na pojednávaní,( ) ale ktoré nedoložila do spisu, nepotvrdzujú tvrdenie Komisie. Okrem toho Talianska republika správne poznamenala, že predmetné rozsudky sa týkajú úplne iného právneho rámca, ako je ten, ktorý sa skúmal v tejto veci.

48. Z uvedeného zhrnutia vyplýva, že žaloba Komisie sa má zamietnuť ako nedôvodná.

49. Pokiaľ ide o trovy konania, na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Talianska republika neurobila návrh v tomto zmysle, každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

50. Na základe článku 69 ods. 4 prvého pododseku toho istého poriadku, členský štát, ktorý vstúpil do konania, znáša svoje vlastné trovy konania. Preto Slovinská republika znáša svoje vlastné trovy konania.

Návrh

51. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:

1. Žaloba sa zamieta.

2. Talianska republika znáša svoje vlastné trovy konania.

3. Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

4. Slovinská republika znáša svoje vlastné trovy konania.