13.

Počas celého vnútroštátneho konania sa talianske orgány na svoju obranu odvolávali na zákonný dekrét č. 352/2003 a zákon Gasparri. V tomto kontexte položil Consiglio di Stato Súdnemu dvoru niekoľko otázok: „1. Zaručuje článok 10 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd], na ktorý sa odvoláva článok 6 Zmluvy o Európskej únii, vonkajšiu pluralitu informácií v odvetví televízneho vysielania, a teda ukladá členským štátom povinnosť zaručiť v tomto odvetví skutočnú pluralitu a skutočnú hospodársku súťaž, založenú na protikartelovom systéme, ktorý v súvislosti s technickým rozvojom zaručuje prístup k sieťam a pluralitu prevádzkovateľov bez toho, aby bolo možné uznať duopolistické usporiadanie trhu za legitímne? 2. Vyžadujú ustanovenia Zmluvy ES, ktoré zaručujú slobodné poskytovanie služieb a hospodársku súťaž, v znení výkladu Komisie uvedeného vo vysvetľujúcom oznámení z 29. apríla 2000 o licenciách v práve Spoločenstva, aby boli licencie udeľované podľa zásad, ktoré sú spôsobilé zabezpečiť nediskriminačné a rovnaké zaobchádzanie, ako aj transparentnosť, primeranosť a dodržiavanie práv jednotlivcov, a bránia tieto ustanovenia a zásady Zmluvy ustanoveniam talianskeho práva, akými sú článok 3 ods. 7 zákona č. 249/1997 a článok 1 zákonného dekrétu z 24. decembra 2003 č. 352, zmeneného na zákon č. 112/2004 (zákon Gasparri)[ ( 10 )], vzhľadom na to, že tieto ustanovenia umožnili subjektom prevádzkujúcim rozhlasové a televízne siete ‚presahujúce‘ protikartelové limity bez prerušenia pokračovať vo výkone svojich činností, pričom vylúčili prevádzkovateľov, akým je aj odvolateľka, ktorí napriek tomu, že majú príslušnú licenciu, udelenú na základe riadneho licenčného konania, nemohli začať vykonávať licencovanú činnosť, pretože im neboli pridelené frekvencie (v dôsledku ich nedostatku spôsobeného pokračovaním činnosti vlastníkov tzv. prekračujúcich sietí)? 3. Spôsobuje článok 17 [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení)] s účinnosťou od 25. júla 2003 priamy účinok tejto smernice vo vnútroštátnom poriadku a ukladá členskému štátu, ktorý udelil licencie na televízne vysielanie (zahŕňajúce právo na inštaláciu sietí alebo na poskytovanie služieb elektronickej komunikácie alebo právo využívania frekvencií), povinnosť zosúladiť ich s právom Spoločenstva a musí byť súčasťou tejto povinnosti aj potreba skutočne prideliť frekvencie potrebné na výkon činnosti? 4. Bránia článok 9 [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica)] a článok 5 smernice o povolení, ktoré uvádzajú otvorené, transparentné a nediskriminačné postupy (článok 5) na základe objektívnych, transparentných, nediskriminačných a primeraných kritérií (článok 9), režimu všeobecného povolenia, upravenému vo vnútroštátnom práve (článok 23 ods. 5 zákona č. 112/2004), ktorý tým, že povolil pokračovanie tzv. ‚presahujúcich sietí‘, ktoré neboli vybraté vo výberovom konaní, v konečnom dôsledku poškodzuje práva iných podnikov vyplývajúce z právnej úpravy Spoločenstva (článok 17 ods. 2 smernice 2002/20…), keďže tieto podniky napriek tomu, že zvíťazili vo výberovom konaní, nemajú možnosť vykonávať činnosť? 5. Ukladajú článok 9 smernice 2002/21…, článok 5 ods. 2 pododsek 2 a článok 7 ods. 3 smernice 2002/20… a článok 4 [smernice Komisie 2002/77/ES zo 16. septembra 2002 o hospodárskej súťaži na trhoch elektronických komunikačných sietí a služieb] členským štátom povinnosť ukončiť aspoň do 25. júla 2003 (pozri článok 17 smernice o povolení) situáciu faktického obsadenia frekvencií (používanie zariadení bez licencií alebo povolení udelených po výberovom konaní) v rámci už vykonávanej činnosti televízneho vysielania, aby nebol možný výkon tejto činnosti bez riadneho plánovania využitia rádiových vĺn napriek logickému nárastu plurality a v rozpore s uvedenými licenciami, ktoré členský štát udelil po ukončení výberového konania? 6. Mohol sa a môže sa členský štát odvolávať na výnimku uvedenú v článku 5 ods. 2 druhom pododseku smernice 2002/20… a v článku 4 smernice 2002/77… iba na ochranu plurality informácií a na zaručenie ochrany kultúrnej a jazykovej rozmanitosti, no nie v prospech prevádzkovateľov sietí prekračujúcich protikartelové limity už stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch? 7. Musí členský štát na to, aby mohol využiť výnimku uvedenú v článku 5 smernice 2002/20…, uviesť, aké ciele chce skutočne dosiahnuť vnútroštátnymi právnymi predpismi využívajúcimi túto výnimku? 8. Môže sa táto výnimka uplatniť, okrem prípadu držiteľov licencie na poskytovanie služieb verejnoprávnej televízie (v Taliansku RAI), aj v prospech súkromných prevádzkovateľov, ktorí neuspeli vo výberovom konaní, na ujmu podnikov, ktorým bola naopak v takomto konaní riadne udelená licencia? 9. Ďalej, mal by právny rámec vyplývajúci z primárneho a zo sekundárneho práva Spoločenstva, určený na zaručenie efektívnej hospodárskej súťaže (,workable competition’) aj v odvetví vysielania, vyžadovať od vnútroštátneho zákonodarcu, aby zabránil prednosti predĺženia starého prechodného analógového systému spojeného so začatím tzv. pozemného digitálneho systému, keďže nové poskytnutie uvoľnených frekvencií na rôzne účely je možné len v prípade tzv. switch-off analógového vysielania (s následným všeobecným prechodom na digitálne vysielanie), kým v prípade, že by došlo iba k začatiu prechodu na pozemné digitálne vysielanie, by nastalo riziko neskoršieho zhoršenia nedostatku dostupných frekvencií v dôsledku paralelného analógového a digitálneho vysielania (‚simulcast‘)? 10. Napokon, zabezpečujú ochranu plurality informačných zdrojov a hospodárskej súťaže v odvetví vysielania, zaručenej európskym právom, vnútroštátne právne predpisy – ako zákon č. 112/2004 –, ktoré stanovujú nový limit vo výške 20 % zdrojov spojený s novým, veľmi širokým kritériom [tzv. IKS – integrovaný komunikačný systém – článok 2 písm. g) a článok 15 zákona č. 112/2004], zahŕňajúcim aj činnosti, ktoré nemajú dosah na pluralitu informačných zdrojov, zatiaľ čo ‚relevantný trh‘ v protikartelovom práve sa zvyčajne určuje tak, že rozlišuje trhy v odvetví vysielania podľa toho, či ide o platenú televíziu alebo neplatenú televíziu, ktorá šíri signál pomocou rádiových vĺn [pozri okrem iného rozhodnutie Komisie z 21. marca 2000, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za zlučiteľnú so spoločným trhom vo veci COMP/JV.37 – BSkyB/KirchPayTV na základe nariadenia Rady (EHS) č. 4064/89 z 21. decembra 1989 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi a rozhodnutie Komisie z 2. apríla 2003, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za zlučiteľnú so spoločným trhom a Dohodou EHP, vec COMP/M.2876-Newscorp-Telepiù]?“