NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MICHAL BOBEK

prednesené 17. mája 2017 ( 1 )

Vec C‑217/16

Európska komisia

proti

Dimos Zagoriou

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Monomeles Efeteio Athinon (Odvolací súd Atény – samosudca, Grécko)]

„Výkon rozhodnutia Komisie, ktoré ukladá peňažný záväzok, podľa článku 256 ES – Určenie príslušného súdu – Pasívna legitimácia v konaní o výkone rozhodnutia – Zásady ekvivalencie a efektivity“

I. Úvod

1. V roku 2006 prijala Komisia rozhodnutie ( 2 ), ktoré bolo určené podniku vo vlastníctve gréckej obce Aristi Zagoriou a ktorým žiadala o vrátenie pomoci poskytnutej tomuto podniku v roku 1993. Po poskytnutí pomoci, ale pred prijatím rozhodnutia Komisie, bol tento podnik zrušený. Okrem toho sa obec Aristi Zagoriou stala súčasťou väčšej obce Kentriko Zagori.

2. Komisia podala návrh na výkon svojho rozhodnutia proti obci Kentriko Zagori, ktorá však podala na vnútroštátnom občianskoprávnom súde námietku proti výkonu rozhodnutia. Počas tohto súdneho konania sa obec Kentriko Zagori zasa stala súčasťou inej väčšej obce Dimos Zagoriou, ktorá je odporkyňou v konaní vo veci samej. Rozsudkom vydaným v prvom stupni v roku 2013 sa námietke vyhovelo. Vnútroštátny súd rozhodol, že rozhodnutie nemožno vykonať voči obci Dimos Zagoriou.

3. Komisia podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na vnútroštátnom súde, ktorý je občianskoprávnym odvolacím súdom, pričom tvrdila, že na prejednanie veci nie sú príslušné vnútroštátne občianskoprávne súdy, ale vnútroštátne správne súdy. Okrem toho tiež tvrdila, že výkon rozhodnutia možno viesť voči obci Dimos Zagoriou ako právnej nástupkyni podniku.

4. Za týchto pomerne zložitých procesných okolností sa vnútroštátny súd teraz pýta Súdneho dvora, či má predmetný spor súkromnoprávny alebo verejnoprávny charakter, ako sa má určiť príslušný súd a voči ktorým subjektom možno viesť výkon rozhodnutia.

II. Právny rámec

A. Právo EÚ

1 . Zmluva o fungovaní EÚ

5. Článok 299 ZFEÚ znie: „Právne akty Rady, Komisie alebo Európskej centrálnej banky, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným než sú štáty, sú vykonateľné. Výkon rozhodnutia sa riadi predpismi občianskeho práva procesného štátu, na výsostnom území ktorého sa vykonáva. Doložku vykonateľnosti pripojí k rozhodnutiu len formálnym overením pravosti titulu vnútroštátny orgán, ktorého tým poverí vláda príslušného členského štátu a vyrozumie o tom Komisiu a Súdny dvor Európskej únie. Ak sú na žiadosť oprávnenej strany splnené tieto formálne náležitostí, strana môže o výkon rozhodnutia v súlade s vnútroštátnym právom požiadať priamo príslušný orgán. Výkon rozhodnutia možno zastaviť len rozhodnutím Súdneho dvora Európskej únie. Sťažnosti na protiprávny spôsob výkonu rozhodnutia však podliehajú právomoci vnútroštátnych súdov príslušnej krajiny.“

2. Nariadenia č. 2052/88 ( 3 ), 4253/88 ( 4 ) a 4256/88 ( 5 )

6. Nariadenie (EHS) č. 2052/88 je základným právnym aktom upravujúcim štrukturálne fondy EÚ, ich vzájomné vzťahy a ich vzťahy s inými finančnými nástrojmi (ďalej len „nariadenie o štrukturálnych fondoch“).

7. Nariadenie (EHS) č. 4253/88 je hlavným nariadením, ktorým sa vykonáva nariadenie o štrukturálnych fondoch (ďalej len „vykonávacie nariadenie o štrukturálnych fondoch“).

8. Nariadenie (EHS) č. 4256/88 dopĺňa vykonávacie nariadenie o štrukturálnych fondoch, pokiaľ ide o Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond [ďalej len „vykonávacie nariadenie o štrukturálnych fondoch (EPUZF)“]. Článok 1 ods. 1 vykonávacieho nariadenia o štrukturálnych fondoch (EPUZF) stanovuje, že usmerňovaciu sekciu EPUZF možno použiť na financovanie opatrení určených na plnenie úloh podľa nariadenia o štrukturálnych fondoch. Podľa článku 1 ods. 2 sa na také prípady vo všeobecnosti uplatnia pravidlá uvedené vo vykonávacom nariadení o štrukturálnych fondoch.

9. Súčasťou hlavy VI vykonávacieho nariadenia o štrukturálnych fondoch nazvanej „Finančné ustanovenia“ [neoficiálny preklad] je okrem iného článok 24, ktorý stanovuje: „Zníženie, pozastavenie a zrušenie pomoci 1. Ak existuje podozrenie, že pomoc na vykonanie činnosti alebo opatrenia je len čiastočne odôvodnená, Komisia v rámci spolupráce vykoná potrebné preskúmanie daného prípadu, pričom najmä vyzve členský štát alebo iné orgány, ktoré ním boli určené na vykonanie činnosti, aby v stanovenej lehote predložili svoje pripomienky. 2. Po tomto preskúmaní môže Komisia znížiť alebo pozastaviť pomoc na predmetnú činnosť alebo predmetné opatrenie, ak preskúmanie potvrdí existenciu nezrovnalosti a najmä podstatnej zmeny, ktorá ovplyvňuje povahu alebo podmienky vykonania činnosti alebo opatrenia a v prípade ktorej Komisia nebola požiadaná, aby ju schválila. 3. Všetky sumy predstavujúce bezdôvodné obohatenie sa musia vrátiť Komisii. K sumám, ktoré sa nevrátia, možno v súlade s ustanoveniami rozpočtového nariadenia a v súlade s pravidlami, ktoré vypracuje Komisia podľa postupov uvedených v kapitole VIII, pripočítať úroky z omeškania.“ [neoficiálny preklad]

III. Skutkový stav, konanie a položené otázky

10. V roku 1993 podnik Dimotiki Epicheirisi Touristikis Anaptyxis Aristis Zagoriou Ioanninon, ktorého výlučným vlastníkom bola obec Aristi Zagoriou a ktorý bol zodpovedný za rozvoj regiónu Aristi (ďalej len „podnik“), požiadal o pomoc z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (ďalej len „EPUZF“), ktorá mu bola poskytnutá. Projekt bol predčasne ukončený, a preto sa Komisia domáhala vrátenia časti pomoci.

11. Na tento účel prijala Komisia v roku 2006 rozhodnutie určené podniku, ktorým ho vyzvala, aby vrátil pomoc (ďalej len „rozhodnutie Komisie“). ( 6 ) Bol podaný návrh na výkon tohto rozhodnutia podľa článku 256 ZES (teraz článok 299 ZFEÚ), podľa ktorého sú právne akty, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú štáty, vykonateľné. K tomuto rozhodnutiu bola pripojená doložka vykonateľnosti.

12. Pred vydaním rozhodnutia Komisie sa však obec Aristi Zagoriou stala súčasťou obce Kentriko Zagori. ( 7 ) Okrem toho bol podnik zrušený. ( 8 )

13. V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa uvádza, že 31. augusta 2008 bol obci Kentriko Zagori, ktorá bola právnou nástupkyňou obce Aristi Zagoriou a jediným akcionárom podniku, zaslaný platobný rozkaz na zaplatenie dlhu spolu s úrokmi (ďalej len „platobný rozkaz“). Dňa 15. októbra 2008 bol na návrh Komisie vydaný príkaz na výkon rozhodnutia prikázaním pohľadávky z bankového účtu obce Kentriko Zagori.

14. Predmetná suma bola prevedená na Komisiu.

15. Dňa 23. októbra 2008 podala obec Kentriko Zagori odpor proti platobnému rozkazu na Monomeles Protodikeio Athinon (súd prvého stupňa v Aténach – samosudca, Grécko) (občianskoprávny súd).

16. Počas konania na tomto súde sa obec Kentriko Zagori stala súčasťou obce Dimos Zagoriou. ( 9 )

17. Občianskoprávny súd prvého stupňa rozsudkom zo 14. mája 2013 vyhovel tomuto odporu na základe toho, že dlh podniku nemožno vymáhať od obce Dimos Zagoriou.

18. Komisia podala odvolanie na vnútroštátnom súde, ktorým je Monomeles Efeteio Athinon (Odvolací súd Atény – samosudca, Grécko).

19. Komisia vo svojom odvolaní v podstate tvrdí, že súd, ktorý prejednal spor v prvom stupni (občianskoprávny súd), nebol príslušný na prejednanie veci, lebo ide o spor správnej povahy, ktorý majú prejednať správne súdy. Komisia tiež tvrdila, že výkon rozhodnutia možno viesť voči obci Dimos Zagoriou.

20. Vzhľadom na vyššie uvedené Monomeles Efeteio Athinon (Odvolací súd Atény – samosudca) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce otázky: „1. Aká je povaha právnych aktov Európskej komisie prijatých v rámci výkonu právomocí Komisie uvedených v nariadeniach č. 2052/88, 4253/1988 a 4256/1988 a presnejšie majú tieto akty Komisie verejnoprávny charakter a vedú v každom prípade k meritórne správnym sporom, najmä ak je predmetom výkonu rozhodnutia na majetok v držbe tretej osoby, ktorú nariadila Európska komisia, súkromnoprávna pohľadávka v prípade, že prvotný návrh na uspokojenie pohľadávky, na základe ktorého sa výkon rozhodnutia realizuje, má pôvod vo verejnoprávnom vzťahu, ktorý vznikol na základe uvedených aktov Európskej komisie, alebo ide o súkromnoprávne akty vedúce k súkromnoprávnym sporom? 2. Ako sa s ohľadom na článok 299 ZFEÚ, podľa ktorého sa výkon aktov Európskej komisie ukladajúcich peňažný záväzok osobám iným, než sú členské štáty, riadi predpismi občianskeho práva procesného štátu, na území ktorého sa uskutočňuje ich výkon, a so zreteľom na ustanovenie rovnakého článku, v zmysle ktorého sťažnosti na protiprávny spôsob výkonu rozhodnutia podliehajú právomoci vnútroštátnych súdov príslušnej krajiny, určuje príslušnosť vnútroštátnych súdov vo veciach sporov vyplývajúcich z daného výkonu rozhodnutia, keď podľa vnútroštátneho práva ide o meritórne správne spory, t. j. v prípade, že predmetný vzťah má verejnoprávny charakter? 3. Určuje sa pasívna legitimácia dlžníka v prípade výkonu aktov Európskej komisie prijatých na základe nariadení č. 2052/88, 4253/1988 a 4256/1988, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú členské štáty, na základe vnútroštátneho práva, alebo práva Spoločenstva? 4. V prípade, že subjektom povinným splniť peňažný záväzok vyplývajúci z právneho aktu Európskej komisie prijatého na základe nariadení č. 2052/88, 4253/1988 a 4258/1988 je obecný podnik, ktorý bol následne zrušený, je obec, ktorá tento podnik vlastní, v zmysle nariadení uvedených vyššie zodpovedná za splnenie predmetného peňažného záväzku voči Európskej komisii?“

21. Písomné pripomienky predložili Dimos Zagoriou, grécka vláda a Komisia. Tieto subjekty tiež predniesli ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 8. marca 2017.

IV. Posúdenie

A. Prípustnosť

22. Hoci môžu existovať pochybnosti o prípustnosti otázok, ktoré položil vnútroštátny súd, určite sa nemožno domnievať, že tieto otázky nesúvisia so sporom vo veci samej. Platí pre ne teda prezumpcia relevantnosti. ( 10 ) Okrem toho, aj keď niektoré časti týchto otázok možno chápať tak, že vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby podal výklad vnútroštátneho práva, čo jednoznačne nie je jeho úlohou, ( 11 ) tiež vyvolávajú všeobecnejšie otázky týkajúce sa vzájomného vzťahu medzi právom EÚ a vnútroštátnym právom. Napokon prípadná nejednoznačnosť rozhodnutia vnútroštátneho súdu ani neuvedenie podrobného opisu príslušných vnútroštátnych predpisov nezabránili účastníkom konania vo veci samej ani gréckej vláde v predložení pripomienok.

23. Z týchto dôvodov sú uvedené otázky podľa môjho názoru prípustné. Ako však uvediem nižšie, domnievam sa, že nedostatočne podrobné informácie, ktoré poskytol vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, značne obmedzujú mieru podrobnosti, ktorú môže Súdny dvor vo svojej odpovedi prakticky dosiahnuť.

B. O veci samej

1. Prvá a druhá otázka

24. Predmetom sporu vo veci samej je námietka proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa pohľadávky EÚ, ktorá vyplýva z rozhodnutia Komisie, ktoré ukladá peňažný záväzok. Účastníci konania na vnútroštátnom súde sa nezhodujú najmä v tom, či sa takéto konania majú viesť na správnych, alebo občianskoprávnych súdoch.

25. Dimos Zagoriou a grécka vláda tvrdia, že uvedené konania sa majú viesť na občianskoprávnych súdoch. Komisia poukazuje na zásadu ekvivalencie, pričom uvádza, že nároky súvisiace s výkonom rozhodnutia týkajúceho sa pohľadávky majú prejednávať rovnaké súdy bez ohľadu na to, či ide o pohľadávku gréckeho štátu, alebo Komisie. Domnievam sa, že podľa Komisie to znamená, že v oboch prípadoch by mali byť príslušné správne súdy. To sú okolnosti, z ktorých vychádzajú prvé dve otázky vnútroštátneho súdu.

26. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako treba určiť, ktorý zo súdov daného členského štátu je príslušný v takom prípade, aký prejednáva uvedený súd. Vnútroštátny súd sa osobitne pýta, aký vplyv na toto určenie má (verejnoprávna alebo súkromnoprávna) povaha právnych vzťahov, z ktorých spor vychádza. Domnievam sa, že práve z tohto dôvodu sa vnútroštátny súd vo svojej prvej otázke pýta, či majú právne vzťahy, z ktorých vychádza spor, ktorý tento súd prejednáva, verejnoprávny alebo súkromnoprávny charakter.

27. Podľa môjho názoru je teda cieľom prvej aj druhej otázky vnútroštátneho súdu zistiť, ktoré súdy sú príslušné prejednávať návrhy na výkon rozhodnutia týkajúceho sa pohľadávky EÚ. Týmito otázkami sa preto budem zaoberať spoločne.

28. Treba pripomenúť, že úlohou Súdneho dvora určite nie je podávať výklad vnútroštátnych predpisov týkajúcich sa príslušnosti súdov a na základe toho rozhodnúť, v rámci akej sústavy súdov sa má vec predložená vnútroštátnemu súdu prejednať. Odhliadnuc od roviny vnútroštátnych predpisov, prvá a druhá otázka vnútroštátneho súdu však tiež vyvoláva všeobecnejšiu otázku: aké požiadavky stanovuje právo EÚ v súvislosti s vnútroštátnym výkonom rozhodnutia týkajúceho sa pohľadávky EÚ?

29. Ústredným prvkom otázok vnútroštátneho súdu je výklad článku 299 ZFEÚ, ktorý stanovuje, že právne akty Komisie, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú štáty, sú vykonateľné. ( 12 ) Toto ustanovenie je novátorské aj minimalistické. Novátorské ( 13 ) je preto, lebo spôsobuje, že akty, ktoré sú v podstate rozhodnutiami medzinárodného orgánu, sú priamo vykonateľné na vnútroštátnej úrovni, pričom sa nevyžaduje konanie o uznaní členským štátom. ( 14 ) Minimalistické je preto, lebo z neho vyplýva, že všetky záležitosti súvisiace s výkonom rozhodnutia má upraviť vnútroštátne právo.

30. V tomto minimalistickom duchu článok 299 ZFEÚ vôbec nevyžaduje, aby sa vo vnútroštátnom práve určili konkrétne (správne, občianskoprávne alebo iné) súdy na prejednanie príslušných sporov.

31. Je pravda, že článok 299 druhý odsek ZFEÚ stanovuje, že výkon rozhodnutí, ktoré ukladajú peňažný záväzok, sa riadi vnútroštátnymi „predpismi občianskeho práva procesného“.

32. Ako však Komisia poznamenala vo svojich písomných pripomienkach, toto ustanovenie sa týka len postupu pripojenia doložky vykonateľnosti. Podľa môjho názoru to skutočne potvrdzuje systematika článku 299 ZFEÚ. V článku 299 ZFEÚ sú predpisy občianskeho práva procesného spomenuté len v prvej vete druhého odseku. V zostávajúcej časti tohto odseku sa ďalej hovorí o fáze konania týkajúcej sa pripojenia doložky vykonateľnosti. Ostatné odseky tohto ustanovenia (článok 299 tretí a štvrtý odsek) upravujú nasledujúce fázy výkonu rozhodnutia. Neobsahujú však také obmedzenie. Po pripojení doložky vykonateľnosti sa teda výkon rozhodnutia uskutočňuje „v súlade s vnútroštátnym právom“ (článok 299 tretí odsek ZFEÚ) a podlieha súdnemu preskúmaniu zo strany „súdov príslušnej krajiny“ (článok 299 štvrtý odsek ZFEÚ).

33. Preto sa zdá, že zmienka o „predpis[och] občianskeho práva procesného“ mala byť obmedzená na postup pripojenia doložky vykonateľnosti. Pokiaľ ide o iné záležitosti a všetky ostatné fázy, znenie článku 299 ZFEÚ je úplne neutrálne, čo sa týka otázky, ktoré vnútroštátne inštitúcie majú uskutočňovať výkon právnych aktov inštitúcií EÚ, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú štáty.

34. Okrem toho sa domnievam, že nariadenie o štrukturálnych fondoch, vykonávacie nariadenie o štrukturálnych fondoch ani vykonávacie nariadenie o štrukturálnych fondoch (EPUZF) neobsahujú nijaké ustanovenie, ktoré by vyžadovalo určenie konkrétneho typu súdov (a žiadny z oprávnených subjektov ani nepoukázal na také ustanovenie).

35. Keďže právo EÚ neobsahuje spresnenia týkajúce sa príslušných vnútroštátnych súdov, podľa ustálenej judikatúry určenie týchto súdov spadá do oblasti vnútroštátnej procesnej autonómie, pokiaľ budú dodržané zásady ekvivalencie a efektivity. ( 15 )

36. To je krátka odpoveď na otázky vnútroštátneho súdu týkajúce sa spôsobu určenia príslušného súdu. V záujme poskytnutia čo najužitočnejšej odpovede vnútroštátnemu súdu sa však domnievam, že v tejto fáze je vhodné podrobnejšie preskúmať, ako sa zásady ekvivalencie a efektivity môžu uplatniť v prejednávanej veci. Zohľadním pritom konkrétny problém vnútroštátneho súdu týkajúci sa výberu správnych alebo občianskoprávnych súdov a dosah verejnoprávnej/súkromnoprávnej povahy právnych vzťahov medzi účastníkmi konania, z ktorých spor vychádza.

37. Súhlasím s Komisiou, že v rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa nenachádza nič, čo by svedčilo o existencii problému v súvislosti s určením príslušného súdu z hľadiska zásady efektivity. ( 16 ) Nič najmä nenasvedčuje tomu, že môže existovať problém, pokiaľ ide o prístup k vnútroštátnym súdom. Ide skôr o typ súdov, teda občianskoprávne alebo správne súdy.

38. Uplatnenie zásady ekvivalencie na prejednávanú vec je však zrejme menej jednoznačné. Uplatnenie tejto zásady je totiž hlavným argumentom Komisie v súvislosti s druhou otázkou. Komisia v podstate tvrdí, že účelom konania je vrátenie neprávom vyplatenej pomoci a výkon rozhodnutia týkajúceho sa jej vrátenia. Komisia sa domnieva, že bez ohľadu na to, či sa také konanie týka pomoci vyplatenej gréckym štátom z vnútroštátnych prostriedkov, alebo pomoci vyplatenej Komisiou zo zdrojov EÚ, zásada ekvivalencie vyžaduje, aby boli príslušné rovnaké súdy. Buď to majú byť v oboch prípadoch správne súdy, alebo to majú byť v oboch prípadoch občianskoprávne súdy.

39. Domnievam sa, že odpoveď na túto otázku je zložitejšia. Vyžaduje si podrobnejšie posúdenie dôsledkov zásady ekvivalencie vo veci, akou je prejednávaná vec.

40. Zásada ekvivalencie si vo všeobecnosti vyžaduje dvojaké porovnanie. ( 17 ) Po prvé treba určiť porovnateľné „konania“ alebo „žaloby“ a po druhé treba posúdiť, či sa so žalobami založenými na práve EÚ zaobchádza menej výhodne než s porovnateľnými žalobami založenými na vnútroštátnom práve.

41. Porovnateľnosť konaní závisí od posúdenia „tak predmetu, ako aj podstatných prvkov údajne podobných žalôb vnútroštátnej povahy“ ( 18 ). V niektorých prípadoch Súdny dvor vychádza z „predmetu, dôvodov a podstatných prvkov“ ( 19 ). Ak sa určí, že žaloby sú podobné, treba s nimi zaobchádzať podobne. S cieľom určiť, či ide o podobné zaobchádzanie a či je dodržaná zásada ekvivalencie, musí vnútroštátny súd „objektívne a abstraktne overiť podobnosť predmetných pravidiel so zreteľom na ich miesto v rámci celého konania, priebeh uvedeného konania a osobitosti pravidiel“ ( 20 ).

42. Možno povedať, že judikatúra je do určitej miery nejednoznačná, pokiaľ ide o to, čo znamená „rovnocenné“ alebo „podobné“ zaobchádzanie. V niektorých prípadoch Súdny dvor zaujal „striktný“ prístup, pričom zjavne vyžadoval rovnaké zaobchádzanie („nezávisl[é]“ uplatňovanie na nároky založené na práve EÚ a nároky založené na vnútroštátnom práve). ( 21 ) V iných prípadoch (čo je častejší variant) Súdny dvor používa „pružnejšie“ formulácie, pričom hovorí o „nie menej výhodnom“ zaobchádzaní so žalobami založenými na práve EÚ. ( 22 ) Táto druhá uvedená situácia znamená, že existuje priestor na rozdiely, pokiaľ nepriaznivo neovplyvňujú žaloby založené na práve EÚ v porovnaní so žalobami založenými na vnútroštátnom práve.

43. Podľa môjho názoru rovnocennosť jednoducho vyžaduje podobnosť a „nie menej výhodné zaobchádzanie“. Nemôže znamenať striktnú totožnosť pravidiel. Tento zrejme racionálnejší a ústretovejší prístup sa nielenže častejšie objavuje v judikatúre, ale tiež uznáva „autonómiu“ ako súčasť „vnútroštátnej procesnej autonómie“ a zohľadňuje skutočnosť, že niektoré pravidlá nemožno ľahko objektívne porovnať.

44. V nadväznosti na objasnenie pôsobnosti tejto zásady uvádzam v súvislosti s prejednávanou vecou nasledujúce pripomienky.

a) Podobnosť konaní

45. Prvá fáza uplatnenia zásady ekvivalencie v tomto prípade spočíva v určení typov konaní, ktoré sa majú porovnať. Pritom treba vziať do úvahy „predmet, dôvody a podstatné prvky“ ( 23 ) žaloby.

46. Žaloba, ktorá je predmetom sporu vo veci samej a ktorej sa týka prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, bola žalobou smerujúcou proti návrhu Komisie na výkon rozhodnutia týkajúceho sa peňažného záväzku vydaním platobného rozkazu a prikázaním pohľadávky z bankového účtu.

47. Cieľom tejto žaloby preto nie je určiť alebo poprieť existenciu pohľadávky ani spochybniť spôsob jej vzniku, ale táto žaloba súvisí s výkonom rozhodnutia týkajúceho sa uvedenej pohľadávky. Uvedomujem si, že v kontexte takých žalôb súvisiacich s výkonom rozhodnutia niektoré členské štáty v niektorých prípadoch stanovujú možnosť spochybniť samotnú existenciu pohľadávky. Zo spisu však jednoznačne nevyplýva, či to platí v Grécku vo všeobecnosti alebo konkrétne v tejto veci. V každom prípade poznamenávam, že v tejto veci: a) Dimos Zagoriou v skutočnosti nespochybňuje existenciu pohľadávky, a b) aj keby došlo k jej spochybneniu, samotný vnútroštátny súd by nebol príslušný na rozhodnutie o existencii pohľadávky, keďže pohľadávka vyplýva z právneho aktu EÚ (rozhodnutia Komisie), ktorého platnosť môže preskúmať len Súdny dvor. ( 24 )

48. Tým chcem povedať, že pri určovaní „predmetu, dôvodov a podstatných prvkov“ žaloby súvisiacej s výkonom rozhodnutia nie je okamžite zrejmé, či a prípadne v akom zmysle je povaha predmetného vzťahu, z ktorého vychádza pohľadávka, v skutočnosti relevantná.

49. Z iného hľadiska možno považovať rozhodnutie Komisie za akýkoľvek iný exekučný titul podľa vnútroštátneho práva, ktorého (verejnoprávny alebo súkromnoprávny) pôvod nemá veľký význam. Všetko závisí od vnútroštátnych procesných pravidiel týkajúcich sa výkonu rozhodnutia: môžu totiž existovať vnútroštátne právne poriadky, v ktorých budú na konanie o výkone akéhokoľvek „verejnoprávneho titulu“ príslušné výlučne správne súdy. Môžu však tiež existovať právne poriadky, v ktorých sa konanie o výkone rozhodnutia na správnych súdoch bude viesť len v prípade rozhodnutí prijatých samotnými správnymi súdmi. K rozhodnutiam vydaným mimo tohto právneho poriadku by preto musela byť pripojená doložka vykonateľnosti. Je logické, že takú situáciu nemožno porovnávať s konečným vnútroštátnym správnym rozhodnutím, v prípade ktorého taký postup nikdy nebude potrebný. V iných právnych poriadkoch však na konanie o výkone všetkých konečných rozhodnutí, ktoré ukladajú peňažný záväzok, bez ohľadu na to, či ich vydali správne, občianskoprávne alebo dokonca trestné súdy ( 25 ), môžu byť príslušné občianskoprávne súdy alebo aj iné úradné osoby, ktoré nie sú (priamo) súčasťou súdnictva.

50. Všetky tieto modely, ktoré prichádzajú do úvahy, som spomenul len z jedného dôvodu, a to preto, aby som zdôraznil, že povaha predmetného vzťahu nevyhnutne nemusí byť kľúčovým alebo rozhodujúcim faktorom pri posudzovaní podobnosti žalôb a pri uplatňovaní zásady ekvivalencie. V závislosti od usporiadania vnútroštátneho právneho poriadku po pripojení doložky vykonateľnosti k rozhodnutiu a po tom, čo sa toto rozhodnutie stalo vykonateľným podľa vnútroštátneho práva, nemusí mať pôvod peňažného záväzku veľký význam.

51. V konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby konkrétne posúdil rovnocennosť, lebo „len tento súd priamo pozná procesné pravidlá“ ( 26 ), čo mu umožňuje zaujať jednoznačné stanovisko k takejto otázke.

52. Treba však konštatovať – ak sa vezmú do úvahy všetky tieto výhrady –, že vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou pýta na povahu predmetného vzťahu medzi účastníkmi tohto konania, čo znamená, že považuje tento vzťah za relevantný pri posudzovaní otázky, či je v prípade, ktorý prejednáva, zaručená rovnocennosť. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd pýta, či tento vzťah a pohľadávku treba klasifikovať ako „verejnoprávne“ alebo „súkromnoprávne“.

53. V práve EÚ sa formálne nerozlišuje „verejné“ a „súkromné“ právo. ( 27 ) Pokiaľ to však môže byť užitočné pre vnútroštátny súd pri posudzovaní podobnosti konaní, poznamenávam, že predmetný právny akt, teda rozhodnutie Komisie, „ukladá“ peňažný záväzok (ako sa uvádza v článku 299 ZFEÚ). Bez ohľadu na to, kde presne sa v danom vnútroštátnom právnom poriadku nachádza hranica medzi „verejnoprávnou“ a „súkromnoprávnou“ ( 28 ) sférou, a bez ohľadu na to, ktorý z bežnejších spôsobov vymedzenia pojmu „verejnoprávny“ sa použije (mocenská teória, teória záujmov alebo organická teória, teda teória subjektov), „uloženie“ peňažného záväzku jednostranným rozhodnutím, ktoré prijala inštitúcia, ktorá sa domáha vrátenia pomoci poskytnutej z verejných prostriedkov, by sa podľa ktoréhokoľvek z týchto prístupov určite považovalo za „verejnoprávne“.

54. Zdôrazňujem, že nemám v úmysle upozorniť, že v práve EÚ existuje akési formálne rozlíšenie verejného a súkromného práva, alebo analyzovať, do akej miery také rozlíšenie zodpovedá jednému alebo viacerým vnútroštátnym právnym poriadkom. Namiesto toho chcem len uviesť zjavnú a sotva spochybniteľnú skutočnosť, že Komisia jednostranným uložením peňažného záväzku vrátiť finančnú pomoc jednoznačne uplatnila „osobitnú“ právomoc, ktorá sa odlišuje od bežných pravidiel uplatniteľných vo vzťahoch medzi súkromnými osobami. ( 29 ) Otázku, akú úlohu zohráva táto skutočnosť pri posudzovaní rovnocennosti, musí posúdiť vnútroštátny súd, a to so zreteľom na ďalšie výhrady uvedené vyššie v tejto časti.

b) Podobnosť pravidiel

55. Keď vnútroštátny súd na základe predmetu, dôvodov a podstatných prvkov určí, s akým typom konania treba porovnať konanie vo veci samej, musí určiť, či sú uplatniteľné procesné pravidlá podobné. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd osobitne pýta na výber príslušného súdu, teda správneho alebo občianskoprávneho súdu.

56. Ak by som teraz predpokladal, že vnútroštátny súd sa domnieva, že konanie „podobné“ konaniu vo veci samej by za normálnych okolností viedli vždy občianskoprávne súdy, zrejme by neexistoval rozdiel v zaobchádzaní, pokiaľ ide o určenie príslušného súdu. Spor vo veci samej už prejednáva občianskoprávny súd, ako by to bolo v prípade „podobného“ konania.

57. Ak by som naopak predpokladal, že vnútroštátny súd sa domnieva, že konanie „podobné“ konaniu vo veci samej by za normálnych okolností viedli správne súdy, zrejme by skutočne existoval rozdiel v zaobchádzaní: „podobné“ konania vedú občianskoprávne súdy, ak je účastníkom konania Komisia, a v (niektorých) iných prípadoch ich vedú správne súdy.

58. Vedie toto uplatňovanie rozdielnych procesných pravidiel v podobných konaniach automaticky k porušeniu zásady ekvivalencie?

59. Pri zodpovedaní tejto otázky by vnútroštátny súd mal zvážiť, či sú uplatňované pravidlá „podobn[é]… so zreteľom na ich miesto v rámci celého konania, priebeh uvedeného konania a osobitosti pravidiel“ ( 30 ). Zásada ekvivalencie nebude porušená, pokiaľ uplatňovanie odlišných pravidiel nespôsobí menej výhodné zaobchádzanie s nárokmi založenými na práve EÚ.

60. Také posúdenie však možno vykonať len za predpokladu, že je jasne a presne určené, ktoré konkrétne pravidlo treba skúmať. Je logické, že podobnosť pravidiel možno posudzovať len so zreteľom na konkrétne pravidlo a jeho uplatňovanie (napríklad aktívna legitimácia, premlčanie, lehoty, súdne poplatky, zastúpenie, atď.). Naproti tomu posúdenie podobnosti v zmysle neexistencie menej výhodného zaobchádzania s ohľadom na celú sústavu súdnictva môže byť úlohou hodnou sudcu Herkula, no ktokoľvek iný ju sotva môže splniť.

61. Pokiaľ teda neexistuje konkrétny a špecifický dôkaz, pravidlo, ktoré určuje príslušnosť správnych súdov namiesto občianskoprávnych súdov, ako také zjavne nezvýhodňuje ani neznevýhodňuje žiadneho účastníka konania. Dodávam, že v rozhodnutí vnútroštátneho súdu ani v pripomienkach oprávnených subjektov predložených v prejednávanej veci sa presne neuvádza, prečo určenie príslušnosti občianskoprávnych súdov namiesto správnych súdov v Grécku môže byť znevýhodňujúce.

62. Tento záver má jednoznačnú oporu v rozsudku Súdneho dvora vo veci Baczó a Vizsnyiczai. V tejto veci mal Súdny dvor odpovedať na otázku, či určenie príslušnosti župných súdov v určitých sporoch založených na práve EÚ v prípade, ak by v podobných sporoch založených na vnútroštátnom práve boli príslušné miestne súdy, porušovalo zásadu ekvivalencie. Súdny dvor rozhodol, že k takému porušeniu nedošlo, keďže „[určenie právomoci] župných súdov prejednávať žaloby, ktoré sú podané z dôvodov vyplývajúcich z práva Únie, nie sú nevyhnutne procesnou podmienkou, ktorú možno považovať za ‚znevýhodňujúcu‘“ ( 31 ).

63. V dôsledku toho sa domnievam, že určenie príslušnosti občianskoprávnych súdov, resp. správnych súdov na vedenie podobných konaní založených na práve EÚ, resp. na vnútroštátnom práve ako také nepredstavuje porušenie zásady ekvivalencie. K takému porušeniu dôjde len vtedy, keď to v jednom alebo viacerých konkrétnych prvkoch konania bude predstavovať menej výhodné zaobchádzanie s nárokmi založenými na práve EÚ. Otázku, či výber občianskoprávnych namiesto správnych súdov možno považovať za „znevýhodňujúci“ v tomto zmysle, musí v konečnom dôsledku vyriešiť vnútroštátny súd.

64. Pokiaľ ide o tvrdenie, že uplatňované pravidlá, vrátane prostriedkov nápravy poskytovaných občianskoprávnymi súdmi, údajne môžu znevýhodňovať Komisiu v porovnaní s pravidlami, ktoré uplatňujú správne súdy, chcel by som len poznamenať, že Komisia v skutočnosti neuviedla také tvrdenie a iné subjekty Súdnemu dvoru neposkytli nijaké informácie o tejto problematike.

c) Návrh

65. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na prvú a druhú otázku vnútroštátneho súdu tak, že vnútroštátne právo musí – za predpokladu dodržania zásad ekvivalencie a efektivity – určiť súdy príslušné na prejednanie žalôb smerujúcich proti výkonu právnych aktov Európskej komisie, ktoré podľa článku 299 ZFEÚ ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú členské štáty. Pri rozhodovaní o tom, či došlo k porušeniu zásady ekvivalencie, musí vnútroštátny súd po prvé zistiť, či sú predmetné konania podobné, pokiaľ ide o ich predmet, dôvody a podstatné prvky, a po druhé preskúmať, či sú procesné pravidlá týkajúce sa žalôb založených na práve EÚ menej výhodné než procesné pravidlá týkajúce sa žalôb založených výlučne na vnútroštátnom práve.

2. Tretia a štvrtá otázka

66. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, keď sa Komisia domáha vrátenia neprávom vyplatenej pomoci podľa nariadenia o štrukturálnych fondoch a nariadení prijatých na jeho vykonanie, okruh osôb, voči ktorým možno viesť výkon rozhodnutia ( 32 ), určuje buď vnútroštátne právo, alebo právo EÚ.

67. Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, keď podnik musí vrátiť finančné prostriedky, ktoré získal podľa nariadenia o štrukturálnych fondoch a nariadení prijatých na jeho vykonanie, a následne bol zrušený, orgán verejnej moci, ktorý vlastní tento podnik, musí vrátiť uvedené prostriedky.

68. Vzhľadom na úzku súvislosť medzi treťou a štvrtou otázkou sa nimi budem zaoberať spoločne.

69. Komisia tvrdí, že jednu alebo viaceré osoby, ktorým je uložený peňažný záväzok, určuje právny akt EÚ uvedený v článku 299 prvom odseku ZFEÚ (a teda právo EÚ).

70. Súhlasím. Jednoznačne to vyplýva zo samotného znenia článku 299 prvého odseku ZFEÚ. V prejednávanej veci bol tento právny akt – rozhodnutie Komisie – určený len podniku.

71. V tomto prípade je však situácia zložitejšia vzhľadom na to, že podnik bol medzitým zrušený. V dôsledku toho bol platobný rozkaz vydaný voči inému subjektu – obci Kentriko Zagori –, pričom pohľadávka bola odpísaná z bankového účtu obce Kentriko Zagori.

72. Pripomínam, že odpor podala obec Kentriko Zagori. Ešte pred rozhodnutím o odpore v prvom stupni sa však obec Kentriko Zagori stala súčasťou obce Dimos Zagoriou.

73. Ak sa podá návrh na výkon rozhodnutia proti inej osobe, než je osoba, ktorej bolo určené rozhodnutie Komisie, treba právny základ takého nahradenia účastníka konania hľadať vo vnútroštátnom práve, alebo v práve EÚ?

74. Podľa môjho názoru treba na túto otázku jednoznačne odpovedať tak, že uvedený právny základ treba hľadať vo vnútroštátnom práve. Článok 299 ZFEÚ výslovne stanovuje, že výkon rozhodnutia vo všeobecnosti sa riadi vnútroštátnym právom. Okrem toho sa domnievam, že v nariadení o štrukturálnych fondoch ani v nariadeniach prijatých na jeho vykonanie sa nenachádza právny základ na výkon rozhodnutia týkajúceho sa záväzku, ktorý bol podľa týchto nariadení a článku 299 ZFEÚ uložený osobe A voči osobe B.

75. Komisia v reakcii na konkrétne otázky položené v tejto súvislosti na pojednávaní tiež nebola schopná určiť taký právny základ v sekundárnom práve EÚ. ( 33 )

76. Aby som bol presný, položená otázka sa týka určenia osoby, voči ktorej sa vedie výkon rozhodnutia (v tomto prípade je to osoba, ktorej bol určený platobný rozkaz a z ktorej bankového účtu bola odpísaná pohľadávka, teda obec Kentriko Zagori). Na tomto mieste nerobím nijaké závery, pokiaľ ide o potenciálnych adresátov právnych aktov Komisie uvedených v článku 299 prvom odseku ZFEÚ. Otázka, či Komisia mohla adresovať svoje rozhodnutie akcionárovi podniku (alebo obci, do ktorej bol podnik neskôr začlenený) a aký je právny základ určenia adresáta, je hypotetickou otázkou, ktorá prekračuje rámec prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

77. To, či výkon rozhodnutia možno viesť voči inej osobe, než je osoba, ktorej je určené rozhodnutie Komisie, je potom otázka, ktorú musí v súlade so zásadou vnútroštátnej procesnej autonómie vyriešiť vnútroštátne právo.

78. V súlade s judikatúrou citovanou v poznámke pod čiarou 15 je však vnútroštátna procesná autonómia podmienená dodržiavaním zásad ekvivalencie a efektivity.

79. V tejto súvislosti Komisia uvádza, že na to, aby boli dodržané zásady ekvivalencie a efektivity, musí byť oprávnená domáhať sa výkonu svojho rozhodnutia voči obci Dimos Zagoriou. ( 34 ) V podstate tvrdí, že príslušné grécke predpisy dovoľujú obciam prevziať všetok majetok (zrušených) obecných podnikov a vybrať si pohľadávky, ktoré prevezmú. Existuje však výnimka, pokiaľ ide o právne nástupníctvo v prípade určitých pohľadávok gréckeho štátu a inštitúcií sociálneho zabezpečenia, ktoré je povinné. Pohľadávky gréckeho štátu a inštitúcií sociálneho zabezpečenia sú teda zvýhodnené.

80. Podľa názoru Komisie v rozsahu, v akom je právne nástupníctvo obce Dimos Zagoriou vo vzťahu k dlhu podniku voči EÚ v dôsledku týchto vnútroštátnych pravidiel vylúčené, uplatnenie článku 299 ZFEÚ je znemožnené alebo neprimerane sťažené, a tým je ohrozená zásada efektivity. V rozsahu, v akom je zaručené právne nástupníctvo obce Dimos Zagoriou vo vzťahu k dlhom voči gréckemu štátu a inštitúciám sociálneho zabezpečenia, ale nie je zaručené, pokiaľ ide o dlhy voči EÚ, je ohrozená zásada ekvivalencie.

81. Posúdenie otázky, či sú v tomto prípade dodržané zásady ekvivalencie a efektivity, prináleží v konečnom dôsledku vnútroštátnemu súdu. Usmernenie, ktoré v tejto veci môže prípadne poskytnúť Súdny dvor, je obmedzené tým, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie sú uvedené nijaké údaje o pravidlách právneho nástupníctva, na ktoré sa Komisia a Dimos Zagoriou odvolávajú vo svojich pripomienkach. V záujme poskytnutia pomoci vnútroštátnemu súdu pri jeho posudzovaní však uvediem nasledujúce pripomienky.

a) Článok 299 ZFEÚ a vnútroštátne pravidlá právneho nástupníctva

82. Na úvod poznamenávam, že možno pochybovať o tom, či pravidlá právneho nástupníctva vo vzťahu k záväzkom môžu byť predmetom posúdenia z hľadiska zásad ekvivalencie a efektivity. Nie je totiž jasné, na aký typ pravidiel sa tieto zásady konkrétne vzťahujú.

83. Dvojaká požiadavka ekvivalencie a efektivity bola vytvorená v judikatúre ako obmedzenie vnútroštátnej procesnej autonómie. Tieto zásady sa v tomto kontexte skutočne uplatňujú veľmi často. Na základe nich sa posudzuje ekvivalencia a efektivita procesného zaobchádzania pomocou uplatnenia podobných procesných pravidiel. Často sú však vyjadrené aj v tom zmysle, že všeobecnejšie obmedzujú súdnu autonómiu a autonómiu v oblasti prostriedkov nápravy, ( 35 ) a tiež v súvislosti s pravidlami, ktoré jednoznačne nie sú procesnými pravidlami ani pravidlami týkajúcimi sa prostriedkov nápravy. ( 36 ) Zjavným príkladom je ich uplatnenie na príčinnú súvislosť ( 37 ), zmluvné následky nedodržania smernice ( 38 ) a určenie príslušných orgánov. ( 39 ) To vyvoláva otázku, či tieto zásady možno uplatniť na pravidlá právneho nástupníctva, ktoré by sa mohli aspoň v niektorých vnútroštátnych právnych poriadkoch považovať za čisto hmotnoprávne normy.

84. Domnievam sa, že sa vezme do úvahy postupný vývoj judikatúry v tejto oblasti, možno povedať, že dvojaká požiadavka ekvivalencie a efektivity sa v súčasnosti uplatňuje „horizontálne“ na akékoľvek legislatívne modely, ktoré si zvolia členské štáty, pokiaľ ide o prostriedky nápravy a presadzovanie práva EÚ na vnútroštátnej úrovni, pokiaľ neexistujú pravidlá EÚ. Z tohto dôvodu zastávam názor, že tieto zásady by sa aspoň potenciálne mohli uplatniť aj na pravidlá právneho nástupníctva.

85. Mám však zásadné pochybnosti o možnosti uplatniť ich na pravidlá právneho nástupníctva v prejednávanej veci. Jednoducho povedané, tieto pravidlá sú podľa môjho názoru príliš vzdialené na to, aby ich bolo možné úspešne napadnúť na základe zásad ekvivalencie a efektivity. Napriek ich všeobecne širokej uplatniteľnosti, ktorou som sa zaoberal v predchádzajúcom bode, musí existovať jednoznačná súvislosť medzi pôvodným nárokom alebo záväzkom založeným na práve EÚ a konkrétnym vnútroštátnym pravidlom, ktoré bráni jeho uplatneniu na vnútroštátnej úrovni v konkrétnych prípadoch. Tieto zásady nie sú a nemali by sa stať akýmsi „paušálnym dôvodom“ na spochybnenie ktoréhokoľvek procesného alebo hmotnoprávneho vnútroštátneho pravidla, ktoré je jednoducho nevhodné, bez ohľadu na to, do akej miery je vzdialené od pôsobnosti pôvodného záväzku. ( 40 )

86. Článok 299 ZFEÚ je ustanovením, ktoré sa týka výkonu právnych aktov ukladajúcich peňažný záväzok. Možno preto odôvodnene očakávať, že vnútroštátnymi pravidlami, ktoré spadajú do jeho pôsobnosti, budú pravidlá týkajúce sa výkonu takých právnych aktov v konaní, ktoré vedú príslušné vnútroštátne orgány. Ak by však tieto pravidlá mali zrazu siahať až po vecne nesúvisiace vnútroštátne pravidlá právneho nástupníctva vo vzťahu k pohľadávkam v súvislosti so zrušením podnikov a zlučovaním obcí, zrejme by to bolo veľmi rozsiahle rozšírenie.

87. Preto sa domnievam, že v kontexte prejednávanej veci dvojaká požiadavka ekvivalencie a efektivity – ak sa skúma v súvislosti s uplatnením článku 299 ZFEÚ na vnútroštátnej úrovni – jednoducho nezahŕňa vnútroštátne pravidlá právneho nástupníctva vo vzťahu k pohľadávkam v súvislosti so zrušením podnikov a zlučovaním obcí.

88. Pre prípad, že Súdny dvor by predsa len dospel k záveru, že zásady ekvivalencie a efektivity sa v prejednávanej veci môžu uplatniť v súvislosti s vnútroštátnymi pravidlami právneho nástupníctva, uvediem tiež návrhy týkajúce sa uplatnenia oboch zásad na tretiu a štvrtú otázku. Z hľadiska ekvivalencie spočíva hlavný problém v určení skutočne porovnateľných konaní a zaobchádzania v súvislosti s takým špecifickým aspektom výkonu rozhodnutia. Z pohľadu efektivity je sporné, či je také vzdialené pravidlo spôsobilé „znemožniť alebo neprimerane sťažiť“ uplatnenie nárokov založených na práve EÚ.

89. Každou z týchto zásad sa budem podrobnejšie zaoberať nižšie.

b) Zásada ekvivalencie

90. Čo sa týka zásady ekvivalencie, Komisia v podstate tvrdí, že na účely uplatňovania pravidiel právneho nástupníctva v súvislosti s návrhmi na výkon rozhodnutia týkajúceho sa vymoženia pohľadávky by sa s ňou malo zaobchádzať rovnako ako s gréckym štátom. ( 41 )

91. Zásadným nedostatkom tohto tvrdenia je podľa môjho názoru to, že zásada ekvivalencie sa nepoužíva na porovnávanie právnických osôb alebo štátov či inštitúcií a zaobchádzania s nimi. Netýka sa rovnakého zaobchádzania s veriteľmi. ( 42 ) Účelom zásady ekvivalencie je naopak zaručiť porovnateľné zaobchádzanie s konaniami s cieľom zabezpečiť uplatňovanie práva EÚ. Táto zásada vyžaduje, aby sa s nárokmi založenými na práve EÚ nezaobchádzalo menej výhodne než s podobnými nárokmi založenými na vnútroštátnom práve. ( 43 )

92. Pokiaľ však tvrdenie Komisie možno vykladať tak, že Komisia sa pokúša porovnať konania, ako bolo vysvetlené v bodoch 25 a 38 až 41 vyššie, prináleží vnútroštátnemu súdu určiť, či sú konania podobné, a to na základe ich predmetu, dôvodov a podstatných prvkov. Vnútroštátny súd môže pritom vziať do úvahy skutočnosť, že výkon rozhodnutia, ktorý je predmetom konania vo veci samej, vyplýva z uplatnenia osobitných právomocí Komisie, ktoré sa odlišujú od bežných pravidiel uplatniteľných vo vzťahoch medzi súkromnými osobami. V tejto súvislosti odkazujem na úvahy, ktoré som už uviedol v bode 54 vyššie.

93. Keď vnútroštátny súd určí podobné konania, musí posúdiť podobnosť pravidiel a určiť, či sa s nárokmi založenými na práve EÚ skutočne zaobchádza menej výhodne, ako to tvrdí Komisia. V tomto smere je zrejmé, že je dôležité jednoznačne určiť presnú povahu pravidla, na ktoré sa poukazuje a ktoré sa posudzuje z hľadiska zásady ekvivalencie.

c) Zásada efektivity

94. Vnútroštátne pravidlo môže porušovať zásadu efektivity, ak znemožňuje alebo neprimerane sťažuje uplatnenie nárokov založených na práve EÚ. Obec Dimos Zagoriou uviedla, pričom Komisia jej neprotirečila, že tento podnik v skutočnosti stále existuje a dokonca vlastní majetok, ktorý je uložený v banke. Pokiaľ je to skutočne tak a Komisia mohla alebo ešte stále môže v plnej výške vymôcť pomoc od podniku, domnievam sa, že nemôže dôjsť k porušeniu zásady efektivity.

95. To, či podnik naďalej existuje a vlastní majetok, je skutkovou otázkou, ktorú musí overiť vnútroštátny súd. Pre prípad, že podnik skutočne existuje a vlastní majetok, ako to tvrdí Dimos Zagoriou, však uvádzam nasledujúce doplňujúce úvahy týkajúce sa zásady efektivity.

96. Ak príslušné vnútroštátne pravidlá právneho nástupníctva predpokladajú možnosť, aby orgán verejnej moci, ktorý ovláda spoločnosť, ktorá neprávom získala pomoc EÚ, vykonal likvidáciu tejto spoločnosti a v zásade previedol na seba všetok jej majetok, vrátane pomoci, pričom sa môže rozhodnúť, že neprevezme akékoľvek záväzky spoločnosti, ktoré nechce, taká situácia skutočne môže vyvolať problémy z hľadiska zásady efektivity.

97. Hoci sa zdá, že práve to je podstatou tvrdenia Komisie, neviem, či taká situácia vôbec zodpovedá pravidlám uplatniteľným na vnútroštátnej úrovni v konaní vo veci samej. Aspoň podľa písomných a ústnych pripomienok predložených Súdnemu dvoru neexistuje zhoda, pokiaľ ide o vecnú, osobnú a časovú pôsobnosť týchto pravidiel. Preto zastávam názor, že Súdny dvor jednoducho nemá potrebné informácie na to, aby mohol poskytnúť v tejto súvislosti podrobné usmernenia.

98. Na tomto mieste si zasluhujú pozornosť ďalšie dve otázky, na ktoré sa poukázalo počas konania pred Súdnym dvorom, a to relevantnosť predpisov EÚ v oblasti štátnej pomoci a zásady lojálnej spolupráce a účinnej súdnej ochrany. Týmito otázkami sa budem zaoberať nižšie v písmenách d) a e).

d) Štátna pomoc a lojálna spolupráca

99. Komisia vo svojich písomných pripomienkach uznáva, že vnútroštátne právo určuje totožnosť osoby, voči ktorej sa má viesť výkon rozhodnutia Komisie, ktoré ukladá peňažný záväzok. Komisia však dodáva, že analogické uplatnenie pravidiel právneho nástupníctva podľa predpisov EÚ v oblasti štátnej pomoci – ktoré vychádzajú najmä z actio pauliana v rímskom práve ( 44 ) – tiež nasvedčuje tomu, že Komisia by mala byť oprávnená považovať obec Dimos Zagoriou za subjekt, ktorý spoločne a nerozdielne zodpovedá za dlhy podniku. Komisia sa v tomto smere tiež inšpiruje zásadou lojálnej spolupráce, ktorá je súčasťou práva EÚ.

100. Hoci určite treba oceniť argumentačnú vynaliezavosť, domnievam sa, že v tejto súvislosti treba vziať do úvahy zásadu zákonnosti a zásadu právnej istoty, ktorá je súčasťou práva EÚ a má zjavne rovnako vznešený pôvod. ( 45 )

101. Článok 299 ZFEÚ výslovne stanovuje, že výkon rozhodnutia sa riadi vnútroštátnym právom. Analogické uplatnenie pravidiel EÚ v oblasti štátnej pomoci – ktoré tvoria úplne samostatný súbor právnych noriem – odporuje jednoznačnému zneniu tohto ustanovenia. Tiež priamo protirečí právnej istote. Ako potvrdil Súdny dvor, „zásada právnej istoty vyžaduje, aby pravidlá ukladajúce daňovníkovi daňové povinnosti boli jasné a presné, aby mohol jednoznačne vedieť, aké sú jeho práva a povinnosti, a mohol podľa tohto konať“. ( 46 ) To isté platí a fortiori v prípade vymáhania pohľadávok voči tretím osobám. Ich vymáhanie musí mať jasný právny základ. Pripomínam, že Komisia potvrdila, že na odôvodnenie právneho nástupníctva nepoukázala na nijaké ustanovenie sekundárneho práva EÚ.

102. Čo sa týka zásady lojálnej spolupráce, Komisia ju v podstate len mimochodom spomenula. Domnievam sa, že to nepostačuje na pripísanie dlhov tretím osobám, pokiaľ takú možnosť výslovne nestanovuje konkrétny predpis tvoriaci právny základ podľa práva EÚ alebo vnútroštátneho práva.

103. Chcel by som len dodať, že povinnosť lojálnej spolupráce má vzájomný charakter. Tiež vyžaduje náležitú starostlivosť na strane inštitúcií EÚ. V tejto súvislosti pripomínam, že Komisia prijala rozhodnutie, ktorým žiadala o vrátenie pomoci, až v roku 2006, teda šesť rokov po tom, čo jej bolo oznámené, že projekt, v súvislosti s ktorým bola táto pomoc poskytnutá, sa nezrealizuje. ( 47 ) Ak by Komisia konala rýchlejšie s cieľom ochrániť finančné záujmy Únie, možno by sa teraz vo svojich vyjadreniach nemusela na tento účel uchyľovať k dosť novátorskému analogickému uplatneniu predpisov v oblasti štátnej pomoci a zásad ekvivalencie a efektivity voči tretím osobám. ( 48 )

e) Účinná súdna ochrana

104. Poslednou otázkou, ktorú vnútroštátny súd výslovne nepoložil, ale ktorá bola predmetom diskusie na pojednávaní, pričom je namieste zaoberať sa ňou v záverečnej poznámke, je účinná súdna ochrana obce Dimos Zagoriou. V tejto súvislosti treba uviesť, že obec Dimos Zagoriou ani obec Kentriko Zagori neboli adresátmi rozhodnutia Komisie a v zásade nemohli priamo napadnúť toto rozhodnutie podľa článku 263 ZFEÚ. ( 49 ) Vzniká otázka, či subjekt, voči ktorému sa vedie výkon rozhodnutia Komisie, musí mať možnosť spochybniť zákonnosť tohto rozhodnutia, pokiaľ bolo určené inému subjektu.

105. Dôsledok tejto otázky je zrejmý: ak zásada účinnej súdnej ochrany, ktorá je súčasťou práva EÚ, vyžaduje, aby každý subjekt, voči ktorému sa vedie výkon rozhodnutia podľa článku 299 ZFEÚ, mal možnosť napadnúť toto rozhodnutie, a obec Kentriko Zagori (teraz obec Dimos Zagoriou) nemala takú možnosť, podľa práva EÚ by nebolo možné viesť voči nej výkon rozhodnutia.

106. V tomto smere je táto otázka relevantná v kontexte tretej a štvrtej otázky vnútroštátneho súdu, ktorými sa tento súd v podstate pýta, či okruh subjektov, voči ktorým možno viesť výkon rozhodnutia, určuje právo EÚ, alebo vnútroštátne právo, a či k nim patrí obec Kentriko Zagori a/alebo obec Dimos Zagoriou. Ak zásada účinnej súdnej ochrany, ktorá je súčasťou práva EÚ, skutočne má vplyv na tento okruh subjektov, zrejme je potrebné na tomto mieste ju preskúmať.

107. Je však tiež pravda, že vnútroštátny súd výslovne nepoložil túto otázku, a nie je jasné, či obec Kentriko Zagori alebo obec Dimos Zagoriou vôbec niekedy spochybnili zákonnosť rozhodnutia Komisie. Z tohto dôvodu – hoci problematika účinnej súdnej ochrany bola skutočne predmetom diskusie na pojednávaní – je táto konkrétna otázka podľa môjho názoru hypotetická.

108. Pre prípad, že Súdny dvor by sa predsa rozhodol zaoberať sa touto konkrétnou otázkou, uvádzam nasledujúce stručné poznámky.

109. Po prvé podľa môjho názoru zjavne platí všeobecné konštatovanie, že ak sa inštitúcia EÚ domáha uspokojenia pohľadávky z majetku určitej osoby, táto osoba by v zásade mala mať právo spochybniť zákonnosť tohto postupu z vecného hľadiska. Keďže Pandorina skrinka s latinskými právnymi výrazmi je už otvorená, uvádzam ďalší z nich: ubi ius ibi remedium.

110. Po druhé nie je až také jasné, ako sa toto všeobecné konštatovanie prejavuje v situáciách týkajúcich sa právneho nástupníctva. Viem si veľmi dobre predstaviť situácie, keď na určitú osobu z dôvodu právneho nástupníctva prejde dlh inej osoby, ale – možno celkom legitímne – nemá možnosť napadnúť tento dlh. ( 50 ) Také úvahy už smerujú k potenciálne zložitým otázkam vnútroštátneho práva a k mechanizmu právneho nástupníctva. Opäť uvádzam, že Súdny dvor podľa môjho názoru nemá potrebné informácie na to, aby mohol podrobne objasniť, ako by sa zásada účinnej súdnej ochrany, ktorá je súčasťou práva EÚ, v praxi uplatnila za takých okolností.

111. Po tretie obec Kentriko Zagori ani obec Dimos Zagoriou nemohli napadnúť rozhodnutie Komisie podľa článku 263 ZFEÚ ani priamo na vnútroštátnych súdoch, ktoré nemajú právomoc vyhlásiť právne akty EÚ za neplatné. ( 51 ) Nie je až také jasné, či by niektorá z nich mohla nepriamo napadnúť rozhodnutie Komisie tým, že by navrhla podať návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa platnosti v rámci vnútroštátneho konania o výkone rozhodnutia ( 52 ) alebo – ak by to mohla urobiť – či by využitie prejudiciálneho konania bolo vhodným a primeraným prostriedkom na napadnutie rozhodnutia Komisie. Hoci sú tieto otázky dôležité, nie sú predmetom prejednávanej veci.

f) Návrh

112. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na tretiu a štvrtú otázku vnútroštátneho súdu takto: V prípade výkonu právneho aktu prijatého podľa nariadení č. 2052/88, 4253/88 a 4256/88 a podľa článku 299 ZFEÚ, ktorým sa ukladá peňažný záväzok podniku vo vlastníctve orgánu miestnej správy, pričom tento podnik bol následne zrušený, článok 299 ZFEÚ a vyššie uvedené nariadenia EÚ nevyžadujú, aby tento orgán miestnej správy splnil peňažný záväzok uložený uvedenému podniku. Vnútroštátne právo musí – za predpokladu dodržania zásad ekvivalencie a efektivity – určiť, voči ktorým osobám možno viesť výkon tohto právneho aktu.

V. Návrh

113. So zreteľom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Monomeles Efeteio Athinon (Odvolací súd Atény – samosudca), takto: Prvá a druhá otázka Vnútroštátne právo musí – za predpokladu dodržania zásad ekvivalencie a efektivity – určiť súdy príslušné na prejednanie žalôb smerujúcich proti výkonu právnych aktov Európskej komisie, ktoré podľa článku 299 ZFEÚ ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú členské štáty. Pri rozhodovaní o tom, či došlo k porušeniu zásady ekvivalencie, musí vnútroštátny súd po prvé zistiť, či sú predmetné konania podobné, pokiaľ ide o ich predmet, dôvody a podstatné prvky, a po druhé preskúmať, či sú procesné pravidlá týkajúce sa žalôb založených na práve EÚ menej výhodné než procesné pravidlá týkajúce sa žalôb založených výlučne na vnútroštátnom práve. Tretia a štvrtá otázka V prípade výkonu právneho aktu prijatého podľa nariadenia Rady (EHS) č. 2052/88 z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov a ich účinnosti a o koordinácii ich činností navzájom, ako aj s činnosťami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad], nariadenia Rady (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu činností jednotlivých štrukturálnych fondov navzájom, ako aj s operáciami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad], nariadenia Rady (EHS) č. 4256/88 z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o usmerňovaciu sekciu EPUZF [neoficiálny preklad], a článku 299 ZFEÚ, ktorým sa ukladá peňažný záväzok podniku vo vlastníctve orgánu miestnej správy, pričom tento podnik bol následne zrušený, článok 299 ZFEÚ a vyššie uvedené nariadenia EÚ nevyžadujú, aby tento orgán miestnej správy splnil peňažný záväzok uložený uvedenému podniku. Vnútroštátne právo musí – za predpokladu dodržania zásad ekvivalencie a efektivity – určiť, voči ktorým osobám možno viesť výkon tohto právneho aktu.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Rozhodnutie Komisie K(2006) 4798.

( 3 ) Nariadenie Rady z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov a ich účinnosti a o koordinácii ich činností navzájom, ako aj s činnosťami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 185, 1988, s. 9).

( 4 ) Nariadenie Rady z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu činností jednotlivých štrukturálnych fondov navzájom, ako aj s operáciami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 374, 1988, s. 1).

( 5 ) Nariadenie Rady z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o usmerňovaciu sekciu EPUZF [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 374, 1988, s. 25).

( 6 ) Pozri poznámku pod čiarou 2.

( 7 ) Podľa písomných pripomienok obce Dimos Zagoriou k tomu došlo na základe zákona prijatého v roku 1997 (zákon č. 2359/1997).

( 8 ) Podľa písomných pripomienok obce Dimos Zagoriou k tomu došlo v roku 2005. Zdá sa však, že tento postup ešte stále prebiehal a že podnik v čase podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania ešte stále existoval.

( 9 ) Podľa písomných pripomienok obce Dimos Zagoriou k tomu došlo na základe zákona prijatého v roku 2010 (zákon č. 3852/2010).

( 10 ) Rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i. (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 25).

( 11 ) Rozsudok z 13. júla 2006, Manfredi a i. (C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461, bod 70).

( 12 ) Prísne vzaté, v rozhodnutí Komisie sa spomína článok 256 ES a návrh na výkon rozhodnutia bol pôvodne podaný podľa tohto článku. S výnimkou nevyhnutných úprav je toto ustanovenie zhodné s článkom 299 ZFEÚ (v novom znení tohto článku sa hovorí o „právnych aktoch“, a nie o „rozhodnutiach“ Rady, Komisie a Európskej centrálnej banky). V dôsledku toho sa v prejednávanej veci netreba zaoberať otázkami časovej pôsobnosti a budem odkazovať na článok 299 ZFEÚ, na ktorý odkazuje aj vnútroštátny súd vo svojej otázke.

( 13 ) V tom zmysle, že je inovatívny, a nie nový, keďže je súčasťou Zmluvy od roku 1957.

( 14 ) Okrem overenia pravosti rozhodnutia.

( 15 ) Pozri v tejto súvislosti, pokiaľ ide o výber súdov, rozsudky z 24. apríla 2008, Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, bod 170), a z 12. februára 2015, Baczó a Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, body 43 až 47).

( 16 ) Táto otázka si však vyžaduje väčšiu pozornosť v kontexte tretej a štvrtej otázky vnútroštátneho súdu.

( 17 ) PRECHAL, S., CATH, K.: The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects. In: Uniform Law Review, roč. 19, Oxford University Press, 2014, s. 182.

( 18 ) Rozsudok z 1. decembra 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, bod 43).

( 19 ) Rozsudky z 27. júna 2013, Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, bod 39), a z 12. februára 2015, Baczó a Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, bod 44).

( 20 ) Rozsudok zo 16. mája 2000, Preston a i. (C‑78/98, EU:C:2000:247, bod 63).

( 21 ) Rozsudky z 26. januára 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, bod 33), a z 8. júla 2010, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, bod 26).

( 22 ) Rozsudok z 12. februára 2015, Baczó a Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, bod 45).

( 23 ) Pozri odkazy uvedené v poznámkach pod čiarou 18 a 19.

( 24 ) K tejto otázke sa vrátim nižšie v bodoch 104 až 111.

( 25 ) Samozrejme, platí to len v prípade záväzkov peňažnej povahy, ako sú peňažné tresty, alebo napríklad v prípade povinnosti odsúdeného nahradiť osobe, ktorej bola trestným činom spôsobená škoda, túto škodu, ak takú povinnosť uložil trestný súd.

( 26 ) Rozsudok z 1. decembra 1998, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, bod 43).

( 27 ) Pokiaľ ide o túto otázku, pozri napríklad REICH, N.: The Public/Private Divide in European Law. In: European Private Law after the Common Frame of Reference. Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2010, s. 56 – 89.

( 28 ) Pokiaľ ide o porovnávací rozbor týkajúci sa Francúzska a Spojeného kráľovstva, pozri napríklad The Public Law/Private Law Divide: une entente assez cordiale? In: AUBY, J. B., FREEDLAND, M. (ed.): La distinction du droit public et du droit privé: regards français et britanniques. Hart Publishing, 2006.

( 29 ) Pozri analogicky judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa pojmu štát na účely určenia priameho účinku smerníc [rozsudok z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, EU:C:1990:313, bod 20)]. Pozri tiež judikatúru týkajúcu sa rozsahu pôsobnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1), ktoré sa neuplatňuje na daňové, colné a správne veci ani na zodpovednosť štátu za úkony a opomenutia pri výkone štátnej moci (acta iure imperii). Pozri tiež rozsudok z 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 20), v ktorom Súdny dvor odlíšil bežné zmluvné vzťahy uzatvorené Komisiou od zmluvných vzťahov, ktoré zahŕňajú „výkon verejných právomocí zverených zmluvnej inštitúcii ako správnemu orgánu“.

( 30 ) Rozsudok zo 16. mája 2000, Preston a i. (C‑78/98, EU:C:2000:247, bod 63).

( 31 ) Rozsudok z 12. februára 2015, Baczó a Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, bod 46).

( 32 ) Vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí používa pojem „pasívna legitimácia dlžníka“. Domnievam sa, že pojem „dlžník“ označuje „osobu, proti ktorej smeruje návrh na výkon rozhodnutia“, teda obec, a nie podnik.

( 33 ) Komisia vo svojich písomných pripomienkach však analogicky poukazuje na pravidlá právneho nástupníctva v súvislosti so štátnou pomocou EÚ a odvoláva sa na zásadu lojálnej spolupráce. K týmto otázkam sa vrátim nižšie v bodoch 99 až 103.

( 34 ) Komisia vo svojich písomných pripomienkach spomína len obec Dimos Zagoriou, a nie obec Kentriko Zagori. Ako som už vysvetlil, rozhodnutie Komisie bolo v skutočnosti už vykonané voči obci Kentriko Zagori, ale táto obec sa stala súčasťou obce Dimos Zagoriou.

( 35 ) Pozri v tomto zmysle napríklad rozsudok z 24. apríla 2008, Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, bod 170), v ktorom sa hovorí o uplatnení týchto zásad na „príslušný súd, povahu sporu a ďalej postup súdneho preskúmania“.

( 36 ) Pozri v tejto súvislosti napríklad PRECHAL, S., CATH, K.: The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects. In: Uniform Law Review, roč. 19, Oxford University Press, 2014, s. 180 a 181.

( 37 ) Rozsudok z 20. októbra 2011, Danfoss a Sauer‑Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674).

( 38 ) Rozsudky zo 6. júna 2002, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343), a z 30. mája 2013, Genil 48 a Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C‑604/11, EU:C:2013:344).

( 39 ) Pozri judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 15 týkajúcu sa určenia príslušných súdov.

( 40 ) Súdny dvor napríklad nedávno tiež podobne rozhodol, že aj napriek zrejme oveľa jednoznačnejšiemu ustanoveniu článku 8 smernice 2008/94/ES, ktorý vyžaduje, aby „členské štáty zabezpeči[li], aby sa prijali potrebné opatrenia na ochranu záujmov zamestnancov… v deň, keď sa začala platobná neschopnosť ich zamestnávateľa“ [smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36)], toto ustanovenie nemožno vykladať tak extenzívne, aby vyžadovalo zmeny vo vnútroštátnych predpisoch týkajúcich sa platobnej neschopnosti v tom zmysle, že platby, ktoré musí uhradiť zamestnávateľ, majú byť vyčlenené a vyňaté z konkurznej podstaty. Pozri rozsudok z 24. novembra 2016, Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891).

( 41 ) Komisia tiež porovnáva zaobchádzanie s ňou so zaobchádzaním s inštitúciami sociálneho zabezpečenia.

( 42 ) Existujú osobitné pravidlá, ktoré skutočne vyžadujú „rovnaké zaobchádzanie“ s orgánmi EÚ a členských štátov v postavení veriteľov, ale žiadne z nich zrejme nie je relevantné a nebolo spomenuté v prejednávanej veci. Napríklad článok 82 rozpočtového nariadenia v súčasnom znení, ktorý stanovuje, že „v prípade konkurzného konania sa pohľadávkam Únie prizná rovnaké prednostné zaobchádzanie ako pohľadávkam rovnakej povahy splatným verejným orgánom v členských štátoch, v ktorých prebieha konanie vo veci vymáhania“ [nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1)].

( 43 ) Možno práve vzdialenosť pravidiel právneho nástupníctva a z toho vyplývajúce ťažkosti s porovnaním konaní viedli Komisiu k tomu, že v prejednávanej veci sa uchýlila k porovnaniu, ktoré sa podľa môjho názoru týka skôr zaobchádzania s veriteľmi než s pohľadávkami. Pozri body 85 až 87 vyššie.

( 44 ) Je to žaloba, ktorá je občianskoprávnym mechanizmom na ochranu veriteľov voči majetkovým prevodom vykonaným ich dlžníkmi s úmyslom ukrátiť uspokojenie ich pohľadávok [pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Deko Marty Belgium (C‑339/07, EU:C:2008:575, body 23 až 29), ktorý tiež poukazuje na ešte staršiu, farbistejšiu a praktickejšiu „actio per manus iniectio“, na ktorú sa Komisia naopak neodvolala]. Predpokladám, že Komisia – pokiaľ je to fakticky možné – všeobecne odkazuje na právny nástroj rímskeho práva, pričom vôbec nenaznačuje, že o takú situáciu, aká viedla k vzniku tohto právneho inštitútu (t. j. podvod na úkor veriteľov), ide aj v prejednávanej veci.

( 45 ) DU PLESSIS, P. J., ANDO, C., KAIUS, T.: The Oxford Handbook of Roman Law and Society. Oxford: Oxford University Press, 2016, s. 25 a 26.

( 46 ) Rozsudky z 9. júla 1981, Gondrand a Garancini (169/80, EU:C:1981:171, bod 17), a z 23. septembra 2003, BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490).

( 47 ) Komisia na pojednávaní tiež potvrdila, že včas nepodala vyjadrenie k odporu obce Kentriko Zagori.

( 48 ) Pokiaľ ide o význam náležitej starostlivosti účastníkov konania pri uplatňovaní ich zákonných práv, pozri rozsudok z 24. marca 2009, Danske Slagterier (C‑445/06, EU:C:2009:178, body 61 až 64).

( 49 ) Aj keby obec Kentriko Zagori teoreticky mala aktívnu legitimáciu na napadnutie rozhodnutia Komisie, návrh na výkon rozhodnutia bol podaný voči obci Kentriko Zagori dávno po uplynutí dvojmesačnej lehoty na jeho napadnutie podľa článku 263 ZFEÚ.

( 50 ) Napríklad univerzálny dedič môže zdediť daňové a iné dlhy, ktoré vznikli dávnejšie a už ich nemožno spochybniť.

( 51 ) Rozsudok z 22. októbra 1987, Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452).

( 52 ) Pozri analogicky rozsudok z 18. februára 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, bod 55), ktorý sa tiež týkal možnosti uvádzať vecné dôvody v rámci konania o výkone rozhodnutia. Pokiaľ ide všeobecnejšie o využitie mechanizmu prejudiciálneho konania na spochybnenie zákonnosti opatrení EÚ, z ktorých vychádzajú vnútroštátne právne akty, pozri rozsudky z 15. júna 1976, Frecassetti (113/75, EU:C:1976:89, body 8 a 9); z 13. decembra 1989, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, bod 8), a z 8. marca 2007, Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, body 39 a 40).