NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 24. novembra 2005 1( )

Vec C‑3/05

Gaetano Verdoliva

proti

J. M. Van Hoeven BV a i.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d'Appello di Cagliari (Taliansko)]

„Bruselský dohovor – Článok 36 – Pojem doručenie – Vadné doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon – Rovnocennosť vedomosti a doručenia – Náprava vád doručenia pri vedomosti o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon“

I – Úvod

1. V tejto veci žiada Corte d'Appello di Cagliari Súdny dvor o výklad článku 36 Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968 (ďalej len „Bruselský dohovor“)( ). Ide najmä o otázku, či v prípade nevykonaného doručenia alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia, môže aj vedomosť o tejto písomnosti mať za následok začiatok plynutia lehoty uvedenej v článku 36 Bruselského dohovoru.

II – Právny rámec

A – Bruselský dohovor

2. Podľa článku 26 Bruselského dohovoru sa rozhodnutie vydané v jednom zmluvnom štáte uznáva v ostatných zmluvných štátoch bez osobitného konania.

3. Články 27 a 28 Bruselského dohovoru obsahujú taxatívny výpočet dôvodov, pri ktorých existencii sa rozhodnutie neuznáva. Podľa článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru sa rozhodnutie o. i. neuznáva,

„v prípade, že bolo vydané bez účasti žalovaného v konaní, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie alebo rovnocenná písomnosť riadne a v dostatočnom čase tak, aby si mohol zabezpečiť obhajobu“.

4. Podľa článku 31 Bruselského dohovoru rozhodnutie vydané v zmluvnom štáte a vykonateľné v tomto štáte sa vykoná v inom zmluvnom štáte, ak tam bolo vyhlásené za vykonateľné na návrh zainteresovaného účastníka. Podľa článku 34 Bruselského dohovoru vydá súd, na ktorý sa podal návrh, svoje rozhodnutie bez toho, aby účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, mal v tomto štádiu konania právo robiť akékoľvek podania k návrhu.

5. Súdny vykonávateľ podľa článku 35 Bruselského dohovoru bezodkladne oznámi navrhovateľovi rozhodnutie o návrhu spôsobom upraveným právnym poriadkom štátu, v ktorom sa výkon navrhuje. Proti zamietnutiu návrhu na výkon, môže podľa článku 40 Bruselského dohovoru podať navrhovateľ opravný prostriedok.

6. Článok 36 Bruselského dohovoru upravuje opravný prostriedok účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, takto:

„Ak sa výkon povolil, účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhoval, môže podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu do jedného mesiaca od jeho doručenia.

Ak tento účastník konania má bydlisko v inom zmluvnom štáte, než v ktorom sa vydalo rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, lehota na podanie opravného prostriedku je dva mesiace a začína plynúť odo dňa doručenia buď tejto osobe do vlastných rúk, alebo do jej bydliska. Predĺženie tejto lehoty z dôvodu vzdialenosti nie je prípustné.“

7. Opravný prostriedok v zmysle článku 36 sa v Taliansku podáva podľa článku 37 Bruselského dohovoru na „corte d'appello“. Článok 39 Bruselského dohovoru stanovuje, že pokiaľ plynie lehota na podanie opravného prostriedku uvedená v článku 36 a kým o ňom nebolo rozhodnuté, nesmú byť vykonané iné opatrenia ako zabezpečenie majetku účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje.

B – Vnútroštátne právo

8. V zmysle článku 143 talianskeho občianskeho súdneho poriadku (Codice di procedura civile, ďalej len „CPC“) osobám, ktorých miesto pobytu a bydlisko nie sú známe, sa doručuje tak, že súdny vykonávateľ uloží kópiu písomnosti na obecnom úrade v mieste ich posledného známeho miesta pobytu a ďalšia kópia písomnosti sa vyvesí na úradnej tabuli súdneho vykonávateľa.

9. Podľa vysvetlení vnútroštátneho súdu sú uloženie písomnosti na obecnom úrade a vyvesenie na úradnej tabuli podľa judikatúry Corte Suprema podstatnými náležitosťami, takže ak sa neuskutočnia, tak sa doručenie považuje za neuskutočnené.( ) Doručenie podľa článku 143 CPC je ďalej podľa judikatúry Corte Suprema „neplatné, keď súdny vykonávateľ neuvedie vo svojej správe žiadne údaje o zisťovaniach a vyšetrovaniach na to, aby zistil bydlisko adresáta“( ).

10. Právna úprava konania o platobnom rozkaze podľa článkov 633 až 659 CPC obsahuje v článku 650 CPC ustanovenie týkajúce sa oneskoreného podania odporu proti platobnému rozkazu.( ) Článok 650 CPC stanovuje:

„Adresát platobného rozkazu môže proti jeho výkonu podať námietku aj po uplynutí lehoty stanovenej v platobnom rozkaze, ak preukáže, že sa o ňom nedozvedel včas, najmä z dôvodu vadného doručenia, náhody alebo vyššej moci.

…

Táto námietka však nie je prípustná po uplynutí lehoty desiatich dní od prvého úkonu smerujúceho k výkonu.“

III – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

11. Rozsudkom pre zmeškanie zo 14. septembra 1993 zaviazal Arrondissementsrechtbank Den Haag (Holandsko) pána Verdolivu s bydliskom v Taliansku na zaplatenie sumy 365 000 NLG v prospech spoločnosti J. M. Van Hoeven B.V. (ďalej len „Van der Hoeven“) so sídlom v Holandsku za dodanie a montáž skleníkov.

12. Dňa 24. mája 1994 uznal Corte d'Appello di Cagliari tento rozsudok za vykonateľný na talianskom území a povolil zabezpečenie sumy, ktorú dlhoval pán Verdoliva, vo výške 220 000 000 ITL.

13. Prvý pokus o doručenie uznesenia o výkone v bydlisku pána Verdolivu v Capoterra bol neúspešný, pretože „hoci zostal zaregistrovaný na tomto mieste, odsťahoval sa pred viac ako rokom“ (tak je uvedené v zápisnici o neúspešnom doručení zo 14. júla 1994).

14. Následne sa podľa zápisnice o doručovaní z 27. júla 1994 pristúpilo k doručovaniu uznesenia o výkone v súlade s článkom 143 CPC. Podľa tejto zápisnice, „keďže príjemca nebol na uvedenej adrese zastihnutý, pretože sa odsťahoval,… v súlade s článkom 143 CPC bola kópia písomnosti uložená na obecnom úrade a ďalšia kópia vyvesená na úradnej tabuli súdneho vykonávateľa“.

15. Keďže pán Verdoliva v lehote 30 dní od takto vykonaného doručenia nepodal námietku, Van der Hoeven pristúpil k výkonu rozhodnutia tak, že vstúpil do konania o výkon, ktoré sa proti pánovi Verdolivovi už začalo.

16. Návrhom podaným 4. decembra 1996 na Tribunale civile di Cagliari podal pán Verdoliva námietku proti výkonu z dôvodu, že výkon holandského rozsudku je protiprávny kvôli porušeniu Bruselského dohovoru pre neexistenciu rozhodnutia talianskeho súdu, ktorým sa tento výkon povoľuje. Ďalej uviedol, že holandský rozsudok pre zmeškanie nemožno uznať, pretože porušuje článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru. V ďalšom priebehu konania pán Verdoliva namietal, že mu nebolo doručené uznesenie Corte d'Appello di Cagliari o vykonateľnosti, pretože toto uznesenie nebolo, v rozpore so zápisnicou o doručovaní, uložené na obecnom úrade v Capoterra. Z dôvodu neuskutočneného doručenia teda nezačala plynúť lehota uvedená v článku 36 Bruselského dohovoru.

17. Tribunale civile di Cagliari zamietol rozsudkom zo 7. júna 2002 túto námietku proti výkonu rozhodnutia, ako aj v tejto súvislosti podaný návrh na vyhlásenie zápisnice o doručení za falzifikát. Rozhodol, že námietka bola podaná po uplynutí lehoty. Tridsaťdňová lehota na podanie opravného prostriedku – analogicky ako v konaní o platobnom rozkaze podľa článku 650 CPC – totiž začala plynúť najneskôr od prvého úkonu smerujúceho k výkonu. Je nesporné, že návrh nebol podaný v rámci tejto lehoty.

18. Pán Verdoliva podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Corte d’appello di Cagliari a svoje podanie doplnil v tom zmysle, že súdny vykonávateľ nevykonal v rozpore so svojou povinnosťou potrebné zisťovania na overenie toho, či bol adresát skutočne nezastihnuteľný, pred tým, ako pristúpil k doručeniu zverejnením podľa článku 143 CPC.

19. Corte d'Appello vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, sa stáva exekučným titulom až po uplynutí lehoty 30 dní. Ak teda rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, nebolo účinne doručené, a lehota preto nezačala plynúť, neexistuje potom potrebný exekučný titul.

20. Okrem toho Corte d'Appello uvádza, že medzi účastníkmi konania je nesporné, že navrhovateľ sa dozvedel o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, najneskôr v priebehu konania na prvom stupni, keď ho sám 20. júna 1998 v konaní spomenul. Po tom však nepodal žiadny opravný prostriedok proti tomuto rozhodnutiu.

21. V tejto súvislosti predkladá Corte d'Appello Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článku 36 Bruselského dohovoru:

„1. Upravuje [Bruselský] dohovor autonómny pojem ‚vedomosť o súdnych písomnostiach‘ alebo odkazuje, pokiaľ ide o tento pojem, na vnútroštátne predpisy?

2. Možno na základe pravidiel [Bruselského] dohovoru, predovšetkým jeho článku 36 prijať záver, že doručenie uznesenia o výkone upravené [v tomto článku] sa môže uskutočniť spôsobom, ktorý sa považuje za rovnocenný?

3. Spôsobuje vedomosť o uznesení o výkone v prípade, ak doručenie nebolo vykonané, alebo bolo vykonané vadne, napriek tomu plynutie lehoty stanovenej v tomto článku, alebo ak nie, má sa na základe [Bruselského] dohovoru prijať záver, že sú v ňom taxatívne uvedené spôsoby nadobudnutia vedomosti o uznesení o výkone?“

IV – Tvrdenia účastníkov konania

22. V konaní zaujali stanovisko pán Verdoliva, talianska vláda a Komisia.

23. Pán Verdoliva je toho názoru, že vedomosť o písomnosti nenahrádza jej doručenie predpísané článkom 36 Bruselského dohovoru. Práva na obhajobu sú zaručené len vtedy, keď osoba, voči ktorej smeruje výkon rozhodnutia, sa o tom dozvie prostredníctvom riadneho doručenia. Prostá domnienka o tom, že o povolení výkonu vie, nepostačuje. Ak nebolo rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon zahraničného rozhodnutia, riadne doručené, treba toto rozhodnutie považovať za právne neexistujúce s následkom, že neexistuje exekučný titul oprávňujúci výkon rozhodnutia.( )

24. Talianska vláda poukazuje najprv na to, že pojem doručenie v článku 36 Bruselského dohovoru treba chápať v striktne „technicko-procesnom“, t. j. vo formálnom zmysle, čo vyplýva okrem iného z toho, že Bruselský dohovor vo svojom talianskom znení v článku 36 uvádza len možnosť „notificatione“, pričom iné ustanovenia Bruselského dohovoru pripúšťajú popri tom aj jednoduchú „comunicazione“. Keďže Bruselský dohovor samotný neobsahuje definíciu pojmu riadneho doručenia, toto sa teda musí riadiť len procesným právom dožiadaného štátu výkonu. To platí aj pre pojem vedomosť.

25. Pri druhej a tretej otázke zastáva talianska vláda taký názor, že Bruselský dohovor nepripúšťa žiadne alternatívne formy riadneho doručenia. Keďže sa Bruselský dohovor pri pojme riadneho doručenia odvoláva na vnútroštátne právo, je úlohou vnútroštátnych súdov rozhodnúť o tom, či podľa príslušného vnútroštátneho procesného práva má prostá skutočná vedomosť o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, rovnocenný právny význam ako riadne doručenie. Pri tomto rozhodovaní by vnútroštátne súdy mali zohľadniť základnú požiadavku na ochranu práva na obhajobu.

26. Komisia chápe prvú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že vnútroštátny súd chce vedieť, či pojem doručenie v článku 36 Bruselského dohovoru predpokladá skutočné oboznámenie sa účastníka konania, proti ktorému sa výkon rozhodnutia navrhuje, s rozhodnutím, ktorým sa povoľuje výkon. Pripúšťa pritom, že Bruselský dohovor neharmonizuje vnútroštátne systémy doručovania. Články 20, 27 a 36 Bruselského dohovoru však majú za cieľ zabezpečiť rozsiahlu ochranu práva na obhajobu vo všetkých štádiách konania rovnako v štáte, ktorý vydal rozsudok, ako aj v štáte jeho výkonu.( ) Toto musia rešpektovať aj vnútroštátne predpisy o doručovaní.

27. Komisia navrhuje na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že doručenie v zmysle Bruselského dohovoru v zásade nevyžaduje osobnú a efektívnu vedomosť adresáta, pokiaľ sa ten môže neskôr, napriek prípadnému uplynutiu lehoty na podanie opravného prostriedku, ktorá začína plynúť od doručenia, odvolať na to, že sa o doručovanom právnom akte nedozvedel, a môže sa proti tomuto aktu brániť.

28. Podľa názoru Komisie je druhá a tretia prejudiciálna otázka formulovaná nejednoznačne. Smerujú buď k tomu, či možno rozhodnutie vykonať priamo bez doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, a či stačí, že účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, sa o tomto rozhodnutí dozvie na základe opatrení smerujúcich k výkonu. To by však bolo jednoznačným porušením práva na obhajobu a odpoveď by bola negatívna.

29. Naopak by bolo na tieto otázky možné odpovedať kladne v prípade, že ide o to, či môže v takomto prípade spôsobiť takáto vedomosť plynutie dodatočnej lehoty; to by prichádzalo do úvahy v prípade, ak by účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, nemohol dodržať jednomesačnú lehotu uvedenú v článku 36 vád doručenia, alebo preto, že písomnosť mu nebola doručená osobne.

30. Podľa názoru Komisie majú zmluvné strany dohovoru možnosť voľby, akým spôsobom zabezpečia, aby sa lehota uvedená v článku 36 uplatňovala na vnútroštátnej úrovni spôsobom chrániacim práva na obhajobu.( ) V žiadnom prípade sa však nesmie obchádzať podmienka doručenia, ani skrátiť lehota uvedená v článku 36.

V – Právne posúdenie

31. Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou pýta, či Bruselský dohovor obsahuje vlastný pojem nadobudnutia vedomosti o písomnosti. V Bruselskom dohovore a hlavne v jeho článku 36, ktorého výklad je v tomto konaní relevantný, sa však pojem vedomosť nenachádza. V článku 36 je naopak reč len o doručení.

32. V kontexte vnútroštátneho sporu a vzhľadom na znenie článku 36 treba prvú otázku chápať takto: je potrebné objasniť, či je pojem doručenie samostatným pojmom Bruselského dohovoru a či podľa tohto pojmu je vedomosť o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, považovaná za doručenie, takže v okamihu nadobudnutia vedomosti začína plynutie lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru.

33. Podľa názoru Komisie by Súdny dvor mal skôr zaujať stanovisko k zásadnej otázke, či pojem doručenie uvedený v článku 36 Bruselského dohovoru vyžaduje, aby účastník konania, proti ktorému sa navrhuje výkon rozhodnutia, o tomto rozhodnutí skutočne vedel.

34. Táto otázka je však vzhľadom na okolnosti vnútroštátneho sporu hypotetická. Vnútroštátny súd dáva otázku v súvislosti s možnosťou, že rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, nebolo pánovi Verdolivovi účinne doručené. Súdu teda nejde o určenie, či vedomosť o rozhodnutí je dodatočným predpokladom riadneho doručenia, ale len o to, či vedomosť o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia, môže prípadne nahradiť doručenie tohto rozhodnutia.

35. V tomto chápaní sa prvá otázka značne prekrýva s druhou a treťou otázkou. Ukazuje sa preto, že je vhodné preskúmať všetky tri otázky spoločne.

36. V súhrne chce vnútroštátny súd teda vedieť, či článok 36 ods. 1 Bruselského dohovoru treba vykladať v tom zmysle, že v prípade vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, postačuje na plynutie lehoty na podanie opravného prostriedku iba skutočnosť, že účastník konania, proti ktorému sa navrhuje výkon, o tomto rozhodnutí vedel.

37. Pred zodpovedaním tejto otázky uvediem niekoľko poznámok o význame opravného prostriedku v článku 36 ods. 1 Bruselského dohovoru pre ochranu práv účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje.

A – O význame opravného prostriedku podľa článku 36 Bruselského dohovoru

38. Vo veci Carron Súdny dvor rozhodol, že „články 31 až 49 Bruselského dohovoru… vytvorili pre zmluvné štáty jednotný postup povolenia výkonu rozhodnutia. V prvej, nekontradiktórnej fáze tohto postupu môže navrhovateľ rýchlo dosiahnuť povolenie výkonu rozhodnutia na základe rozsudku v inom zmluvnom štáte. V druhej, kontradiktórnej fáze zabezpečuje tento postup práva účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, tým, že mu umožňuje podať opravný prostriedok proti tomuto rozhodnutiu“( ).

39. Konanie o povolenie výkonu rozhodnutia, ktoré je časťou celkového systému vytvoreného Bruselským dohovorom, sa snaží zosúladiť voľný pohyb rozsudkov v občianskych a obchodných veciach( ) s ochranou práva na obhajobu.( ) Právo na obhajobu účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, je chránené zásadou práva na spravodlivý proces, ktorú Súdny dvor uznáva ako všeobecnú zásadu práva Spoločenstva.( ) Táto zásada vychádza z článku 6 EDĽP( ) a odráža sa v článku 47 Charty základných práv Európskej únie( ).

40. V rámci konania o povolenie výkonu rozhodnutia je právo žalovaného byť vypočutý chránené najmä článkom 27 bodom 2 a článkom 36 Bruselského dohovoru. Podľa článku 27 bodu 2 sa uznanie a výkon rozsudku zamietne v záujme ochrany práv žalovaného, ak výnimočne záruky práva štátu, v ktorom bol rozsudok vydaný, a záruky Bruselského dohovoru nestačili na to, aby zabezpečili žalovanému, aby sa mohol brániť pred súdom štátu, ktorý rozsudok vydal.( ) Naproti tomu dáva článok 36 žalovanému možnosť nechať preskúmať rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon rozsudku, prostredníctvom podania opravného prostriedku v kontradiktórnom konaní.

41. Článok 36 má teda osobitný význam pre ochranu práva na obhajobu v konaní o uznanie a výkon rozhodnutia, pretože predstavuje protiváhu – potrebnú na zabezpečenie práva byť vypočutý – k skrátenému konaniu o povolenie výkonu rozhodnutia, v ktorého rámci nemá žalovaný podľa článku 34 Bruselského dohovoru možnosť vyjadriť sa.

42. Až podaním opravného prostriedku podľa článku 36 má žalovaný možnosť uplatniť argumenty proti uznaniu rozsudku a jeho vyhlásenia za vykonateľný. Článok 36 je teda procesným doplnkom k materiálnym dôvodom pre zamietnutie uznania uvedeným v článku 27 a 28 Bruselského dohovoru.

43. Tieto dôvody síce podľa Bruselského dohovoru musí príslušný súd v štáte výkonu rozhodnutia pred tým, ako povolí výkon, skúmať aj z úradnej povinnosti.( ) Bruselský dohovor však nestanovuje žiadnu povinnosť úradne preskúmať rozhodujúce skutkové okolnosti, takže k dôkladnému preskúmaniu podmienok na uznanie rozhodnutia dochádza až po podaní opravného prostriedku podľa článku 36.( )

44. Nariadenie č. 44/2001( ), ktoré ešte na toto konanie nie je použiteľné, teraz dokonca zakazuje skúmanie dôvodov zamietnutia pred vyhlásením vykonateľnosti, takže je úlohou len účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, aby tieto dôvody zamietnutia uplatnil v rámci opravného prostriedku voči rozhodnutiu, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia.( )

45. Právo byť vypočutý v štádiu výkonu rozhodnutia, zaručené žalovanému článkom 36 Bruselského dohovoru, je v súvislosti s článkom 27 bodu 2 Bruselského dohovoru zvlášť dôležité. Žalovaný tak dostáva v prípadoch, keď existuje dôvod pre zamietnutie, prvýkrát príležitosť brániť sa. Bez tejto možnosti obhajoby zaručenej článkom 36 by sa nemohla realizovať ani ochrana podľa článku 27 bodu 2, takže by mohlo v jednotlivých prípadoch dochádzať k výkonu rozsudku vydaného bez možnosti účasti žalovaného.

46. Kontradiktórne konanie podľa článku 36 nie je len prvou, ale aj poslednou, resp. jedinou možnosťou pre účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, aby sa mohol odvolať na dôvody zamietnutia uznania uvedené v článkoch 27 a 28 Bruselského dohovoru. Aby totiž zostal zachovaný praktický účinok lehoty na podanie opravného prostriedku určenej v článku 36, účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, už nemôže uplatniť v rámci neskoršieho opravného prostriedku proti konkrétnemu opatreniu výkonu pádne dôvody, ktoré mohol uviesť v rámci tohto opravného prostriedku.( )

47. V celkovej systematike Bruselského dohovoru má teda premlčacia lehota uvedená v článku 36 rozhodujúcu úlohu pre možnosti žalovaného brániť sa. To treba pri výklade a použití tohto ustanovenia zohľadniť.

B – O prejudiciálnych otázkach

48. Podľa článku 36 ods. 1 Bruselského dohovoru môže účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktoré povolilo výkon rozhodnutia do jedného mesiaca od jeho doručenia.

49. Bruselský dohovor tu síce uvádza pojem doručenie. Neobsahuje však – okrem pre našu vec nerelevantného zvláštneho prípadu uvedeného v článku 36 ods. 2 – žiadne pravidlá týkajúce sa podrobností postupu doručovania a nemá teda za cieľ harmonizáciu vnútroštátnych predpisov.( ) Podmienky účinného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, sa teda riadia v zásade právnymi predpismi štátu výkonu o vnútroštátnom doručovaní za podmienky, že účastník konania, proti ktorému sa výkon rozhodnutia navrhuje, má v tomto štáte bydlisko.

50. Bez ohľadu na to sa dajú z článku 36 Bruselského dohovoru odvodiť určité pravidlá doručovania.

– Doručenie nemožno nahradiť vedomosťou

51. Udalosťou, od ktorej začína plynúť lehota, je podľa jednoznačného znenia článku 36 doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon. Ak zohľadníme systematický kontext, zmysel a účel tohto ustanovenia, požiadavku na doručenie stanovenú v článku 36 odseku nemožno chápať inak ako v technickom zmysle, t. j. ako riadne doručenie.

52. Vnútroštátne predpisy sú teda v rozpore s článkom 36 ods. 1 v prípade, že nevyžadujú doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, ak sa o ňom účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, dozvie.

53. To, že pojem doručenie v článku 36 Bruselského dohovoru treba chápať vo formálnom zmysle, potvrdzuje skutočnosť, že rozličné jazykové znenia – ako sa zdá – preň požívajú príslušný terminus technicus svojho procesného práva.( )

54. Článok 35 Bruselského dohovoru vyžaduje naopak vo vzťahu k navrhovateľovi, aby mu bolo rozhodnutie o jeho návrhu ihneď „oznámené“ spôsobom predpísaným v práve štátu výkonu rozsudku. Podobne rozdielne požiadavky na oznámenie rozhodnutia navrhovateľovi na jednej strane a účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, na druhej strane obsahuje francúzske, talianske, anglické, holandské a portugalské jazykové znenie.( ) Aj nariadenie č. 44/2001 zachováva toto rozlíšenie.( )

55. Rozlíšenie medzi oznámením navrhovateľovi a účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, sa vysvetľuje rozdielnymi následkami, ktoré sú s týmto oznámením spojené. Pokiaľ pre účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje doručením rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, začína plynúť záväzná lehota na podanie opravného prostriedku, oznámenie rozhodnutia navrhovateľovi takéto právne účinky nemá. Na rozdiel od toho, čo stanovuje článok 36 pre účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, článok 40 Bruselského dohovoru totiž nestanovuje pre navrhovateľa žiadnu premlčaciu lehotu na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu, ktorým sa zamieta jeho návrh na uznanie vykonateľnosti.( )

56. Úlohou Bruselského dohovoru je teda len zabezpečiť, aby bolo účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, oznámené rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon formou riadneho doručenia. Táto požiadavka doručenia má pritom vzhľadom na začatie plynutia lehoty na podanie opravného prostriedku dvojitú funkciu. Na jednej strane slúži ochrane práva na obhajobu účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, pretože riadne doručenie spravidla zaručuje, že tento účastník konania sa o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, dozvie a môže proti nemu podať príslušný opravný prostriedok. Na druhej strane má doručenie dôkaznú funkciu a umožňuje presné počítanie lehoty na podanie opravného prostriedku.

57. Výklad, ktorý by postavil vedomosť na roveň s doručením, by spôsobil riziko, že požiadavka doručenia by bola celkom zbavená svojej podstaty. Keby totiž postačovala vedomosť, navrhovateľa by to nabádalo k tomu, aby nerešpektoval stanovené spôsoby riadneho doručenia.( ) Pokiaľ ide o kritérium riadneho doručenia v článku 27 bode 2 Bruselského dohovoru, Súdny dvor sa už v tomto zmysle vyjadril a určil, že „uznanie zahraničného rozhodnutia musí byť v prípade, že nebolo riadne doručené, zamietnuté bez ohľadu na to, či sa žalovaný o návrhu na začatie konania skutočne dozvedel“( ).

– Zohľadnenie vedomosti o rozhodnutí pri náprave vád doručenia podľa vnútroštátneho práva

58. Článok 36 neobsahuje, rovnako ako ostatné ustanovenia Bruselského dohovoru, žiadnu úpravu nápravy vád doručenia, ale sa obmedzuje na to, že vyžaduje účinné riadne doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia.

59. Právne následky porušenia jednotlivých pravidiel doručovania a podmienky, za ktorých môže byť toto porušenie napravené, aby mohlo byť toto doručenie napriek tomu považované za riadne, sa preto riadia príslušnými vnútroštátnymi predpismi o doručovaní.( ) Vnútroštátne predpisy pritom môžu stanoviť nápravu vád doručenia pri skutočnej vedomosti adresáta o písomnosti, ktorá má byť doručená, bez toho, aby tomu článok 36 ods. 1 Bruselského dohovoru zásadne bránil.

60. Treba však upresniť, že vnútroštátne právo štátu výkonu platí za podmienky dodržiavania cieľov Bruselského dohovoru.( ) Ako určil Súdny dvor vo veci Pendy Plastic, Bruselský dohovor má zaručiť žalovanému účinnú ochranu práv bez toho, aby harmonizoval rozdielne systémy doručovania v zmluvných štátoch dohovoru.( ) Použitie práva štátu výkonu preto nesmie obmedziť práva účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, ktoré má Bruselský dohovor práve zaručovať.( )

61. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby rozhodol o tom, či vedomosť o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, v súlade s vnútroštátnymi predpismi o doručovaní má za následok, že pôvodne vadné doručenie treba považovať za účinné riadne doručenie, od ktorého začína plynúť lehota na podanie opravného prostriedku.

62. Vnútroštátny súd však musí pri použití príslušných vnútroštátnych predpisov týkajúcich sa nápravy vád doručenia dbať o ochrannú funkciu, ktorú má požiadavka doručenia stanovená v článku 36 Bruselského dohovoru, rovnako ako na závažný účinok v celkovom systéme Bruselského dohovoru lehoty na podanie opravného prostriedku, ktorá začína plynúť doručením, na možnosti obrany účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje. Musí sa presvedčiť, že práva na obhajobu účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, sú v konkrétnom prípade dostatočne zabezpečené a účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, mal skutočne možnosť včas podať opravný prostriedok stanovený v článku 36.

VI – Návrh

63. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky Corte d'Appello odpovedal v súhrne takto:

Článok 36 Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968, zmenený a doplnený dohovorom o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z 9. októbra 1978, dohovorom o pristúpení Helénskej republiky z 25. októbra 1982 a dohovorom o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky z 26. mája 1989, sa má vykladať v tom zmysle, že lehota na podanie opravného prostriedku začína plynúť len od riadneho doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, podľa procesných pravidiel zmluvného štátu, v ktorom sa výkon navrhuje. Doručenie nemôže byť nahradené vedomosťou osoby, proti ktorej sa výkon navrhuje, o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon. Vnútroštátne právne predpisy môžu prípadne vziať do úvahy vedomosť tejto osoby o rozhodnutí, ktorým sa výkon povoľuje, pri náprave vád doručenia, pričom však musí byť zabezpečené právo na obhajobu účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, a to, že tento účastník konania mal skutočne možnosť včas podať opravný prostriedok stanovený v článku 36.