STANOVISKO GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

prednesené 1. júla 2008 1( )

Vec C‑195/08 PPU

Rinau

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Lietuvos Aukščiausiasis teismas (Litva)]

„Naliehavé prejudiciálne konanie – Nariadenie ‚Brusel IIa‘ – Návrh na neuznanie rozhodnutia zahŕňajúceho návrat dieťaťa – Podmienky preskúmania návrhu“

1. Dieťa narodené v Nemecku v roku 2005, ktorého otcom je Nemec a matka Litovčanka, ktorí boli manželmi, ale v súčasnosti sa rozvádzajú, sa momentálne nachádza v Litve so svoju matkou proti vôli svojho otca. V rámci konania o rozvod nemecké súdne orgány zverili dieťa do osobnej starostlivosti otcovi a nariadili, aby mu dieťa bolo vrátené. Lietuvos Aukščiausiasis teismas (Najvyšší súd Litvy) kladie šesť otázok týkajúcich sa podmienok preskúmania návrhu, ktorý podala matka s cieľom dosiahnuť vydanie rozhodnutia o neuznaní týchto aspektov rozsudku vyhlasujúceho rozvod manželov.

2. Takúto situáciu upravuje na úrovni Spoločenstva nariadenie „Brusel IIa“( ) v spojení s Haagskym dohovorom z roku 1980( ). Nebudem tu citovať ich príslušné ustanovenia in extenso, ale uvediem ich vo svojej analýze.

3. Základné skutočnosti skutkového a právneho rámca sporu možno zhrnúť do prehľadnej tabuľky. V tabuľke uvedenej nižšie:

– údaje uvedené tučným písmom sa týkajú na jednej strane konania o rozvod v Nemecku končiaceho sa rozsudkom vyhlasujúcim rozvod, ktorým sa dieťa definitívne zverilo do osobnej starostlivosti otcovi a ktorým sa nariadilo, aby mu dieťa bolo vrátené, a na druhej strane konania začatého matkou v Litve, ktorým chcela dosiahnuť neuznanie dvoch posledných výrokov uvedeného rozsudku a ktoré zároveň viedlo k prejednávanému návrhu na začatie prejudiciálneho konania,

– údaje uvedené kurzívou sa týkajú odlišného konania, začatého z podnetu otca v Litve, ktorým chcel získať od súdnych orgánov tohto štátu rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa do Nemecka; po rôznych prerušeniach a odkladoch vyhláseného nariadenia toto konanie pokračuje súbežne s tým, ktoré vyústilo do návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

Dátum Nemecko Litva 11. 1. 2005 Narodenie dieťaťa marec 2005 Rozchod manželov; starostlivosť o dieťa zostáva spoločná; dieťa býva u matky, ale je v častom kontakte so svojím otcom. Začiatok konania o rozvod. 21. 7. 2006 So súhlasom otca odchádza matka spolu s dieťaťom na dva týždne na dovolenku do Litvy. 6. 8. 2006 Matka s dieťaťom zostávajú v Litve. 14. 8. 2006 Amtsgericht Oranienburg (Súd v Oranienburgu) (Nemecko) zrušuje spoločnú starostlivosť a predbežne priznáva osobnú starostlivosť o dieťa otcovi. ? 2006 Matka podáva proti rozhodnutiu Amtsgericht Oranienburg odvolanie. 11. 10. 2006 Branderburgisches Oberlandesgericht (Regionálny odovolací súd v Brandeburgu) (Nemecko) zamieta odvolanie matky a potvrdzuje predbežnú osobnú starostlivosť dieťa otcovi. 30. 10. 2006 Otec žiada Klaipėdos apygardos teismas (Regionálny súd v Klajpede) (Litva)( ), aby nariadil návrat dieťaťa do Nemecka. 22. 12. 2006 Klaipėdos apygardos teismas zamieta návrh otca. 15. 3. 2007 Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd v Litve) zrušuje uznesenie Klaipėdos apygardos teismas a nariaďuje návrat dieťaťa do 15. 4. 2007. 4. 6. 2007 S odvolaním sa na nové skutočnosti a záujem dieťaťa matka žiada na základe článku 13 dohovoru o opätovné otvorenie konania, ktoré bolo skončené rozhodnutím z 15. 3. 2007. 13. 6. 2007 Generálny prokurátor navrhol opätovné otvorenie toho istého konania odvolávajúc sa na to, že Lietuvos apeliacinis teismas nesprávne aplikoval dohovor. 19. 6. 2007 Klaipėdos apygardos teismas zamietol oba návrhy o opätovné otvorenie konania a konštatoval, že príslušným súdom je Amtsgericht Orianenburg. 20. 6. 2007 Amtsgericht Oranienburg vyhlásil rozvod a priznal starostlivosť o dieťa otcovi; nariadil návrat dieťaťa a podľa článku 42 nariadenia vydal osvedčenie. 6. 8. 2007 Matka podáva odvolanie proti zvereniu starostlivosti a návratu dieťaťa. 27. 8. 2007 Rozhodujúc o opravných prostriedkoch matky a generálneho prokurátora Lietuvos apeliacinis teismas potvrdil zamietnutie návrhov na opätovné otvorenie konania. ? 2007 Matka žiada o neuznanie rozhodnutia Amtsgericht Oranienburg z 20. 6. 2007 v rozsahu, v akom zveril dieťa do osobnej starostlivosti otca a nariadil návrat dieťaťa. 14. 9. 2007 Lietuvos apeliacinis teismas zamieta návrh na vydanie rozhodnutia o neuznaní. 11. 10. 2007 Matka podáva proti rozhodnutiu Lietuvos apeliacinis teismas zo 14. 9. 2007 kasačnú sťažnosť. 7. 1. 2008 Na základe kasačnej sťažnosti matky a generálneho prokurátora Lietuvos Aukščiausiasis teismas zrušuje rozhodnutia z 19. 6. 2007 a z 27. 8. 2007 z dôvodu nerešpektovania zákonníka o súdnom konaní a vracia návrhy na opätovné otvorenie konania na Klaipėdos apygardos teismas. 20. 2. 2008 Branderburgisches Oberlandesgericht zamieta odvolanie matky proti rozhodnutiu z 20. 6. 2007. 15. 3. 2008 Lietuvos Aukščiausiasis teismas odkladá výkon uznesenia Lietuvos apeliacinis teismas z 15. 3. 2007. 21. 3. 2008 Klaipėdos apygardos teismas znova zamieta návrhy na opätovné otvorenie konania, ktoré podala matka a generálny prokurátor. 30. 4. 2008 Lietuvos apeliacinis teismas potvrdzuje zamietnutie návrhov o opätovné otvorenie konania. Lietuvos Aukščiausiasis teismas kladie v rámci konania o kasačnej sťažnosti proti rozhodnutiu zo 14. 9. 2007 šesť prejudiciálnych otázok. 14. 5. 2008 Súdny dvor prijíma prejudiciálne otázky. 21. 5. 2008 Lietuvos Aukščiausiasis teismas žiada, aby sa prejudiciálne otázky prejednali v naliehavom konaní. 26. 5. 2008 Lietuvos Aukščiausiasis teismas rozhodol, že kasačná sťažnosť matky proti rozhodnutiam z 21. 3. 2008 a 30. 4. 2008 je prípustná a nariadil odklad výkonu uznesenia Lietuvos apeliacinis teismas z 15. 3. 2007.

4. Lietuvos Aukščiausiasis teismas v Litve musí v rámci konania, v ktorom bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, rozhodnúť, či je potrebné zrušiť rozhodnutie Lietuvos apeliacinis teismas zo 14. septembra 2007, ktorým sa zamietol návrh matky sledujúci cieľ dosiahnuť rozhodnutie o neuznaní rozsudku o rozvode v rozsahu, v akom tento zveril dieťa do osobnej starostlivosti otca a nariadil návrat dieťaťa do Nemecka.

5. Pokiaľ ide o návrat dieťaťa, Lietuvos apeliacinis teismas konštatoval, že podľa článku 11 ods. 8 nariadenia bez ohľadu na rozsudok( ) o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru, každý následný rozsudok požadujúci návrat dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc, sa vykonáva podľa oddielu 4 kapitoly III. Podľa článku 42 ods. 1, ktorý je súčasťou tohto oddielu, sa takýto následný rozsudok uznáva a je vykonateľný v inom členskom štáte bez potreby vyhlásenia za vykonateľný a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu pod podmienkou, že je vykonateľný a že sa osvedčil v členskom štáte pôvodu. Amtsgericht Oranienburg vydal predmetné osvedčenie, pričom uviedol, že všetky podmienky potrebné na jeho vydanie boli splnené. Keďže toto rozhodnutie sa malo vykonať priamo bez osobitného uznávacieho konania, návrh smerujúci na jeho neuznanie bol neprípustný.

6. Lietuvos apeliacinis teismas rovnako pripomenul, že 15. marca 2007 nariadil na základe nariadenia a dohovoru návrat dieťaťa. Rozhodnutie, ktoré vydal 20. júna 2007 Amtsgericht Oranienburg, sa malo vykonať priamo podľa ustanovení kapitoly III oddielu 4 nariadenia bez osobitného uznávacieho konania. Lietuvos apeliacinis teismas nesúhlasil s argumentom, podľa ktorého z článku 11 ods. 8 nariadenia by malo vyplývať, že návrat dieťaťa sa v prípade chýbajúceho konania o uznaní súdneho rozhodnutia má vykonať, len ak bolo vydané rozhodnutie o nevrátení podľa článku 13 dohovoru. Podľa Lietuvos apeliacinis teismas výraz „bez ohľadu na rozsudok o nevrátení“ ukazuje, že aj v prípade takého rozhodnutia návrat dieťaťa možno uskutočniť na základe nariadenia bez použitia konania o uznaní súdneho rozhodnutia. Pokiaľ bolo rozhodnutie o návrate dieťaťa prijaté na základe dohovoru, má sa vykonať súbežne s obdobným rozhodnutím prijatým podľa nariadenia bez predchádzajúceho uznávacieho konania (článok 42 ods. 1 nariadenia).

7. Pokiaľ ide o návrat dieťaťa, Lietuvos apeliacinis teismas sa domnieval, že v prípade neexistencie návrhu na uznanie tejto časti rozsudku návrh na neuznanie nemožno preskúmať.

8. Pri preskúmaní kasačnej sťažnosti, ktoré vykonal Lietuvos Aukščiausiasis teismas, sa vyskytli niektoré interpretačné otázky.

9. Článok 21 ods. 3 nariadenia stanovuje, že zainteresovaný účastník môže navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní alebo neuznaní rozsudku. Podľa článku 31 ods. 1 osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, nemá v tomto štádiu právo robiť nijaké podania k návrhu. V danom prípade to bola osoba, proti ktorej smeroval výkon rozhodnutia, ktorá podala návrh na neuznanie rozhodnutia, pričom druhý účastník nepodal návrh na uznanie rozhodnutia. Môže osoba, proti ktorej sa má vykonať rozhodnutie za týchto podmienok, žiadať jeho neuznanie a v prípade kladnej odpovede, ako sa má vykladať článok 31 ods. 1?

10. Podľa článku 40 ods. 2 nariadenia ustanovenie oddielu 4 nebráni nositeľovi rodičovských práv a povinností, aby žiadal o uznanie a výkon rozsudku. V danej veci podala matka na Lietuvos apeliacinis teismas návrh na neuznanie rozhodnutia. Je takýto návrh prípustný, a pokiaľ áno, má súd, ktorý ho prejednáva, preskúmať dôvody neuznania na základe článku 23 nariadenia? Aký význam má podmienka článku 21 ods. 3, podľa ktorej možnosť navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní alebo neuznaní rozsudku sa nedotýka oddielu 4, ktorý upravuje výkon niektorých rozsudkov nariaďujúcich návrat dieťaťa?

11. Hoci nariadenie priamo neurčuje súd, ktorý má právomoc posúdiť otázku návratu dieťaťa, článok 11 ods. 6 nariadenia stanovuje, že pokiaľ súd vydá rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku 13 dohovoru, musí zaslať jeho odpis súdu s právomocou v členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt pred neoprávneným zadržiavaním. Z danej veci by malo vyplynúť, že nemecký súd bol oprávnený rozhodovať o otázke návratu dieťaťa len vtedy, ak litovský súd vydal rozhodnutie o nevrátení dieťaťa. Pokiaľ nemecký súd nariadil návrat dieťaťa a vydal osvedčenie, toto rozhodnutie sa priamo uzná a vykoná v Litve bez osobitného uznávacieho konania (článok 11 ods. 8 a článok 42 nariadenia). Keďže Lietuvos apeliacinis teismas už nariadil návrat dieťaťa, mal nemecký súd právomoc preskúmať túto otázku podľa článku 11 a vydať osvedčenie podľa článku 42? Je prijatie rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa a vydanie osvedčenia v súlade s cieľmi a postupmi nariadenia?

12. Podľa článku 24 nariadenia litovský súd nemôže preskúmavať právomoc nemeckého súdu ani overovať, či táto právomoc je v súlade s verejným poriadkom. Súd rozhodujúci o návrhu na neuznanie rozhodnutia však musí po preskúmaní dôvodov na neuznanie rozsudku definovaných v článku 23 tohto nariadenia prijať rozhodnutie. Ak nezistí dôvody na neuznanie rozsudku, je povinný uznať nemecké rozhodnutie. Za tohto predpokladu budú v Litve vykonateľné dve rozhodnutia nariaďujúce návrat dieťaťa – rozhodnutie nemeckého súdu a rozhodnutie Lietuvos apeliacinis teismas. Má súd rozhodujúci za týchto podmienok o návrhu na neuznanie rozsudku uznať rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa, aj keď súd členského štátu pôvodu nerešpektoval postup stanovený nariadením?

13. Lietuvos Aukščiausiasis teismas položil tieto otázky:

„1. Môže zainteresovaný účastník v zmysle článku 21 nariadenia č. 2201/2003 podať návrh na neuznanie súdneho rozhodnutia, ak nebol podaný návrh na uznanie tohto rozhodnutia?

2. Ak sa na prvú otázku odpovie kladne, ako má vnútroštátny súd pri skúmaní návrhu na uznanie rozhodnutia, ktorý predložila osoba, vo vzťahu ku ktorej sa rozhodnutie vykoná, uplatniť článok 31 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003[,] v ktorom sa stanovuje, že ‚… osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, ani dieťa, [nemôže mať] v tomto štádiu právo robiť žiadne podania k návrhu‘?

3. Má vnútroštátny súd, na ktorý nositeľ rodičovských práv a povinností podal návrh na neuznanie súdneho rozhodnutia členského štátu pôvodu, ktorým sa nariaďuje vrátenie dieťaťa, ktoré sa zdržiava u tejto osoby, do štátu pôvodu, vo vzťahu ku ktorému bolo vydané osvedčenie na základe článku 42 nariadenia č. 2201/2003, tento návrh preskúmať na základe ustanovení oddielov 1 a 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003, ako sa stanovuje v článku 40 ods. 2 tohto nariadenia?

4. Aký význam má podmienka stanovená v článku 21 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003‚ ‚bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4‘?

5. Je prijatie rozhodnutia o vrátení dieťaťa a vydanie osvedčenia podľa článku 42 nariadenia… zo strany súdu členského štátu pôvodu po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa dieťa neoprávnene zadržiava, prijal rozhodnutie o vrátení dieťaťa do štátu pôvodu, v súlade s cieľmi a postupmi nariadenia č. 2201/2003?

6. Vyplýva zo zákazu skúmania právomoci súdu pôvodu, ktorý je stanovený v článku 24 nariadenia č. 2201/2003, že vnútroštátny súd, na ktorý bol podaný návrh na uznanie alebo neuznanie rozhodnutia cudzieho súdu, ktorý nemôže skúmať právomoc súdu členského štátu pôvodu a ktorý nezistil iné dôvody na neuznanie rozhodnutia vyplývajúce z článku 23 nariadenia č. 2201/2003, musí uznať rozhodnutie o vrátení dieťaťa, ktoré vydal súd členského štátu pôvodu, ak súd členského štátu pôvodu nedodržal postup stanovený v nariadení na účely rozhodnutia o otázke vrátenia dieťaťa?“

14. Súdny dvor sa rozhodol vec prejednať v naliehavom konaní, ktoré upravuje článok 104b jeho rokovacieho poriadku. Písomné pripomienky podali matka, otec, litovská vláda a Komisia európskych Spoločenstiev, ktoré sú jedinými subjektmi oprávnenými vystupovať v tomto štádiu konania. Tí istí účastníci konania, ako aj nemecká, francúzska, lotyšská, holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva sa zúčastnili pojednávania, ktoré sa konalo 26. – 27. júna 2008.

Analýza

Ciele a zásady dohovoru a nariadenia

15. Správa Pérez‑Vera o dohovore zhŕňa ciele vyjadrené v jeho článku 1 takto: „keďže charakteristickým faktorom posudzovaných situácií je skutočnosť, že únosca dieťaťa sa domáha, aby jeho konanie bolo legalizované príslušnými orgánmi štátu, v ktorom sa uchýlil, účinným prostriedkom na odradenie od takéhoto konania bude to, že jeho konaniu sa neprizná nijaký praktický a právny dôsledok. Aby sa to dosiahlo, dohovor spomedzi svojich cieľov uvádza na prvom mieste obnovu statu quo prostredníctvom ‚okamžitého návratu detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané‘“( ).

16. Z preambuly nariadenia a najmä z odôvodnení č. 17, 21, 23 a 24, ako aj z ustanovení článku 11 jasne vyplýva, že nariadenie má rovnaký cieľ spočívajúci v zabezpečení v zásade urýchleného a automatického návratu dieťaťa s výnimkou osobitných okolností do členského štátu, z ktorého bolo premiestené alebo v ktorom malo svoj obvyklý pobyt pred premiestnením.( )

17. Najmä z odôvodnení č. 12 a 17 a tiež z ustanovení článkov 8, 10 a 11 naopak vyplýva, že cieľom nariadenia je rovnako zveriť súdnym orgánom toho istého členského štátu právomoc rozhodovať o hmotnoprávnych otázkach opatrovníckeho práva a práva styku a zachovať túto právomoc súčasne s potvrdením úlohy súdov členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené, pokiaľ ide o jeho návrat.

18. Zásada spolupráce a vzájomnej dôvery medzi súdmi a orgánmi členských štátov, ktorá sa premieta do celého nariadenia, zahŕňa v zásade automatické uznanie a výkon rozhodnutí členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa( ) (osobitne pozri odôvodnenia č. 18, 21, 23 a 25, ako aj články 21, 24, 26 a 42).

19. Dôležitosť tejto zásady sa ukázala na pojednávaní, keď advokát zastupujúci matku tvrdil, že litovské súdy sa mohli domnievať, že v spore medzi nemeckým otcom a litovskou matkou nebola zabezpečená objektívnosť nemeckých súdov. Je zrejmé, že pripustiť zamietnutie uznania založené na takýchto pochybnostiach (bez ohľadu na to, či ich litovské súdy v skutočnosti mali) by znemožnilo fungovanie sledovaného zámeru celého systému nariadenia. Bolo by to tiež v úplnom nesúlade s cieľom vytvoriť priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ku ktorému sa v zmluve hlásia všetky členské štáty.

20. Najdôležitejšou zásadou, ktorou sa bez akejkoľvek pochybnosti riadi dohovor a nariadenie, je zásada rešpektovania najlepšieho záujmu dieťaťa (pozri osobitne preambulu dohovoru a odôvodnenia č. 12 a 13, ako aj články 12, 15 a 23 nariadenia; pozri tiež článok 3 Dohovoru Organizácie spojených národov o právach dieťaťa( ) a článok 24 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie( )).

21. Táto zásada sa na pojednávaní uvádzala veľmi dôrazne, a ja sa môžem len pripojiť k tvrdeniu, že najlepší záujem dieťaťa musí mať v každej situácii prednosť.

22. Napriek tomu by som chcela toto tvrdenie, pokiaľ ide o návrat dieťaťa do členského štátu jeho obvyklého pobytu, bližšie objasniť. Je zrejmé, že dohovor aj nariadenie sú založené na zásade, že najlepší záujem dieťaťa v prípade jeho neoprávneného premiestnenia alebo zadržania vyžaduje okrem jedinej výnimky spočívajúcej v určitých presne stanovených prípadoch uvedených v článkoch 13 a 20 dohovoru [článok 13 písm. b) nariadenia v spojení s článkom 11 ods. 4 nariadenia] vždy návrat dieťaťa. Uvedené sa mi javí ako úplne koherentné a dokonca nevyhnutné. Najlepší záujem dieťaťa nebude existovať v prípade, ak rodič premiestňuje dieťa z jedného členského štátu do druhého s cieľom vyhľadať taký súd, o ktorom sa domnieva, že bude najústretovejší k uznaniu jeho dôvodov. Dodala by som, že návrat dieťaťa do členského štátu jeho obvyklého pobytu neznamená nevyhnutne jeho návrat k opustenému rodičovi a jeho oddelenie od rodiča únoscu. Toto sú odlišné otázky, o ktorých musí rozhodnúť príslušný súd, pričom zohľadní všetky emocionálne, psychologické a materiálne aspekty situácie a vo svojom rozhodnutí uprednostní najlepší záujem dieťaťa.

23. Podľa môjho názoru treba ustanovenia nariadenia vykladať predovšetkým z hľadiska týchto cieľov a zásad.

24. Napriek tomu je potrebné skonštatovať, že v danom prípade základný cieľ spočívajúci v nepriznaní žiadneho praktického a právneho dôsledku konania unášajúceho rodiča nebol ani zďaleka naplnený.

25. Z informácií, ktorými disponuje Súdny dvor, sa nedajú presne a úplne zistiť všetky faktory, ktoré prispeli k tejto situácii, ale v každom prípade sa zdá, že spolupráca medzi súdmi a ústrednými orgánmi členských štátov nefungovala ideálnym spôsobom. Po určitom odstupe je zrejmé, že želateľný výsledok sledovaný nariadením a dohovorom by nenarážal na odpor rovnakým spôsobom, ak by sa otec priamo obrátil na Amtsgericht Oranienburg hneď po tom, ako Klaipėdos apygardos teismas vydal rozhodnutie o nevrátení dieťaťa( ).

26. Predtým, ako sa pokúsim odpovedať na otázky, ktoré položil Lietuvos Aukščiausiasis teismas, bolo by vhodné preskúmať priebeh konania v súvislosti s príslušnými ustanoveniami dohovoru a nariadenia.

Priebeh sledovaného konania preskúmaný v súvislosti s príslušnými ustanoveniami

27. Právomoc nemeckých súdov rozhodovať o žalobe o rozvod podľa článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia sa nenamieta a ani nie je spochybniteľná, pretože všetky podmienky vzťahujúce sa na pobyt, ktoré uvádza tento článok, boli v čase podania žaloby splnené.

28. Zdá sa byť ustálené, že došlo k „neoprávnenému zadržiavaniu“ dieťaťa v zmysle dohovoru (článok 3) a nariadenia (článok 2 bod 11). V čase, keď matka oznámila svoj úmysel nevrátiť sa naspäť do Nemecka, obaja rodičia vykonávali podľa nemeckého práva spoločne a skutočne osobnú starostlivosť o dieťa, pričom otec dal súhlas len na dvojtýždňový pobyt v Litve.

29. Keďže podmienky stanovené v článku 10 nariadenia na prenesenie právomoci neboli splnené, súdy členského štátu obvyklého pobytu bezprostredne pred neoprávneným zadržiavaním, teda v Nemecku, si zachovali právomoc stanovenú v článku 8 rozhodovať o všetkých veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností. V nevyhnutnom logickom dôsledku, ktorý v prípade potreby potvrdzuje článok 12 ods. 1 nariadenia, to bol konkrétne súd, na ktorom prebiehalo rozvodové konanie, teda Amtsgericht Oranienburg.

30. Dieťa sa malo vrátiť naspäť do Nemecka 6. augusta 2006. Keďže matka oznámila svoj úmysel zostať s dieťaťom v Litve, otec najprv podal návrh na súd s právomocou vo veciach rodičovských práv a povinností (Amtsgericht Oranienburg), ktorý 14. augusta 2006 predbežne zveril dieťa do výlučnej osobnej starostlivosti otca. 11. októbra 2006 Branderburgisches Oberlandesgericht na základe odvolania matky potvrdil uvedené zverenie dieťaťa otcovi.

31. Možno poznamenať, že až do tohto štádia by malo byť predbežné zverenie do osobnej starostlivosti uznané v Litve podľa článku 21 ods. 1 nariadenia „bez osobitného konania“ – ale podľa odseku 3 toho istého článku mohol otec požiadať o jeho uznanie, alebo matka mohla požiadať o vydanie rozhodnutia o neuznaní rozsudku „postupom upraveným v oddiel[e] 2“. Nijaký z týchto krokov sa ale neuskutočnil.

32. 30. októbra 2006 predovšetkým na základe článku 12 dohovoru otec požiadal príslušný litovský súd (v danom prípade Klaipėdos apygardos teismas), aby nariadil návrat dieťaťa. Chcela by som poznamenať, že aj napriek tomu, že otec podnikol tento krok až po tom, ako mu bolo dieťa zverené do jeho výlučnej osobnej starostlivosti a po potvrdení tohto rozhodnutia, nič mu nebránilo, aby podal takýto návrh ihneď ako sa ukázalo, že dieťa je zadržiavané.

33. Po podaní návrhu bol litovský súd v zásade povinný nariadiť návrat dieťaťa, pretože jednoročná lehota stanovená v článku 12 dohovoru zatiaľ neuplynula. Svoje rozhodnutie mal vydať do šiestich týždňov od podania žiadosti (článok 11 ods. 3 nariadenia). Dôvody, na základe ktorých mohol odmietnuť návrat, sa obmedzovali na tie, ktoré sú vymenované v článku 13 dohovoru, doplnené článkom 11 ods. 4 a 5 nariadenia, a v článku 20 dohovoru.

34. V konkrétnom prípade litovský súd vydal rozhodnutie – zamietajúce návrat dieťaťa – 22. decembra 2006, o niečo viac ako po siedmych mesiacoch po podaní žiadosti( ).

35. V tomto štádiu mal súd podľa článku 11 ods. 6 nariadenia zaslať odpis svojho rozhodnutia a relevantnú dokumentáciu príslušnému súdu alebo ústrednému orgánu v Nemecku tak, aby boli nemeckému súdu doručené v lehote jedného mesiaca. Podľa vysvetlení uvedených na pojednávaní rozhodnutie ústrednému orgánu doručil advokát otca, pričom litovský ústredný orgán následne zaslal preklad.

36. Na návrh otca mohol Amtsgericht Oranienburg podľa článku 11 ods. 8 nariadenia nariadiť návrat dieťaťa. Tento súd mal mať posledné slovo. Pokiaľ by po preskúmaní otázky opatrovníckeho práva podľa článku 11 ods. 7 nariadil návrat dieťaťa v súlade s článkom 42 nariadenia a osvedčil svoje rozhodnutie, toto rozhodnutie by bolo vykonateľné v Litve za podmienok stanovených v článkoch 42 až 45.

37. Namiesto toho, aby otec uprednostnil túto možnosť, podal odvolanie proti rozhodnutiu o nevrátení dieťaťa na Lietuvos apeliacinis teismas, ktorý 15. marca 2007 zrušil rozhodnutie a nariadil návrat dieťaťa v lehote jedného mesiaca( ).

38. Zdá sa, že toto posledné rozhodnutie sa malo vykonať v stanovenej lehote, pretože z rozsudku Lietuvos Aukščiausiasis teismas zo 7. januára 2008 vyplýva, že článok 2 ods. 6 litovského zákona, ktorým sa vykonáva nariadenie, výslovne zakazuje použitie kasačnej sťažnosti. Okamžitý výkon tohto rozhodnutia by bol v súlade zo základnými cieľmi dohovoru a nariadenia.

39. Po podaní návrhu o opätovné otvorenie konania, ktoré predložila matka, a po následných procesných zvratoch rozhodnutie nebolo vykonané, pričom tento stav pretrváva až do súčasnosti. Výkon rozhodnutia Lietuvos apeliacinis teismas bol niekoľkokrát prerušený, vrátane Lietuvos Aukščiausiasis teismas, a to napriek tomu, že tento súd( ) rozhodol vo svojom rozsudku, ktorým povolil opätovné otvorenie konania, že takýto odklad je vylúčený.

40. Napriek tomu, že výkon rozhodnutia súdu členského štátu na svojom vlastnom území patrí do jeho domáceho práva, v tomto štádiu možno len uzavrieť, že stav vyplývajúci z týchto nasledovných odkladov – skutočnosť, že skoro dva roky po zadržaní dieťaťa a viac ako pätnásť mesiacov po vydaní rozhodnutia nariaďujúceho jeho návrat dieťa nebolo vrátené do Nemecka – je absolútne nezlučiteľný zo základnými cieľmi dohovoru a nariadenia.

41. Teraz preskúmam rozsudok Amtsgericht Oranienburg z 20. júna 2007, ktorý vyhlásil rozvod, definitívne zveril dieťa len do osobnej starostlivosti otca a (okrem toho) nariadil návrat dieťaťa (rozsudok potvrdil 17. februára 2008 Branderburgisches Oberlandesgericht). Tento rozsudok bol osvedčený v súlade s článkom 42 nariadenia, čo v zásade znamená, že návrat dieťaťa „sa uznáva a je vykonateľný“ v Litve „bez potreby vyhlásenia za vykonateľný a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu“.

42. Konštatujem, že na osvedčenie sprevádzajúce toto rozhodnutie bolo použité stanovené tlačivo obsahujúce všetky požadované údaje a potvrdenia, a že samotné rozhodnutie uvádza v súlade s článkom 42 ods. 2 nariadenia, a) že sa nepovažovalo za vhodné vypočuť dieťa vzhľadom na jeho vek, b) že účastníkom sa dala možnosť vyjadriť sa (matka nebola prítomná, ale bola zastúpená( )), c) že dôvody zakladajúce nevrátenie dieťaťa, ktoré uviedol Klaipėdos apygardos teismas vo svojom uznesení o nevrátení dieťaťa (uznesenie z 22. decembra 2006, už zrušené pod podmienkou opätovného otvorenia konania), boli preskúmané a odmietnuté. Napriek tomu, že postup zasielania dokladov stanovený v článku 11 ods. 6 nariadenia nebol formálne vo všetkých svojich podrobnostiach dodržaný, cieľ, ktorý tento postup sleduje, sa dosiahol a z rozhodnutia Amtsgericht Oranienburg z 20. júna 2007 a z rozsudku Branderburgisches Oberlandesgericht z 20. februára 2008, ktorým sa zamietlo odvolanie matky, jasne vyplýva, že tieto dva súdy rozhodovali s plnou znalosťou veci.

43. Právna povaha tohto rozhodnutia a osvedčenie, ktoré ho sprevádza vzhľadom na ustanovenia nariadenia, boli predmetom pochybností, ktoré vnútroštátny súd vyjadril vo svojej piatej otázke.

Piata otázka

44. Touto otázkou chce Lietuvos Aukščiausiasis teismas v podstate vedieť, či ustanovenia nariadenia za daných procesných okolností oprávňovali nemecký súd, aby nariadil návrat dieťaťa a vydal osvedčenie uvedené v článku 42.

45. Podľa môjho názoru je potrebné rozlíšiť dva aspekty: nariadenie návratu dieťaťa a osvedčenie rozhodnutia o nariadení návratu.

Nariadenie návratu dieťaťa

46. Pokiaľ ide o právomoc súdu členského štátu obvyklého pobytu nariadiť návrat dieťaťa, je potrebné odlíšiť dva možné základy právomoci: článok 8 nariadenia (v spojení s článkom 10 a prípadne s článkom 12 ods. 1) a článok 11 nariadenia, najmä jeho odsek 8 (v spojení s ustanoveniami dohovoru).

47. Na pojednávaní sa ukázalo, že pokiaľ ide o zmysel týchto ustanovení, existujú medzi členskými štátmi a Komisiou veľmi rozdielne názory, dokonca diametrálne odlišné. Na jednej strane existuje výklad, podľa ktorého právomoc nariadiť návrat dieťaťa podľa dohovoru a článku 11 nariadenia majú najprv len súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, a túto právomoc môžu vykonávať súdy členského štátu obvyklého pobytu len od momentu, ak existuje definitívne a vykonateľné rozhodnutie o nevrátení, ktoré vydal súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza. Na druhej strane existuje názor, podľa ktorého súdy členského štátu obvyklého pobytu majú právomoc vždy nariadiť návrat dieťaťa buď na základe článku 8 nariadenia (v spojení s článkom 10) alebo na základe dohovoru a článku 11 nariadenia( ).

48. Vzhľadom na tieto rozdielne výklady sa mi zdá, že bude dôležité, aby Súdny dvor rozhodol veľmi jasne, pokiaľ ide o tieto aspekty nariadenia.

49. Podľa môjho názoru treba najprv vylúčiť hypotézu, podľa ktorej súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, požívajú až do vydania rozhodnutia o nevrátaní dieťaťa výlučnú právomoc.

50. Článok 12 dohovoru predpokladá, že to budú práve tieto súdy, na ktoré sa budú podávať návrhy na vydanie rozhodnutia o navrátení dieťaťa, a zdá sa mi celkom logické, aby sa adresovali návrhy v prvom rade na nich, pretože na vykonateľnosť ich rozhodnutí nie je potrebné nijaké uznávacie konanie. Zároveň zo znenia článku 11 nariadenia sa možno domnievať, že predpokladá, že najprv bude vydané rozhodnutie v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa.

51. Napriek tomu pripomínam, že dohovor neobsahuje nijaké pravidlo o právomoci a poznamenávam, že nijaké ustanovenie nariadenia neobmedzuje právomoc nariadiť návrat dieťaťa výslovne na súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa. Táto právomoc je nesporná, ale nikde nie je stanovené, že by bola výlučnou.

52. Všeobecná právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností obsahuje nevyhnutne právomoc nariadiť návrat uneseného dieťaťa.

53. Podľa článku 2 bodu 7 nariadenia rodičovské práva a povinnosti pozostávajú predovšetkým z opatrovníckeho práva a podľa bodu 9 toho istého článku opatrovnícke právo osobitne zahŕňa právo určiť miesto pobytu dieťaťa. Oddiel 2 kapitoly II má názov „Rodičovské práva a povinnosti“ a okrem iných obsahuje najmä článok 11 s názvom „Návrat dieťaťa“. Okrem toho zo skutočnosti, že článok 10 písm. b) iv) uvádza, že „súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním[,] vydali rozsudok o opatrovníckom práve, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa“( ),treba vyvodiť, že tie isté súdy môžu vydať rozhodnutie o opatrovníckom práve, z ktorého vyplýva návrat dieťaťa. Pokiaľ má súd právomoc na základe článku 8 alebo 12 nariadenia vo všetkých veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností vrátane opatrovníckeho práva (prípadne spojené s návrhom na rozvod), bolo by ťažko predstaviteľné, že by táto právomoc neobsahovala oprávnenie zabezpečiť skutočnú prítomnosť dieťaťa u osoby, ktorej bolo zverené do osobnej starostlivosti. Toto oprávnenie musí obsahovať právo vydať akékoľvek predbežné opatrenie, ktoré sa ukáže počas konania ako nevyhnutné. Zakázať súdu, ktorý má právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností, nariadiť návrat dieťaťa by znamenalo pozbaviť ho akejkoľvek efektívnej právomoci rozhodnúť o predbežnej alebo definitívnej osobnej starostlivosti.

54. Prichádzam k záveru, že v prípade únosu dieťaťa je možné podať návrh na vydanie rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa buď na príslušný súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, alebo na príslušný súd jeho obvyklého pobytu alebo dokonca aj na súd, ktorý je príslušný rozhodovať o návrhu o rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva, pokiaľ sa nachádza v treťom členskom štáte( ).

55. Účinky vydaného nariadenia sa však môžu v závislosti od výberu súdu líšiť.

56. Pokiaľ z rozhodnutia vyplýva návrat dieťaťa, predpokladá sa, že bude vykonateľné v členskom štáte, v ktorom sa dieťa nachádza, ak bolo prijaté súdom tohto štátu. Ak ho vydal súd iného členského štátu, bude uznané v členskom štáte, v ktorom sa dieťa nachádza podľa článku 21 ods. 1 nariadenia bez osobitného konania (z výhradou možnosti návrhu na neuznanie rozhodnutia podľa článku 21 ods. 3 založeného na jednom z dôvodov, ktoré sú vyčerpávajúco uvedené v článku 23), ale na jeho výkon bude nevyhnutné vyhlásenie vykonateľnosti, o ktoré sa požiada podľa postupu, ktorý stanovuje kapitola III oddiel 2 nariadenia (články 28 až 36). Je to tak preto, lebo jediné rozhodnutia, ktoré sú vykonateľné v inom členskom štáte bez takéhoto vyhlásenia, sú tie, ktoré boli prijaté podľa článku 11 ods. 8 nariadenia (to znamená po prvom rozhodnutí o nevrátení dieťaťa vydanom podľa článku 13 dohovoru) a osvedčené v súlade s článkom 42 ods. 2 nariadenia.

57. Pokiaľ z rozhodnutia nevyplýva návrat dieťaťa, a pokiaľ bolo prijaté súdom iného členského štátu ako toho, v ktorom sa nachádza dieťa, samozrejme nebude existovať záujem na jeho uznaní alebo výkone v hocijakom štáte, pričom proti rozhodnutiu bude možné podať opravné prostriedky podľa vnútroštátneho práva.

58. Ak príslušný súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, rozhodol o jeho nevrátení, potom sa uplatní mechanizmus podľa článku 11 ods. 6 až 8 nariadenia – oznámenie rozhodnutia príslušnému súdu členského štátu obvyklého bydliska, predvolanie účastníkov konania týmto súdom, preskúmanie otázky opatrovníckeho práva a nakoniec možnosť pre tento súd prijať rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa, ktoré bude automaticky vykonateľné v každom ďalšom členskom štáte bez možnosti podania námietok, pokiaľ bolo osvedčené podľa článku 42 ods. 2

59. Príslušný súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa môže na základe právomoci, ktorá je založená na článkoch 8, 10 a prípadne 12 nariadenia, nariadiť návrat dieťaťa podľa článku 11 ods. 8, pokiaľ rozhodnutie o jeho nevrátení bolo vydané s použitím článku 13 dohovoru. V takomto prípade nebude potrebné podľa postupu, ktorý je upresnený v oddiele 2 kapitoly III, vyhlásiť vykonateľnosť jeho rozhodnutia.

60. Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, však predpokladá, že už existuje nie rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku 13 dohovoru, ale nariadenie vrátiť dieťa, ktoré prijal podľa článku 12 príslušný súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa.

61. Samozrejme, takáto otázka sa kladie len za takých výnimočných okolností, ako je predmetná vec. Vo všetkých bežne predstaviteľných situáciách bude dieťa vrátené do členského štátu jeho obvyklého pobytu po vydaní prvého rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje jeho návrat, čo je zdôraznené veľmi striktnou lehotou na vydanie rozhodnutia, ktorá neumožňuje použitie odvolacích prostriedkov( ).Je celkom pochopiteľné, tak ako poznamenala holandská vláda na pojednávaní, že zákonodarca v nariadení výslovne nepredpokladal takú málo pravdepodobnú situáciu, s akou sa teraz stretávame.

62. Napriek tomu, sa pokúsim nájsť v ustanoveniach nariadenia vykladaných v súlade so základnými cieľmi odpoveď na túto situáciu.

63. Po prvé sa môžeme obrátiť na článok 19 nariadenia, ktorý sa týka litispendencie. Podľa jeho odsekov 2 a 3, ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý. Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu. Z toho vyvodzujem, že v bežnom prípade, pokiaľ konanie, ktorého cieľom je získať rozhodnutie o nariadení návratu dieťaťa, prebieha v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa, súd členského štátu jeho obvyklého pobytu nesmie preskúmavať tú istú otázku. Pretože lehota šiestich mesiacov, ktorú stanovuje článok 11 ods. 3 sa uplatní, takýto výsledok v žiadnom prípade nespomaľuje konanie o návrate dieťaťa, pričom súbežné pokračovanie dvoch konaní s rovnakým predmetom môže spôsobiť komplikácie.

64. Po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, vydal svoje rozhodnutie, k litispendencii už nedochádza a neexistuje už prekážka, ktorá by bránila výkonu právomoci členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa. Takúto právomoc výslovne potvrdzuje článok 11 ods. 8 nariadenia v prípade prvého rozhodnutia o nevrátení dieťaťa a neexistuje nijaký dôvod vylúčiť túto právomoc (založenú na článkoch 8 a 10) v prípade prvého rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa. Jediným rozdielom v tomto prípade je skutočnosť, že osobitné ustanovenia článku 11 ods. 8 sa neuplatnia a v praktickej rovine druhé rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa bude v zásade nadbytočné.

65. Chcela by som dodať, bez toho, aby som sa pripojila k názoru Komisie, ktorá tvrdí, že ak súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, neprijal rozhodnutie v určitej lehote, pôjde fakticky o rozhodnutie o nevrátení dieťaťa, ktoré umožňuje použiť článok 11 ods. 8, že pravidlo litispendencie v článku 19 sa musí vykladať s výhradou lehoty šiestich týždňov, ktorú ukladá článok 11 ods. 3, a že každé prekročenie tejto lehoty môže tiež odstrániť prekážku vo výkone právomoci podľa článkov 8 a 10 súdu členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa

66. V dôsledku toho svoju analýzu tejto časti piatej otázky zhrňujem tak, že prijatie rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu jeho obvyklého pobytu po vydaní rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, nie je v nijakom prípade v nesúlade s cieľmi a postupmi nariadenia

Osvedčenie rozhodnutia

67. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či po prijatí tohto rozhodnutia je vydanie osvedčenia uvedené v článku 42 nariadenia v súlade s tými istými cieľmi a postupmi.

68. Odpoveď na túto časť otázky je aspoň v abstraktnej rovine jednoduchšia. Predmetné osvedčenie možno vydať jedine v prípade, ak bolo rozhodnutie prijaté za podmienok stanovených v článku 11 ods. 8 nariadenia [článok 42 sa odvoláva na článok 40 ods. 1 písm. b), ktorý sa odvoláva na článok 11 ods. 8]. Prijatie rozhodnutia za takýchto okolností predpokladá, že už predtým bolo vydané rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku 13 dohovoru. Výraz „bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 dohovoru“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka) posudzovaný samostatne možno vykladať v zmysle „či takéto rozhodnutie bolo alebo nebolo vydané“( ). Systematický výklad ods. 6 až 8 článku 11 však vylučuje takúto interpretáciu. Osvedčenie uvedené v článku 42 možno okrem iného vydať, ak súd pri vydaní svojho rozsudku vzal do úvahy dôvody vynesenia rozsudku a dôkazy, na ktorých sa zakladá vydané rozhodnutie podľa článku 13 dohovoru [článok 42 ods. 2 písm. c)].

69. Dospievam k záveru, že v zásade vydanie osvedčenia, ktoré je uvedené v článku 42 nariadenia, súdom členskému štátu obvyklého pobytu dieťaťa vzhľadom na rozhodnutie o návrate dieťaťa, ktoré vydal po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, vydal rozhodnutie o jeho návrate, nie je v súlade s postupmi podľa nariadenia.

Právomoc vydať v predmetnom prípade osvedčenie uvedené v článku 42

70. V znení piatej prejudiciálnej otázky sa vôbec neuvádza skutočnosť, ktorá existuje v danom prípade a ktorú nemožno opomenúť, pokiaľ chceme vnútroštátnemu súdu poskytnúť užitočnú odpoveď.

71. Rozhodnutiu Amtsgericht Oranienburg z 20. júna 2007, ktoré sa napáda v príslušnom konaní, predchádzalo rozhodnutie Lietuvos apeliacinis teismas z 15. marca 2007, ktorým sa nariadil návrat dieťaťa, a takisto rozhodnutie Klaipėdos apygardos teismas z 22. decembra 2006, ktorý vydal „rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku dohovoru“ podľa článku 11 ods. 8 nariadenia.

72. Môže táto okolnosť ovplyvniť súlad s nariadením, pokiaľ ide o osvedčenie, ktoré vydal Amtsgericht Oranienburg vo vzťahu svojmu rozhodnutiu? Inými slovami bol Amtsgericht Oranienburg oprávnený sa domnievať, že podmienky uplatnenia článku 11 ods. 6 až 8 boli splnené?

73. Na pojednávaní sa ukázalo, že podľa väčšiny členských štátov, ktoré predložili pripomienky, by mala byť odpoveď záporná – aplikovať tieto ustanovenia je možné len po konečnom a vykonateľnom rozhodnutí, ktoré nadobudlo právoplatnosť. V danom prípade proti rozhodnutiu, ktoré vydal Klaipėdos apygardos teismas 22. decembra 2006, nebolo podané len odvolanie, ale bolo dokonca zrušené predtým, ako Amtsgericht Oranienburg vydal 20. júna 2007 svoje rozhodnutie. Navyše sa potvrdilo, že rozhodnutie z 22. decembra 2006 nebolo nikdy vykonateľné.

74. S touto analýzou nesúhlasím.

75. Článok 11 používa slová „súd vydá rozsudok“ (ods. 3 druhá veta), „ak súd vydal rozsudok o nevrátení“ (ods. 6) a „bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 dohovoru“ (ods. 8)( ). Pokiaľ nariadenie chce v ostatných ustanoveniach upresniť vykonateľnosť rozhodnutia, robí tak výslovne (pozri najmä články 28, 36 a 44). Zo znenia článku 11 nič nenasvedčuje, že by rozhodnutie o nevrátení dieťaťa malo byť vykonateľné alebo stále platné v čase, keď súd členského štátu obvyklého dieťaťa rozhodoval v kontexte článku 11 ods. 8( ).

76. Naopak, zdá sa, že pre toto znenie nie je dôležité, čo bude nasledovať po tomto rozhodnutí. Výslovne a ani implicitne nepredpokladá konanie o opravných prostriedkoch v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa. Ods. 6 ukladá súdu, ktorý dieťa vydal, aby okamžite zaslal rozhodnutie a súvisiace príslušné písomnosti úradom členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa tak, aby boli príslušnému súdu tohto štátu doručené v lehote jedného mesiaca od dátumu rozhodnutia o nevrátení dieťaťa. Toto oznámenie umožňuje podľa ods. 7 plynutie novej trojmesačnej lehoty na to, aby účastníci konania predložili svoje pripomienky na súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa, ktorý preskúma otázku opatrovníckeho práva, čo mu umožňuje nariadiť návrat dieťaťa spôsobom, ktorý upravuje ods. 8 so všetkými účinkami vykonateľnosti, ktoré vyplývajú z článku 42, pokiaľ bolo vydané osvedčenie.

77. Sled týchto povinností a krokov vytvára jeden celok, ktorý sa realizuje automaticky, ihneď po vydaní rozhodnutia o nevrátení dieťaťa. Jediným stanoveným faktorom, ktorý by ho mohol prerušiť, je skutočnosť, že súd členského štátu obvyklého pobytu nedostal pripomienky zo strany účastníkov konania (ods. 7, druhá veta) čo prakticky znamená späťvzatie návrhu zo strany opusteného rodiča.

78. V prípade, že rozhodnutie o nevrátení dieťaťa, ktoré vydal súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, zruší nadriadený súd, podstatné skutočnosti sa nezmenia; to znamená, a) že takéto rozhodnutie bolo vydané, b) že dieťa stále nebolo vrátené, c) že čas plynie, d) že súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa je stále jediným príslušným na rozhodnutie o opatrovníckom práve k dieťaťu, z čoho nevyhnutne vyplýva oprávnenie zabezpečiť, aby bolo skutočne prítomné u osoby, ktorej bolo zverené do osobnej starostlivosti, vrátane uloženia predbežného opatrenia.

79. Pokiaľ ide o prípady únosov detí, ods. 6 až 8 článku 11 sa vykladajú v tom zmysle, že sa aplikujú bez ohľadu na akýkoľvek opravný prostriedok, ktorý je možné podať proti pôvodnému rozhodnutiu o nevrátení dieťaťa v členskom štáte, v ktorom bolo vydané, plne v súlade s cieľmi a so systematikou nariadenia. Ich cieľom je preniesť konečnú zodpovednosť za rozhodnutie o návrate dieťaťa na príslušný súd, aby rozhodol tak predbežne, ako aj definitívne o opatrovníckom práve (z čoho nevyhnutne vyplýva oprávnenie zabezpečiť, aby bolo dieťa skutočne prítomné u osoby, ktorej bolo zverené) a to v čo najkratšej lehote tak, aby konečné rozhodnutie o návrate dieťaťa bolo prijaté čo najskôr.

80. Tento výklad nepoškodzuje procesné práva a záujmy účastníkov konania. Rodič, ktorý uniesol dieťa, nebude mať záujem namietať proti rozhodnutiu o nevrátení dieťaťa v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa, a pre opusteného rodiča bude za normálnych okolností vhodnejšie, aby predložil svoje tvrdenia na súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa.

81. Opačným výkladom by nevyhnutne došlo k prekročeniu lehôt v konaní o návrate dieťaťa, ktorého rýchlosť je jednou z prvoradých požiadaviek tak dohovoru, ako aj nariadenia. V extrémnych prípadoch, ako to vidíme v uvedenej veci, by umožnil nekončiace sa odďaľovanie, čo by nenapraviteľne narušilo správnu aplikáciu týchto dvoch nástrojov.

82. Podľa môjho názoru tento text neumožňuje vykladať nariadenie v tomto zmysle a takýto výklad je v rozpore s jednou z jeho zásad.

83. V dôsledku toho v danom prípade skutočnosť, že Lietuvos apeliacinis teismas následne 15. marca 2007 zrušil rozhodnutie, ktoré vydal 22. decembra 2006 Klaipėdos apygardos teismas, v žiadnom prípade nebránilo Amtsgericht Oranienburg, aby 20. júna 2007 vydal rozhodnutie o návrate dieťaťa podľa článku 11 ods. 8 nariadenia.

84. Z uvedeného vyplýva, že tento súd mal právomoc vydať osvedčenie podľa článku 42, z čoho vyplýva že jeho rozhodnutie bolo riadne osvedčené a vykonateľné v Litve „bez potreby vyhlásenia za vykonateľné a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu“.

85. V odpovedi na problematickú otázku, ktorú vzniesla matka a ktorú zopakoval vnútroštátny súd, týkajúcu sa vzťahu medzi rozhodnutím Lietuvos apeliacinis teismas z 15. marca 2007 a rozhodnutia Amtsgericht Oranienburg z 20. júna 2007, z ktorých vyplýva návrat dieťaťa, by som chcela najprv uviesť, že obidve rozhodnutia majú rovnaký dosah a v zásade medzi nimi nevzniká rozpor. Pokiaľ by však táto situácia predstavovala problém pre procesné právo členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, bolo by vhodné prispôsobiť príslušné ustanovenia, alebo ich vykladať a aplikovať v súlade s cieľom nariadenia. V prípade, ak by dve rozhodnutia stanovovali rôzne spôsoby návratu dieťaťa, preváži ten, ktorý bol určený súdom členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa, pretože je to práve tento súd, ktorý má právomoc rozhodovať vo všetkých veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností. Dohovor ani nariadenie nestanovujú, že súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, určí vo svojom rozhodnutí podmienky. Jeho úloha sa obmedzuje na zabezpečenie (pokiaľ sú dôvody na odmietnutie podľa článkov 13 a 20 dohovoru vylúčené) návratu dieťaťa do členského štátu jeho obvyklého pobytu, ktorého orgány a príslušné súdy príjmu potrebné opatrenia na zabezpečenie starostlivosti o dieťa a na rešpektovanie jeho záujmov.

Možnosť súdu členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza preskúmať platnosť osvedčenia vydaného podľa článku 42

86. Zostáva posledná časť tejto otázky, ktorá bola prejednávaná v rámci písomných pripomienok a na pojednávaní, ale ktorá, pokiaľ by súd sa stotožňoval s mojou analýzou, nemá vplyv na daný prípad: ak súd členského štátu obvyklého pobytu nariadi návrat dieťaťa a osvedčí svoje rozhodnutie podľa článku 42 ods. 2 nariadenia, pričom však nemá na to právomoc z dôvodu, že podmienka existencie predchádzajúceho rozhodnutia o nevrátení dieťaťa, ktoré vydal súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, nebola splnená, môže tento posledný súd preskúmavať túto právomoc a prípadne neuznať platnosť osvedčenia?

87. Podľa môjho názoru je odpoveď záporná.

88. Je jasné, že nariadenie nestanovuje nijaké preskúmanie tohto druhu. Naopak, skutočnosť, že pokiaľ osvedčenie bolo vydané v súlade s ustanoveniami článku 42 ods. 2, rozhodnutie „sa uznáva a je vykonateľné v inom členskom štáte, bez potreby vyhlásenia za vykonateľné a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu“, výslovne vylučuje takéto preskúmanie.

89. Takéto vylúčenie je v súlade s cieľom zabezpečiť, aby rozhodnutie, ktoré bolo prijaté za podmienok stanovených v článku 11 ods. 8, bolo definitívne (pripomínam, že pokiaľ je toto rozhodnutie vydané, lehota šiestich týždňov stanovená v článku 11 ods. 3 bude nevyhnutne už dávno prekročená), ako aj so zásadou vzájomnej dôvery a uznávania medzi súdmi členských štátov.

90. Ani toto riešenie nezasahuje do práv rodiča, ktorý uniesol dieťa.

91. Článok 42 zavádza množstvo procesných záruk ešte predtým, ako súd členského štátu pôvodu bude schopný vydať také osvedčenie.

92. Hoci článok 43 vylučuje akýkoľvek opravný prostriedok proti vydaniu osvedčenia ako takého, rodič, ktorý uniesol dieťa, môže stále podať (podľa procesných pravidiel členského štátu pôvodu) opravný prostriedok proti samotnému osvedčenému rozhodnutiu. Ak mu odvolací súd vyhovie, napríklad z dôvodu, že neboli zohľadnené skutočnosti uvedené v odsekoch 6 a 7 článku 11, rozhodnutie zruší a v nadväznosti na to aj účinky osvedčenia.

93. Samotné nariadenie stanovuje, že „osvedčenie má právne účinky len v medziach vykonateľnosti rozsudku“ (článok 44). Navyše článok 47 spresňuje, že „rozsudok, ktorý bol osvedčený v súlade… s článkom 42 ods. 1, nemožno vykonať, ak je nezlučiteľný s neskorším vykonateľným rozsudkom“. Rozhodnutie, ktorým sa v odvolacom konaní zrušuje prvostupňové rozhodnutie, spĺňa túto podmienku a v dôsledku toho bráni vykonať osvedčené rozhodnutie.

94. Účastník konania, ktorý by chcel namietať proti osvedčeniu, nie je pozbavený opravného prostriedku; zodpovedajúcim postupom je podanie návrhu na zrušenie rozhodnutia, na základe ktorého bolo vydané osvedčenie.

95. Podľa môjho názoru táto možnosť celkom postačuje na ochranu rodiča, ktorý uniesol dieťa, proti akémukoľvek nesprávnemu rozhodnutiu súdu členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa.

96. Dodávam, že pokiaľ pôjde o vec, na ktorú sa vzťahuje aj predmetný prípad, nariadenie vyžaduje, aby súd členského štátu výkonu podal dôkaz o tejto vzájomnej dôvere, od ktorej závisí priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, pričom sa nežiada o slepú dôveru. Naopak, zavedený systém od neho požaduje iba to, aby uznal nedotknuteľnosť, objektívnosť a nezávislosť súdu iného členského štátu, ktorého rozhodnutie môže účastník konania, proti ktorému sa výkon žiada, napadnúť odvolaním rovnakým spôsobom, ako to robí vo vzťahu k súdom svojho štátu. V konečnom dôsledku toho, čo sa žiada, nie je tak veľa.

Šiesta otázka

97. Moja analýza šiestej otázky skončila záverom, že rozhodnutie z 20. júna 2007 bolo prijaté v súlade s postupom stanoveným v nariadení, preto šiesta prejudiciálna otázka, ktorá sa zakladá na predpoklade o nerešpektovaní tohto postupu, je v danej veci bezpredmetná.

98. Možno poznamenať, že z článku 21 v spojení s článkom 31 ods. 2 nariadenia vyplýva, že v zásade sa rozhodnutie vo veci rodičovských práv a povinností musí uznať a vykonať v inom členskom štáte, okrem prípadu, ak existuje dôvod na neuznanie rozhodnutia uvedený v článku 23 a preskúmanie právomoci súdu pôvodu je výslovne vylúčené článkom 24.

99. Z mojej analýzy zhrnutej vyššie v bodoch 86 až 96 rovnako vyplýva, že preskúmanie dodržania postupu, ktorý je upravený v článku 11 nariadenia, je tiež vylúčené.

Štvrtá otázka

100. Prvé štyri otázky sa týkajú návrhu matky, ktorého cieľom je dosiahnuť vydanie rozhodnutia o neuznaní sporného rozhodnutia Amtsgericht Oranienburg z 20. júna 2007 v rozsahu, v akom sa rozhodlo o osobnej starostlivosti a návrate dieťaťa. Domnievam sa, že je vhodné začať štvrtou otázkou.

101. Vnútroštátny súd sa pýta čo znamená podmienka „bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4“ uvedená v článku 21 ods. 3 nariadenia.

102. Článok 21 ods. 3 prvá veta stanovuje:

„Bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 tejto kapitoly, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiel[e] 2 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní alebo neuznaní rozsudku.“

103. Toto ustanovenie stanovuje všeobecné pravidlo (článok 21 pokrýva všetky rozhodnutia v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností) umožňujúce s prípadnou výhradou ustanovení kapitoly III oddielu 4 každému zainteresovanému účastníkovi podať návrh na uznanie alebo neuznanie rozhodnutia, na ktoré sa vzťahuje nariadenie.

104. Uvedený oddiel sa vzťahuje na niektoré rozhodnutia týkajúce sa práva styku s dieťaťom alebo nariadenia návratu dieťaťa. V tejto poslednej uvedenej súvislosti sa tento oddiel uplatní na návrat dieťaťa nasledujúci po rozhodnutí, ktorým sa nariadil návrat dieťaťa uvedený v článku 11 ods. 8 [článok 40 ods. 1 písm. b)]. V danej veci ide práve o tento posledný typ rozhodnutia.

105. V dôsledku toho každý zainteresovaný účastník konania môže navrhnúť neuznanie rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa prijaté za podmienok podľa článku 11 ods. 8 okrem prípadu, ak by sa ukázalo, že takýto návrh nie je v súlade s ustanoveniami kapitoly III oddielu 4, ktoré ako lex specialis budú mať v tomto prípade prednosť pred všeobecným pravidlom.

106. Článok 42 ods. 1 patriaci do tohto oddielu okrem iného stanovuje:

„Návrat dieťaťa uvedený v článku 40 ods. 1 písm. b), ktorý vyplýva z vykonateľného rozsudku vydaného v členskom štáte[,] sa uznáva a je vykonateľný v inom členskom štáte… bez možnosti namietať proti jeho uznaniu, ak sa rozsudok osvedčil v členskom štát[e] pôvodu podľa odseku 2.“

107. V prípade ako je predmetná vec, v ktorej bolo vydané osvedčenie, je konkrétny význam podmienky „bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4“ uvedenej v článku 21 ods. 3 nariadenia taký, že nie je možné namietať proti osvedčenému rozhodnutiu a a fortiori podať samostatný návrh s cieľom dosiahnuť vyhlásenie neuznania rozhodnutia.

Tretia otázka

108. Môj návrh týkajúci sa štvrtej otázky, z ktorej vyplýva, že nie je možné podať nijaký návrh na neuznanie v súvislosti s rozhodnutím nariaďujúcim návrat dieťaťa, ktoré bolo vydané za podmienok podľa článku 11 ods. 8 nariadenia a osvedčené v súlade s článkom 42 ods. 2, má za následok bezpredmetnosť tretej otázky, ktorá je založená na predpoklade, že taký návrh možno podať.

109. V takom prípade nie je prípustné, aby súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, preskúmal rozhodnutie alebo osvedčenie z úradnej povinnosti alebo na základe návrhu osoby, proti ktorej sa výkon žiada.

Prvá a druhá otázka

110. Obdobný postup bude v prípade prvej a druhej otázky v rozsahu, v akom sa týkajú návrhu na neuznanie časti rozsudku nariaďujúceho návrat dieťaťa.

111. Napriek tomu, na rozdiel od ostatných otázok, dosah týchto dvoch prvých otázok nie je výslovne obmedzený na rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa. V rozsahu, v akom sa matka domáha vydania rozhodnutia, ako aj neuznania časti rozsudku, ktorou sa dieťa zveruje do osobnej starostlivosti otca, tieto otázky môžu zostať relevantné. Na rozdiel od rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa, tento aspekt nie je upravený kapitolou III oddielom 4 nariadenia, ktorý vylučuje namietanie proti uznaniu rozhodnutia, ktorým sa nariadil návrat dieťaťa riadne osvedčeného v súlade s článkom 42 ods. 2.

112. Vnútroštátny súd sa pýta, či zainteresovaný účastník konania v zmysle článku 21 nariadenia môže navrhovať neuznanie súdneho rozhodnutia bez toho, aby bol podaný návrh na uznanie rozhodnutia, a v prípade kladnej odpovede, ako má súd, ktorý preskúmava takýto návrh podaný osobou, proti ktorej sa žiada výkon, aplikovať článok 31 ods. 1, podľa ktorého táto osoba nemôže v tomto štádiu robiť žiadne podania k návrhu.

113. Článok 21 nariadenia patrí do kapitoly III oddielu 1 s názvom „uznanie rozsudku“. Jeho ods. 1 stanovuje, že rozsudok vydaný v členskom štáte „sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.“ Napriek tomu podľa ods. 3 (bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 – ktorý, ako som uviedla, nie je relevantný pre rozhodnutie, ktorým sa priznalo opatrovnícke právo k dieťaťu) „môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiele 2 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní alebo neuznaní rozsudku“. V článku 23 sa uvádza sedem dôvodov na neuznanie rozhodnutí vo veciach rodičovských práv a povinností.

114. Oddiel 2 kapitoly III má názov „Návrh na vyhlásenie vykonateľnosti“. Jeho článok 28 ods. 1 stanovuje, že „rozsudok o výkone rodičovských práv a povinností k dieťaťu vydaný v členskom štáte, ktorý je vykonateľný v tomto členskom štáte a ktorý bol doručený, sa vykoná v inom členskom štáte, ak tam bol vyhlásený za vykonateľný na návrh zainteresovaného účastníka“. Článok 31 stanovuje vo svojom ods. 1, že súd, na ktorý bol podaný návrh, vydá bezodkladne rozhodnutie; že „osoba, proti ktorej sa o výkon žiada…, nemá v tomto štádiu právo robiť žiadne podania k návrhu“. Ods. 2 upresňuje, že „návrh možno zamietnuť len z niektorého z dôvodov uvedených v článkoch 22, 23 a 24“ – pričom všetky sú dôvody na neuznanie. Článok 33 stanovuje, že každý z účastníkov konania môže v lehote jedného mesiaca (ods. 5) podať odvolanie proti rozhodnutiu, ktoré sa týka návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti rozhodnutia (ods. 1) a že takéto odvolanie sa preskúma v súlade s procesnými predpismi, ktoré upravujú sporové konania (ods. 3).

115. Rozumiem, prečo bol Lietuvos Aukščiausiasis teismas zneistený. Podľa článku 21 ods. 3 sa zdá, že osoba, proti ktorej možno vykonať rozhodnutie (ktorá je samozrejme „dotknutou osobou“), môže navrhnúť neuznanie tohto rozhodnutia, ale článok 31 ods. 1 sa javí tak, že vylučuje možnosť vzťahujúcu sa na túto osobu( ) predložiť pripomienky v tomto štádiu.

116. Na vyriešenie tohto problému je podľa môjho názoru potrebné rozlišovať medzi „uznaním“ a „vyhlásením vykonateľnosti“ rozhodnutia. Za určitých okolností sa tieto dva pojmy spájajú. Takýmto prípadom je najmä rozhodnutie zahŕňajúce návrat dieťaťa, ktorého uznanie platnosti bez nadobudnutia vykonateľnosti nemá zmysel. Na druhej strane v nijakom prípade nie je potrebné priznať vykonateľnosť rozsudku o rozvode na to, aby jeden z bývalých manželov mohol uzatvoriť nové manželstvo; postačuje obyčajné uznanie platnosti rozsudku. Pokiaľ ide o rozhodnutie týkajúce sa výkonu rodičovských práv a povinností, toto bude závisieť od okolností. V prípade nesúhlasu rodiča, ktorému nebol priznaný výkon týchto rodičovských práv a povinností, bude potrebné vyhlásenie vykonateľnosti. V prípade dohody medzi rodičmi bude postačovať obyčajné uznanie.

117. Kapitola III oddiel 1 nariadenia sa týka uznania rozhodnutia. Jeho článok 21 ods. 1 stanovuje automatické uznanie všetkých rozhodnutí, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia. Je zrejmé, že zákonodarca Spoločenstva zamýšľal, aby sa na všetky rozhodnutia systematicky vzťahovalo automatické uznanie na základe zásady vzájomnej dôvery (pozri odôvodnenia č. 21 a 23 nariadenia). Odsek 3 toho istého článku napriek tomu umožňuje podať návrh na vydanie rozhodnutia o uznaní alebo neuznaní rozsudku „postupom upraveným v oddiel[e] 2“. Pretože oddiel 2 sa vzťahuje na návrhy vyhlásenia vykonateľnosti, z uvedeného vyvodzujem, že ide o situácie, keď je súbežne potrebné uznanie a vykonateľnosť rozhodnutia. Takouto vecou je daný prípad, keď bolo priznané opatrovnícke právo k dieťaťu otcovi, ale matka proti tomu namietala.

118. Z článku 31 nariadenia jasne vyplýva, že konanie o vyhlásenie vykonateľnosti (ktoré sa vzťahuje tak na návrhy na uznanie, ako aj na neuznanie rozsudkov) musí byť rýchle a jednoduché. Uvedené sa zdá byť absolútne v súlade so zásadou automatického uznávania rozsudkov na základe vzájomnej dôvery.

119. Každý návrh na uznanie alebo neuznanie rozsudkov, ktorým sa priznáva opatrovnícke právo k dieťaťu, musí byť v súlade s postupmi podľa oddielu 2. Zjavná nerovnosť zbraní medzi dvomi účastníkmi konania je vzhľadom na znenie článku 31 ods. 1 problém, ktorý pravdepodobne vzniká v takom kontexte, ako je daný prípad. Pokiaľ chce rodič, ktorému bolo priznané opatrovnícke právo k dieťaťu, dosiahnuť uznanie a vykonateľnosť rozhodnutia, má možnosť predložiť pripomienky, ktoré sú podľa neho vhodné, pričom takáto možnosť je vylúčená, pokiaľ ide o druhého rodiča. Naopak, pokiaľ druhý rodič navrhuje vydanie rozhodnutia na neuznanie rozsudku, z doslovného výkladu ustanovenia nevyplýva, že dochádza k vzájomnej výmene situácie.

120. V pripomienkach predložených Súdnemu dvoru sa navrhovalo vykladať článok 31 ods. 1, ktorý sa zdanlivo týka predovšetkým návrhov na vyhlásenie uznania a vykonateľnosti rozsudkov, tak, že sa uplatní buď mutatis mutandis na návrhy na neuznanie rozsudkov (to znamená, že výraz „osoba, proti ktorej sa o výkon žiada“ sa vykladá ako „osoba namietajúca proti návrhu“) alebo ako taký, ktorý sa nemôže aplikovať na takéto návrhy.

121. Domnievam sa, že neexistuje nijaký naliehavý dôvod, ktorý by vylučoval doslovný výklad a použitie uvedeného ustanovenia. Nemožno popierať existenciu nerovnosti zbraní, ale táto nerovnosť je v súlade s prednosťou, ktorá sa priznáva vzájomnej dôvere a uznávaniu, je však menej výrazná, ako by sme mohli predpokladať, a nezbavuje znevýhodneného účastníka konania možnosti uplatňovať svoje tvrdenia.

122. V prípade, ak rodič, ktorému bolo priznané opatrovnícke právo k dieťaťu, podá návrh na uznanie a vykonateľnosť rozsudku, je zrejmé, že súd prejednávajúci tento návrh musí v každom prípade preskúmať prípadnú existenciu dôvodov na neuznanie rozhodnutia, na ktoré sa odvoláva článok 31 ods. 2. Toto sú jediné dôvody, na ktoré môže druhý rodič poukazovať. Tento druhý rodič nie je pozbavený možnosti rozvíjať svoje tvrdenia týkajúce sa dôvodov odmietnutia.

123. Návrh, ktorý podáva druhý rodič na neuznanie rozsudku, môže predložiť len na základe podania, v ktorom sa vysvetľujú tvrdené dôvody na neuznanie rozhodnutia. Napriek tomu, že tento rodič už nemôže rozvíjať svoje tvrdenia v tomto štádiu, pričom rodič, ktorému bolo priznané opatrovnícke právo, má právo predložiť pripomienky, ktoré uzná za vhodné, súd prejednávajúci návrh v každom prípade zohľadní jeho názor. V takýchto veciach ide o konanie, ktoré sa obmedzuje len na jednu výmenu tvrdení medzi účastníkmi, čo nie je výnimočné v rýchlom a výnimočnom konaní.

124. V obidvoch prípadoch sa obaja účastníci konania môžu podľa pravidiel kontradiktórneho konania odvolať na základe článku 33 nariadenia.

125. Zavedený systém tiež zabezpečuje primeranú rovnováhu medzi cieľom zabezpečiť uznanie a výkon rozhodnutí podľa zásady vzájomnej dôvery v rýchlom a jednoduchom konaní a právom na spravodlivý proces, ktoré nijaký účastník konania definitívne nestráca.

Návrh

126. Navrhujem, aby na otázky, ktoré položil Lietuvos Aukščiausiasis teismas, Súdny dvor odpovedal takto:

Ustanovenia nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci, uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa majú vykladať v tom zmysle, že:

– prijatie rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu jeho obvyklého pobytu po vydaní rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, nie je v žiadnom prípade v nesúlade s cieľmi a postupmi nariadenia,

– vydanie osvedčenia, ktoré je uvedené v článku 42 nariadenia č. 2201/2003 súdom členskému štátu obvyklého pobytu dieťaťa vzhľadom na rozhodnutie o návrate dieťaťa, ktoré vydal po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, vydal rozhodnutie o jeho návrate, v zásade nie je v súlade s postupmi podľa nariadenia,

– skutočnosť, že rozhodnutie o nevrátení vydal súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, postačuje na začatie konaní stanovených v článku 11 ods. 6 až 8 nariadenia č. 2201/2003 bez ohľadu na to, čo bude nasledovať po tomto rozhodnutí a či bude okrem iného dokonca napadnuté odvolaním alebo zrušené,

– pokiaľ súd členského štátu vydá rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa a osvedčí toto rozhodnutie v súlade s ustanoveniami článku 42 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003, proti jeho právomoci na vydanie tohto rozhodnutia možno namietať len podaním odvolania proti tomuto rozhodnutiu na nadriadený príslušný súd toho istého členského štátu, čo vylučuje akékoľvek preskúmanie zo strany súdu dožiadaného členského štátu,

– ak bolo takéto osvedčenie vydané, nie je možné namietať proti osvedčenému rozhodnutiu a a fortiori podať samostatný návrh s cieľom dosiahnuť vyhlásenie neuznania rozhodnutia,

– v ostatných prípadoch súdnych rozhodnutí, v ktorých nie je vylúčené uznanie podľa článku 42 nariadenia č. 2201/2003, môže zainteresovaný účastník konania podľa článku 21 uvedeného nariadenia navrhnúť ich neuznanie bez toho, aby bol podaný návrh na uznanie rozhodnutia,

– v takom prípade ustanovenia článku 31 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 oprávňujú tohto účastníka konania vysvetliť vo svojom návrhu tvrdené dôvody na neuznanie rozhodnutia, ale neumožňujú mu v tomto štádiu odpovedať na tvrdenia druhého účastníka konania.