ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Treba uplatniť reštriktívny výklad bodu 23 písm. b) posledného odseku oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov v tom zmysle, že sa obmedzí na prípady, keď spoločnosť zúčastnená na karteli poskytne Komisii novú informáciu týkajúcu sa závažnosti alebo dĺžky trvania porušenia, a tak, že sa vylúčia prípady, keď spoločnosť poskytla iba dôkazy umožňujúce podporiť dôkazy týkajúce sa existencie porušenia.

Vzhľadom na to, že konanie o zhovievavosti predstavuje výnimku z pravidla, podľa ktorého musí byť podniku uložená sankcia za akékoľvek porušenie pravidiel práva hospodárskej súťaže, totiž musia byť pravidlá, ktoré sa k tomuto konaniu viažu, vykladané reštriktívne.

Navyše účinnosť programov zhovievavosti by bola narušená, ak by podniky stratili motiváciu byť medzi prvými, ktoré predložili Komisii informácie upozorňujúce na kartel.

Menej reštriktívny výklad tohto ustanovenia by viedol k tomu, že rozlišovanie medzi jediným podnikom, ktorý môže využiť oslobodenie od pokuty (oddiel A oznámenia o spolupráci), a podnikmi, ktoré sa môžu domáhať len zníženia pokuty (oddiel B oznámenia o spolupráci), ktoré vykonala Komisia vo svojom oznámení, by bolo zbavené účinku, pretože na základe tohto výkladu by sa týmto podnikom takisto priznávalo úplné oslobodenie od pokút. Oznámenie o spolupráci teda rozlišuje medzi podnikom, ktorý ako prvý predloží dôkaz umožňujúci Komisii konštatovať porušenie alebo umožňujúci Komisii prijať rozhodnutie o nariadení kontrol a ktorému sa priznáva úplné oslobodenie od pokuty, a ostatnými podnikmi, ktoré nespĺňajú tieto podmienky a ktorým môže byť priznané maximálne 50 % zníženie pokuty.

Komisia sa preto nedopustí nesprávneho právneho posúdenia, keď dospeje k záveru, že pri stanovení pokuty pre podnik môže zohľadniť skutočnosti, ku ktorých preukázaniu tento podnik prispel iba tým, že poskytol určité dôkazy, ktorých existencia bola Komisii známa.

Takýto výklad neodporuje zásade legitímnej dôvery, pokiaľ Komisia vôbec neposkytla podniku uistenia v súvislosti s možnosťou priznania oslobodenia od pokút. V oblasti zhovievavosti všeobecne každý žiadateľ poskytne Komisii informácie bez toho, aby mu boli známe informácie, ktorými už Komisia disponuje, a nemôže mať nijaké legitímne očakávanie, pokiaľ ide o rozsah zníženia, ktorý by mu mohol byť priznaný.

(pozri body 33 – 38)
1.

Nariadenie Rady (ES) č. 85/2006 zo 17. januára 2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou vyberá predbežné clo uložené na dovoz chovaného lososa s pôvodom v Nórsku, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločnosti Marine Harvest Norway AS, právnej nástupkyne spoločnosti Fjord Seafood Norway AS, pre antidumpingové clo uplatňované na dovoz tejto spoločnosti až do 18. septembra 2007, a spoločnosti Alsaker Fjordbruk AS.
1.

Nariadenie Rady (ES) č. 85/2006 zo 17. januára 2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou vyberá predbežné clo uložené na dovoz chovaného lososa s pôvodom v Nórsku, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločností Fiskeri og Havbruksnæringens Landsforening, Norske Sjømatbedrifters Landsforening, Salmar Farming AS, Hydroteck AS, Hallvard Lerøy AS a Lerøy Midnor AS.
Dodržanie zásady právnej istoty tiež vyžaduje, aby inštitúcie zásadne predchádzali nezrovnalostiam, ku ktorým môže dochádzať pri vykonávaní jednotlivých ustanovení práva Únie, a to osobitne v prípade, keď tieto ustanovenia sledujú rovnaký cieľ, ako je cieľ nenarušenej hospodárskej súťaže na spoločnom trhu. V tejto súvislosti zásada právnej istoty v oblasti štátnej pomoci vyžaduje, že ak Komisia z dôvodu porušenia svojej povinnosti náležitej starostlivosti vytvorila nejasnú situáciu tým, že do uplatniteľnej právnej úpravy zaviedla prvky neistoty a nejasnosti v spojení s okolnosťou, že napriek svojej vedomosti o dotknutej pomoci dlhodobo nekonala, prináleží jej vyjasniť uvedenú situáciu skôr, než podnikne akékoľvek opatrenia s cieľom nariadiť vrátenie už poskytnutej pomoci.

Postup stanovený v článku 8 ods. 4 smernice 92/81 o zosúladení štruktúr spotrebných daní z minerálnych olejov, ktorý Rade priznáva právomoc na návrh Komisie ktorémukoľvek členskému štátu jednomyseľne povoliť zavedenie ďalších oslobodení od dane alebo daňových úľav, ktoré nie sú upravené v uvedenej smernici, a to z dôvodov osobitných politík, má odlišný účel a pôsobnosť než režim zavedený v článku 88 ES.

Vzhľadom na to rozhodnutie Rady, ktorým sa členskému štátu v súlade s článkom 8 ods. 4 tejto smernice povoľuje zaviesť oslobodenie od spotrebných daní, nemôže mať za následok to, že by sa Komisii bránilo vo výkone právomocí, ktoré jej zveruje Zmluva, a v dôsledku toho ani začatiu postupu upravenému v článku 88 ES na účely posúdenia, či toto oslobodenie predstavuje štátnu pomoc, a ak je to potrebné, ani prijatiu na konci tohto postupu rozhodnutia, ktorým sa konštatuje existencia takejto pomoci.

Okrem toho okolnosť, že rozhodnutia Rady o povolení priznávajú úplné oslobodenie od spotrebných daní stanovením presných geografických a časových podmienok a že tieto posledné uvedené podmienky členské štáty prísne dodržiavajú, nemá vplyv na rozdelenie právomocí medzi Radu a Komisiu, a teda nemôže Komisiu pozbaviť výkonu jej právomocí.

Z toho vyplýva, že postupom stanoveným v článku 88 ES na účely preskúmania, či oslobodenie od spotrebných daní predstavuje štátnu pomoc, a prijatím rozhodnutia, ktorým sa konštatuje existencia takejto pomoci na koniec tohto postupu, bez predchádzajúceho vykonania postupu stanoveného v článku 8 ods. 5 smernice 92/81, hoci článok 1 ods. 2 rozhodnutia 2001/224 o znížených sadzbách spotrebnej dane a oslobodení od takých daní z určitých minerálnych olejov použitých na zvláštne účely výslovne povoľoval dotknutému členskému štátu pokračovať v uplatňovaní tohto oslobodenia od dane, Komisia neporušuje zásady právnej istoty a potrebného účinku aktov inštitúcií, a ani článok 8 ods. 5 smernice 92/81. Rozhodnutia Rady o povolení prijaté na návrh Komisie môžu mať totiž účinky len v oblasti, na ktorú sa vzťahujú pravidlá v oblasti harmonizácie právnych predpisov týkajúcich sa spotrebných daní, bez vplyvu na účinky prípadného rozhodnutia, aké môže Komisia prijať v rámci výkonu svojich právomocí v oblasti štátnej pomoci.

(pozri body 65 – 67, 69, 72)
Verejní obstarávatelia podliehajú povinnosti transparentnosti, ktorej cieľom je hlavne zaistiť neexistenciu rizika uprednostňovania a svojvôle z ich strany. Predovšetkým v prípade, ak pridelenie predmetnej zákazky závisí od určenia ekonomicky najvýhodnejšej ponuky v zmysle článku 30 ods. 2 smernice 93/37 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác a článku 36 ods. 2 smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, musí verejný obstarávateľ v súťažných podkladoch stanoviť a spresniť uplatniteľné kritériá hodnotenia ponúk. Tieto ustanovenia tak majú zaistiť dodržiavanie rovnosti zaobchádzania a transparentnosti vo fáze hodnotenia ponúk s ohľadom na pridelenie zákazky.

Okrem toho, ak judikatúra neupravuje úplný a absolútny zákaz pre verejného obstarávateľa po uplynutí lehoty na podanie ponúk podrobnejšie spresniť určité kritérium hodnotenia ponúk, s ktorým boli uchádzači predtým oboznámení, nič to nemení na skutočnosti, že takéto následné určenie je možné len pri prísnom dodržaní troch kumulatívnych podmienok. Po prvé takéto následné určenie nesmie meniť kritériá hodnotenia ponúk uvedené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, po druhé určenie nesmie obsahovať prvky, ktoré by v prípade, ak by boli známe v čase prípravy ponúk, mohli ovplyvniť ich prípravu, a po tretie nesmie byť prijaté pri zohľadnení skutočností, ktoré by mohli viesť k diskriminácii niektorého z uchádzačov.

Uplatnenie metódy priemernej ceny predpokladá nevyhnutnosť a posteriori určiť podstatnú, až rozhodujúcu skutočnosť pre rozhodnutie o pridelení zákaziek, t. j. priemernú cenu, s ktorou musia byť všetky ponuky porovnané po ich prijatí verejným obstarávateľom. Preto sú uchádzači, ktorí v okamihu podávania svojich ponúk nepoznali uvedenú priemernú cenu, ochudobnení o skutočnosť, ktorá by v prípade, ak by o nej vedeli v čase prípravy svojich ponúk, mohla túto prípravu osobitne ovplyvniť v zmysle druhej podmienky uvedenej vyššie.

(pozri body 71 – 73)
42

Tvrdenie Komisie, že objemová hmotnosť je podstatným kritériom, ktoré si normotvorca vybral na zvýšenie kvality intervenčne nakupovaného zrna, treba zamietnuť. Na jednej strane, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, z Nariadenia nijakým spôsobom nevyplýva, že objemová hmotnosť je podstatným kritériom na zvýšenie kvality kukurice prijatej na intervenciu. Na druhej strane treba uviesť, že aj za predpokladu, že by to tak bolo, Komisia nebola schopná vysvetliť, ako by zrušenie iba ustanovení zavádzajúcich toto nové kritérium zmenilo podstatu Nariadenia.
3

Výrobky, pre ktoré je zápis požadovaný, patria do tried 32 a 33 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb na účely zápisu ochranných známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú pre každú z týchto tried nasledujúcemu opisu: — „pivá; minerálne a sýtené vody a iné nealkoholické nápoje; ovocné a zeleninové nápoje a ovocné šťavy; sirupy a iné prípravky na výrobu nápojov; zmesi týchto nápojov“, ktoré patria do triedy 32, — „alkoholické nápoje (s výnimkou piva)“, ktoré patria do triedy 33.
210

Najskôr je potrebné uviesť, že body 64 a 65 usmernení uvádzajú, že ani podniky s veľmi vysokými podielmi na trhu nemusia byť po koncentrácii schopné brániť významným spôsobom účinnej hospodárskej súťaži, ak ich zákazníci disponujú vyrovnávacou kúpnou silou. Vyrovnávacou kúpnou silou sa má chápať vyjednávacia sila, ktorou odberateľ disponuje pri obchodných rokovaniach s predajcom a ktorá je dôsledkom jeho veľkosti, jeho obchodného významu pre dotknutého predávajúceho a jeho schopnosti vierohodne pohroziť, že v primeranom čase využije alternatívne zdroje dodávok, alebo že zhorší kvalitu alebo dodacie podmienky, ak by sa dodávateľ rozhodol zvýšiť svoje ceny. Takýto prípad by tiež nastal, ak by odberateľ mohol vysloviť vierohodnú hrozbu vertikálneho začlenenia sa do trhu smerom nahor alebo finančne podporovať rast alebo vstup smerom nahor. Nakoniec je pravdepodobnejšie, že vyrovnávacou kúpnou silou budú disponovať skôr veľkí a úspešní zákazníci než malé podniky pôsobiace v rozdrobenom odvetví činnosti.
78

S ohľadom na tieto skutočnosti sa nemusí rozhodnutie podľa článku 9 nariadenia č. 1/2003 zakladať na uvedení dôvodov, tak ako sa vyžaduje pre rozhodnutie podľa článku 7 uvedeného nariadenia, osobitne v prípade, ak sa zdá byť ťažké vymedziť povahu alebo dosah záväzku nevyhnutného na účely odstránenia obáv vyjadrených Komisiou, napríklad preto, že konanie, o ktorom inštitúcia vyjadrila svoje obavy, je nové alebo špecifické, ako je tomu v prejednávanej veci. Okrem toho uskutočňovanie cieľa, ktorý sleduje článok 9 nariadenia č. 1/2003, by bolo ohrozené, ak by výsledok preskúmania rozhodnutia na základe tohto ustanovenia závisel na posúdení iného, hypotetického rozhodnutia prijatého podľa článku 7 toho istého nariadenia. To by znamenalo, že by Komisia rovnako musela vykonať posúdenie ako v prípade rozhodnutia podľa článku 7 nariadenia č. 1/2003 a že by sa teda vzdala časti nárastu účinnosti, ktorú sa normotvorca snažil získať prostredníctvom článku 9 tohto nariadenia.
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (odvolacia komora)

z 5. júla 2007

Vec T‑247/06 P

Carlos Sanchez Ferriz

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Správa o služobnom postupe – Hodnotené obdobie 2003 – Nedôvodné odvolanie“

Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (druhá komora) z 28. júna 2006, Sanchez Ferriz/Komisia (F‑19/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑41, II‑A‑1‑135) smerujúce k zrušeniu tohto rozsudku

Rozhodnutie: Odvolanie sa zamieta. Carlos Sanchez Ferriz je povinný nahradiť trovy tohto konania.

Abstrakt

Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe

(Služobný poriadok úradníkov, článok 43)

Zásada rovnosti zaobchádzania je porušená, pokiaľ sa s dvomi kategóriami osôb, ktorých právna a skutková situácia nie je v zásade rozdielna, zaobchádza rozdielne alebo pokiaľ sa s rozdielnymi situáciami zaobchádza rovnako.

Za porušenie zásady rovnosti zaobchádzania nemožno považovať skutočnosť, že z dôvodu uplatňovania pravidla zavádzajúceho váženie bodov udelených v rôznych rubrikách správy o služobnom postupe, dostanú dvaja úradníci s presne rovnakým počtom bodov v jednej rubrike tejto správy odlišný celkový počet bodov, ak sú udelené body pridané v ďalších rubrikách, pretože tento rozdiel odráža skutočnosť, že títo úradníci nie sú vo vzťahu k týmto ďalším rubrikám v rovnakej situácii. Rovnaký záver platí v prípade, keď dvaja úradníci, ktorí získali odlišný počet bodov v jednej z týchto rubrík, dostanú rovnaký celkový počet bodov, ak sú udelené body pridané v ďalších rubrikách.

pozri body 36 a 37)

Odkaz: Súd prvého stupňa, 7. februára 1991, Tagaras/Súdny dvor, T‑18/89 a T‑24/89, Zb. s. II‑53, bod 68; Súd prvého stupňa, 28. októbra 2004, Lutz Herrera/Komisia, T‑219/02 a T‑337/02, Zb. VS s. I‑A‑319, II‑1407, bod 93; Súd prvého stupňa, 25. októbra 2005, Fardoom a Reinard/Komisia, T‑43/04, Zb. VS s. I‑A‑329, II‑1465, bod 42; Súd prvého stupňa, 28. novembra 2006, Milbert a i./Komisia, T‑47/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑281, II‑A‑2‑1455, bod 53
Dodržanie zásady právnej istoty tiež vyžaduje, aby inštitúcie zásadne predchádzali nezrovnalostiam, ku ktorým môže dochádzať pri vykonávaní jednotlivých ustanovení práva Únie, a to osobitne v prípade, keď tieto ustanovenia sledujú rovnaký cieľ, ako je cieľ nenarušenej hospodárskej súťaže na spoločnom trhu. V oblasti štátnej pomoci v tejto súvislosti zásada právnej istoty vyžaduje, že ak Komisia z dôvodu porušenia svojej povinnosti náležitej starostlivosti vytvorila nejasnú situáciu tým, že do uplatniteľnej právnej úpravy zaviedla prvky neistoty a nejasnosti v spojení s okolnosťou, že napriek svojej vedomosti o dotknutej pomoci dlhodobo nekonala, prináleží jej vyjasniť uvedenú situáciu skôr, než podnikne akékoľvek opatrenia s cieľom nariadiť vrátenie už poskytnutej pomoci.

Postup stanovený v článku 8 ods. 4 smernice 92/81 o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych olejov, ktorý Rade priznáva právomoc na návrh Komisie ktorémukoľvek členskému štátu jednomyseľne povoliť zavedenie ďalších oslobodení od dane alebo daňových úľav, ktoré nie sú upravené v uvedenej smernici, a to z dôvodov osobitných politík, má odlišný účel a pôsobnosť než režim zavedený v článku 88 ES.

Vzhľadom na to rozhodnutie Rady, ktorým sa členskému štátu v súlade s článkom 8 ods. 4 tejto smernice povoľuje zaviesť oslobodenie od spotrebných daní, nemôže mať za následok to, že by sa Komisii bránilo vo výkone právomocí, ktoré jej zveruje Zmluva, a v dôsledku toho ani začatiu postupu upravenému v článku 88 ES na účely posúdenia, či toto oslobodenie predstavuje štátnu pomoc, a ak je to potrebné, ani prijatiu na konci tohto postupu rozhodnutia, ktorým sa konštatuje existencia takejto pomoci.

Okrem toho okolnosť, že rozhodnutia Rady o povolení priznávajú úplné oslobodenie od spotrebných daní stanovením presných geografických a časových podmienok a že tieto podmienky členské štáty prísne dodržiavajú, nemá vplyv na rozdelenie právomocí medzi Radu a Komisiu, a teda nemôže Komisiu pozbaviť výkonu jej právomocí.

Z toho vyplýva, že postupom stanoveným v článku 88 ES na účely preskúmania, či oslobodenie od spotrebných daní predstavuje štátnu pomoc, a prijatím rozhodnutia, ktorým sa konštatuje existencia takejto pomoci na koniec tohto postupu, bez predchádzajúceho vykonania postupu stanoveného v článku 8 ods. 5 smernice 92/81, hoci článok 1 ods. 2 rozhodnutia 2001/224 o znížených sadzbách spotrebnej dane a oslobodení od takých daní z určitých minerálnych olejov použitých na zvláštne účely výslovne povoľoval dotknutému členskému štátu pokračovať v uplatňovaní tohto oslobodenia od dane, Komisia neporušuje zásady právnej istoty a potrebného účinku aktov inštitúcií, a ani článok 8 ods. 5 smernice 92/81. Rozhodnutia Rady o povolení prijaté na návrh Komisie môžu mať totiž účinky len v oblasti, na ktorú sa vzťahujú pravidlá v oblasti harmonizácie právnych predpisov týkajúcich sa spotrebných daní, bez vplyvu na účinky prípadného rozhodnutia, aké môže Komisia prijať v rámci výkonu svojich právomocí v oblasti štátnej pomoci.

(pozri body 62 – 64, 66, 69, 73, 91)
23

Otázka uplatnenia článku 6b ods. 1 písm. a) Parížskeho dohovoru na ochranné známky pre služby pritom predstavuje prejudiciálnu otázku, ktorej vyriešenie je nevyhnutné na zabezpečenie správneho uplatnenia nariadenia č. 40/94 vo vzťahu k žalobným dôvodom žalobcu. Na účely určenia, či prihlasovaná ochranná známka, v rozsahu, v akom sa týka služieb, predstavuje ochrannú známku, ktorej zápis by mohol byť v rozpore s článkom 6b ods. 1 písm. a), je totiž nevyhnutné určiť, či sa toto ustanovenie uplatní na ochranné známky pre služby. Pokiaľ to tak nie je, zamietnutie zápisu tejto ochrannej známky pre služby zo strany ÚHVT by skutočne predstavovalo porušenie článku 7 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 40/94, tak ako tvrdí žalobca, a to dokonca bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či prihlasovaná ochranná známky obsahuje symbolický znak kanadského štátu alebo jeho napodobeninu „z heraldického hľadiska“.
104

Rovnako je potrebné uviesť, že žalobkyňa nepredložila nijaký dôkaz, ktorý by mohol preukázať, že pestovatelia alebo dodávatelia rastlinného materiálu, ktorých podľa svojho tvrdenia zastupuje, sa zúčastnili na konaní o poskytnutí právnej ochrany alebo sa nachádzali v situácii porovnateľnej so situáciou Van Zantenu. Ani skutočnosť, že rozhodnutie o poskytnutí právnej ochrany by mohlo donútiť týchto pestovateľov, aby vyrúbali svoje stromy, a ovplyvniť možnosť týchto dodávateľov dodávať rastlinný materiál odrody Afourer, ktorá je konkurenčnou odrodou odrody Nadorcott, ak by nesúhlasili s platením poplatku, nepreukazuje existenciu osobitných vlastností alebo skutkového stavu, ktorý by ich charakterizoval vo vzťahu k všetkým ostatným pestovateľom alebo dodávateľom nachádzajúcim sa v rovnakej objektívnej situácii. Okrem toho konkurenčné vzťahy, na ktoré v tomto ohľade žalobkyňa odkazuje, nie sú porovnateľné so vzťahmi vo veci týkajúcej sa Van Zantenu, v ktorej došlo k spochybneniu chránených subjektívnych práv.
71

Okrem iného, téza obhajovaná žalobkyňou v tejto súvislosti by mala za účinok potlačenie faktora založeného na podobnosti ochranných známok v prospech faktora založeného na rozlišovacej spôsobilosti skoršej národnej ochrannej známky, ktorému by bol pripísaný neprimeraný význam. Z uvedeného by vyplývalo, že ak by skoršia národná ochranná známka mala iba nízku rozlišovaciu spôsobilosť, pravdepodobnosť zámeny by existovala iba v prípade jej úplnej reprodukcie ochrannou známkou, ktorej zápis sa požaduje, a to bez ohľadu na stupeň podobnosti medzi dotknutými označeniami (uznesenie Súdneho dvora z 27. apríla 2006, L’Oréal/ÚHVT, C-235/05 P, neuverejnené v Zbierke — Zb. 2006, s. I-57*, bod 45). Takýto výsledok by však nebol v súlade so samotnou podstatou celkového posúdenia, ktoré sú príslušné orgány povinné vykonať na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 (rozsudok Súdneho dvora z 15. marca 2007, T.I.M.E. ART/Devinlec a UHVT, C-171/06 P, neuverejnené v Zbierke — Zb. 2007, p. I-41*, bod 41).
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (odvolacia komora)

zo 4. septembra 2008

Vec T‑413/06 P

Claudia Gualtieri

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Odvolanie – Vyslaný národný expert – Uznesenie o postúpení – Rozhodnutie, proti ktorému je možné podať odvolanie – Neprípustnosť“

Predmet: Odvolanie podané proti uzneseniu Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) z 9. októbra 2006, Gualtieri/Komisia (F‑53/06, Zb. VS s. I‑A-1-107, II‑A-1-399), smerujúce k zrušeniu tohto uznesenia

Rozhodnutie: Odvolanie sa zamieta. Claudia Gualtieri znáša svoje vlastné trovy konania, ako aj je povinná nahradiť trovy konania Komisie v tomto konaní.

Abstrakt

Odvolanie – Predmet – Zrušenie uznesenia Súdu pre verejnú službu, ktorý sa zriekol svojej príslušnosti v prospech Súdneho dvora alebo Súdu prvého stupňa – Neprípustnosť

(Štatút Súdneho dvora, príloha I článok 8 ods. 2 a článok 9 prvý a druhý odsek)

Uznesenie, ktorým Súd pre verejnú službu postúpi žalobu, vzhľadom na to, že nie je príslušný o nej prejednávať a rozhodovať, na Súdny dvor alebo Súd prvého stupňa v súlade s postupom stanoveným v článku 8 ods. 2 prílohy I Štatútu Súdneho dvora, nie je aktom, proti ktorému sa je možné odvolať, pretože dané uznesenie nespĺňa podmienky stanovené v článku 9 prvom a druhom pododseku prílohy I Štatútu Súdneho dvora vyžadujúce, že účastník konania, ktorý vo svojich návrhoch nebol vôbec úspešný alebo bol len čiastočne úspešný, môže podať odvolanie proti konečným rozhodnutiam Súdu pre verejnú službu a proti jeho rozhodnutiam, ktoré len čiastočne riešia vecné otázky alebo riešia procesnú otázku týkajúcu sa námietky nepríslušnosti alebo neprípustnosti. Navyše také postúpenie nemôže porušiť súdnu ochranu účastníkov konania pred súdom Spoločenstva, pretože tento súd v každom prípade rozhodne o všetkých otázkach uvedených v žalobe. Skôr ako ponechať dôsledky vyhlásenia nedostatku príslušnosti na účastníkov konania, ktorí by prípadne podali odvolanie, článok článku 8 ods. 2 stanovuje, že vec sa postúpi súdu Spoločenstva, ktorý treba považovať za príslušný. Okrem toho prináleží súdu, ktorému bola žaloba podaná, posúdiť svoju príslušnosť a prípadne ďalej postúpiť podľa osobitne na to upraveného postupu žalobu na príslušný prvostupňový súd, ktorý sa už nemôže zriecť svojej príslušnosti. Tento osobitný mechanizmus umožňuje riešiť otázky rozdelenia príslušnosti medzi jednotlivé súdy, ktoré spolu tvoria inštitúciu Súdny dvor, pričom k týmto otázkam sa môžu účastníci konania prípadne kontradiktórne vyjadriť pred Súdom prvého stupňa rozhodujúcom po postúpení mu veci.

(pozri body 22 – 25 a 27)
67

Pokiaľ sa má argumentácia žalobkyne rozumieť v tom zmysle, že vzhľadom na odôvodnenia uvedené v rozhodnutí tretieho odvolacieho senátu z 10. apríla 2002 odvolací senát bol povinný v prejednávanej veci neuplatňovať článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, aj keby jeho uplatnenie bolo odôvodnené, nemožno takúto argumentáciu prijať. Z judikatúry uvedenej v bodoch 64 a 65 vyššie vyplýva, že ak sa v skoršej veci odvolací senát ÚHVT dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že uznal zapísateľný charakter označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, žiadna z uvedených zásad nedovoľuje žalobkyni domáhať sa v neskoršej veci, ktorá je porovnateľná so skoršou, opačného rozhodnutia [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T-106/00, Zb. s. II-723, bod 67, a z 30. novembra 2006, Camper/ÚHVT — JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, neuverejnený v Zbierke, bod 95].