5

Všeobecný súd zhrnul okolnosti predchádzajúce sporu v bodoch 1 až 8 napadnutého rozsudku takto: „1 S cieľom umožniť talianskym výrobcom mlieka zaplatiť dodatočný odvod vo 1386475000 eur dlžný Európskej únii z dôvodu prekročenia mliečnej kvóty pridelenej Talianskej republike v obdobiach rokov 1995/1996 až 2001/2002 požiadal tento členský štát Radu Európskej únie o povolenie na zavedenie schémy štátnej pomoci na základe článku 88 ods. 2 tretieho pododseku ES. 2 Rozhodnutím Rady 2003/530/ES zo 16. júla 2003 o zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom, ktorú chce Talianska republika poskytnúť svojim výrobcom mlieka [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 184, s. 15, ďalej len ‚rozhodnutie Rady‘), Rada povolila tomuto členskému štátu ,poskytnúť [pomoc] výrobcom mlieka tým, že za nich zaplatí [Únii] sumu, ktorú [jej] výrobcovia mlieka dlhovali v dôsledku dodatočných odvodov za mlieko a mliečne výrobky za obdobie rokov 1995/1996 až 2001/2002‘ [neoficiálny preklad] (článok 1 rozhodnutia Rady). Rada tiež povolila ,umožni[ť] [dotknutým subjektom] zaplatiť svoj dlh [voči Talianskej republike] prostredníctvom bezúročných odkladov úhrad počas niekoľkých rokov‘ [neoficiálny preklad] (článok 1 rozhodnutia Rady). 3 Toto vyhlásenie o zlučiteľnosti podliehalo dvom súborom podmienok. V prvom rade Rada uložila talianskym orgánom povinnosť na jednej strane ohlásiť sumu zodpovedajúcu dodatočnému odvodu dlhovanú výrobcami mlieka Európskemu poľnohospodárskemu usmerňovaciemu a záručnému fondu (EPUZF) a na strane druhej odpočítať ich zostávajúci dlh voči Únii a s ním súvisiace úroky od výdavkov financovaných prostredníctvom EPUZF (článok 2 rozhodnutia Rady). V druhom rade Rada vyžadovala, aby jednak výrobcovia mlieka v celom rozsahu splatili svoj dlh voči Talianskej republike prostredníctvom ročných splátok v rovnakej výške a jednak aby tak urobili počas obdobia nepresahujúceho štrnásť rokov od 1. januára 2004 (článok 1 rozhodnutia Rady). 4 V tomto kontexte talianske orgány prijali decreto‑legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero‑caseari (zákonný dekrét č. 49 o reforme právnej úpravy týkajúcej sa uplatnenia dodatočného odvodu v odvetví mlieka a mliečnych výrobkov) z 28. marca 2003 (GURI č. 75 z 31. marca 2003, s. 4), ako aj decreto ministeriale del 30 luglio 2003, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003 (vyhláška ministerstva z 30. júla 2003 o ustanoveniach týkajúcich sa zaplatenia dodatočného odvodu, dlhovaného a nezaplateného za obdobie rokov 1995/1996 až 2001/2002, uvedených v článku 10 ods. 34 zákona č. 119/2003) (GURI č. 183 z 8. augusta 2003, s. 33). Ustanovenia týchto dvoch aktov vo vzájomnej súvislosti v podstate stanovovali, že sumu dodatočného odvodu, ktorú Talianska republika uhradila, jej výrobcovia mlieka v celom rozsahu vrátia bez úrokov vo forme ročných splátok v rovnakej výške rozložených na obdobie nepresahujúce štrnásť rokov (ďalej len ‚systém platieb na splátky‘). 5 Po opakovaných zmenách týchto ustanovení…, talianske orgány prijali legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie (zákon č. 10 o premene zákonného dekrétu č. 225 z 29. decembra 2010 o predĺžení lehôt upravených legislatívnymi ustanoveniami a naliehavými opatreniami v daňovej oblasti a oblasti podpory podnikov a rodín) z 26. februára 2011 (GURI č. 47 z 26. februára 2011, riadna príloha č. 53), ktorý nadobudol účinnosť na druhý deň. Tento zákon okrem iného zaviedol v článku 1 zákonného dekrétu č. 225 odsek 12k, ktorý stanovoval, že ,s cieľom čeliť vážnej kríze dotýkajúcej sa mliečneho odvetvia boli lehoty na zaplatenie súm splatných k 31. decembru 2010 a uvedených v splátkových kalendároch upravených v zákonnom dekréte č. 49 odložené na 30. jún 2011‘, a následnú právnu úpravu (ďalej len ‚odklad úhrady‘). 6 Talianske orgány informovali Komisiu, že ‚ekvivalent hotovostnej finančnej pomoci‘ vo vzťahu k tomuto opatreniu bol započítaný do pomoci de minimis upravenej pre tento štát prílohou nariadenia Komisie (ES) č. 1535/2007 z 20. decembra 2007 o uplatňovaní článkov [107 ZFEÚ] a [108 ZFEÚ] na pomoc de minimis v sektore poľnohospodárskej výroby (Ú. v. EÚ L 337, [2007], s. 35). … 7 Rozhodnutím C (2011) 10055 v konečnom znení z 11. januára 2012 – Štátna pomoc SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] – Odloženie úhrady odvodu za mlieko v Taliansku, ktorého zhrnutie bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie10. februára 2012 (Ú. v. EÚ C 37, [2012], s. 30), Komisia začala konanie upravené v článku 108 ods. 2 ZFEÚ. V prvom rade v podstate uviedla, že má pochybnosti o posúdení odloženia úhrady z hľadiska článku 107 ZFEÚ, ako aj o zlučiteľnosti tohto opatrenia s vnútorným trhom. V druhom rade uviedla, že toto odloženie úhrady spôsobilo porušenie jednej z podmienok upravených rozhodnutím Rady, že toto porušenie zmenilo celý systém platieb na splátky zavedený talianskymi orgánmi na novú pomoc v rozsahu, v akom sa týkala výrobcov mlieka, ktorí využili odloženie úhrady, a že nebola preukázaná ani zlučiteľnosť tejto novej pomoci s vnútorným trhom. 8 [Sporným] rozhodnutím… Komisia po výmene informácií s talianskymi orgánmi počas správneho konania usúdila, že každé z dvoch predmetných opatrení, konkrétne odklad úhrady a systém platieb na splátky, predstavuje novú protiprávnu pomoc nezlučiteľnú s vnútorným trhom (článok 1 [sporného] rozhodnutia). V dôsledku toho nariadila Talianskej republike, aby pristúpila k bezodkladnému a účinnému vymáhaniu súm poskytnutých výrobcom mlieka, ktorým bol priznaný systém platieb na splátky, spolu s úrokmi (články 2 a 3 [sporného] rozhodnutia).“