Predbežné znenie

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (deviata rozšírená komora)

z 13. decembra 2018 ( )

„Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia – Slovenský trh širokopásmových telekomunikačných služieb – Prístup tretích podnikov k ‚účastníckej prípojke‘ historického operátora na tomto trhu – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP – Jediné a pokračujúce porušenie – Pojem ‚zneužitie‘ – Odmietnutie prístupu – Cenové stláčanie – Výpočet cenového stláčania – Kritérium rovnako efektívneho konkurenta – Právo na obhajobu – Pripísanie porušenia, ktorého sa dopustila dcérska spoločnosť, jej materskej spoločnosti – Rozhodujúci vplyv materskej spoločnosti na obchodnú politiku jej dcérskej spoločnosti – Skutočný výkon – Dôkazné bremeno – Výpočet sumy pokuty – Usmernenia pre výpočet výšky pokút z roku 2006“

Vo veci T‑851/14,

Slovak Telekom, a.s., so sídlom v Bratislave (Slovensko), v zastúpení: D. Geradin, advokát, a R. O’Donoghue, QC,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne M. Farley, L. Malferrari a G. Koleva, neskôr M. Farley, M. Kellerbauer, L. Malferrari a C. Vollrath, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje:

Slovanet, a.s., so sídlom v Bratislave, v zastúpení: P. Tisaj, advokát,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je žaloba podľa článku 263 ZFEÚ v prvom rade o neplatnosť rozhodnutia Komisie C(2014) 7465 final z 15. októbra 2014, týkajúceho sa konania podľa článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP (vec AT.39523 – Slovak Telekom), ktoré bolo opravené rozhodnutím Komisie C(2014) 10119 final zo 16. decembra 2014, ako aj rozhodnutím Komisie C(2015) 2484 final zo 17. apríla 2015, v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne, a subsidiárne návrh na zníženie sumy pokuty uloženej žalobkyni,

VŠEOBECNÝ SÚD (deviata rozšírená komora),

v zložení: sudcovia M. van der Woude, vykonávajúci funkciu predsedu komory, S. Gervasoni, L. Madise, R. da Silva Passos (spravodajca) a K. Kowalik‑Bańczyk,

tajomník: N. Schall, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. apríla 2018,

vyhlásil tento

Rozsudok( )

I. Okolnosti predchádzajúce sporu

1 Žalobkyňa, Slovak Telekom, a.s., je historickým telekomunikačným operátorom na Slovensku. Spoločnosť Deutsche Telekom AG, historický telekomunikačný operátor v Nemecku, je spoločnosťou na čele skupiny Deutsche Telekom a od 4. augusta 2000 počas celého obdobia, ktoré je v prejednávanej veci relevantné, vlastnila obchodný podiel zodpovedajúci 51 % základného imania žalobkyne. Obchodné podiely zodpovedajúce zvyšnej časti základného imania žalobkyne vlastnili Ministerstvo hospodárstva Slovenskej republiky, a to vo výške 34 %, a Fond národného majetku Slovenskej republiky, vo výške 15 %.

2 Dňa 15. októbra 2014 prijala Európska komisia rozhodnutie C(2014) 7465 final, týkajúce sa konania podľa článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP (vec AT.39523 – Slovak Telekom), ktoré bolo opravené jej rozhodnutím C(2014) 10119 final zo 16. decembra 2014, ako aj jej rozhodnutím C(2015) 2484 final zo 17. apríla 2015, a ktoré bolo určené žalobkyni, ako aj spoločnosti Deutsche Telekom (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Deutsche Telekom 24. decembra 2014 podala žalobu, ktorou sa rovnako domáha zrušenia napadnutého rozhodnutia (vec T‑827/14).

A. Technologický, skutkový a regulačný kontext napadnutého rozhodnutia

3 Žalobkyňa, ktorá je nepriamym nástupcom štátneho podniku pôšt a telekomunikácií, ktorý zanikol v roku 1992, je najväčším telekomunikačným operátorom a poskytovateľom širokopásmového pripojenia na Slovensku. Zákonný monopol, ktorý mala táto spoločnosť na slovenskom telekomunikačnom trhu, bol ukončený v roku 2000. Žalobkyňa ponúka komplexný súbor dátových a hlasových služieb a vlastní a prevádzkuje pevné siete s medeným vedením a s optickým vedením, ako aj mobilnú telekomunikačnú sieť. Siete s medeným vedením a mobilné siete pokrývajú takmer celé územie Slovenska.

4 Napadnuté rozhodnutie sa týka protisúťažných postupov na slovenskom trhu vysokorýchlostných internetových služieb. Vzťahuje sa v podstate na podmienky stanovené žalobkyňou pre neviazaný prístup ostatných operátorov k účastníckej prípojke medeného vedenia na Slovensku v rokoch 2005 – 2010.

5 Účastnícka prípojka je fyzické dvojžilové kovové vedenie (nazývane tiež „linka“), ktoré spája konečný bod siete v priestoroch účastníka s hlavným rozvádzačom alebo rovnocenným zariadením v pevnej verejnej telefónnej sieti.

6 Neviazaný prístup k účastníckej prípojke umožňuje novým subjektom – nazývaným obvykle „alternatívni operátori“, protipólom ktorých sú historickí operátori telekomunikačných sietí – používať telekomunikačnú infraštruktúru, ktorá už existuje a patrí týmto historickým operátorom, s cieľom ponúkať rôzne služby konečným užívateľom v rámci hospodárskej súťaže s historickými operátormi. Medzi rozličné telekomunikačné služby, ktoré sa môžu poskytovať konečným užívateľom prostredníctvom účastníckej prípojky, patrí vysokorýchlostný prenos dát pre pevný prístup na internet a pre multimediálne aplikácie na základe technológie digitálnej účastníckej linky (Digital Subscriber Line alebo DSL).

7 Neviazaný prístup k účastníckej prípojke je upravený na úrovni Únie okrem iného nariadením (ES) Európskeho parlamentu a Rady č. 2887/2000 z 18. decembra 2000 o neviazanom prístupe k účastníckej prípojke (Ú. v. ES L 336, 2000, s. 4; Mim. vyd. 13/026, s. 83) a smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349). Nariadenie č. 2887/2000 vyžadovalo od operátorov „ovládajúcich podstatnú časť trhu“, aby sprístupnili účastnícku prípojku, ku ktorej je neviazaný prístup (unbundled local loop alebo ULL), a aby uverejnili štandardnú ponuku v oblasti neviazaného prístupu. Na Slovensku boli tieto ustanovenia implementované zákonom z 3. decembra 2003 č. 610/2003 Z.z. o elektronických komunikáciách, v znení neskorších predpisov, ktorý až na určité výnimky nadobudol účinnosť 1. januára 2004.

8 Tento právny rámec v podstate prinútil operátora identifikovaného národným regulačným orgánom ako operátor s významným vplyvom na trhu (ktorým je vo všeobecnosti historický operátor), aby alternatívnym operátorom poskytol neviazaný prístup ku svojej účastníckej prípojke a k súvisiacim službám za transparentných, spravodlivých a nediskriminačných podmienok a aby štandardnú ponuku takéhoto neviazaného prístupu priebežne aktualizoval. Národný regulačný orgán mal zabezpečiť, aby poplatky za neviazaný prístup k účastníckej prípojke, určované na základe nákladov, podporovali čestnú a udržateľnú hospodársku súťaž. V tejto súvislosti mohol národný regulačný úrad predovšetkým uložiť povinnosť zmeniť štandardnú ponuku.

9 Po vykonaní analýzy trhu prijal slovenský národný regulačný orgán pre oblasť telekomunikácií (Telekomunikačný úrad SR, ďalej len „TÚ SR“) 8. marca 2005 prvostupňové rozhodnutie č. 205/14/2005, v ktorom označil spoločnosť Slovak Telekom za operátora s významným vplyvom na veľkoobchodnom trhu neviazaného prístupu k účastníckej prípojke v zmysle nariadenia č. 2887/2000. V dôsledku toho TÚ SR uložil žalobkyni rozličné povinnosti, medzi ktoré patrila okrem iného povinnosť predložiť do 60 dní štandardnú ponuku. Toto rozhodnutie, proti ktorému žalobkyňa podala rozklad, bolo predsedom TÚ SR 14. júna 2005 potvrdené. Na základe tohto potvrdzujúceho rozhodnutia bola žalobkyňa povinná vyhovieť všetkým žiadostiam o neviazaný prístup ku svojej účastníckej prípojke, považovaným za primerané a odôvodnené, aby tak alternatívnym operátorom bolo umožnené používať túto účastnícku prípojku s cieľom ponúkať ich vlastné služby na „maloobchodnom masovom trhu (resp. trhu určenom pre širokú verejnosť)“ širokopásmových služieb na pevnom mieste na Slovensku. Rozhodnutím zo 14. júna 2005 sa žalobkyni zároveň uložila povinnosť uverejniť všetky plánované zmeny v štandardnej ponuke v oblasti neviazaného prístupu minimálne 45 dní vopred a predložiť ich TÚ SR.

10 Žalobkyňa uverejnila svoju štandardnú ponuku v oblasti neviazaného prístupu 12. augusta 2005 (ďalej len „štandardná ponuka“). Táto ponuka, ktorá bola od tohto dňa do konca roka 2010 deväťkrát zmenená, vymedzuje zmluvné a technické podmienky pre prístup k užívateľskej prípojke žalobkyne. Na veľkoobchodnom trhu žalobkyňa sprístupňuje účastnícke prípojky, ku ktorým je neviazaný prístup, v hlavnom rozvádzači alebo vedľa hlavného rozvádzača, na ktorom alternatívny operátor, ktorý má záujem o prístup, vybudoval svoju vlastnú centrálnu sieť.

11 Podľa napadnutého rozhodnutia sieť účastníckej prípojky žalobkyne, ktorá sa dá používať na poskytovanie širokopásmových služieb po zavedení neviazaného prístupu k dotknutým linkám tohto operátora, v období rokov 2005 – 2010 pokrývala 75,7 % všetkých slovenských domácností. Toto pokrytie zahŕňalo všetky účastnícke prípojky umiestnené v prístupovej sieti žalobkyne s kovovým vedením, ktoré sa dajú používať na prenos širokopásmového signálu. Počas rovnakého obdobia však došlo k zavedeniu neviazaného prístupu k iba zopár ojedinelým užívateľským prípojkám žalobkyne, a to od 18. decembra 2009, a tieto prípojky boli využívané iba jediným alternatívnym operátorom, aby mohol poskytovať podnikom maloobchodné služby s veľmi vysokou prenosovou rýchlosťou.

B. Konanie pred Komisiou

12 Komisia začala z úradnej moci vyšetrovanie, ktorého predmetom boli okrem iného podmienky neviazaného prístupu k účastníckej prípojke žalobkyne. Následne po žiadostiach o informácie zaslaných alternatívnym operátorom 13. júna 2008 a neohlásenej inšpekcii v priestoroch žalobkyne od 13. do 15. januára 2009 rozhodla Komisia 8. apríla 2009 o začatí konania proti tomuto operátorovi, v zmysle článku 2 svojho nariadenia (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (Ú. v. EÚ L 123, 2004, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 81).

13 Vyšetrovanie pokračovalo dodatočnými žiadosťami o informácie, zaslanými alternatívnym operátorom a TÚ SR, ako aj vopred oznámenou inšpekciou v priestoroch žalobkyne 13. a 14. júla 2009.

14 Žalobkyňa vo viacerých diskusných dokumentoch zaslaných Komisii od 11. augusta 2009 do 31. augusta 2010 uviedla, že podľa nej neexistuje žiaden dôvod domnievať sa, že v prejednávanej veci porušila článok 102 ZFEÚ.

15 V rámci vyšetrovania žalobkyňa odmietla poskytnúť informácie pochádzajúce z obdobia pred 1. májom 2004, ktorý je dátumom pristúpenia Slovenskej republiky k Únii. Žalobkyňa podala žalobu o neplatnosť jednak proti rozhodnutiu Komisie C(2009) 6840 z 3. septembra 2009, týkajúcemu sa konania podľa článku 18 ods. 3 a článku 24 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205), a jednak proti rozhodnutiu Komisie C(2010) 902 z 8. februára 2010, týkajúcemu sa konania podľa článku 18 ods. 3 a článku 24 ods. 1 nariadenia č. 1/2003. Rozsudkom z 22. marca 2012, Slovak Telekom/Komisia (T‑458/09 a T‑171/10, EU:T:2012:145), Všeobecný súd žaloby podané proti týmto rozhodnutiam zamietol.

16 Dňa 13. decembra 2010 Komisia po žiadostiach o informácie zaslaných spoločnosti Deutsche Telekom rozhodla o začatí konania proti tejto spoločnosti, v zmysle článku 2 nariadenia č. 773/2004.

17 Dňa 7. mája 2012 Komisia zaslala žalobkyni oznámenie o výhradách. Toto oznámenie o výhradách bolo nasledujúci deň zaslané spoločnosti Deutsche Telekom. V tomto oznámení o výhradách Komisia predbežne dospela k záveru, že žalobkyňa by mohla byť zodpovedná za porušenie článku 102 ZFEÚ z dôvodu praxe vedúcej k cenovému stláčaniu, pokiaľ ide o neviazaný prístup k účastníckym prípojkám jej siete a veľkoobchodný širokopásmový prístup jej konkurentov na vnútroštátnej a regionálnej úrovni, ako aj o odmietnutie sprístupniť alternatívnym operátorom určité veľkoobchodné produkty. Komisia tiež predbežne uviedla, že za toto porušenie by mohla byť zodpovedná Deutsche Telekom ako materská spoločnosť žalobkyne v období, v ktorom k tomuto porušeniu došlo.

18 Po tom, čo bol žalobkyni a spoločnosti Deutsche Telekom umožnený prístup k spisu vyšetrovania, obe odpovedali na oznámenie o výhradách 5. septembra 2012. Následne sa 6. a 7. novembra toho istého roka uskutočnilo ústne vypočutie.

19 Dňa 21. júna 2013 predložila žalobkyňa Komisii návrh záväzkov, ktoré mali byť odpoveďou na jej námietky z hľadiska práva hospodárskej súťaže, a požiadala Komisiu o prijatie rozhodnutia o prijatí záväzkov v zmysle článku 9 nariadenia č. 1/2003, a nie rozhodnutia o zákaze. Komisia však považovala tieto záväzky za nedostatočné, a preto sa rozhodla v konaní pokračovať.

20 Komisia zaslala žalobkyni 6. decembra 2013 a spoločnosti Deutsche Telekom 10. januára 2014 list obsahujúci opis skutkových okolností, ktorý im mal umožniť predložiť pripomienky k dodatočným dôkazom zhromaždeným po zaslaní oznámenia o výhradách. Komisia uviedla, že tieto dôkazy, ku ktorým žalobkyňa a Deutsche Telekom mali prístup, by mohli byť použité v prípadnom konečnom rozhodnutí.

21 Žalobkyňa odpovedala na list obsahujúci opis skutkových okolností 21. februára a Deutsche Telekom tak urobila 6. marca 2014.

22 Na stretnutiach, ktoré sa uskutočnili so žalobkyňou 16. septembra 2014 a so spoločnosťou Deutsche Telekom 29. septembra 2014, im Komisia poskytla informácie o rozhodnutí, ktoré mala v úmysle prijať na základe článku 7 nariadenia č. 1/2003.

C. Napadnuté rozhodnutie

23 Komisia v napadnutom rozhodnutí uvádza, že podnik tvorený žalobkyňou a spoločnosťou Deutsche Telekom sa dopustil jediného a pokračujúceho porušenia článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP, týkajúceho sa širokopásmových služieb na Slovensku v období od 12. augusta 2005 do 31. decembra 2010 (ďalej len „dotknuté obdobie“).

1. Vymedzenie relevantných trhov a dominantné postavenie žalobkyne na týchto trhoch

24 V napadnutom rozhodnutí Komisia vymedzuje dva dotknuté trhy s výrobkami, a to:

– maloobchodný masový trh (resp. trh určený pre širokú verejnosť) so širokopásmovými službami na pevnom mieste,

– veľkoobchodný trh prístupu k účastníckym prípojkám, ku ktorým je neviazaný prístup.

25 Relevantný geografický trh pokrýva podľa napadnutého rozhodnutia celé územie Slovenska.

26 Komisia konštatuje, že v dotknutom období mala žalobkyňa postavenie monopolu na veľkoobchodnom trhu neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám a že neexistovali priame tlaky v podobe skutočnej alebo potenciálnej hospodárskej súťaže alebo vyrovnávacej odberateľskej sily, obmedzujúcej silu tejto spoločnosti na trhu. Žalobkyňa tak v dotknutom období mala dominantné postavenie na tomto trhu. Komisia tiež konštatuje, že žalobkyňa mala v tomto období dominantné postavenie na maloobchodnom masovom trhu (resp. trhu určenom pre širokú verejnosť) so širokopásmovými službami na pevnom mieste.

2. Správanie žalobkyne

a) Odmietnutie poskytnúť neviazaný prístup k účastníckym prípojkám žalobkyne

27 Komisia v prvej časti svojej analýzy s názvom „Odmietnutie poskytnutia“ uvádza, že napriek tomu, že viacerí alternatívni operátori mali veľký záujem o získanie prístupu k účastníckym prípojkám žalobkyne s cieľom konkurovať žalobkyni na maloobchodnom trhu širokopásmových služieb, tento operátor v štandardnej ponuke stanovil nekalé podmienky tak, aby bol takýto prístup neprijateľný. Žalobkyňa tak podľa nej spomalila, skomplikovala alebo zabránila vstupu na tento maloobchodný trh širokopásmových služieb.

28 Komisia v tejto súvislosti po prvé zdôrazňuje, že neviazaný prístup k účastníckej prípojke zo strany alternatívneho operátora predpokladá, aby tento operátor v prvom rade získal dostatočné a primerané informácie týkajúce sa siete historického operátora. Tieto informácie musia dotknutému alternatívnemu operátorovi umožniť posúdiť svoje obchodné príležitosti a vypracovať vhodné ekonomické modely pre svoje budúce maloobchodné služby založené na neviazanom prístupe k účastníckej prípojke. V prejednávanej veci pritom štandardná ponuka túto požiadavku informovať alternatívnych operátorov nespĺňala.

29 Napriek požiadavkám príslušného regulačného rámca (pozri body 7 a 8 vyššie) tak štandardná ponuka podľa nej neposkytla základné informácie týkajúce sa umiestnení fyzických prístupových bodov a dostupnosti účastníckych prípojok v riadne určených častiach siete. Alternatívni operátori mali k týmto informáciám prístup len na žiadosť, za predpokladu zaplatenia poplatku, do piatich dní od nadobudnutia účinnosti dohody o mlčanlivosti so žalobkyňou a iba po zriadení bankovej záruky. Komisia v podstate usudzuje, že tieto požiadavky neoprávnene spomalili a skomplikovali oznamovanie relevantných informácií alternatívnym operátorom a týmto spôsobom uvedených operátorov odradili od pripojenia sa k účastníckym prípojkám žalobkyne.

30 Dokonca aj v prípade prístupu na základe žiadosti sa Komisia domnieva, že informácie oznámené žalobkyňou boli nedostatočné. Žalobkyňa predovšetkým údajne neoznámila žiadnu informáciu týkajúcu sa disponibility jej účastníckych prípojok, pričom tieto informácie boli nevyhnutné na to, aby sa alternatívnym operátorom umožnilo včas vypracovať svoje ekonomické modely a určiť obchodný potenciál neviazaného prístupu. Komisia usudzuje, že žalobkyňa mala oznámiť nielen zoznam hlavných rozvádzačov a podobných zdrojov, ale aj opis ich geografického pokrytia, informácie o sériách telefónnych čísel obsluhovaných týmito ústredňami, skutočné využitie káblov (v percentuálnom vyjadrení) na technológie DSL, stupeň rozšírenia modulačných zariadení prostredníctvom stimulu a kódovania (pulzná kódová modulácia alebo PCM), pokiaľ ide o káble napojené na jednotlivé hlavné rozvádzače, názvy alebo funkcie rozvádzačov a spôsob, akým sa využívajú v technických a metodických predpisoch žalobkyne, a ďalej maximálne dĺžky homogénnych účastníckych prípojok. Žalobkyňa si pritom bola dobre vedomá problému, ktorý vznikol alternatívnym operátorom na základe týchto podmienok prístupu k informáciám a na základe ich obmedzeného obsahu. Komisia tiež uvádza, že zatiaľ čo žalobkyňa uverejnila vzor týkajúci sa žiadostí o neviazaný prístup, ktoré mali podávať alternatívni operátori, až v máji 2009, v štandardnej ponuke v oblasti neviazaného prístupu sa od počiatku stanovovalo uloženie finančných sankcií v prípade, že bude žiadosť o prístup posúdená ako neúplná.

31 Po druhé podľa napadnutého rozhodnutia žalobkyňa neodôvodnene zúžila rozsah svojej povinnosti v oblasti neviazaného prístupu k jej účastníckym prípojkám.

32 Žalobkyňa tak v prvom rade z tejto povinnosti údajne neoprávnene vylúčila „pasívne“ linky, to znamená linky, ktoré hoci fyzicky existujú, neboli využívané. Žalobkyňa si tým, že takto postupovala, pre seba vyhradila významné množstvo potenciálnych zákazníkov, ktorí si ešte jej širokopásmové služby nekúpili, hoci jej sieť využívali, a to napriek tomu, že príslušný regulačný rámec nestanovoval žiadne obmedzenie povinnosti neviazaného prístupu iba na aktívne linky a že išlo o rýchlo rastúci trh. Obmedzenie uplatnené žalobkyňou nebolo podľa Komisie odôvodnené žiadnym objektívnym technickým dôvodom.

33 V druhom rade žalobkyňa zo svojej povinnosti v oblasti neviazaného prístupu neoprávnene vylúčila služby, ktoré označila za „konfliktné služby“, to znamená služby, ktoré žalobkyňa mala možnosť ponúkať a ktoré by mohli byť v konflikte s prístupom alternatívneho operátora k účastníckej prípojke. Okrem toho, že samotný koncept konfliktných služieb je vágny, zoznam takýchto služieb, vyhotovený jednostranne žalobkyňou, bol otvorený a v dôsledku toho by mohol u alternatívnych operátorov vyvolávať neistotu. Toto obmedzenie podľa Komisie pripravilo alternatívnych operátorov o veľký počet potenciálnych zákazníkov, ktorých si vyhradila žalobkyňa a ktorí tak neboli súčasťou maloobchodného trhu.

34 V treťom rade Komisia poukazuje na neodôvodnenosť pravidla, ktoré žalobkyňa stanovila v štandardnej ponuke a podľa ktorého sa na poskytovanie širokopásmových služieb môže využívať len 25 % účastníckych prípojok obsiahnutých v multipárovom kábli, aby sa tak zabránilo parazitovaniu a interferenciám. Toto pravidlo podľa nej nie je odôvodnené, pretože má všeobecný a abstraktný charakter a nezohľadňuje tak charakteristické vlastnosti káblov a konkrétnu kombináciu techník prenosu. Komisia v tejto súvislosti uvádza, že prax v iných členských štátoch preukazuje existenciu alternatív k takýmto abstraktným obmedzeniam prístupu na vstupe, akou je napríklad zásada využitia kábla na 100 % spojeného s riešením všetkých konkrétnych problémov vyplývajúcich z rušenia spektra a posteriori. Napokon žalobkyňa sama na seba uplatnila pravidlo maximálneho využitia kábla na 63 %, ktoré je menej prísne, než to, ktoré stanovila pre alternatívnych operátorov.

35 Napokon po tretie žalobkyňa v štandardnej ponuke údajne stanovila viaceré nespravodlivé doložky a podmienky týkajúce sa neviazaného prístupu k svojim účastníckym prípojkám.

36 V tejto súvislosti v prvom rade podľa napadnutého rozhodnutia žalobkyňa vložila do štandardnej ponuky nespravodlivé doložky a podmienky týkajúce sa kolokácie, zadefinovanej v tejto ponuke ako „poskytnutie priestoru a technického vybavenia, ktoré sú potrebné na vhodné umiestnenie telekomunikačných zariadení oprávneného poskytovateľa, s cieľom poskytovania služieb zo strany oprávneného poskytovateľa koncovým užívateľom prostredníctvom prístupu k účastníckej prípojke“. Prekážka, ktorá sa takto vytvorila pre alternatívnych operátorov, vyplývala osobitne z nasledujúcich skutočností: (i) podmienky stanovovali predbežné preskúmanie možností kolokácie, ktoré nebolo objektívne potrebné; (ii) alternatívni operátori mohli napadnúť určenie formy kolokácie, o ktorej rozhodla žalobkyňa, iba za predpokladu zaplatenia dodatočných nákladov; (iii) uplynutie doby rezervácie po tom, čo bolo alternatívnemu operátorovi oznámené stanovisko týkajúce sa výsledku predbežného preskúmania alebo podrobného preskúmania bez toho, aby došlo k dohode o kolokácii, malo za následok, že konanie o predbežnom preskúmaní alebo podrobnom preskúmaní sa muselo uskutočniť znova od úplného začiatku; (iv) žalobkyňa nebola viazaná žiadnou lehotou v prípade dodatočných podrobných preskúmaní vyplývajúcich z vyjednávaní a mala právo bez vysvetlenia a bez právnych následkov vziať späť návrh dohody o kolokácii počas obdobia určeného na prijatie návrhu alternatívnymi operátormi v stanovených lehotách; (v) žalobkyňa sa nezaviazala na žiadny konkrétny časový harmonogram na realizáciu kolokácie; (vi) žalobkyňa jednostranne stanovila nekalé a netransparentné ceny týkajúce sa kolokácie.

37 V druhom rade Komisia uvádza, že na základe štandardnej ponuky boli alternatívni operátori povinní predložiť prognózy žiadostí o kvalifikáciu účastníckej prípojky dvanásť mesiacov vopred vo vzťahu ku každému priestoru na kolokáciu, mesiac po mesiaci, predtým, ako mohli podať žiadosť o kvalifikáciu na prístup k príslušnej účastníckej prípojke. Komisia sa pritom domnieva, že takouto požiadavkou sa alternatívnym operátorom ukladá povinnosť predložiť prognózy v čase, kedy ešte nie sú schopní odhadnúť svoje potreby, pokiaľ ide o neviazaný prístup. Komisia navyše odsudzuje skutočnosť, že nedodržanie podmienok uvedených v prognóze viedlo k povinnosti platiť pokuty, a tiež záväzný charakter povinnosti predkladania prognóz a neexistenciu lehoty na odpoveď na strane žalobkyne na žiadosť o kvalifikáciu v prípade nesúladu takejto žiadosti s objemom uvedeným v prognóze.

38 V treťom rade Komisia usudzuje, že povinné kvalifikačné konanie, ktoré malo alternatívnym operátorom umožniť posúdiť predtým, ako urobia záväznú objednávku neviazaného prístupu, či konkrétna účastnícka prípojka vyhovuje pre technológiu DSL alebo akúkoľvek inú technológiu s vysokou prenosovou rýchlosťou, ktorú mohli mať v pláne využívať, odrádzalo týchto operátorov od žiadosti o neviazaný prístup k účastníckym prípojkám žalobkyne. Komisia, ktorá pritom pripúšťa potrebu preveriť vhodnosť účastníckych prípojok pre neviazaný prístup alebo hlavné predpoklady pre neviazaný prístup týkajúci sa konkrétnej linky, však uvádza, že oddelenie tohto kvalifikačného konania od samotnej žiadosti o prístup k účastníckej prípojke zbytočne spomalilo zavedenie neviazaného prístupu a alternatívnym operátorom spôsobilo dodatočné náklady. Navyše viaceré aspekty preskúmavané v rámci kvalifikačného konania sa javia ako zbytočné. Komisia ďalej poukazuje na neodôvodnenosť lehoty platnosti kvalifikácie účastníckej prípojky, ktorá bola obmedzená na 10 dní a po uplynutí ktorej už žiadosť o prístup nemohla byť podaná.

39 Vo štvrtom rade podľa napadnutého rozhodnutia obsahovala štandardná ponuka nevýhodné podmienky, pokiaľ ide o opravy, servis a údržbu, z dôvodu (i) neexistencie vhodnej definície „plánovaných prác“ a „neplánovaných prác“; (ii) nejasností, pokiaľ ide o rozdiel medzi „neplánovanými prácami“ a jednoduchými „poruchami“, čo môže viesť k neopodstatnenému správaniu žalobkyne; (iii) veľmi krátkych lehôt stanovených na informovanie alternatívneho operátora o takýchto prácach, ako aj na to, aby sa o tejto informácii dozvedeli zákazníci alternatívneho operátora, a napokon (iv) prenosu zodpovednosti za prerušenia služby, spôsobené opravou, na alternatívneho operátora v prípade, že sa usúdilo, že tento operátor neposkytol súčinnosť.

40 V piatom rade Komisia považuje za nekalé viaceré podmienky týkajúce sa bankovej záruky vyžadovanej od každého alternatívneho operátora, ktorý chcel so žalobkyňou uzavrieť dohodu o kolokácii, a v konečnom dôsledku získať prístup k jej účastníckym prípojkám. Predovšetkým tak mala žalobkyňa príliš širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o prijatie alebo odmietnutie bankovej záruky, a nemala povinnosť dodržať v tejto súvislosti žiadnu lehotu. Ďalej, suma záruky, stanovená vo výške 66 387,84 eura bola údajne neprimeraná vo vzťahu k rizikám a nákladom vzniknutým žalobkyni. Platí to tým viac, že štandardná ponuka umožňovala žalobkyni vyžadovať znásobenie tejto záruky, ak o to požiada, pričom pôvodná suma bankovej záruky sa mohla znásobiť až dvanásťkrát. Navyše žalobkyňa mohla využiť bankovú záruku na pokrytie nielen nezaplatených služieb, ktoré skutočne poskytla, ale aj akejkoľvek žiadosti o náhradu škody, ktorú mohla predložiť. Okrem toho žalobkyňa mala možnosť domáhať sa plnenia z bankovej záruky bez toho, aby musela preukázať, že najprv zaslala dlžníkovi výzvu, pričom tento dlžník sa okrem toho proti takémuto použitiu bankovej záruky nemohol brániť. Napokon Komisia zdôrazňuje, že alternatívni operátori nedostali žiadnu porovnateľnú záruku, a to napriek tomu, že im mohla vzniknúť strata vyplývajúca zo správania žalobkyne v oblasti neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám.

41 Komisia na záver uvádza, že tieto aspekty správania žalobkyne, posudzované spoločne, predstavovali odmietnutie zo strany tohto operátora poskytnúť neviazaný prístup k svojim účastníckym prípojkám.

b) Stláčanie cien alternatívnych operátorov v rámci poskytovania neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám žalobkyne

42 V druhej časti svojej analýzy správania žalobkyne Komisia poukazuje na existenciu cenového stláčania, zapríčineného správaním tohto operátora, pokiaľ ide o neviazaný prístup k jeho účastníckym prípojkám, ktoré je samostatnou formou zneužitia dominantného postavenia. Rozdiel medzi cenami uplatňovanými žalobkyňou za poskytnutie takéhoto prístupu alternatívnym operátorom a cenami uplatňovanými vo vzťahu k jej vlastným zákazníkom bol buď záporný, alebo nedostatočný na to, aby rovnako efektívnemu operátorovi, ako je žalobkyňa, umožnil pokryť špecifické náklady, ktoré musela znášať pri poskytovaní svojich vlastných produktov alebo služieb na druhotnom trhu, to znamená na maloobchodnom trhu.

43 Pokiaľ ide o scenár, keď posudzované portfólio služieb zahŕňa výlučne širokopásmové služby, Komisia poznamenáva, že rovnako efektívny konkurent by na základe neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám žalobkyne bol schopný reprodukovať celú maloobchodnú ponuku DSL žalobkyne tak, ako sa vyvinula v priebehu času. Takzvaný prístup „obdobie po období“ (z roka na rok) s cieľom vyčísliť ceny (to znamená výpočet dostupných cien na každý rok v období rokov 2005 – 2010) však údajne preukazuje, že rovnako efektívny konkurent ako žalobkyňa by vykazoval záporné marže, a teda by nemohol rentabilným spôsobom reprodukovať portfólio širokopásmových služieb ponúkané žalobkyňou na maloobchodnom trhu.

44 Pokiaľ ide o scenár, keď preskúmavané portfólio okrem širokopásmových služieb na základe neobmedzeného prístupu k účastníckej prípojke zahŕňa aj telefónne hlasové služby, Komisia tiež dospela ku konštatovaniu, že rovnako efektívny konkurent ako žalobkyňa by z dôvodu cien uplatňovaných žalobkyňou na druhotnom trhu neviazaného prístupu nemohol rentabilným spôsobom vykonávať činnosti na príslušnom maloobchodnom trhu v období rokov 2005 – 2010. Rovnako efektívny konkurent by tak v rovnakom období nemohol rentabilným spôsobom reprodukovať portfólio ponúkané žalobkyňou. Skutočnosť, že sa do takéhoto referenčného portfólia pridali služby multi‑play, dostupné od roku 2007, údajne nemení nič na tomto konštatovaní.

45 Vzhľadom na to, že ani žalobkyňa, ani Deutsche Telekom v priebehu správneho konania neuviedli objektívne zdôvodnenie, pokiaľ ide o ich správanie vylučujúce konkurentov z trhu, Komisia dospela k záveru, že správanie žalobkyne v dotknutom období treba považovať za zneužívajúce cenové stláčanie.

3. Analýza protisúťažných účinkov správania žalobkyne

46 Komisia usudzuje, že tieto dva druhy správania žalobkyne, to znamená odmietnutie poskytnutia neviazaného prístupu k účastníckej prípojke a stláčanie cien alternatívnych operátorov, mohli zabrániť alternatívnym operátorom v tom, aby sa opreli o neviazaný prístup s cieľom vstúpiť na maloobchodný masový trh (resp. trh určený pre širokú verejnosť) so širokopásmovými službami na pevnom mieste na Slovensku. Toto správanie podľa napadnutého rozhodnutia zapríčinilo, že hospodárska súťaž na tomto trhu bola menej efektívna, keďže pre konkurenčných operátorov neexistovala skutočná rentabilná alternatíva k veľkoobchodnému širokopásmovému prístupu k technológii DSL, založená na neviazanom prístupe k účastníckym prípojkám. Dopad správania žalobkyne na hospodársku súťaž bol o to výraznejší, že maloobchodný trh širokopásmových služieb mal v dotknutom období silný potenciál rozvoja.

47 Komisia v podstate dodáva, že v súlade s konceptom „miery investovania“ pripravilo toto blokovanie prístupu k neviazaným účastníckym prípojkám alternatívnych operátorov o zdroj príjmu, ktorý by im umožnil realizáciu ďalších investícií v sieti, predovšetkým takých, ktorými by rozvíjali svoju vlastnú prístupovú sieť s cieľom pripojiť priamo na ňu svojich zákazníkov.

48 Komisia na záver uvádza, že protisúťažné správanie žalobkyne na masovom trhu (resp. trhu určenom pre širokú verejnosť) so širokopásmovými službami na pevnom mieste na Slovensku mohlo mať negatívne účinky na hospodársku súťaž a vzhľadom na jeho geografické pokrytie zodpovedajúce celému územiu Slovenska mohlo ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi.

4. Osoby, ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie a ktorým boli uložené pokuty

49 Podľa napadnutého rozhodnutia Deutsche Telekom nielenže počas celého dotknutého obdobia bola schopná vykonávať rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku žalobkyne, ale takýto vplyv skutočne vykonávala. Keďže žalobkyňa a Deutsche Telekom sú súčasťou rovnakého podniku, obidve sú zodpovedné za jediné a pokračujúce porušenie článku 102 ZFEÚ, ktoré je predmetom napadnutého rozhodnutia.

50 Pokiaľ ide o sankciu za toto porušenie, Komisia uvádza, že pri stanovení výšky pokút vychádzala zo zásad uvedených vo svojich usmerneniach pre výpočet pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2, ďalej len „usmernenia z roku 2006“).

51 Komisia v prvom rade vypočítala základnú sumu pokuty tak, že vychádzala z 10 % hodnoty obratu dosiahnutého žalobkyňou na trhu neviazaného prístupu k účastníckej prípojke a na maloobchodnom trhu so širokopásmovými službami, pokiaľ ide o služby v pevnej sieti, v poslednom celom účtovnom období, v ktorom došlo k jej účasti na porušení a ktorým je v prejednávanej veci rok 2010, a takto získaný údaj vynásobila číslom 5,33, aby sa zohľadnila dĺžka obdobia, v ktorom dochádzalo k porušeniu (5 rokov a 4 mesiace). Základná suma získaná týmto výpočtom je vo výške 38 838 000 eur. Ide o prvú pokutu uloženú za predmetné porušenie a za jej zaplatenie sú podľa článku 2 prvého odseku písm. a) napadnutého rozhodnutia spoločne a nerozdielne zodpovedné žalobkyňa a Deutsche Telekom.

52 Následne Komisia vykonala dvojitú úpravu tejto základnej sumy. V prvom rade konštatovala, že v čase, keď došlo k predmetnému porušeniu, už Deutsche Telekom bola uznaná za zodpovednú za porušenie článku 102 ZFEÚ z dôvodu cenového stláčania v odvetví telekomunikácií, na základe jej rozhodnutia 2003/707/ES z 21. mája 2003, týkajúceho sa konania podľa článku 82 [ES] (veci COMP/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (Ú. v. EÚ L 263, 2003, s. 9), a že v čase prijatia tohto rozhodnutia už Deutsche Telekom vlastnila 51 % obchodný podiel v žalobkyni a bola schopná vykonávať na žalobkyňu rozhodujúci vplyv. Komisia preto dospela k záveru, že pokiaľ ide o spoločnosť Deutsche Telekom, základná suma pokuty sa musí zvýšiť o 50 % z dôvodu recidívy. V druhom rade Komisia konštatovala, že celosvetový obrat spoločnosti Deutsche Telekom dosiahol v roku 2013 sumu 60,123 miliardy eur a že na to, aby mala pokuta uložená spoločnosti Deutsche Telekom dostatočný odstrašujúci účinok, treba na základnú sumu uplatniť koeficient násobenia 1,2. Výsledok tejto dvojitej úpravy základnej sumy, t. j. 31 070 000 eur, vedie podľa článku 2 prvého odseku písm. b) napadnutého rozhodnutia k uloženiu osobitnej pokuty výlučne spoločnosti Deutsche Telekom.

5. Výrok napadnutého rozhodnutia

53 V článkoch 1 a 2 napadnutého rozhodnutia sa uvádza:

„Článok 1

1. Podnik tvorený spoločnosťou Deutsche Telekom AG a spoločnosťou Slovak Telekom a.s. sa dopustil jediného a pokračujúceho porušenia článku 102 Zmluvy a článku 54 Dohody o EHP.

2. Porušenie trvalo od 12. augusta 2005 do 31. decembra 2010 a spočívalo v týchto postupoch:

a) zatajovanie informácií týkajúcich sa siete, potrebných pre neviazaný prístup k účastníckym prípojkám, vo vzťahu k alternatívnym operátorom;

b) zúženie rozsahu jeho povinností týkajúcich sa neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám;

c) stanovenie nespravodlivých podmienok v jeho štandardnej ponuke v oblasti neviazaného prístupu, týkajúcich sa kolokácie, kvalifikácie, prognóz, opráv a bankových záruk;

d) uplatňovanie nespravodlivých cien, ktoré rovnako efektívnemu operátorovi, opierajúcemu sa o veľkoobchodný prístup k neviazaným účastníckym prípojkám spoločnosti Slovak Telekom a.s., neumožnili reprodukovať ponuku maloobchodných služieb spoločnosti Slovak Telekom a.s. bez toho, aby mu vznikla strata.

Článok 2

Za porušenie uvedené v článku 1 sa ukladajú tieto pokuty:

a) pokuta vo výške 38 838 000 EUR spoločne a nerozdielne spoločnostiam Deutsche Telekom AG a Slovak Telekom a.s.;

b) pokuta vo výške 31 070 000 EUR spoločnosti Deutsche Telekom AG.

…“

II. Konanie a návrhy účastníkov konania

omissis

71 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil články 1 a 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej toto rozhodnutie týka,

– subsidiárne znížil pokutu, ktorá jej bola uložená na základe článku 2 napadnutého rozhodnutia,

– uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania,

– v prípade, že Všeobecný súd žalobu zamietne ako neprípustnú alebo nedôvodnú, aby rozhodol tak, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

72 Komisia a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu v celom rozsahu a

– uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.

III. Právny stav

omissis

B. O veci samej

91 Žalobkyňa uvádza päť žalobných dôvodov na podporu tak svojich hlavných návrhov, v ktorých sa domáha zrušenia napadnutého rozhodnutia, ako aj svojich subsidiárnych návrhov, v ktorých sa domáha zníženia pokuty, ktorá jej bola uložená. Prvý žalobný dôvod je založený na zjavne nesprávnom posúdení a nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článku 102 ZFEÚ, pokiaľ ide o zneužívajúce správanie žalobkyne, druhý na porušení práva žalobkyne na obhajobu, čo sa týka posúdenia praxe vedúcej k cenovému stláčaniu, tretí na pochybeniach, ku ktorým došlo v rámci konštatovania tejto praxe, štvrtý na pochybení, ktorého sa dopustila Komisia pri vyvodení záveru, že žalobkyňa a Deutsche Telekom sú súčasťou jedného podniku a že obidve tieto spoločnosti sú zodpovedné za predmetné porušenie, a piaty na pochybeniach pri stanovení výšky pokuty.

1. O prvom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení a nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článku 102 ZFEÚ, pokiaľ ide o zneužívajúce správanie žalobkyne

92 Žalobkyňa na podporu svojho prvého žalobného dôvodu v podstate namieta proti právnemu kritériu, ktoré Komisia uplatnila v napadnutom rozhodnutí, keď konštatovala, že jej postupy predstavujú zneužitie dominantného postavenia v zmysle článku 102 ZFEÚ.

93 Prvý žalobný dôvod pozostáva v podstate z piatich výhrad. Prvá výhrada je založená na tom, že Komisia neuplatnila podmienku nevyhnutnosti prístupu k medenej sieti DSL žalobkyne pre vykonávanie činnosti na maloobchodnom trhu širokopásmových služieb na Slovensku, v zmysle rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Druhá výhrada je založená na nesprávnom uplatnení rozsudku z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia (T‑301/04, EU:T:2009:317). Tretia výhrada je založená na tom, že z hľadiska politiky hospodárskej súťaže je napadnuté rozhodnutie nekonzistentné, čo sa týka dôkazu vzťahujúceho sa na absolútne odmietnutie prístupu a na implicitné odmietnutie prístupu. Štvrtá výhrada je založená na nesprávnom právnom posúdení a na skutkových omyloch, ako aj na nedostatku odôvodnenia v rámci zdôvodnenia odchýlenia sa od podmienok stanovených rozsudkom z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Piata výhrada je založená na tom, že nebolo preukázané, že prístup k účastníckej prípojke žalobkyne je pre konkurentov nachádzajúcich sa na druhotnom trhu nevyhnutný.

94 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s uvedenými výhradami a navrhujú tento žalobný dôvod zamietnuť.

a) O prvej a piatej výhrade

95 V rámci svojej prvej a piatej výhrady žalobkyňa Komisii v podstate vytýka, že celý rad jej správaní v dotknutom období, ktorým sa venuje siedma časť napadnutého rozhodnutia (odôvodnenia 355 až 821), kvalifikovala ako „odmietnutie poskytnutia“ prístupu k svojej účastníckej prípojke bez toho, aby preverila nevyhnutnosť takéhoto prístupu v zmysle bodu 41 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

96 Svojou prvou výhradou žalobkyňa spochybňuje zistenia Komisie, uvedené v odôvodneniach 361 až 371 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorých sú okolnosti prejednávanej veci odlišné od okolností, ktoré viedli k vydaniu rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Žalobkyňa zdôrazňuje, že z tohto rozsudku vyplýva, že odmietnutím poskytnutia prístupu sa porušuje článok 102 ZFEÚ okrem iného v prípade, že sa toto odmietnutie týka výrobku alebo služby, ktorých dodanie alebo poskytnutie je nevyhnutné pre výkon predmetnej činnosti (ďalej len „podmienka nevyhnutnosti“). Komisia pritom v prejednávanej veci podľa nej nesprávne opomenula preskúmať nevyhnutnosť prístupu k sieti žalobkyne pre vykonávanie činnosti na maloobchodnom trhu širokopásmových služieb na Slovensku. Žalobkyňa tak namieta proti záveru Komisie, podľa ktorého z rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), vyplýva, že v prípade implicitného odmietnutia prístupu nie je Komisia povinná preukázať, že sa uplatňujú podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), a predovšetkým podmienka nevyhnutnosti (odôvodnenie 359 a nasl. napadnutého rozhodnutia).

97 Z bodov 55 až 58 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), vykladaných spoločne, totiž údajne vyplýva, že prax vedúca k cenovému stláčaniu predstavuje z hľadiska článku 102 ZFEÚ samostatné zneužitie, ktoré si nevyžaduje predchádzajúci dôkaz o existencii povinnosti predávať zodpovedajúcej podmienkam rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Keďže však Komisia usúdila, že bod 55 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), sa vzťahuje nielen na postupy vedúce k cenovému stláčaniu, ale aj na implicitné odmietnutie prístupu, o aké ide v prejednávanej veci, nesprávne sa pokúsila značne rozšíriť úzko koncipované odôvodnenie uvedeného rozsudku.

98 Podľa žalobkyne predovšetkým napriek tomu, že z rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), vyplýva, že podmienka nevyhnutnosti nie je požiadavkou pre všetky zneužívania súvisiace s „obchodnými podmienkami“ z hľadiska článku 102 ZFEÚ, predsa len to však neznamená, že táto podmienka sa v prípade odmietnutia poskytnutia neuplatňuje. Súdny dvor totiž nikde v rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), ani v žiadnom inom rozsudku neuviedol, že podmienka nevyhnutnosti stanovená v rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa obmedzuje len na prípad absolútneho odmietnutia prístupu. Naopak, takéto riešenie by oslabilo potrebný účinok článku 102 ZFEÚ. Hoci sa aj rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), týka skutkových okolností vzťahujúcich sa na absolútne odmietnutie poskytnutia, Súdny dvor v tomto rozsudku podľa nej stanovil všeobecné zásady povinnosti pomáhať konkurentom.

99 Pokiaľ ide o rozsudky citované Komisiou vo vyjadrení k žalobe, žalobkyňa sa domnieva, že tieto rozsudky predstavujú v porovnaní s napadnutým rozhodnutím nový prístup. V každom prípade po prvé rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), do seba podľa nej začlenil rozsudok zo 6. marca 1974, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents/Komisia (6/73 a 7/73, EU:C:1974:18), z ktorého vyplýva, že nevyhnutnosť je právnou podmienkou, ktorá musí byť naplnená vopred. Tieto dva rozsudky sú teda podľa nej zlučiteľné.

100 Po druhé judikatúra citovaná Komisiou, konkrétne rozsudky zo 14. februára 1978, United Brands a United Brands Continentaal/Komisia (27/76, EU:C:1978:22), a zo 16. septembra 2008, Sot. Lélos kai Sia a i. (C‑468/06 až C‑478/06, EU:C:2008:504), sa na prejednávanú vec podľa nej neuplatňujú, vzhľadom na to, že v prvom rade sa výhrady uvádzané v rámci týchto vecí netýkali odmietnutia predať, ale skutočnosti, že takéto odmietnutie bolo použité ako prostriedok na vyvolanie ďalšieho obmedzenia hospodárskej súťaže. Ďalej sa tieto veci údajne netýkali predaja zdroja súťažiteľom na sekundárnom trhu, ale dodania konečného výrobku s cieľom jeho distribúcie alebo ďalšieho predaja. Napokon sa v týchto veciach dominantný podnik rozhodol ukončiť dodávanie výrobkov, ktoré ponúkal dotknutým zákazníkom, zatiaľ čo v prejednávanej veci, tak ako vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), dominantný podnik žiadateľom o prístup nikdy predtým nič nedodával.

101 Po tretie sa žalobkyňa domnieva, že čo sa týka judikatúry citovanej Komisiou, týkajúcej sa odmietnutia poskytnúť licenciu na práva duševného vlastníctva, t. j. rozsudkov z 5. októbra 1988, Volvo (238/87, EU:C:1988:477, bod 8); zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia (C‑241/91 P a C‑242/91 P, EU:C:1995:98, bod 50), a z 29. apríla 2004, IMS Health (C‑418/01, EU:C:2004:257, bod 35), táto judikatúra je v súlade s rozsudkom z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), pričom tento rozsudok odkazuje na rozsudok zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia (C‑241/91 P a C‑242/91 P, EU:C:1995:98), ktorý je samotný citovaný v neskorších rozsudkoch. To, že prísnejšie podmienky, najmä požiadavka, aby bol zdroj nevyhnutný na vyrobenie „nového výrobku“, sa môžu vyžadovať vo veciach týkajúcich sa duševného vlastníctva, neznamená, že Komisia môže nezohľadňovať podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), vo veciach, ktoré nemajú žiadnu súvislosť s touto oblasťou.

102 Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že pokiaľ ide o uplatnenie rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), neexistuje žiaden dôvod si myslieť, že Súdny dvor chcel obmedziť podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), výlučne len na okolnosti tejto veci. Existuje totiž podľa nej rozdiel medzi vyhlásením, k akému došlo v rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa neuplatňujú na všetky veci súvisiace s „obchodnými podmienkami“, a tvrdením, aké uvádza Komisia, že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), by sa nemali uplatňovať v žiadnej z týchto vecí.

103 Po piate rozhodnutia citované Komisiou nemôžu podoprieť jej stanovisko, pretože jej analýza uvedená v jej rozhodnutí 2001/892/ES z 25. júla 2001, týkajúcom sa konania podľa článku 82 [ES] (COMP/C‑1/36.915 – Deutsche Post AG – Zadržiavanie medzinárodných zásielok) (Ú. v. ES L 331, 2001, s. 40), je založená na tom, že distribučná sieť spoločnosti Deutsche Post bola pre odosielateľov usadených v Spojenom kráľovstve nevyhnutná. Vec Polaroid/SSI Europe, citovaná ako príklad zneužívajúceho implicitného odmietnutia prístupu, nie je pre prejednávanú vec relevantná.

104 Svojou piatou výhradou žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie nepreukazuje, že prístup k jej účastníckej prípojke je pre konkurentov nachádzajúcich sa na druhotnom trhu nevyhnutný. V tejto súvislosti z rozsudku z 29. apríla 2004, IMS Health (C‑418/01, EU:C:2004:257, bod 28), podľa nej vyplýva, že nestačí preukázať, že alternatívne riešenia sú pre ostatných operátorov menej výhodné, ale že je potrebné preukázať nevyhnutnosť danej siete v zmysle rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Povinnosť poskytnúť prístup k zariadeniu totiž vzniká vtedy, ak má odmietnutie prístupu objektívne dostatočne závažný účinok na hospodársku súťaž.

105 Navyše sú údajne irelevantné otázky, ktoré Komisia preskúmala v oddiele 7.3 napadnutého rozhodnutia, a najmä v odôvodneniach 382 a 384 tohto rozhodnutia, a ktoré spočívajú v tom, či jednak medená sieť žalobkyne bola dôležitá, a jednak či efektívny veľkoobchodný prístup k technológii DSL vybudovanej na základe účastníckej prípojky bol dôležitý pre alternatívnych operátorov na Slovensku. Komisia sa tým podľa nej dopustila pochybenia, čo sa týka uplatnenia kritéria nevyhnutnosti. Úlohou Komisie je totiž podľa nej preskúmať, či je prístup k účastníckej prípojke nevyhnutný na to, aby mohli konkurenti žalobkyne súťažiť na maloobchodnom, druhotnom trhu, v dôsledku čoho by v prípade neexistencie takéhoto prístupu bola takáto hospodárska súťaž nemožná alebo mimoriadne sťažená. V tejto súvislosti je podľa nej veľká väčšina širokopásmových prístupov vybudovaná na iných technológiách, než je medená sieť žalobkyne, takže takýto prístup nie je nevyhnutný v tom zmysle, že je nemožný alebo neprimerane sťažený.

106 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s touto argumentáciou.

107 V tejto súvislosti má podľa ustálenej judikatúry podnik v dominantnom postavení osobitnú zodpovednosť za to, aby svojím správaním nenarušil účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž na vnútornom trhu (pozri rozsudok zo 6. septembra 2017, Intel/Komisia, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, bod 135 a citovanú judikatúru), pričom skutočnosť, že takéto dominantné postavenie má svoj pôvod v bývalom zákonnom monopole, sa v tejto súvislosti musí zohľadniť (rozsudok z 27. marca 2012, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, bod 23).

108 Práve z tohto dôvodu článok 102 ZFEÚ zakazuje podniku v dominantnom postavení okrem iného to, aby používal také postupy, ktoré majú za následok vylúčenie jeho konkurentov, ktorí sa považujú za rovnako efektívnych ako on sám, z trhu, pričom tieto postupy posilňujú jeho dominantné postavenie používaním iných prostriedkov než tých, ktoré vychádzajú z hospodárskej súťaže založenej na zásluhách. Z tohto hľadiska nemožno každú cenovú hospodársku súťaž považovať za zákonnú (pozri rozsudok zo 6. septembra 2017, Intel/Komisia, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, bod 136 a citovanú judikatúru).

109 V tejto súvislosti bolo rozhodnuté, že zneužívanie dominantného postavenia, zakázané článkom 102 ZFEÚ, je objektívnym pojmom, ktorý sa týka takého konania podniku v dominantnom postavení, ktoré na trhu, kde práve v dôsledku prítomnosti daného podniku je úroveň hospodárskej súťaže už oslabená, má za následok to, že na základe použitia iných prostriedkov, než sú tie, ktoré riadia bežnú hospodársku súťaž výrobkov alebo služieb na základe plnení hospodárskych subjektov, bráni zachovaniu tej úrovne hospodárskej súťaže, ktorá ešte na trhu existuje, alebo rozvoju tejto hospodárskej súťaže (pozri rozsudky z 19. apríla 2012, Tomra Systems a i./Komisia, C‑549/10 P, EU:C:2012:221, bod 17 a citovanú judikatúru, a z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia, T‑301/04, EU:T:2009:317, bod 140 a citovanú judikatúru).

110 Článok 102 ZFEÚ sa netýka len postupov, ktoré spotrebiteľom spôsobujú okamžitú ujmu, ale aj postupov, ktoré im spôsobujú ujmu tým, že narušujú hospodársku súťaž (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. marca 2012, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, bod 20 a citovanú judikatúru, a z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 171).

111 Vplyv na stav hospodárskej súťaže, na ktorý sa poukazuje v bode 109 vyššie, sa nemusí týkať konkrétneho účinku nahláseného zneužívajúceho správania. Na to, aby sa preukázalo porušenie článku 102 ZFEÚ, treba preukázať, že zneužívajúce správanie podniku v dominantnom postavení smeruje k obmedzeniu hospodárskej súťaže alebo, inými slovami, že takéto správanie môže mať taký účinok (rozsudok z 19. apríla 2012, Tomra Systems a i./Komisia, C‑549/10 P, EU:C:2012:221, bod 68; pozri tiež rozsudky z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia, T‑301/04, EU:T:2009:317, bod 144 a citovanú judikatúru, a z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 268 a citovanú judikatúru).

112 Okrem toho, pokiaľ ide o zneužívajúcu povahu postupov, ktorých dôsledkom je cenové stláčanie, treba uviesť, že článok 102 druhý odsek písm. a) ZFEÚ výslovne zakazuje, aby podnik v dominantnom postavení priamo alebo nepriamo vynucoval neprimerané ceny (rozsudky zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, bod 25, a z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 173). Keďže zoznam zneužívajúcich postupov, uvedený v článku 102 ZFEÚ, nie je vyčerpávajúci, zneužívajúce postupy uvedené v tomto ustanovení sú len príkladmi zneužívania dominantného postavenia, ktoré právo Únie zakazuje (rozsudky z 21. februára 1973, Europemballage a Continental Can/Komisia, 6/72, EU:C:1973:22, bod 26; zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, bod 26, a z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 173).

113 V prejednávanej veci treba uviesť, že argumentácia, ktorú žalobkyňa uvádza v prvom žalobnom dôvode, sa týka výlučne právneho kritéria uplatneného Komisiou v siedmej časti napadnutého rozhodnutia (odôvodnenia 355 až 821), na účely kvalifikácie celého radu správaní žalobkyne v dotknutom období ako „odmietnutie poskytnutia“. Žalobkyňa naopak nespochybňuje samotnú existenciu správaní konštatovaných Komisiou v tejto časti napadnutého rozhodnutia. Ako vyplýva z odôvodnení 2 a 1507 napadnutého rozhodnutia, tieto správania, ktoré prispeli k tomu, aby Komisia identifikovala jediné a pokračujúce porušenie článku 102 ZFEÚ (odôvodnenie 1511 napadnutého rozhodnutia), spočívali po prvé v tom, že žalobkyňa zatajovala alternatívnym operátorom informácie týkajúce sa svojej siete, potrebné pre neviazaný prístup k účastníckym prípojkám tohto operátora, po druhé v tom, že si žalobkyňa zúžila rozsah svojich povinností týkajúcich sa neviazaného prístupu, vyplývajúcich z platného právneho rámca, a po tretie v tom, že uvedený operátor vo svojej štandardnej ponuke v oblasti neviazaného prístupu stanovil viaceré nespravodlivé doložky a podmienky.

114 Okrem toho, ako potvrdila žalobkyňa na pojednávaní, cieľom prvého žalobného dôvodu nie je spochybniť analýzu správania spočívajúceho v cenovom stláčaní, ktorú Komisia uviedla v ôsmej časti napadnutého rozhodnutia (odôvodnenia 822 až 1045 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa vo svojej žalobe totiž nespochybňuje, že tento druh správania predstavuje samostatnú formu zneužitia, odlišnú od odmietnutia poskytnutia prístupu, ktorej existencia preto nepodlieha kritériám stanoveným v rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 75 a citovanú judikatúru). Žalobkyňa tak svojou prvou a piatou výhradou Komisii v podstate vytýka to, že správania pripomenuté v bode 113 vyššie kvalifikovala ako „odmietnutie poskytnutia“ prístupu k jej účastníckej prípojke bez toho, aby preverila „nevyhnutnosť“ takého prístupu, v zmysle tretej podmienky stanovenej v bode 41 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

115 Je pravda, že Súdny dvor v tomto rozsudku usúdil, že na to, aby odmietnutie podniku s dominantným postavením poskytnúť prístup k službe mohlo predstavovať zneužitie v zmysle článku 102 ZFEÚ, je potrebné, aby toto odmietnutie bolo spôsobilé zamedziť akejkoľvek hospodárskej súťaži na trhu zo strany žiadateľa o službu, aby toto odmietnutie nemohlo byť objektívne odôvodnené a aby služba ako taká bola nevyhnutná pre výkon činnosti žiadateľa (rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner, C‑7/97, EU:C:1998:569, bod 41; pozri tiež rozsudok z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia, T‑301/04, EU:T:2009:317, bod 147 a citovanú judikatúru).

116 Okrem toho z bodov 43 a 44 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), vyplýva, že na posúdenie toho, či je produkt alebo služba nevyhnutná na to, aby podniku umožnila vykonávať svoju činnosť na danom trhu, treba zisťovať, či existujú produkty alebo služby predstavujúce alternatívne riešenia, hoci sú aj menej výhodné, a či existujú technické, zákonné alebo ekonomické prekážky, ktoré by mohli znemožniť, či prinajmenšom neprimerane sťažiť akémukoľvek podniku so zámerom pôsobiť na uvedenom trhu vytvorenie alternatívnych produktov alebo služieb, a to prípadne v spolupráci s ďalšími prevádzkovateľmi. Podľa bodu 46 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), treba na to, aby sa mohla pripustiť existencia prekážok ekonomickej povahy, prinajmenšom preukázať, že vytvorenie týchto produktov alebo služieb nie je ekonomicky rentabilné pre produkciu v takej miere, ktorá je porovnateľná s produkciou podniku ovládajúceho existujúci produkt alebo službu (rozsudok z 29. apríla 2004, IMS Health, C‑418/01, EU:C:2004:257, bod 28).

117 V prejednávanej veci však vzhľadom na to, že právna úprava odvetvia telekomunikácií určuje právny rámec, ktorý sa na ňu vzťahuje, a prispieva tak k stanoveniu podmienok hospodárskej súťaže, v ktorých telekomunikačný podnik vykonáva svoju činnosť na dotknutých trhoch, uvedená právna úprava predstavuje relevantnú skutočnosť na uplatnenie článku 102 ZFEÚ na správania takého podniku, najmä s cieľom posúdiť zneužívajúcu povahu takýchto správaní (rozsudok zo 14. októbra 2010, Deutsche Telekom/Komisia, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, bod 224).

118 Ako správne uvádza Komisia, podmienky pripomenuté v bode 115 vyššie boli stanovené a uplatnené v kontexte vecí, v ktorých išlo o otázku, či možno na základe článku 102 ZFEÚ vyžadovať od podniku s dominantným postavením, aby iným podnikom poskytol prístup k produktu alebo službe v prípade, že neexistuje akákoľvek zákonná povinnosť v tomto zmysle.

119 Takýto kontext sa odlišuje od kontextu prejednávanej veci, v ktorej TÚ SR rozhodnutím z 8. marca 2005, ktoré potvrdil predseda tohto orgánu 14. júna 2005, uložil žalobkyni povinnosť vyhovieť všetkým žiadostiam o neviazaný prístup k jej účastníckej prípojke, považovaným za primerané a odôvodnené, s cieľom umožniť alternatívnym operátorom ponúkať na základe tohto prístupu ich vlastné služby na maloobchodnom masovom trhu (resp. trhu určenom pre širokú verejnosť) širokopásmových služieb na pevnom mieste na Slovensku (pozri bod 9 vyššie). Táto povinnosť vyplývala zo zámeru štátnych orgánov podnietiť žalobkyňu a jej konkurentov k investíciám a inováciám pri súčasnom zabezpečení toho, aby bola zachovaná hospodárska súťaž na trhu (odôvodnenia 218, 373, 388, 1053 a 1129 napadnutého rozhodnutia).

120 Ako sa uvádza v odôvodneniach 37 až 46 napadnutého rozhodnutia, rozhodnutím TÚ SR, prijatým na základe zákona č. 610/2003, sa na Slovensku realizovala požiadavka neviazaného prístupu k účastníckej prípojke operátorov ovládajúcich podstatnú časť trhu poskytovania pevných verejných telefónnych sietí, stanovená v článku 3 nariadenia č. 2887/2000. Normotvorca Únie túto požiadavku zdôvodnil v odôvodnení 6 uvedeného nariadenia tým, že „pre nových účastníkov trhu by bolo nehospodárne v rámci primeraného času vytvoriť kompletný duplikát k prislúchajúcemu kovovému vedeniu účastníckych prípojok[, pretože] alternatívne infraštruktúry…, neponúkajú vo všeobecnosti rovnakú funkčnosť alebo všadeprítomnosť“.

121 Vzhľadom na to, že príslušný regulačný rámec jasne uznal nevyhnutnosť prístupu k účastníckej prípojke žalobkyne s cieľom umožniť vznik a rozvoj efektívnej hospodárskej súťaže na slovenskom trhu služieb širokopásmového internetu, nevyžadovalo sa, aby Komisia preukazovala, že takýto prístup bol skutočne nevyhnutný v zmysle poslednej podmienky stanovenej v bode 41 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

122 Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisii nemožno vytýkať, že opomenula preukázať nevyhnutnosť prístupu k predmetnej sieti.

123 Treba dodať, že uvedené by sa Komisii nedalo vytýkať ani vtedy, ak by sa malo usudzovať, že implicitné odmietnutie predmetného prístupu bolo predmetom úvah v rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83). V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že z bodov 48 a 49 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), nemožno vyvodiť, že podmienky potrebné na preukázanie existencie zneužívajúceho odmietnutia poskytnutia, ktoré bolo predmetom prvej prejudiciálnej otázky preskúmavanej v uvedenej veci, sa musia nevyhnutne uplatniť aj v rámci posúdenia zneužívajúcej povahy správania, ktoré spočíva v tom, že poskytovanie služieb alebo predaj tovaru podlieha nevýhodným podmienkam alebo podmienkam, za ktorých by kupujúci nemohol mať o ne záujem (rozsudok zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, bod 55). V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že takéto správania by mohli samé osebe predstavovať samostatnú formu zneužitia, odlišnú od odmietnutia poskytnutia (rozsudok zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, bod 56).

124 Súdny dvor okrem toho uviedol, že iný výklad rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), by znamenal, že na to, aby sa akékoľvek správanie podniku s dominantným postavením, pokiaľ ide o obchodné podmienky tohto podniku, mohlo považovať za zneužívajúce, by sa zakaždým vyžadovalo splnenie podmienok potrebných na preukázanie existencie odmietnutia dodávať, čo by neprimerane obmedzilo potrebný účinok článku 102 ZFEÚ (rozsudok zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, bod 58).

125 Žalobkyňa v tejto súvislosti správne zdôrazňuje, že prax, o ktorú išlo vo veci samej, ktorú Súdny dvor preskúmal v rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), spočívala, tak ako vyplýva z bodu 8 tohto rozsudku, výlučne v možnom cenovom stláčaní, uplatňovanom historickým švédskym operátorom siete pevnej telekomunikačnej služby s cieľom odradiť alternatívnych operátorov od žiadostí o prístup k jeho účastníckej prípojke. Predsa len však z toho nemožno vyvodiť záver, že Súdnym dvorom poskytnutý výklad rozsahu podmienok stanovených v bode 41 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa obmedzuje výlučne iba na túto formu zneužívajúceho správania a nepokrýva postupy, ktoré nie sú striktne cenovej povahy, akými sú napríklad postupy, ktoré Komisia v prejednávanej veci preskúmavala v siedmej časti napadnutého rozhodnutia (pozri body 27 až 41 vyššie).

126 Treba totiž predovšetkým konštatovať, že v bodoch 55 až 58 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), Súdny dvor nespomenul osobitnú formu zneužitia, ktorou je stláčanie cien konkurenčných operátorov na druhotnom trhu, ale „poskytovanie služieb alebo predaj tovaru… [za] nevýhodný[ch] podmien[ok] alebo podmien[ok], za ktorých by kupujúci nemohol mať o ne záujem“, ako aj na „obchodné podmienky“ stanovené podnikom s dominantným postavením. Takáto formulácia nasvedčuje tomu, že postupy vylučujúce konkurentov z trhu, na ktoré sa odkazuje, sa netýkali výlučne cenového stláčania, ale aj iných obchodných praktík, na základe ktorých môžu nastať nezákonné účinky spočívajúce vo vylúčení súčasných alebo potenciálnych konkurentov z trhu, a to takého druhu ako postupy, ktoré Komisia kvalifikovala ako implicitné odmietnutie poskytnutia prístupu k účastníckej prípojke spoločnosti žalobkyne (pozri v tomto zmysle odôvodnenie 366 napadnutého rozhodnutia).

127 Tento výklad rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), podporuje skutočnosť, že Súdny dvor v tejto časti svojej analýzy odkázal na body 48 a 49 rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Tieto body sa totiž venovali druhej prejudiciálnej otázke predloženej Súdnemu dvoru v tejto veci a netýkali sa odmietnutia podniku s dominantným postavením, o ktorý išlo vo veci samej, poskytnúť prístup k svojmu systému donášky domov vydavateľovi konkurenčného denníka, ktoré bolo preskúmané v rámci prvej otázky, ale týkali sa prípadnej kvalifikácie ako zneužitia dominantného postavenia, pokiaľ ide o prax údajne spočívajúcu v tom, že tento podnik takýto prístup podmienil tým, aby mu daný vydavateľ zároveň zveril plnenie ďalších služieb, akými sú napríklad predaj v kioskoch alebo tlač.

128 Vzhľadom na uvedené treba dospieť k záveru, že pre kvalifikáciu správaní žalobkyne, preskúmaných v siedmej časti napadnutého rozhodnutia, ako zneužívajúcich postupov v zmysle článku 102 ZFEÚ, nebolo potrebné, aby Komisia preukazovala, že prístup k účastníckej prípojke žalobkyne je nevyhnutný pre vykonávanie činnosti konkurenčných operátorov na maloobchodnom trhu so širokopásmovými službami v pevnej sieti na Slovensku, v zmysle judikatúry citovanej v bode 116 vyššie.

129 Prvú a piatu výhradu tohto žalobného dôvodu teda treba zamietnuť ako nedôvodné.

b) O tretej výhrade

130 Svojou treťou výhradnou žalobkyňa tvrdí, že výsledkom toho, že za predpokladu implicitného odmietnutia poskytnutia prístupu sa neuplatňujú podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), je nekonzistentnosť z hľadiska politiky hospodárskej súťaže. Za takéhoto predpokladu by totiž podľa nej bolo jednoduchšie preukázať implicitné odmietnutie poskytnutia prístupu, než len prosté odmietnutie poskytnutie prístupu, čo by údajne malo za následok, že s najzávažnejším zneužitím by sa zaobchádzalo menej prísnejšie než s menej závažným zneužitím. V prejednávanej veci mal podľa nej prinajmenšom jeden z konkurentov žalobkyne prístup k jej sieti, takže odmietnutie prístupu nie je úplné (odôvodnenie 408 napadnutého rozhodnutia). Úplné odmietnutie prístupu je podľa nej pritom závažnejšie než implicitné odmietnutie prístupu, no podľa prístupu Komisie sa podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), uplatňujú na úplné odmietnutie prístupu, ale nie na implicitné odmietnutie prístupu.

131 Komisia údajne neposkytla žiadne odôvodnenie, aby vo všeobecnosti vysvetlila, prečo by sa implicitné odmietnutie prístupu malo považovať za závažnejšie než úplné odmietnutie prístupu, ani konkrétne dôvody, prečo by už v prvom uvedenom prípade nemuseli byť naplnené podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

132 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s touto argumentáciou.

133 V tejto súvislosti stačí konštatovať, že toto tvrdenie je založené na nesprávnom predpoklade, ktorým je konkrétne to, že závažnosť porušenia článku 102 ZFEÚ, spočívajúceho v odmietnutí zo strany podniku s dominantným postavením poskytnúť produkt alebo službu ďalším podnikom, závisí výlučne od jeho formy. Závažnosť takéhoto porušenia pritom môže závisieť od mnohých faktorov, ktoré nesúvisia s tým, či má uvedené odmietnutie explicitný alebo implicitný charakter, akými sú napríklad geografický rozsah porušenia, jeho úmyselný charakter, a ďalej jeho účinky na trh. Usmernenia z roku 2006 túto analýzu potvrdzujú, keď sa v nich v bode 20 uvádza, že posúdenie závažnosti porušenia článku 101 alebo 102 ZFEÚ sa uskutočňuje prípad od prípadu vo vzťahu ku každému druhu porušenia, pričom sa zohľadnia všetky relevantné okolnosti prejednávanej veci.

134 Napokon treba pripomenúť, že v bode 69 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), Súdny dvor uviedol, že pri posudzovaní účinkov cenového stláčania môže byť relevantná nevyhnutnosť veľkoobchodného produktu. V prejednávanej veci však treba konštatovať, že žalobkyňa sa na povinnosť Komisie preukázať nevyhnutnosť neviazaného prístupu k účastníckej prípojke žalobkyne odvoláva len na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého Komisia neuplatnila vhodné právne kritérium v rámci svojho posudzovania postupov preskúmaných v siedmej časti napadnutého rozhodnutia (pozri analogicky rozsudok z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 182), no neodvoláva sa na ňu s cieľom spochybniť posúdenie protisúťažných účinkov uvedených postupov zo strany Komisie, uvedené v deviatej časti uvedeného rozhodnutia (odôvodnenia 1046 až 1109 napadnutého rozhodnutia).

135 Tretiu výhradu teda treba zamietnuť ako nedôvodnú.

c) O druhej výhrade

136 Svojou druhou výhradou žalobkyňa tvrdí, že to, že sa v napadnutom rozsudku neuplatnili podmienky v zmysle rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), je v rozpore s rozsudkom z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia (T‑301/04, EU:T:2009:317), najmä s jeho bodom 146, ktorý, hoci sa týka implicitného odmietnutia predaja, pripomenutého v odôvodnení 360 napadnutého rozhodnutia, tieto podmienky uplatňuje. Komisia sa podľa nej dopustila pochybenia, pretože vo veci Clearstream bolo de facto monopolné postavenie dotknutej spoločnosti chránené zákonom, takže podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), boli splnené. Na rozdiel od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia (T‑301/04, EU:T:2009:317), Komisia údajne nebola v prejednávanej veci schopná preukázať nevyhnutnosť siete DSL žalobkyne. Práve z tohto dôvodu podľa nej vynaložila toľké úsilie na to, aby túto vec odlíšila od vecí Bronner a Clearstream.

137 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s touto argumentáciou.

138 V tejto súvislosti treba uviesť, že ako správne tvrdí Komisia, prístup, ktorý Komisia zvolila vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 9. septembra 2009, Clearstream/Komisia (T‑301/04, EU:T:2009:317), a prístup, ktorý zvolila v prejednávanej veci, si neprotirečia, pretože v prvej uvedenej veci neexistovala povinnosť dominantného podniku poskytovať predmetnú službu a dominantný podnik si nevytvoril svoje obchodné postavenie v rámci zákonného monopolu.

139 Ako vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 117 vyššie, vzhľadom na to, že právna úprava odvetvia telekomunikácií určuje právny rámec, ktorý sa na ňu vzťahuje, a prispieva tak k stanoveniu podmienok hospodárskej súťaže, v ktorých telekomunikačný podnik vykonáva svoju činnosť na dotknutých trhoch, uvedená právna úprava predstavuje relevantnú skutočnosť na uplatnenie článku 102 ZFEÚ na správania takého podniku, najmä s cieľom posúdiť zneužívajúcu povahu takýchto správaní.

140 Druhú výhradu teda treba zamietnuť ako nedôvodnú.

d) O štvrtej výhrade

141 Svojou štvrtou výhradou žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie vo svojom odôvodnení 370 vychádza z nesprávneho právneho posúdenia, obsahuje skutkové omyly a je poznačené ako aj nedostatkom odôvodnenia. Komisia v tomto odôvodnení podľa nej uviedla dôvody na to, aby sa odchýlila od podmienok vychádzajúcich z rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), keď vyhlásila, že tieto podmienky sa neuplatňujú na odmietnutie poskytnutia prístupu, a to jednak z dôvodu právnej povinnosti, ktorú mala žalobkyňa, poskytnúť prístup k účastníckej prípojke na základe predchádzajúcich právnych predpisov, a jednak z dôvodu rozvoja siete žalobkyne ako bývalého štátneho monopolu.

142 V prvom rade, pokiaľ ide o nesprávne právne posúdenie a skutkové omyly, týkajúce sa týchto dvoch dôvodov, po prvé žalobkyňa Komisii vytýka, že sa dopustila pochybení, keď uviedla, že je potrebné odchýliť sa od podmienok vychádzajúcich z rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), z dôvodu existencie povinnosti poskytnúť prístup k účastníckej prípojke, ktorá vyplýva z predchádzajúcich právnych predpisov.

143 V tejto súvislosti sa žalobkyňa domnieva, že takáto povinnosť nemusí mať dôsledky na podmienky uplatnenia článku 102 ZFEÚ, keďže obidve sledujú odlišné ciele. Komisia totiž podľa nej vychádzala z nesprávneho právneho posúdenia, keď neuplatnila rozlíšenie, vyplývajúce z bodu 113 rozsudku z 10. apríla 2008, Deutsche Telekom/Komisia (T‑271/03, EU:T:2008:101), medzi úlohou právnej povinnosti ex ante, cieľom ktorej je zmenšiť trhovú silu dominantných podnikov na trhu, a úlohou práva hospodárskej súťaže ex post, na základe ktorej sa orgány zameriavajú na osobitné správanie podnikov a zisťujú, či tieto podniky použili svoju prípadnú silu na trhu zneužívajúcim spôsobom.

144 Konkrétnejšie, čo sa týka povinnosti predať, táto povinnosť môže byť podľa nej na základe právnych predpisov ex ante uložená v prípadoch, v ktorých má Komisia na základe článku 102 ZFEÚ právo uložiť takúto povinnosť len v prípade, že existujú výnimočné okolnosti. Hoci podľa nej z judikatúry vyplýva, že v súvislosti s uplatnením článku 102 ZFEÚ na správania dominantného podniku možno zohľadniť právnu úpravu týkajúcu sa odvetvia telekomunikácií (rozsudok zo 14. októbra 2010, Deutsche Telekom/Komisia, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, body 224 a 227), Komisia v napadnutom rozhodnutí údajne jednoducho nezohľadnila povinnosti uložené na základe takejto právnej úpravy, ale bez toho, aby vykonala čo len najmenšie preskúmanie, sa úplne oprela o posúdenie uskutočnené zo strany TÚ SR.

145 Podľa žalobkyne úvahy uvedené v rozsudku z 10. apríla 2008, Deutsche Telekom/Komisia (T‑271/03, EU:T:2008:101), z ktorých vyplýva, že sekundárne právne predpisy Únie „sa môžu“ ukázať ako relevantné z hľadiska článku 102 ZFEÚ, sa uplatňujú iba v kontexte tejto veci, keďže Súdny dvor mal preskúmať, či sa Komisia dopustila pochybenia, keď poukázala na existenciu právnej povinnosti uloženej týmito právnymi predpismi. Z tohto rozsudku ani z existencie právnej povinnosti nevyplýva, že Komisia sa môže vyhnúť uplatneniu podmienok rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

146 Žalobkyňa naopak usudzuje a na pojednávaní zdôraznila, že článok 102 ZFEÚ a uvedené právne predpisy sledujú odlišné ciele, takže vnútroštátny regulačný orgán môže rozhodnúť o zvýšení hospodárskej súťaže na trhu, zatiaľ čo povinnosť uzavrieť zmluvu môže byť na základe článku 102 ZFEÚ uložená iba s cieľom nápravy situácie vzniknutej zneužívajúcim odmietnutím prístupu.

147 Okrem toho článok 21 ods. 3 zákona č. 610/2003, na ktorý poukázala Komisia, keď uviedla, že TÚ SR uskutočnila vyváženie záujmov, údajne nebol citovaný v predchádzajúcich rozhodnutiach tohto orgánu. V každom prípade všeobecná povinnosť vyvažovania záujmov, ktorú ukladá vnútroštátna právna úprava, podľa nej neznamená, že by Komisia mohla postupovať v rozpore s podmienkami rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). V každom prípade podľa nej platí, že pokiaľ existuje predchádzajúca právna povinnosť, Komisii prislúcha preukázať, že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa neuplatňujú. Žalobkyňa pripúšťa, že je pravda, že vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, neexistovala príslušná právna povinnosť, podľa nej to však nevedie k záveru, ktorý chce vyvodiť Komisia.

148 Po druhé, čo sa týka odôvodnenia, podľa ktorého sa sieť žalobkyne rozvinula v rámci systému monopolu, žalobkyňa tvrdí, že judikatúra, o ktorú sa opiera Komisia v napadnutom rozhodnutí, neumožňuje odchýliť sa od tohto druhého odôvodnenia. Predovšetkým totiž bod 109 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), citovaný Komisiou, podľa nej nie je relevantný. Ďalej, z bodu 23 rozsudku z 27. marca 2012, Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172), na ktorý poukazuje Komisia, údajne vyplýva, že existencia bývalého štátneho monopolu môže byť relevantná pri zohľadňovaní správania podniku. Na základe tohto rozsudku teda podľa nej nemožno tvrdiť, že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa neuplatňujú.

149 Názor, na základe ktorého sa tvrdí, že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa neuplatňujú v prípade, že má daná sieť historicky svoj pôvod v štátnom monopole, je podľa nej nesprávny, keďže článok 102 ZFEÚ nestanovuje osobitné zaobchádzanie vo vzťahu k bývalému štátnemu monopolu. Naopak, Komisia podľa nej v minulosti vyhlásila, že historická povaha monopolu je irelevantná pre súčasné posúdenie zneužitia na základe článku 102 ZFEÚ.

150 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s touto argumentáciou.

151 V tejto súvislosti stačí na odmietnutie týchto tvrdení zdôrazniť, že skutočnosti, ktoré sú uvedené v bodoch 117 až 121 vyššie, nie sú založené na predpoklade, podľa ktorého povinnosť žalobkyne poskytnúť neviazaný prístup k jej účastníckej prípojke vyplýva z článku 102 ZFEÚ, ale iba sa v nich v súlade s judikatúrou citovanou v bode 117 vyššie zdôrazňuje, že existencia takejto právnej povinnosti je relevantnou skutočnosťou patriacou do ekonomického a právneho rámca, v ktorom treba posúdiť, či postupy žalobkyne, preskúmané v siedmej časti napadnutého rozhodnutia, mohli byť kvalifikované ako zneužívajúce postupy v zmysle tohto ustanovenia.

152 Napokon žalobkyňou uvádzaný odkaz na bod 113 rozsudku z 10. apríla 2008, Deutsche Telekom/Komisia (T‑271/03, EU:T:2008:101), s cieľom podporiť tvrdenie uvedené v bode 143 vyššie, je irelevantný. Je pravda, že Súd prvého stupňa v uvedenom bode 113 uviedol, že vnútroštátne regulačné orgány konajú v súlade s vnútroštátnym právom, ktoré môže mať iné ciele, než aké sleduje politika Únie v oblasti hospodárskej súťaže. Cieľom tohto bodu odôvodnenia bolo to, aby Súd prvého stupňa podoprel odmietnutie tvrdenia žalobkyne, uvádzaného v tejto veci, podľa ktorého v podstate kontrola ex ante jej cien zo strany nemeckého regulačného orgánu telekomunikácií a pôšt vylučovala, aby článok 102 ZFEÚ mohol byť uplatnený na prípadné cenové stláčanie vyplývajúce z jej cien za neviazaný prístup k jej účastníckej prípojke. Tento bod sa teda netýkal otázky, či je na posúdenie súladu jej politiky prístupu s článkom 102 ZFEÚ relevantná existencia právnej povinnosti prístupu k účastníckej prípojke operátora s dominantným postavením.

153 Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia dominantného postavenia, ktoré má svoj pôvod v zákonnom monopole, sa v rámci uplatnenia článku 102 ZFEÚ musí zohľadniť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. marca 2012, Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, bod 23 a citovanú judikatúru).

154 Štvrtá výhrada v rozsahu, v akom sa týka údajného nesprávneho právneho posúdenia a skutkových omylov, pokiaľ ide o odôvodnenie uvádzané Komisiou v súvislosti s odchýlením sa od podmienok rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), a vzťahujúce sa na povinnosť žalobkyne, vyplývajúcu z predchádzajúcich predpisov, poskytnúť prístup k účastníckej prípojke a existenciu predchádzajúceho systému štátneho monopolu, sa teda musí zamietnuť ako nedôvodná.

155 V druhom rade žalobkyňa Komisii vytýka nedostatok odôvodnenia, pokiaľ ide o dôvody, ktoré táto inštitúcia uviedla na to, aby sa odchýlila od podmienok rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), a ktoré spočívajú v nevyhnutnosti zaviesť povinnosť poskytnúť pôvodný prístup. Komisia totiž údajne nepristúpila k preskúmaniu, pokiaľ ide o existenciu predchádzajúcej právnej povinnosti, ani neanalyzovala jej obsah, ani neuviedla úvahy vzťahujúce sa na uvedené zdôvodnenie, pokiaľ ide o nevyhnutnosť zaviesť povinnosť pôvodného prístupu a o otázku, z akých dôvodov by neexistencia takéhoto prístupu vylučovala akúkoľvek účinnú hospodársku súťaž. Komisia údajne neposkytla žiaden dôkaz na podporu svojho názoru, že vnútroštátna právna úprava vyvážila snahy žalobkyne ponechať si svoju infraštruktúru pre svoje vlastné využívanie a snahy podnikov, ktoré by prípadne chceli získať prístup k účastníckej prípojke. V napadnutom rozhodnutí sa podľa nej opomenulo preukázať, prečo dotknuté právne povinnosti poskytujú dostatočný základ pre neuplatnenie podmienok rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Komisia bola údajne povinná poskytnúť osobitne jasné, nesporné a podrobné odôvodnenie, ktorým by sa opodstatnilo pôvodné zavedenie povinnosti poskytnúť prístup, a v dôsledku toho aj dôvody, prečo neposkytnutie prístupu vylúčilo akúkoľvek účinnú hospodársku súťaž.

156 V replike po prvé žalobkyňa dodáva, že odôvodnenia 36 až 49 napadnutého rozsudku obsahujú iba všeobecný opis regulačného rámca a len stručný opis predchádzajúcej povinnosti prístupu. V tomto odôvodnení sa pritom podľa nej nerozoberá otázka, či táto povinnosť umožňuje neuplatniť podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

157 Po druhé TÚ SR v rámci toho stanovenia predchádzajúcich povinností údajne neodkázal na žiadne ustanovenia slovenských právnych predpisov o vyvažovaní záujmov. V každom prípade vyvažovanie záujmov založené na predchádzajúcej právnej úprave sa podľa nej odlišuje od vyvažovania záujmov na základe článku 102 ZFEÚ. Tvrdením založeným na vyvažovaní záujmov, ktoré údajne vykonal TÚ SR, sa podľa názoru žalobkyne navyše nemôže opodstatniť neexistencia akéhokoľvek odôvodnenia, pokiaľ ide o ostatné podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).

158 Po tretie keď Komisia tvrdí, že podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), sa v každom prípade v prejednávanej veci neuplatňovali, podľa žalobkyne si zamieňa otázku dôvodnosti rozhodnutia s povinnosťou odôvodnenia.

159 Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že pokiaľ ide o odkaz na oddiel 9.3 napadnutého rozhodnutia, týkajúci sa protisúťažných účinkov, tento oddiel neumožňuje odôvodniť toto rozhodnutie. Žalobkyňa totiž v prvom rade tvrdí, že vylúčenie akejkoľvek účinnej hospodárskej súťaže je len jednou z podmienok rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), zatiaľ čo nedostatok odôvodnenia sa týka ostatných podmienok tohto rozsudku. Ďalej tvrdí, že preskúmanie protisúťažných účinkov v rámci napadnutého rozhodnutia nenahrádza potrebu poskytnúť osobitné dôvody vo vzťahu k podmienke nevyhnutnosti. Napokon uvádza, že tento oddiel vyvracia tvrdenie Komisie, keďže obsahuje dôkazy preukazujúce neexistenciu protisúťažných účinkov.

160 Okrem toho pokiaľ ide o odôvodnenie založené na skutočnosti, že sa sieť žalobkyne rozvinula v rámci systému monopolu, žalobkyňa tvrdí, že dôvody uvedené v odôvodnení 373 napadnutého rozhodnutia nie sú dostatočné na vysvetlenie toho, prečo sa Komisia domnieva, že existencia bývalého štátneho monopolu je relevantná pri skúmaní zneužitia z hľadiska článku 102 ZFEÚ.

161 Podľa žalobkyne vzhľadom na to, že Komisia musí dodržiavať zásadu riadnej správy vecí verejných, má povinnosť preskúmať osobitosti bývalého štátneho monopolu, na ktoré sa chce odvolávať v rámci toho, že neuplatní podmienky rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), keďže tieto osobitosti sa javia ako nadmieru relevantné. Žalobkyňa sa tiež domnieva, že skutočnosti uvedené v odôvodnení 891 napadnutého rozhodnutia, týkajúce sa investícií žalobkyne do širokopásmových aktív v období rokov 2003 – 2010, nemožno kvalifikovať ako faktické podrobnosti bez osobitnej relevantnosti. Žalobkyňa zastáva názor, že Komisia naopak mala preskúmať povahu a dopad týchto investícií vzhľadom na jej historické postavenie. Žalobkyňa na záver uvádza, že ak by sa odôvodnenie obsiahnuté v napadnutom rozsudku ukázalo ako dostatočné, v praxi by to znamenalo, že v prípade, ak v minulosti existoval štátny monopol, Komisii nebolo stanovené žiadne obmedzenie.

162 Komisia a vedľajší účastník konania nesúhlasia s touto argumentáciou.

163 V tejto súvislosti odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ musí byť prispôsobené povahe predmetného aktu a musí jasne a jednoznačne vyjadrovať úvahy inštitúcie, ktorá právny akt vydala, tak aby dotknuté osoby mohli porozumieť dôvodom prijatého opatrenia a brániť svoje práva a aby súd mohol vykonať preskúmanie. Pokiaľ ide o rozhodnutie prijaté na základe článku 102 ZFEÚ, táto zásada vyžaduje, aby napadnuté rozhodnutie uvádzalo skutkové okolnosti, od ktorých závisí právne odôvodnenie opatrenia, a úvahy, ktoré viedli k prijatiu rozhodnutia (rozsudok z 9. septembra 2010, Tomra Systems a i./Komisia, T‑155/06, EU:T:2010:370, bod 227).

164 Po prvé žalobkyňa usudzuje, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje preskúmanie týkajúce sa existencie predchádzajúcej právnej povinnosti, ani analýzu jej obsahu, ani dôkaz podporujúci posúdenie Komisie, podľa ktorého vnútroštátna právna úprava vyvážila snahy žalobkyne ponechať si svoju infraštruktúru pre svoje vlastné využívanie a snahy podnikov, ktoré by prípadne chceli získať prístup k účastníckej prípojke, a ani sa v tomto rozhodnutí neuvádza, z akého dôvodu právne povinnosti údajne umožnili nezohľadniť podmienky prístupu, pokiaľ ide o poskytovania služieb, vyplývajúce z rozsudku z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569). Treba však zdôrazniť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí na jednej strane predstavila regulačný rámec týkajúci sa zavedenia neviazaného prístupu k účastníckej prípojke na Slovensku v odôvodneniach 36 až 46 napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane Komisia predstavila právny rámec týkajúci sa posúdenia zneužívajúceho odmietnutia prístupu v odôvodneniach 355 až 371 napadnutého rozhodnutia, pričom konkrétnejšie vysvetlila, že sa domnieva, že okolnosti prejednávanej veci sa odlišujú od okolností veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569), a že tento rozsudok sa v prejednávanej veci neuplatňuje. Tvrdenie uvádzané žalobkyňou sa teda musí odmietnuť.

165 Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého bola Komisia povinná poskytnúť osobitne jasné, presvedčivé a podrobné odôvodnenie, týkajúce sa dôvodov, pre ktoré na základe neposkytnutia prístupu došlo k vylúčeniu akejkoľvek účinnej hospodárskej súťaže, treba konštatovať, že žalobkyňa sa na nevyhnutnosť neviazaného prístupu k svojej účastníckej prípojke odvoláva len na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého Komisia neuplatnila vhodné právne kritérium v rámci svojho posudzovania postupov preskúmaných v siedmej časti napadnutého rozhodnutia (pozri analogicky rozsudok z 29. marca 2012, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, T‑336/07, EU:T:2012:172, bod 182), no neodvoláva sa na ne s cieľom spochybniť posúdenie protisúťažných účinkov uvedených postupov zo strany Komisie, uvedené v deviatej časti uvedeného rozhodnutia (odôvodnenia 1046 až 1109 napadnutého rozhodnutia). V každom prípade odôvodnenie uvedené v tejto časti napadnutého rozhodnutia je jasné a jednoznačné, pokiaľ ide o negatívne účinky správania žalobkyne, vylučujúceho konkurenciu z trhu, na hospodársku súťaž.

166 Po tretie, čo sa týka tvrdenia žalobkyne, že dôvody uvedené v odôvodnení 373 napadnutého rozhodnutia nepostačuje na vysvetlenie dôvodov, pre ktoré sa Komisia domnieva, že existencia bývalého štátneho monopolu je relevantná pre preskúmanie zneužitia z hľadiska článku 102 ZFEÚ, treba uviesť, že Komisia v tomto odôvodnení v prvom rade s poukázaním na osobitné ustanovenia článkov 8 a 12 smernice 2002/21 a článku 21 ods. 3 zákona č. 610/2003 uviedla, že povinnosť žalobkyne poskytnúť prístup, ktorá jej bola uložená rozhodnutím TÚ SR, zohľadnila snahy žalobkyne, ako aj snahy jej konkurentov, investovať a inovovať, pričom súčasne dbala o to, aby ostala zachovaná hospodárska súťaž na trhu. Komisia v uvedenom odôvodnení 373 dodala, že je možné, aby uloženie povinnosti poskytnúť službu alebo prístup nemalo žiaden vplyv na snahy investovať a inovovať, pokiaľ sa postavenie dominantného podniku na trhu vyvinulo pod ochranou osobitných alebo výlučných práv, alebo bolo financované zo štátnych zdrojov, tak ako to bolo v prejednávanej veci. Komisia ďalej poukázala na bod 23 rozsudku z 27. marca 2012, Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172), z ktorého vyplýva, že v prípade, že má existencia takéhoto dominantného postavenia svoj pôvod v bývalom zákonnom monopole, táto skutočnosť sa musí zohľadniť, pričom Komisia vysvetlila, že práve toto je prípad žalobkyne v prejednávanej veci. Komisia si napokon dala záležať, aby v odôvodnení 373 napadnutého rozhodnutia, vysvetlila, že z odôvodnenia 3 nariadenia č. 2887/2000 vyplýva, že jedným z dôvodov, prečo prístup k miestnej sieti zostáva „jedným z najmenej konkurenčných segmentov na liberalizovanom telekomunikačnom trhu“, je to, že nové subjekty na trhu nemajú rozšírenú alternatívnu sieťovú infraštruktúru, keďže operátori, akým je aj žalobkyňa, budovali svoje staré siete s miestnym prístupom dlhodobo, pričom boli chránení výhradnými právami, a mohli po celé desaťročia financovať svoje investície z monopolných príjmov, pochádzajúcich z poskytovania telefónnych hlasových služieb a z verejných zdrojov.

167 Komisia napokon v odôvodnení 370 napadnutého rozhodnutia zdôraznila, že z bodu 109 rozsudku zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83), vyplýva, že štruktúra trhu je tiež do značnej miery založená na bývalej monopolistickej štruktúre.

168 Vzhľadom na všetky tieto dôvody treba dospieť k záveru, že Komisia dostatočne odôvodnila svoje rozhodnutie, že skutočnosť, že sa predmetná sieť rozvinula v systéme monopolu, je relevantným faktorom, ktorý sa musí zohľadniť v rámci preskúmania, ktoré uskutočňuje na základe článku 102 ZFEÚ.

169 Štvrtú výhradu je teda potrebné zamietnuť aj v časti, v ktorej je založená na porušení povinnosti odôvodnenia.

170 Z uvedených skutočností vyplýva, že prvý žalobný dôvod sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

2. O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení práva žalobkyne na obhajobu, čo sa týka posúdenia postupu vedúceho k cenovému stláčaniu

171 Druhý žalobný dôvod sa týka práva žalobkyne na obhajobu a skladá sa z dvoch častí. Prvá časť je založená na procesných vadách, ktorých sa Komisia údajne dopustila, pokiaľ ide o výpočet dlhodobých priemerných prírastkových nákladov (ďalej len „LRAIC“) žalobkyne, to znamená nákladov, ktoré by tento operátor nemusel znášať, ak by neponúkal zodpovedajúce služby. Druhá časť je založená na tom, že žalobkyni údajne nebolo umožnené sa v priebehu správneho konania vyjadriť k spôsobu výpočtu, vzťahujúcemu sa na viacero období nákladov znášaných žalobkyňou, v súvislosti s posúdením existencie postupu vedúceho k cenovému stláčaniu.

a) O prvej časti založenej na procesných vadách, ktorých sa údajne dopustila Komisia, pokiaľ ide o výpočet dlhodobých priemerných prírastkových nákladov (LRAIC)

172 Žalobkyňa Komisii vytýka jednak to, že zmenila metódy, zásady a údaje pri výkone analýzy LRAIC, a jednak to, že pred prijatím napadnutého rozhodnutia neoznámila svoje námietky týkajúce sa dokumentov, ktoré jej žalobkyňa predložila s cieľom vykonať túto analýzu. V oznámení o výhradách totiž Komisia použila výlučne údaje pochádzajúce z interného systému hlásenia nákladov žalobkyne, tzv. údaje „ÚČN“ (účelové členenie nákladov) a zhrnutia rentability, poskytnuté žalobkyňou, keďže žalobkyňa nemala k dispozícii osobitné údaje týkajúce sa LRAIC. Podľa žalobkyne boli tieto údaje „ÚČN“ založené na historických nákladoch, plne alokovaných zostupným radom. Tieto údaje sa opierali o lineárnu amortizáciu neumožňujúcu úhradu nákladov v čase. V oznámení o výhradách (bod 1038) pritom samotná Komisia uznala limity týchto údajov v súvislosti s analýzou postupu vedúceho k cenovému stláčaniu a usúdila, že sú nedostatočné. Z tohto dôvodu žalobkyňa po oznámení o výhradách predložila nové údaje, pričom vychádzala z poradnej správy, ktorá bola pripravená počas februára 2013 a bola predložená Komisii v prílohe odpovede na oznámenie o výhradách. V týchto nových údajoch sa okrem iného prispôsobili historické náklady. Komisia tak podľa nej súhlasila s precenením nákladov na aktíva a amortizáciou, navrhovaných žalobkyňou (odôvodnenie 894 napadnutého rozhodnutia).

173 Žalobkyňa zdôrazňuje, že Komisia tým, že súhlasila s významnou časťou týchto údajov, usúdila, že poradná správa je dôveryhodná. Komisia rovnako pred prijatím napadnutého rozhodnutia údajne nevzniesla námietky, pokiaľ ide o zásady, metódy a údaje poskytnuté žalobkyňou. V napadnutom rozhodnutí však Komisia odmietla časť týchto zásad, metód a údajov (odôvodnenie 899 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa sa domnieva, že Komisia jej mala pred prijatím napadnutého rozhodnutia oznámiť podrobné námietky týkajúce sa zásad, metód a údajov, ktoré uviedla v tomto rozhodnutí. To, že k takémuto oznámeniu nedošlo, podľa nej predstavuje porušenie práva na obhajobu. Podľa žalobkyne totiž Komisia bola povinná uviesť v plnom rozsahu metódu, zásady a údaje týkajúce sa nákladov, o ktoré mala v úmysle sa oprieť v rámci svojej povinnosti preukázať porušenie, a informovať žalobkyňu o svojom názore. Žalobkyňa navyše poukázala na tieto problémy pred vyšetrovateľom Komisie, no bez výsledku.

174 Okrem toho podľa nej samotná Komisia uznala, že v čase oznámenia o výhradách nemala k dispozícii údaje o dlhodobých priemerných prírastkových nákladoch, pričom však napadnuté rozhodnutie sa opieralo o tieto náklady, čo znamená, že Komisia medzi týmito dvomi dokumentmi zmenila prístup. Podľa žalobkyne pritom vzhľadom na to, že Komisia po zaslaní oznámenia o výhradách zmenila prístup, bolo jej povinnosťou zaslať žalobkyni nové oznámenie o výhradách alebo nový opis skutkových okolností.

175 Napokon podľa žalobkyne tabuľky týkajúce sa vyčíslenia cenového stláčania, ktoré Komisia odovzdala na stretnutí k stavu spisu 16. septembra 2014, nemôžu podložiť dotknuté časti napadnutého rozhodnutia, ani zabezpečiť dodržanie jej práva na obhajobu. V tomto zmysle žalobkyňa zdôrazňuje povrchný charakter týchto tabuliek, ktoré tvorili len štyri strany a ktoré neobsahovali žiadne vysvetlenie na podporu v nich uvedených údajov. Žalobkyňa rovnako zdôrazňuje, že uvedené tabuľky jej Komisia odovzdala až v štádiu stretnutia k stavu spisu 16. septembra 2014, t. j. jeden mesiac pred uverejnením napadnutého rozhodnutia, takže o stanovisku Komisie už v tento deň bolo rozhodnuté. Žalobkyňa totiž na pojednávaní zdôraznila, že Komisia na tomto stretnutí uviedla, že spisuje rozhodnutie, ktoré bude vo vzťahu k nej negatívne. V každom prípade z odovzdania týchto tabuliek vyplýva, že Komisia sa cítila byť povinnou po oznámení o výhradách odovzdať dokument vysvetľujúci vyčíslenie cenového stláčania.

176 Komisia nesúhlasí s touto argumentáciou.

177 Ako vyplýva z odôvodnenia 862 napadnutého rozhodnutia, Komisia požiadala žalobkyňu, aby jej oznámila údaje potrebné pre výpočet nákladov týkajúcich sa dodatočných vstupov, ktoré sú potrebné na transformáciu jej veľkoobchodných služieb na maloobchodné služby. Pred oznámením o výhradách zaslala žalobkyňa Komisii výpočty nákladov za roky 2003 – 2010 v tabuľkách „ÚČN“ a viaceré dodatočné výpočtové tabuľky. V rámci prvej časti svojho druhého žalobného dôvodu pritom žalobkyňa v podstate namieta porušenie svojho práva na obhajobu tým, že námietky, ktoré Komisia vzniesla voči metódam, zásadám a údajom, ktoré predložila žalobkyňa, boli po prvýkrát vyslovené až v odôvodneniach 860 až 921 napadnutého rozhodnutia.

178 V tejto súvislosti treba pripomenúť, že dodržiavanie práva na obhajobu pri vedení správneho konania v oblasti politiky hospodárskej súťaže predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečujú súdy Únie (pozri rozsudok z 18. júna 2013, ICF/Komisia, T‑406/08, EU:T:2013:322, bod 115 a citovanú judikatúru).

179 Táto zásada vyžaduje, aby mal dotknutý podnik možnosť v priebehu správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti skutkového stavu a uvádzaných okolností, ako aj k dokumentom, o ktoré Komisia oprela svoje tvrdenie o existencii porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. V tomto zmysle článok 27 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 stanovuje zaslanie oznámenia o výhradách účastníkom konania. V tomto oznámení sa musia jasne uviesť všetky podstatné informácie, o ktoré sa Komisia v tomto štádiu konania opiera (rozsudok z 5. decembra 2013, SNIA/Komisia, C‑448/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:801, body 41 a 42).

180 Táto požiadavka je dodržaná, pokiaľ konečné rozhodnutie dotknutým osobám nepripisuje iné porušenia, než sú porušenia uvedené v oznámení o výhradách, a obsahuje len skutočnosti, ku ktorým sa dotknuté osoby mali možnosť v priebehu konania vyjadriť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. mája 2012, MasterCard a i./Komisia, T‑111/08, EU:T:2012:260, bod 266, a z 18. júna 2013, ICF/Komisia, T‑406/08, EU:T:2013:322, bod 117).

181 Oznámenie podstatných skutočností, z ktorých Komisia v oznámení o výhradách vychádzala, však môže byť stručné a rozhodnutie nemusí byť nevyhnutne kópiou oznámenia o výhradách, pretože toto oznámenie predstavuje prípravný dokument, ktorého skutkové a právne posúdenia majú iba čisto predbežný charakter (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. novembra 1987, British American Tobacco a Reynolds Industries/Komisia, 142/84 a 156/84, EU:C:1987:490, bod 70; z 5. decembra 2013, SNIA/Komisia, C‑448/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:801, bod 42 a citovanú judikatúru, a z 24. mája 2012, MasterCard a i./Komisia, T‑111/08, EU:T:2012:260, bod 267). Prípustné sú tak aj doplnenia k oznámeniu o výhradách, vykonané vzhľadom na vyjadrenia účastníkov konania, ktorých tvrdenia preukazujú, že naozaj mohli uplatniť svoje právo na obhajobu. Komisia takisto môže s ohľadom na správne konanie opraviť alebo doplniť skutkové alebo právne tvrdenia na podporu výhrad, ktoré uviedla (rozsudok z 9. septembra 2011, Alliance One International/Komisia, T‑25/06, EU:T:2011:442, bod 181). V dôsledku toho Komisia môže až do prijatia konečného rozhodnutia, najmä vzhľadom na písomné alebo ústne pripomienky účastníkov konania, buď upustiť od niektorých alebo aj všetkých výhrad, pôvodne uplatnených voči týmto účastníkom, a zmeniť tak svoj postoj v ich prospech, alebo naopak, rozhodnúť o pridaní nových výhrad, pod podmienkou, že dotknutým podnikom poskytne príležitosť uviesť svoje stanovisko k tejto veci (pozri rozsudok z 30. septembra 2003, Atlantic Container Line a i./Komisia, T‑191/98 a T‑212/98 až T‑214/98, EU:T:2003:245, bod 115 a citovanú judikatúru).

182 Z predbežného charakteru právnej kvalifikácie skutkového stavu uvedeného v oznámení o výhradách vyplýva, že jediným dôvodom na zrušenie konečného rozhodnutia Komisie nemôže byť to, že definitívne závery založené na tomto skutkovom stave presne nezodpovedajú uvedenej predbežnej kvalifikácii (rozsudok z 5. decembra 2013, SNIA/Komisia, C‑448/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:801, bod 43). Zohľadnenie tvrdenia, ktoré účastník konania uviedol v priebehu správneho konania, bez toho, aby mu bolo umožnené sa v tejto súvislosti vyjadriť pred prijatím konečného rozhodnutia, teda nemôže predstavovať samo osebe porušenie jeho práva na obhajobu v prípade, že zohľadnenie tohto tvrdenia nemení povahu výhrad, ktoré mu boli oznámené (pozri v tomto zmysle uznesenie z 10. júla 2001, Irish Sugar/Komisia, C‑497/99 P, EU:C:2001:393, bod 24; rozsudky z 28. februára 2002, Compagnie générale maritime a i./Komisia, T‑86/95, EU:T:2002:50, bod 447, a z 9. septembra 2011, Alliance One International/Komisia, T‑25/06, EU:T:2011:442, bod 182).

183 Komisia totiž musí vypočuť osoby, ktorým bolo určené oznámenie o výhradách, a prípadne zohľadniť ich pripomienky, ktorými odpovedajú na uvádzané výhrady, tak, že svoju analýzu zmení, a to práve preto, aby sa dodržalo ich právo na obhajobu. Komisii sa tak musí umožniť, aby túto kvalifikáciu spresnila vo svojom konečnom rozhodnutí, pričom zohľadní okolnosti vyplývajúce zo správneho konania, a to buď tak, že upustí od výhrad, ktoré sa ukázali ako nedôvodné, alebo tak po skutkovej, ako aj po právnej stránke upraví či doplní svoju argumentáciu na podporu uplatnených výhrad, ale iba pod podmienkou, že vezme do úvahy iba tie skutkové okolnosti, ku ktorým sa dotknuté osoby mali možnosť vyjadriť, a že v priebehu správneho konania poskytla informácie potrebné na ich obhajobu (pozri rozsudky z 3. septembra 2009, Prym a Prym Consumer/Komisia, C‑534/07 P, EU:C:2009:505, bod 40 a citovanú judikatúru, a z 5. decembra 2013, SNIA/Komisia, C‑448/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:801, bod 44 a citovanú judikatúru).

184 Napokon treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry dochádza k porušeniu práva na obhajobu vtedy, keď existuje možnosť, že z dôvodu pochybenia Komisie by správne konanie, ktoré Komisia vedie, mohlo mať iný výsledok. Podnik, ktorý je žalobcom, preukáže, že k takému porušeniu došlo, pokiaľ dostatočným spôsobom preukáže nie to, že by rozhodnutie Komisie malo odlišný obsah, ale to, že by svoju obhajobu mohol zaistiť lepšie, ak by k pochybeniu nedošlo, napríklad tým, že by na svoju obranu mohol použiť dokumenty, ku ktorým mu bol v správnom konaní odoprený prístup (pozri rozsudky z 2. októbra 2003, Thyssen Stahl/Komisia, C‑194/99 P, EU:C:2003:527, bod 31 a citovanú judikatúru, a z 24. mája 2012, MasterCard a i./Komisia, T‑111/08, EU:T:2012:260, bod 269 a citovanú judikatúru; rozsudok z 9. septembra 2015, Philips/Komisia, T‑92/13, neuverejnený, EU:T:2015:605, bod 93).

185 V prejednávanej veci Komisia počas vyšetrovania získala údaje, týkajúce sa nákladov, v tabuľkách „ÚČN“, ktoré sú účtovným nástrojom žalobkyne predstavujúcim v členení podľa obchodnej služby a skupiny služieb celkové príjmy, celkové prevádzkové náklady, vynaložený kapitál, celkové náklady kapitálu, prevádzkový zisk a hospodársky zisk (odôvodnenia 863 a 864 napadnutého rozhodnutia). Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že náklady uvedené v tabuľkách „ÚČN“ sú založené na plne alokovaných historických nákladoch a odlišujú sa od LRAIC (odôvodnenie 875 napadnutého rozhodnutia). Komisia tiež získala prezentácie, v ktorých sa uvádza spôsob, akým boli náklady preskupené, ako aj tabuľky a opisy týkajúce sa nákladov pre každú zo služieb (odôvodnenia 865 až 867 napadnutého rozhodnutia). Komisia žalobkyňu požiadala o poskytnutie údajov o ziskovosti, pokiaľ ide o širokopásmové služby, prepočítaných pri použití metodológie LRAIC (odôvodnenia 868 a 869 napadnutého rozhodnutia). Keďže žalobkyňa uviedla, že údaje o ziskovosti, pokiaľ ide o širokopásmové