NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

EVGENI TANČEV

prednesené 26. marca 2020 ( 1 )

Vec C‑249/19

JE

proti

KF

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunalul Bucureşti (Krajský súd Bukurešť, Rumunsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EÚ) č. 1259/2010 – Posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku – Určenie práva rozhodného pre rozvod a rozluku – Článok 10 – Uplatnenie právneho poriadku štátu konajúceho súdu – Výklad výrazu ‚nie je ustanovený inštitút rozvodu‘ – Kritériá posúdenia – Reštriktívny alebo extenzívny výklad“

1. Tribunalul Bucureşti (Krajský súd Bukurešť, Rumunsko) vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania žiada o výklad článku 10 nariadenia (EÚ) č. 1259/2010 ( 2 ), ustanovenia, ktorého výklad doteraz Súdny dvor neposkytol. ( 3 ) Spor vo veci samej sa týka návrhu JE proti KF na určenie práva rozhodného pre ich rozvodové konanie. Toto nariadenie, prvý nástroj medzinárodného práva súkromného v histórii Únie prijatý v rámci postupu „posilnenej spolupráce“, je právnymi komentátormi označované za úspech a predstavuje podľa nich základný kameň budúceho rodinného práva Únie. ( 4 ) Rumunsko je jedným zo 17 členských štátov, ktoré sa na tejto posilnenej spolupráci zúčastňujú.

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Nariadenie (ES) č. 2201/2003

2. Článok 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 ( 5 ) stanovuje: „Vo veciach rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva majú právomoc súdy členského štátu … b) ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia ‚domicil‘.“

2. Nariadenie (EÚ) č. 1259/2010

3. Článok 5 nariadenia č. 1259/2010 ( 6 ) s názvom „Voľba rozhodného práva účastníkmi“ stanovuje: „1. Manželia sa môžu dohodnúť na určení rozhodného práva vo veciach rozvodu a rozluky za predpokladu, že je to jeden z týchto právnych poriadkov: a) právny poriadok štátu, kde majú manželia obvyklý pobyt v čase uzavretia dohody, alebo b) právny poriadok štátu, kde mali manželia naposledy obvyklý pobyt, pokiaľ tam jeden z manželov stále býva v čase uzavretia dohody, alebo c) právny poriadok štátu, ktorého štátnym príslušníkom je jeden z manželov v čase uzavretia dohody, alebo d) právny poriadok štátu konajúceho súdu. 2. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 3, dohodu o určení rozhodného práva možno uzavrieť a zmeniť kedykoľvek, najneskôr však v čase začatia konania. 3. Ak to právny poriadok štátu konajúceho súdu umožňuje, manželia môžu tiež určiť rozhodné právo na súde v priebehu konania. V takomto prípade sa určenie rozhodného práva zaznamená na súde v súlade s právnym poriadkom štátu konajúceho súdu.“

4. Článok 8 tohto nariadenia s názvom „Rozhodné právo v prípade neexistencie jeho voľby účastníkmi“ stanovuje: „V prípade neexistencie voľby rozhodného práva podľa článku 5 sa rozvod a rozluka spravujú: a) právnym poriadkom štátu obvyklého pobytu manželov v čase začatia konania alebo ak neexistuje, b) právnym poriadkom štátu posledného obvyklého pobytu manželov za predpokladu, že sa tento pobyt neskončil viac ako rok pred začatím konania, pokiaľ jeden z manželov stále býva v tomto štáte v čase začatia konania, alebo ak neexistuje, c) právnym poriadkom štátu, ktorého sú obidvaja manželia štátnymi príslušníkmi v čase začatia konania, alebo d) právnym poriadkom štátu konajúceho súdu.“

5. Článok 10 tohto nariadenia, nazvaný „Uplatnenie právneho poriadku štátu konajúceho súdu“, stanovuje: „Ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu alebo rozhodné právo neumožňuje jednému z manželov z dôvodu jeho pohlavia rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke, uplatňuje sa právny poriadok štátu konajúceho súdu.“

6. Článok 12 tohto nariadenia s názvom „Výhrada verejného poriadku“ stanovuje: „Uplatnenie určitého ustanovenia právneho poriadku určeného podľa tohto nariadenia možno odmietnuť iba v prípade, ak je jeho uplatnenie zjavne nezlučiteľné s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu.“

B. Rumunské právo

7. Podľa článku 2600 ods. 2 a 3 rumunského Občianskeho zákonníka platí, že: „2. Pokiaľ určený cudzí právny poriadok neumožňuje rozvod alebo ho pripúšťa za mimoriadne obmedzujúcich podmienok, v prípade, že jeden z manželov je ku dňu podania návrhu na rozvod rumunským štátnym príslušníkom alebo má obvyklý pobyt v Rumunsku, sa uplatní rumunské právo. 3. Ustanovenia odseku 2 sa uplatnia aj v prípade, keď sa na rozvod vzťahuje právny poriadok, ktorý si manželia zvolia.“

II. Okolnosti predchádzajúce sporu a prejudiciálna otázka

8. JE a KF uzavreli manželstvo 2. septembra 2001 v meste Iași v Rumunsku, pričom z tohto vzťahu vzišlo dieťa, ktoré sa narodilo 23. júna 2005 v meste Verona v Taliansku.

9. JE podala 13. októbra 2016 na Judecătoria Iași (Okresný súd Iași, Rumunsko) návrh, ktorým sa domáhala rozvodu vo vzťahu ku KF.

10. Občianskoprávnym rozsudkom z 31. mája 2017 tento súd postúpil predmetný spor z dôvodu nedostatku príslušnosti na Judecătoria Sectorului 5 București (Súd prvého stupňa pre obvod Bukurešť 5, Rumunsko), do registra ktorého bol tento spor zapísaný 9. augusta 2017.

11. Občianskoprávnym rozsudkom z 20. februára 2018 vyššie uvedený súd v súlade s článkom 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 rozhodol, že v súvislosti s predmetným rozvodovým konaním sú všeobecne príslušné rumunské súdy. Okrem toho konštatoval, že rozhodným právom pre spor je v súlade s článkom 8 písm. a) nariadenia č. 1259/2010 talianske právo, keďže – ku dňu podaniu návrhu na rozvod na súd – bolo obvyklé bydlisko účastníkov konania v Taliansku (účastníci konania už dlhú dobu žili v Taliansku).

12. Judecătoria Sectorului 5 București (Súd prvého stupňa pre obvod Bukurešť 5) v tejto súvislosti zdôraznil, že v súlade s talianskym právom je možné návrh na rozvod, aký podala JE, podať len v prípade, že došlo k rozluke manželov, ktorú stanovil alebo nariadil súd, a medzi podaním návrhu na rozvod a rozlukou uplynuli aspoň tri roky.

13. S ohľadom na to, že nebola preukázaná existencia rozhodnutia súdu, na základe ktorého došlo medzi účastníkmi k rozluke, a že konanie o rozluke nie je v rumunských právnych predpisoch upravené, rozhodol vyššie uvedený súd, že toto konanie musí prebehnúť pred talianskymi súdmi, takže akýkoľvek návrh podaný v tomto zmysle na rumunské súdy je neprípustný.

14. JE podala proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom tvrdila, že prvostupňový súd mal uplatniť článok 2600 ods. 2 rumunského Občianskeho zákonníka, ktorý „predstavuje prebratie ustanovení článku 10 nariadenia č. 1259/2010 do rumunskej právnej úpravy“.

15. JE sa rovnako odvolávala na článok 12 nariadenia č. 1259/2010, pričom tvrdila, že uplatnenie talianskeho práva by bolo zjavne nezlučiteľné s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu, takže je nevyhnutné vylúčiť uplatnenie cudzieho právneho poriadku, ktorý by inak bol pre rozvodové konanie rozhodný, a na jeho mieste uplatniť rumunské právo.

16. Za týchto okolností Judecătoria Sectorului 5 București (Súd prvého stupňa pre obvod Bukurešť 5) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku: „Vo veci výkladu ustanovení článku 10 nariadenia č. 1259/2010, podľa ktorého ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu alebo rozhodné právo neumožňuje jednému z manželov z dôvodu jeho pohlavia rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke, uplatňuje sa právny poriadok štátu konajúceho súdu‘, konkrétne pokiaľ ide o objasnenie výrazu ‚v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu‘, má sa uvedené ustanovenie vykladať striktne a doslovne, t. j. iba pokiaľ ide o prípad, ak rozhodný cudzí právny poriadok neupravuje nijakým spôsobom rozvod manželstva, alebo sa má vykladať extenzívne, čiže tak, že sa vzťahuje aj na situáciu, keď rozhodný cudzí právny poriadok rozvod síce pripúšťa, ale iba za mimoriadne obmedzujúcich podmienok predpokladajúcich povinné konanie o rozluke predchádzajúce rozvodu, t. j. konanie, ktoré právny poriadok štátu konajúceho súdu zodpovedajúcim spôsobom procesne neupravuje?“

17. Písomné pripomienky Súdnemu dvoru predložili rumunská, nemecká a portugalská vláda, ako aj Európska komisia. O pojednávanie žiadny z účastníkov konania nepožiadal a žiadne sa ani nekonalo.

III. Analýza

A. Odpoveď na prejudiciálnu otázku

18. Je dôležité poznamenať, že všetci účastníci konania, ktorí do tohto konania vstúpili, tvrdia, že článok 10 nariadenia č. 1259/2010 sa má vykladať striktne v tom zmysle, že výraz „ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu“, ktorý obsahuje, sa týka len situácií, v ktorých rozhodný cudzí právny poriadok neupravuje žiadnu formu rozvodu, to znamená, že inštitút rozvodu vôbec nepozná.

19. V týchto návrhoch som dospel k záveru, že tento záver je zjavne správny.

20. Článok 10 nariadenia č. 1259/2010 vylučuje uplatnenie práva stanoveného v súlade s článkom 5 alebo článkom 8 tohto nariadenia konkrétne v prípadoch, keď v tomto práve inštitút rozvodu nie je ustanovený (prvá alternatíva uvedená v článku 10, ďalej aj „predmetné ustanovenie“). Táto alternatíva sa v praxi často nevyužíva, pretože sa pokúša dosiahnuť nápravu vo vzácnom prípade, keď neexistuje vnútroštátna právna úprava rozvodu (posledným členským štátom v rámci Únie, ktorý zaviedol rozvodové právo, bola Malta, ktorá tak urobila po referende, ktoré sa konalo v roku 2011). ( 7 ) Rozvodové zákony majú teraz prakticky všetky štáty s výnimkou Filipín a Vatikánu, kde je povolené len vyhlásenie manželstva za neplatné. Článok 10 zaručuje právo na rozvod a chcel by som zdôrazniť, že podobné ustanovenia (ktoré rovnako zaručujú právo na rozvod ako určitý minimálny štandard) existujú aj vo vnútroštátnych kolíznych normách a uvedený článok bol nimi inšpirovaný. ( 8 )

21. Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, vyplýva zo skutočnosti, že rozhodným právom vo veci samej je podľa článku 8 písm. a) nariadenia č. 1259/2010 talianske právo. Podľa talianskeho práva môže byť rozvod navrhnutý len v prípade, že došlo predtým k rozluke stanovenej alebo nariadenej súdom, zatiaľ čo právo štátu konajúceho súdu (t. j. rumunské právo) takýto postup neupravuje.

22. V nadväznosti na tvrdenie uvedené v bode 14 týchto návrhov by som rád zdôraznil, že nariadenie č. 1259/2010 je priamo uplatniteľné a nevyžaduje prebratie do vnútroštátneho práva ani existenciu rovnocenných ustanovení. Rumunské súdy preto môžu na určenie rozhodného práva pre návrh na rozvod, ako je ten, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, použiť len nariadenie č. 1259/2010 a vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, by teda v tomto ohľade nemal odkazovať na rumunský Občiansky zákonník ( 9 ), pretože za týchto okolností nie je relevantný.

23. Vnútroštátny súd podotýka, že podľa vnútroštátnej judikatúry rumunské súdy za podobných okolností, keď je na rumunské súdy podaný návrh na rozluku alebo na rozvod, ktorému nepredchádzala rozluka stanovená alebo nariadená v súlade s talianskym právom, zamietajú takéto žaloby ako: a) neprípustné (pretože rumunské právo neupravuje konanie o rozluke); b) predčasné (na základe toho, že na rumunské súdy bol podaný priamo návrh na rozvod bez toho, aby najprv talianske súdy nariadili rozluku); alebo c) nedôvodné, ako to bolo v prejednávanej veci (na základe kombinácie týchto dvoch dôvodov). ( 10 )

24. Inými slovami, vnútroštátny súd vysvetľuje, že procesné prekážky (vyplývajúce z neexistencie právnej úpravy konania o rozluke v rumunskom práve) vedú k rozhodnutiam o procesných riešeniach bez možnosti posúdiť návrhy vo veci samej.

25. Ako vysvetlím ďalej, na otázku vnútroštátneho súdu treba odpovedať v tom zmysle, že prvú alternatívu uvedenú v článku 10 nariadenia č. 1259/2010 treba vykladať striktne.

1. Formulácia a systematika predmetného ustanovenia

26. Formulácia prvej alternatívy uvedenej v článku 10 nariadenia č. 1259/2010 je jasná. Právo štátu konajúceho súdu sa použije len „ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu“ (t. j. pokiaľ manželský pár nemá možnosť rozviesť sa). Nič nenasvedčuje tomu, že by túto alternatívu bolo možné použiť aj v prípade, že rozhodný cudzí právny poriadok rozvod pripúšťa, ale podmieňuje ho obmedzujúcimi podmienkami (ako je napríklad predchádzajúca rozluka).

27. Formulácia „nie je ustanovený inštitút rozvodu“ preto nemôže znamenať, že rozhodné právo „je ustanovený inštitút rozvodu za určitých (hmotnoprávnych alebo procesných) podmienok“.

28. Skutočne, ako zdôraznila Komisia, aj keď všetky členské štáty majú svoje vlastné pravidlá týkajúce sa rozvodu, podmienky sa v jednotlivých štátoch líšia a samotná skutočnosť, že rozhodné právo je reštriktívnejšie (než právo štátu konajúceho súdu) zjavne neznamená, že „neustanovuje inštitút rozvodu“, ak je pri splnení daných podmienok možné manželstvo rozviesť.

29. Z toho vyplýva, že formulácia prvej alternatívy uvedenej v článku 10 nariadenia č. 1259/2010 sa zameriava len na prípady, keď rozhodný cudzí právny poriadok neupravuje právny režim rozvodu. ( 11 )

30. Potvrdzuje to odôvodnenie 24 tohto nariadenia ( 12 ), ktoré uvádza, že právo štátu konajúceho súdu by sa malo použiť len vtedy, ak rozhodné právo „neustanovuje inštitút rozvodu“. Opäť, nič nenasvedčuje tomu, že sa s ohľadom na toto odôvodnenie článok 10 vzťahuje aj na situácie, keď je rozvod možný, ale podlieha obmedzujúcim podmienkam.

31. Prvá alternatíva uvedená v článku 10 nariadenia č. 1259/2010 je dôsledkom všeobecného uplatňovania kolíznych noriem Únie, ktoré dopadajú na rozvod a rozluku v súlade s článkom 4 toho istého nariadenia: „právny poriadok určený týmto nariadením sa uplatňuje aj vtedy, keď nie je právnym poriadkom niektorého zúčastneného členského štátu“. Toto ustanovenie pokladá „možnosť rozvodu“ za všeobecný a pozitívny aspekt práva kolíznych noriem Únie vo vzťahu k rozvodu a rozluke a in concreto medzinárodného rodinného práva. Favor divortii v nariadení č. 1259/2010 je posilnené zásadami autonómie strán a najužšieho spojenia so stranami. Tieto pravidlá Únie vyžadujú „účinné a nevyhnutné základné právo na rozvod“ ( 13 ).

32. Môj výklad článku 10 nariadenia č. 1259/2010 je podporený právnou náukou, podľa ktorej sa toto ustanovenie vzťahuje na situáciu, keď rozhodné právo podľa článku 5 alebo 8 uvedeného nariadenia právny režim rozvodu vôbec neuznáva a keď by rozvod jednoducho nebol možný. Ustanovenie sa preto nevzťahuje na prípad, keď manželstvo nie je možné rozviesť, pretože nie sú splnené všetky predpoklady, napríklad ak rozhodné právo stanovuje pre rozvod také obmedzujúce podmienky, ako je požiadavka dlhš)ej doby rozluky. Uplatnenie článku 10 bude rovnako vylúčené, ak právo štátu stanoví pre rozvod neprijateľne prísne podmienky. ( 14 )

33. Ak rozhodné právo, určené podľa článkov 5 alebo 8 nariadenia č. 1259/2010, „neustanovuje inštitút rozvodu“, prvá alternatíva uvedená v článku 10 tohto nariadenia napraví túto medzeru tým, že určí lex fori. Ak by sa napríklad na rozvodové konanie pred vnútroštátnym súdom, na rozdiel od prejednávanej veci, použilo filipínske právo (ktoré upravuje len rozluku, nie však rozvod), tak by tento súd mohol použiť rumunské právo a o rozvode rozhodnúť. ( 15 )

34. Súhlasím so stanoviskom nemeckej vlády, že vyššie uvedené ustanovenia v spojení s ďalšími ustanoveniami nariadenia č. 1259/2010 podporujú výklad, podľa ktorého je prvá alternatíva uvedená v článku 10 uvedeného nariadenia neúčinná v prípade, keď rozhodný cudzí právny poriadok pripúšťa rozvod jedine po predchádzajúcej povinnej rozluke.

35. Z článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1259/2010 vyplýva, že toto nariadenie sa vzťahuje na rozvod a rozluku. Ak sa jednotlivé ustanovenia tohto nariadenia použijú (aj) na rozluku, je to v príslušných článkoch výslovne uvedené. ( 16 )

36. Nariadenie č. 1259/2010 teda nepokladá rozluku na druhoradú. Ak by sa prvá alternatíva uvedená v článku 10 tohto nariadenia vzťahovala aj na situácie, keď je rozvod povolený, avšak len po predchádzajúcej rozluke, tak treba predpokladať, že normotvorca Únie by takéto situácie výslovne upravil právnym aktom.

37. V prejednávanej veci talianske právo ako právo rozhodné rozvod nezakazuje, len ho podriaďuje určitým požiadavkám, ktoré spadajú do jeho pôsobnosti v oblasti rodinného práva hmotného. V prejednávanej veci by preto rozhodné právo malo byť určené v súlade s článkami 5 alebo 8 nariadenia č. 1259/2010, a nie podľa článku 10 tohto nariadenia.

2. Systematický alebo kontextový výklad predmetného ustanovenia

38. Zastávam názor (rovnako ako portugalská vláda), že je vhodné poukázať aj na článok 13 a odôvodnenie 26 nariadenia č. 1259/2010. Tieto ustanovenia odrádzajú od výkladu výrazu „nie je ustanovený inštitút rozvodu“ v tom zmysle, že zahŕňa situácie, keď rozhodný cudzí právny poriadok podmieňuje rozvod splnením určitých podmienok, avšak podporujú výklad predmetného ustanovenia v tom zmysle, že rozhodné právo neupravuje žiadnu možnosť rozvodu.

39. Článok 13 nariadenia č. 1259/2010 stanovuje, že nič v tomto nariadení nezaväzuje súdy zúčastneného členského štátu, ktorého právo neupravuje rozvod, k tomu, aby manželstvo rozviedol. Domnievam sa (rovnako ako Komisia), že toto ustanovenie má len deklaratórnu, a nie normatívnu povahu. Jeho význam pre prejednávanú vec spočíva v tom, že obsahuje výraz „nie je ustanovený inštitút rozvodu“, ktorý preberá zo znenia článku 10.

40. Článok 13 je vysvetlený v odôvodnení 26 nariadenia č. 1259/2010. Toto odôvodnenie uvádza, že „ak toto nariadenie odkazuje na skutočnosť, že v právnom poriadku zúčastneného členského štátu, na ktorého súde sa začalo konanie, nie je ustanovený inštitút rozvodu, malo by sa to vykladať tak, že v právnom poriadku tohto členského štátu vôbec neexistuje inštitút rozvodu“.

41. Odôvodnenie 26 poskytuje jasné vysvetlenie, ktoré pri výklade výrazu „nie je ustanovený inštitút rozvodu“ presahuje rámec osobitného kontextu článku 13. Vysvetlenie v tomto odôvodnení sa vzťahuje aj na článok 10, ktorý používa ten istý výraz.

42. Právni komentátori však tvrdia, že hoci sa bod 26 odôvodnenia týka článku 13 nariadenia č. 1259/2010, výklad článku 10 je jasnejší, ak sa toto ustanovenie vykladá v spojení s uvedeným odôvodnením. Z odôvodnenia 26 vyplýva, že ak je rozvod v rozhodnom práve známym pojmom, ale možnosť rozvodu nie je niektorým manželom s ohľadom na osobitné okolnosti ich vzťahu k dispozícii, tak sa článok 10 nepoužije a táto vec sa môže posudzovať iba podľa článku 12 uvedeného nariadenia. ( 17 )

43. Článok 10 sa preto nevzťahuje na situácie, keď manželstvo nie je možné rozviesť z dôvodu nesplnenia určitých požiadaviek, napríklad preto, že nie sú splnené obmedzujúce predpoklady (ako dlhá/dlhšia rozluka stanovená uplatniteľným právom, ktorým sa riadi rozvod). Článok 10 sa ďalej nepoužije vtedy, keď právne predpisy štátu stanovujú neprimerane prísne podmienky pre rozvod. ( 18 ) S ohľadom na to, že v talianskom práve existuje inštitút rozvodu, nie je možné na prejednávanú vec uplatniť článok 10.

3. Historický výklad predmetného ustanovenia

44. Podľa historického výkladu by sa ustanovenie malo vykladať s ohľadom na jeho históriu, s prihliadnutím k jednotlivým fázam, ktoré viedli k jeho prijatiu.

45. Pôvodný návrh nariadenia, ktorým sa mení nariadenie č. 2201/2003 ( 19 ), neobsahoval žiadne ustanovenie porovnateľné s terajším článkom 10 nariadenia č. 1259/2010. Počas nasledujúcich rokovaní niektoré členské štáty zastávali názor, podľa ktorého je rozvod právom, ktoré musí byť zaručené ich vnútroštátnym právnym poriadkom. ( 20 ) S ohľadom na to, že o tomto návrhu sa nepodarilo dosiahnuť zhodu, prijala Komisia v roku 2010 návrh nariadenia Rady, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku. ( 21 )

46. Text, ktorý sa stal článkom 10, bol skôr uvedený v návrhu Komisie z roku 2010 ako návrh článku 5 a obsah tohto článku zostal behom legislatívneho procesu bez zmien. V preambule bolo jeho zaradenie odôvodnené vylúčením diskriminácie. Odôvodnenie 20 návrhu bolo totožné s terajším odôvodnením 24, neobsahovalo však žiadnu zmienku o výhrade verejného poriadku. ( 22 )

47. Historický výklad potvrdzuje aj striktný výklad predmetného ustanovenia, ktorý obhajujem v týchto návrhoch. Prvá alternatíva uvedená v článku 10 bola skutočne zavedená predovšetkým s ohľadom na maltské právo (s ohľadom na to, že Malta v dobe prípravy nariadenia rozvod nijako neumožňovala). ( 23 )

48. Ako zdôrazňuje portugalská vláda, predmetné ustanovenie vyjadruje zásadu favor divortii v tom zmysle, že zakazuje uplatnenie hmotného práva, ktoré neumožňuje rozvod, aj keď bolo toto právo zvolené na základe spoločnej dohody manželov.

49. Okrem toho ani prípravné práce, ani odôvodnenie 24 tohto nariadenia neobsahujú nič, čo by naznačovalo, že by článok 10 mal byť uplatniteľný aj v prípade, že cudzí právny poriadok rozvod umožňuje, ale spája ho s obmedzujúcimi podmienkami.

50. Ako bolo uvedené v bode 40 vyššie a ako zdôraznila Komisia, normotvorca Únie v odôvodnení 26 nariadenia objasnil, že výraz „nie je ustanovený inštitút rozvodu“ použitý v článkoch 13 a 10 by sa mal vykladať skôr v kontexte článku 10 tak, že právo štátu konajúceho súdu sa uplatní, ak v rozhodnom práve nie je inštitút rozvodu stanovený.

4. Zmysel a účel predmetného ustanovenia

51. Spolu s nemeckou a rumunskou vládou zastávam názor, že striktný výklad prvej alternatívy uvedenej v článku 10 nariadenia č. 1259/2010 vychádza predovšetkým z odchýlnej povahy tohto ustanovenia (t. j. odchýlenia sa od pravidiel stanovených v článkoch 5 a 8 tohto nariadenia), ako aj z odôvodnení 24 a 26 tohto nariadenia.

52. Článok 10 teda príslušnému súdu neposkytuje žiadny priestor na voľnú úvahu a predkladá mu jednoduchú a objektívnu alternatívu: rozhodné právo inštitút rozvodu buď upravuje, alebo nie.

53. Takýto výklad potvrdzujú ciele nariadenia č. 1259/2010, ktoré sú jasne formulované v odôvodneniach 9 a 29 tohto nariadenia.

54. Ich zmyslom je harmonizovať kolízne normy týkajúce sa rozvodu a rozluky na účely posilnenia právnej istoty (články 5 a 8 nariadenia č. 1259/2010 jasne definujú rozhodné právo pre rozvod alebo rozluku), predvídateľnosti a pružnosti a zároveň eliminovať riziko forum shoppingu (t. j. vyberania si najvhodnejšieho súdu spomedzi členských štátov), a teda uľahčiť voľný pohyb osôb v rámci Únie. Predvídateľnosť uplatniteľných právnych predpisov zúčastnených členských štátov môže predstavovať aj prostriedok zníženia motivácie pre forum shopping, ktorý bol podporený širokou škálou možností podľa článku 3 nariadenia č. 2201/2003.

55. Je dôležité zdôrazniť, ako to urobila Komisia, že prijatím spoločných kolíznych noriem zúčastnené členské štáty prijali zásadu, podľa ktorej ich súdy môžu mať povinnosť uplatňovať cudzí právny poriadok, a to aj napriek rozdielom, ktoré by takýto postup mohol predstavovať oproti ich vnútroštátnemu právu, a že jedinými výnimkami z tejto zásady sú výnimky stanovené v článkoch 10, 12 a 13 nariadenia č. 1259/2010. Možnosť uplatniť právo štátu konajúceho súdu, ktorá je stanovená v článku 10 uvedeného nariadenia, teda predstavuje výnimku z tejto zásady, ktorá sa tým pádom má vykladať striktne. ( 24 )

56. Naopak, extenzívny výklad predmetného ustanovenia uvedený v prejudiciálnej otázke by narušil autonómiu manželov v súvislosti s rozvodom a rozlukou (predpokladanou v článku 5 tohto nariadenia) a rovnako by bránil uplatneniu práva (v súlade s článkom 8 nariadenia v prípade, že si strany právo nezvolia), s ktorým majú strany najbližšie spojenie.

57. Extenzívny výklad by bol aj v rozpore s cieľom tohto nariadenia, ktorým je poskytnúť občanom právnu istotu a mohol by podporovať forum shopping, keďže strana, ktorá žiada o rozvod, by mohla podať návrh na súdoch toho členského štátu, ktorého právo stanovuje pre rozvod menej obmedzujúce podmienky Tento výklad by rovnako ohrozil predvídateľnosť, ktorá je cieľom nariadenia, ak by vyžadoval ad hoc analýzu podmienok, za ktorých je možné v súlade s rozhodným právom povoliť rozvod, a subjektívne posúdenie toho, v akom rozsahu sa tieto podmienky môžu považovať za obmedzujúce.

58. Okrem toho, ako poznamenala nemecká vláda, rozvod, ktorý je povolený len za určitých podmienok, predstavuje v zásade skôr pravidlo ako výnimku, pričom podľa môjho názoru nie sú v tomto prípade podmienky stanovené talianskym právom obmedzujúce do takej miery, že by v praxi rozvod znemožňovali.

B. Dôsledky odpovede na prejudiciálnu otázku

59. S ohľadom na i) skutočnosť, že vnútroštátny súd v prejudiciálnej otázke poukazuje na ťažkosti, ktoré spočívajú v tom, že rumunské právo neuznáva inštitút rozluky, a neobsahuje teda procesné ustanovenia uplatniteľné na takéto konania; ii) prístup rumunských súdov uvedený bode 23 vyššie a iii) poskytnutie úplnej a užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu považujem za nevyhnutné, aby Súdny dvor poskytol aj usmernenie týkajúce sa dôsledkov navrhovanej odpovede na prejudiciálnu otázku.

60. Domnievam sa, že „s cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu vhodnú [a užitočnú] odpoveď na účely uplatnenia práva [Únie] v spore, ktorý prejednáva“ ( 25 ), treba zvážiť otázku, do akej miery je vnútroštátny súd povinný uplatniť talianske právo týkajúce sa rozvodu, pokiaľ toto právo vyžaduje povinnú rozluku, čo je postup, pre ktorý v rumunskom práve neexistuje rovnocenné procesné ustanovenie alebo opatrenie.

61. Súdnemu dvoru skutočne prislúcha, aby vnútroštátnemu súdu poskytol „všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne tento vnútroštátny súd v texte svojich otázok odkázal alebo nie“ ( 26 ).

62. Predovšetkým, ak je na súd členského štátu podaný návrh na rozvod, podľa oddielu 1 kapitoly II nariadenia č. 2201/2003 sa tento súd nemôže vyhlásiť za nepríslušný (na rozdiel od súdu, ktorý začal konanie vo veci rodičovských práv a povinností, ktorý má podľa článku 15 uvedeného nariadenia právomoc postúpiť vec súdom iného členského štátu) a má povinnosť o tomto návrhu na rozvod rozhodnúť.

63. Súhlasím s názorom nemeckej vlády, podľa ktorého členské štáty, ktoré sa zúčastňujú na posilnenej spolupráci, ktorú vykonáva nariadenie č. 1259/2010 musia zabezpečiť, aby ich súdy mohli povoliť aj rozvod, aj rozluku. Namiesto úvahy, že rozluka musí byť najprv stanovená alebo nariadená talianskymi súdmi, by teda podľa môjho názoru mali rumunské súdy konanie o rozluke umožniť a analogicky uplatniť vnútroštátne procesné pravidlá týkajúce sa rozvodu, alebo dokonca primerane uplatniť cudzie (talianske) procesné normy týkajúce sa rozluky (v spojení s rumunskými vnútroštátnymi predpismi). V opačnom prípade by ustanovenia nariadenia č. 1259/2010 boli čiastočne neúčinné.

64. Po prvé rozluka predstavuje kľúčový prvok nariadenia č. 1259/2010 a po druhé, ak príslušný súd rozhodne v súlade s rozhodným právom podľa tohto nariadenia o rozluke, nie je na tom nič neobvyklé. Z uvedeného vyplýva, že vnútroštátny súd nemôže odmietnuť rozhodnúť o návrhu vo veci samej na základe článku 12 vyššie uvedeného nariadenia (ktoré je vyhradené pre výnimočné prípady) ( 27 ) z dôvodu, že jeho vnútroštátne právo neupravuje rozluku alebo príslušné procesné pravidlá.

65. Pokiaľ ide o konkrétne riešenie prejednávanej veci, Komisia navrhla, aby súd, ktorý začal konanie, použil hmotnoprávne podmienky stanovené rozhodným právom a upustil od použitia procesných podmienok stanovených týmto právom za okolností, keď procesné právo štátu konajúceho súdu neumožňuje tieto procesné podmienky splniť. Ak sú teda v konkrétnom prípade splnené hmotnoprávne podmienky pre rozluku, môže konajúci súd napraviť skutočnosť, že sám nemôže o rozluke rozhodnúť, a to tým, že upustí od tejto procesnej podmienky stanovenej cudzím právnym poriadkom.

66. Súhlasím. Podľa môjho názoru by takéto riešenie bolo vyvážené a zodpovedalo by implicitnému zámeru normotvorcu Únie. Po prvé uvedené riešenie príliš nepodporuje forum shopping, pretože vyžaduje splnenie hmotnoprávnych podmienok rozhodného práva. Navrhovateľ by sa týmto podmienkam nemohol vyhnúť podaním žaloby na iný súd podľa značne veľkorysých pravidiel nariadenia č. 2201/2003 a návrhom na uplatnenie práva svojho štátu (strany sa môžu týmto podmienkam pomerne ľahko vyhnúť, ak sa dohodnú na výbere práva štátu konajúceho súdu).

67. Po druhé je toto riešenie v súlade so základnou zásadou v oblasti kolízneho práva, podľa ktorej procesná otázka spadá do pôsobnosti práva štátu konajúceho súdu. Táto zásada sa odráža v zásade práva Únie, podľa ktorej v prípade, že nie je uvedené inak, postupy prislúchajú súdom a orgánom rozhodujúcim vo veci, s výhradou zásad ekvivalencie a efektivity. ( 28 )

68. Normotvorca Únie bol skutočne v súvislosti s viacerými nedávnymi právnymi nástrojmi konfrontovaný s otázkou, ako najlepšie zaručiť dodržiavanie podstaty rozhodného práva v štáte miesta konajúceho súdu aj v prípade, keď právo tohto štátu neupravuje rovnocenný (hmotnoprávny) koncept. Tieto nástroje poskytujú mechanizmy pre adaptáciu vnútroštátneho hmotného a procesného práva s cieľom zaistiť správny výsledok podľa rozhodného práva. Napríklad je možné odkázať na pravidlá pre rozhodné právo uvedené v nariadení (EÚ) č. 650/2012 ( 29 ), týkajúce sa prispôsobenia vecných práv (článok 31), vymenovania a právomocí správcu dedičstva v určitých prípadoch (článok 29), ako aj pravidlá uvedené v nariadení (EÚ) č. 2016/1103 ( 30 ) a nariadení (EÚ) č. 2016/1104 ( 31 ), týkajúce sa prispôsobenia vecných práv (článok 29).

69. Nariadenie č. 1259/2010 takéto prispôsobenie ani výslovne nestanovuje, ani ho výslovne nezakazuje.

IV. Návrh

70. Z týchto dôvodov navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázku, ktorú v rámci prejudiciálneho konania položil Tribunalul Bucureşti (Krajský súd Bukurešť, Rumunsko), odpovedal takto: Ustanovenie článku 10 nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku, sa má vykladať v tom zmysle, že výraz „ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu“ je uplatniteľný len vtedy, keď cudzie rozhodné právo neupravuje žiadnu formu rozvodu, inými slovami, nepripúšťa inštitút rozvodu. Ak však rozhodné právo stanovuje podmienku, ktorá vyplýva z jeho procesného práva – podmienku, ktorú súd, ktorý začal konanie, nemôže uplatniť z dôvodu obmedzení, ktoré mu ukladá jeho vlastné procesné právo –, môže súd, ktorý začal konanie, od tejto podmienky upustiť, ak sú vo veci, ktorá sa pred týmto súdom prejednáva, splnené hmotnoprávne podmienky, ktoré stanovuje lex causae. Súd, ktorý začal konanie, nemá v prejednávanej veci povinnosť v osobitnom konaní uznať rozluku účastníkov konania trvajúcu po dobu troch rokov pred podaním návrhu na rozvod. Vo svojom rozhodnutí v rozvodovom konaní však musí potvrdiť, že táto podmienka rozluky bola splnená. Na účel získania dôkazu o splnení tejto podmienky má súd, ktorý začal konanie, povinnosť v potrebnom rozsahu upraviť procesné právo štátu konajúceho súdu.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Nariadenie Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10, známe aj ako „nariadenie Rím III“).

( 3 ) Je pravda, že Súdny dvor bol požiadaný, aby o tomto ustanovení rozhodol, a to vo veciach, v ktorých boli vydané uznesenie z 12. mája 2016, Sahyouni, (C‑281/15, EU:C:2016:343), a rozsudok z 20. decembra 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988). V uvedenom uznesení však Súdny dvor rozhodol, že nemá právomoc odpovedať na položené otázky, a v uvedenom rozsudku nemal Súdny dvor povinnosť toto ustanovenie vyložiť. Pozri aj poznámku pod čiarou 12 vyššie.

( 4 ) Pre väčšinu zúčastnených štátov prinieslo nariadenie aspoň dve podstatné zmeny: zavedenie autonómie strán na jednej strane a nahradenie kritéria obvyklého bydliska kritériom štátnej príslušnosti na strane druhej, ako primárnych kolíznych kritérií relevantných v prípade neexistencie zmluvnej doložky o voľbe rozhodného práva. Pozri BASEDOW, J.: European Divorce Law: Comments on the Rome III Regulation. In: VERBEKE, A. L., SCHERPE, J. M., DECLERCK, C., HELMS, T., SENAEVE, P.: Confronting the Frontiers of Family and Succession Law – Liber Amicorum Walter Pintens. Intersentia, 2012, s. 150.

( 5 ) Nariadenie Rady z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/06, s. 243, známe aj ako „nariadenie Brusel IIa“).

( 6 ) Nariadenie Rady č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10).

( 7 ) Článok 66 B Občianskeho zákonníka zavedený zákonom, ktorým sa mení Občiansky zákonník (Government Gazette of Malta č. 18784 z 29. júla 2011).

( 8 ) Pozri napríklad v Španielsku: článok 107 ods. 2 druhá veta písm. c) Código Civil (Občiansky zákonník); v Nemecku: článok 17 ods. 1 druhá veta úvodného ustanovenia Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník, tiež „BGB“); v Taliansku: článok 31 ods. 2 legge 31. 5. 1995, č. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (zákon č. 218 z 31. 5. 1995 – Reforma talianskeho systému medzinárodného práva súkromného); v Belgicku: článok 55 ods. 3 kódexu medzinárodného práva súkromného z roku 2004. Pozri LEIN, E., in: CALLIESS, G. P.: Rome Regulations: Commentary. Druhé vydanie, Kluwer, 2015, 916, PEREIRA, P.: Rome III: la compétence juridictionnelle et la loi applicable en matière matrimoniale. In: RMCUE, 2007, s. 394, a BASEDOW, J.: c. d., s. 148.

( 9 ) Ako uvádza vnútroštátny súd v bode 15 návrhu na začatie prejudiciálneho konania (v časti nazvanej „Vnútroštátne ustanovenie uplatniteľné v prejednávanej veci“).

( 10 ) Úvaha prvostupňového súdu poukazovala tak na skutočnosť, že neexistuje žiadna predchádzajúca súdna rozluka účastníkov konania, ako aj na skutočnosť, že takáto rozluka je neprípustná, keďže postup rozluky nie je upravený rumunskými právnymi predpismi. Pozri body 14 a 26 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

( 11 ) Tento výklad je v právnych komentároch široko zastávaný. V skutočnosti som nenarazil na žiadnu literatúru, ktorá by obhajovala opačný výklad. Pozri napríklad HELMS, T. In: RAUSCHER, T.: Europäisches Zivilprozess‑ und Kollisionsrecht: EuZPR/EuIPR – Kommentar. ottoschmidt, 2016, 4. vyd., zväzok V, s. 885. Ďalšiu literatúru budem citovať nižšie v týchto návrhoch.

( 12 ) Pokiaľ ide o rôzne jazykové verzie tohto bodu odôvodnenia, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:686, body 76 a 77), a LEIN, E.: c. d., s. 920.

( 13 ) „Ein wirksames und unverzichtbares Grundrecht auf Scheidung“ (Pozri GRUBER, U. P.: Scheidung auf Europäisch – die Rom III‑Verordnung. In: IPRax, 2012, s. 391, a de MAIZIÈRE, N.: Das Europäische Scheidungskollisionsrecht nach der Rom III‑Verordnung. Jenaer Wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, 2017, s. 244).

( 14 ) TOLANI, M. In: ALTHAMMER, C.: Brussels IIa [and] Rome III. Beck, 2019, s. 360.

( 15 ) Pozri LEIN, E.: c. d., s. 919. Pre ďalšie príklady pozri HENRICH, D.: Zur Parteiautonomie im Europäisierten Internationalen Familienrecht. In: VERBEKE, A L., SCHERPE, J. M., DECLERCK, C., HELMS, T., SENAEVE, P.: c. d., s. 707.

( 16 ) Pozri napríklad druhú alternatívu uvedenú v článku 10 nariadenia č. 1259/2010, ktorá odkazuje na situácie, keď rozhodné právo „neumožňuje jednému z manželov z dôvodu jeho pohlavia rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 17 ) LEIN, E.: c. d., s. 920. Pozri aj HELMS, T.: c. d., s. 885 (vrátane odkazov tejto práce na ďalšiu právnu literatúru obhajujúcu tento názor v poznámke pod čiarou 19). Pozri aj GRUBER, U.‑P.: c. d., s. 390.

( 18 ) TOLANI, M. In: ALTHAMMER, C.: c. d., s. 362.

( 19 ) KOM(2006) 399 v konečnom znení.

( 20 ) Pozri dokument Rady 8364/07 (Presse 77), s. 11 nemeckej jazykovej verzie.

( 21 ) KOM(2010) 105/2 v konečnom znení.

( 22 ) Pozri LEIN, E.: c. d., s. 919.

( 23 ) Pre rovnaký výklad pozri HELMS, T.: c. d., s. 885.

( 24 ) Pozri napríklad rozsudok zo 6. júna 2019, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, bod 43).

( 25 ) Rozsudok z 28. júna 1978, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, bod 57).

( 26 ) Rozsudok z 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, bod 43).

( 27 ) Odôvodnenie 25 nariadenia č. 1259/2010.

( 28 ) Pozri rozsudok zo 7. júna 2007, van de Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, najmä pozri bod 28).

( 29 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).

( 30 ) Nariadenie Rady z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových režimov manželov (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 1).

( 31 ) Nariadenie Rady z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových dôsledkov registrovaných partnerstiev (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 30).