Podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každá žaloba obsahovať uvedenie predmetu konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Bez ohľadu na terminologické aspekty musia byť tieto údaje dostatočne jasné a presné, aby umožnili žalovanému pripraviť si obhajobu a Všeobecnému súdu vykonať súdne preskúmanie. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je pre prípustnosť žaloby nevyhnutné, aby základné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývali aspoň stručne, ale súvislo a zrozumiteľne z textu samotnej žaloby. Konkrétnejšie, aj keď treba pripustiť, že uvedenie žalobných dôvodov nie je viazané na terminológiu a uvedenie rokovacieho poriadku a že tieto dôvody môžu postačovať skôr svojou podstatou ako svojou právnou kvalifikáciou, platí to pod podmienkou, že uvedené dôvody vyplývajú zo žaloby dostatočne jasne. Požiadavkám Štatútu Súdneho dvora a rokovacieho poriadku nezodpovedá len všeobecné uvedenie dôvodov v žalobe, pričom výraz „stručné vysvetlenie dôvodov návrhu“ použitý v tomto texte znamená, že žaloba musí vysvetliť, v čom spočíva dôvod, na ktorom je založená.

Keďže sa neprijali osobitné právne predpisy vzťahujúce sa na úradníkov a zamestnancov a keďže dotknuté inštitúcie neprijali v tejto súvislosti ustanovenia rokovacích poriadkov, zo žiadneho právneho aktu nemožno vyvodiť, že by vzťahy medzi týmito inštitúciami a ich úradníkmi a zamestnancami boli úplne vylúčené z pôsobnosti nariadenia č. 1 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve. To a fortiori platí aj v prípade vzťahov medzi inštitúciami a uchádzačmi externého výberového konania, ktorí v zásade nie sú ani úradníkmi, ani zamestnancami.

Okrem toho nevyhnutnosť splniť povinnosti vyplývajúce z nariadenia č. 1 nebráni inštitúciám Únie v tom, aby samy stanovili v rámci výkonu ich funkčnej nezávislosti ich lingvistické potreby. Článok 2 nariadenia č. 1 nebráni tomu, aby sa v oznámení o výberovom konaní od uchádzačov výberového konania požadovali špecifické jazykové znalosti. Stanovuje iba, že aj za tohto predpokladu musí autor oznámenia o výberovom konaní komunikovať s každým uchádzačom v úradnom jazyku, ktorý si vybral tento uchádzač, a nie v jazyku vybranom z užšieho okruhu jazykov, dokonca aj vtedy, ak by sa znalosť aspoň jedného z týchto jazykov vyžadovala od každého uchádzača ako podmienka jeho účasti na výberovom konaní. V tejto súvislosti článok 2 nariadenia č. 1 nestanovuje výnimky z povinnosti, ktorú ukladá, ani z dôvodov súvisiacich so záujmom služby, ani z iných dôvodov.

Je síce pravda, že v oblastiach patriacich do diskrečnej právomoci je zásada zákazu diskriminácie porušená za predpokladu, že dotknutá inštitúcia vykoná svojvoľné alebo zjavne neprimerané rozlišovanie so zreteľom na cieľ právnej úpravy. Nevylučuje to však, aby súd Únie vykonal akúkoľvek kontrolu prípadných požiadaviek osobitných jazykových znalostí uchádzačov výberového konania, ktoré je zamerané na prijímanie úradníkov alebo zamestnancov Únie. Naopak, súdu Únie prináleží overiť, či sú tieto požiadavky objektívne odôvodnené a primerané skutočným potrebám služby, inými slovami, či nie sú svojvoľné alebo zjavne neprimerané so zreteľom na sledovaný cieľ.

(pozri body 105, 106)