NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

VERICA TRSTENJAK

prednesené 28. marca 2007 ( 1 )

Vec C-331/05 P

Internationaler Hilfsfonds eV

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Odvolanie — Mimozmluvná zodpovednosť — Príčinná súvislosť — Náklady súvisiace s konaniami pred Európskym ombudsmanom“

Obsah

I — Úvod II — Právny rámec III — Skutkový stav a konanie A — Skutkové okolnosti B — Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnuté uznesenie C — Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania D — Dôvody, na ktorých je založené odvolanie, a tvrdenia účastníkov konania IV — Právna analýza A — Skúmanie dôvodov odvolania 1. Prvý odvolací dôvod: možnosť dosiahnutia náhrady nákladov na zastúpenie advokátom prostredníctvom žaloby o náhradu škody a) Pravidlá v oblasti trov konania v práve Spoločenstva i) Pravidlá týkajúce sa trov konania v konaniach pred súdmi Spoločenstva ii) Neexistencia právnej úpravy o trovách konania v konaní pred Európskym ombudsmanom — Rozdiely vo vzťahu k súdu Spoločenstva — Neexistencia nevyhnutnosti využiť poradenstvo advokáta b) Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva 2. Druhý odvolací dôvod: porušenie judikatúry súdov Spoločenstva a) Rozsudok Herpels/Komisia b) Rozsudok AFCon Management Consultants a i./Komisia 3. Tretí odvolací dôvod: príčinná súvislosť B — Závery mojej analýzy V — O trovách VI — Návrh

I — Úvod

1. Táto vec má pôvod v odvolaní podanom proti uzneseniu Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 11. júla 2005 ( 2 ), ktorým tento súd zamietol žalobu o náhradu škody založenú na mimozmluvnej zodpovednosti, ktorú podľa článku 288 druhého odseku ES podal neprivilegovaný žalobca proti Európskemu spoločenstvu, ako zjavne nedôvodnú.

2. Odvolateľ v odvolacom konaní a žalobca v konaní na prvom stupni (ďalej len „odvolateľ“) je mimovládnou organizáciou (MVO) podľa nemeckého práva, ktorá podporuje utečencov, obete vojen a hromadných nešťastí. V žalobe na prvom stupni žiadal náhradu nákladov na zastúpenie advokátom, ktoré vynaložil v rámci troch konaní proti Komisii Európskych spoločenstiev pred Európskym ombudsmanom. Odvolateľ sa domnieva, že náklady, ktoré znášal, sa rovnajú sume 54037 eur. V súčasnosti podal na Súdny dvor návrh na právne prekúmanie rozhodnutia vydaného na prvom stupni.

II — Právny rámec

3. Článok 288 druhý odsek ES stanovuje: „V prípade nezmluvnej zodpovednosti Spoločenstvo, v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií.“

4. V súlade s článkom 29 druhým odsekom ES sa každý občan Únie môže obrátiť na ombudsmana ustanoveného v súlade s článkom 195 ES.

5. Článok 195 ods. 1 ES stanovuje: „Európsky parlament vymenuje ombudsmana zmocneného prijímať od občanov únie alebo od fyzických či právnických osôb s bydliskom alebo zaregistrovaným sídlom v členskom štáte sťažnosti týkajúce sa prípadov nesprávneho úradného postupu inštitúcií alebo orgánov Spoločenstva s výnimkou Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa pri výkone ich súdnych funkcií. V súlade so svojimi povinnosťami sa ombudsman najprv presvedčí o opodstatnenosti šetrenia, ktoré začne z vlastného podnetu alebo na základe sťažnosti predloženej priamo jemu alebo prostredníctvom člena Európskeho parlamentu, okrem prípadu, keď uvádzané skutočnosti sú alebo boli predmetom súdneho konania. Ak ombudsman zistí prípad nesprávneho úradného postupu, postúpi záležitosť príslušnému orgánu, ktorý ho o svojom stanovisku vyrozumie v lehote troch mesiacov. Ombudsman potom odovzdá správu Európskemu parlamentu a príslušnému orgánu. O výsledku takého šetrenia musí byť osoba, ktorá podala sťažnosť, vyrozumená. Ombudsman podáva o výsledkoch svojho šetrenia výročnú správu Európskemu parlamentu.“

6. Dňa 9. marca 1994 prijal Európsky parlament rozhodnutie 94/262/ESUO, ES, Euratom o úprave a všeobecných podmienkach upravujúcich výkon funkcie ombudsmana ( 3 ).

7. V súlade s článkom 2 ods. 6 rozhodnutia 94/262 nemajú sťažnosti podané ombudsmanovi vplyv na lehoty platné pre podanie odvolania v správnych alebo súdnych konaniach. Okrem toho na základe článku 2 ods. 7 uvedeného rozhodnutia platí, že ak musí ombudsman z dôvodu prebiehajúceho alebo ukončeného súdneho konania týkajúceho sa tej istej veci vyhlásiť sťažnosť za neprípustnú alebo ukončiť jej preskúmanie, výsledky vyšetrovania, ktoré prípadne vykonal v tejto veci, sa založia bez ďalšieho konania.

III — Skutkový stav a konanie

A — Skutkové okolnosti

8. Tento spor má pôvod v rade žiadostí o spolufinancovanie podporných činností doručených odvolateľom Komisii. V období od roku 1993 do roku 1997 predložil Komisii šesť žiadostí o spolufinancovanie činností.

9. Pri posudzovaní prvých žiadostí sa oddelenia Komisie domnievali, že odvolateľ nie je oprávnený poberať pomoc, ktorá sa poskytuje MVO, pretože nespĺňa všeobecné požiadavky na spolufinancovanie projektov. Všeobecné podmienky Komisie pre spolufinancovanie činností európskych mimovládnych organizácií v rozvojových krajinách stanovujú kritériá oprávnenosti MVO a činností pre spolufinancovanie, poskytujú konkrétne inštrukcie k predkladaniu žiadostí a obsahujú podrobné vysvetlenia o spôsoboch financovania. ( 4 ) Odvolateľ bol o tom informovaný listom z 12. októbra 1993. Listom z 29. júla 1996 Komisia uviedla hlavné dôvody, ktoré ju viedli k záveru, že odvolateľ sa nemôže považovať za oprávnenú MVO.

10. Dňa 5. decembra 1996 predložil odvolateľ Komisii nový projekt. V septembri 1997 bola Komisii prostredníctvom novej žiadosti predložená upravená verzia tohto projektu. Komisia o týchto nových žiadostiach o spolufinancovanie nerozhodla, pretože sa domnievala, že aj naďalej ostáva v platnosti rozhodnutie z 12. októbra 1993 o neoprávnenosti odvolateľa.

11. Odvolateľ sa teda obrátil na ombudsmana s troma sťažnosťami, pričom prvú podal v roku 1998 a zvyšné dve v roku 2000. Tieto sťažnosti sa týkali najmä dvoch aspektov, a to otázky prístupu odvolateľa k spisu a otázky, či Komisia riadne preskúmala žiadosti odvolateľa.

12. Pokiaľ ide o prístup k spisu, ombudsman dospel vo svojom rozhodnutí z 30. novembra 2001 k záveru, že zoznam dokumentov, ktoré Komisia navrhovala odvolateľovi na nahliadnutie, nebol úplný, že Komisia bezdôvodne zadržiavala niektoré dokumenty a že v dôsledku toho môže toto konanie Komisie predstavovať prípad nesprávneho úradného postupu. Ombudsman Komisii navrhol, aby povolila primeraný prístup k spisu. Nahliadnutie do spisu sa uskutočnilo v priestoroch Komisie 26. októbra 2001. Ombudsman okrem iného skonštatoval, že došlo k prípadu nesprávneho úradného postupu, keďže odvolateľ nemal možnosť byť formálne vypočutý v súvislosti s informáciami, ktoré Komisia získala od tretích osôb, pričom tieto informácie boli použité pri vydaní rozhodnutia v jeho neprospech.

13. Pokiaľ ide o otázku, či boli odvolateľove žiadosti riadne preskúmané, ombudsman dospel prostredníctvom iného rozhodnutia, ktoré bolo vydané takisto 30. novembra 2001, v súvislosti s otázkou zohľadnenia niektorých informácií od tretích osôb Komisiou k záveru, že k takémuto preskúmaniu nedošlo. Okrem toho v rozhodnutí z 11. júla 2000 ombudsman kritizoval skutočnosť, že Komisia nechala uplynúť príliš dlhú lehotu, kým došlo k písomnému predloženiu dôvodov, ktoré ju v roku 1993 viedli k záveru o neoprávnenosti odvolateľa. Napokon, pokiaľ ide o skutočnosť, že Komisia formálne nerozhodla o žiadostiach, ktoré odvolateľ podal v decembri 1996 a v septembri 1997, ombudsman vo svojom rozhodnutí z 19. júla 2001 Komisii odporučil, aby o týchto žiadostiach rozhodla do 31. októbra 2001.

14. Na účely vyhovenia odporúčaniam ombudsmana zaslala Komisia 16. októbra 2001 odvolateľovi list zamietajúci dva projekty podané v decembri 1996 a v septembri 1997 z dôvodu neoprávnenosti odvolateľa na spolufinancovanie.

15. Odvolateľ návrhom podaným 15. decembra 2001 podal žalobu proti tomuto listu. Rozsudkom z 18. septembra 2003 vydanom vo veci T-321/01 ( 5 ) Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie Komisie zo 16. októbra 2001, ktorým boli zamietnuté dve žiadosti odvolateľa o spolufinancovanie z decembra 1996 a septembra 1997 a žalovanú zaviazal na náhradu trov konania.

16. Vo svojej žalobe vo veci T-321/01 odvolateľ požadoval od žalovanej takisto náhradu nákladov, ktoré mu vznikli v konaní pred ombudsmanom. Vo svojom rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že náklady, ktoré vznikli v súvislosti s konaním pred ombudsmanom, nie je možné považovať za nutné výdavky v zmysle článku 91 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, a preto ich nemožno nahradiť.

B — Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnuté uznesenie

17. Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 23. júla 2004 odvolateľ podal novú žalobu, tentokrát na základe článku 288 druhého odseku ES, ktorá smerovala k zaviazaniu Komisie, aby mu vyplatila sumu 54037 eur ako náhradu majetkovej ujmy.

18. V rozhodnutí z 11. júla 2005 vydanom prostredníctvom uznesenia Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako zjavne nedôvodnú vzhľadom na neexistenciu mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.

19. Súd prvého stupňa založil svoje rozhodnutie na rade tvrdení, ktoré v podstate možno zredukovať na jediný dôvod: neexistencia príčinnej súvislosti medzi konaním inštitúcie a uvádzanou ujmou, keďže zastupovanie advokátom nebolo v konaní pred Európskym ombudsmanom nevyhnutné.

20. Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako zjavne nedôvodnú, keďže náklady, ktoré vznikli v súvislosti s konaním pred ombudsmanom, nie je možné považovať za nutné výdavky v zmysle článku 91 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, a preto ich nemožno nahradiť. Podľa Súdu prvého stupňa z tohto ustanovenia vyplýva, že náklady, ktoré možno nahradiť, sú na jednej strane len náklady, ktoré vznikli v konaní pred Súdom prvého stupňa, a na druhej strane, náklady, ktoré sú na tieto účely nevyhnutné.

21. Pokiaľ ide o konanie pred ombudsmanom, Súd prvého stupňa vysvetlil, že na rozdiel od konaní začatých pred súdmi Spoločenstva je toto konanie koncipované tak, aby nebolo zastupovanie advokátom nevyhnutné. Takže podľa neho v sťažnosti stačí predložiť skutkový stav, ale nie je potrebné ho právne zdôvodniť. Za týchto okolností slobodná voľba občana nechať sa zastupovať advokátom v rámci konania pred ombudsmanom podľa Súdu prvého stupňa zahŕňa aj to, že musí osobne znášať s tým spojené náklady. Práve z dôvodu neexistencie slobodnej voľby v konaniach pred súdmi Spoločenstva, v ktorých je prítomnosť advokáta povinná, zahŕňa súdne konanie rozhodnutie o trovách konania vrátane nákladov na zastúpenie advokátom.

22. Okrem toho Súd prvého stupňa pripomenul, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 9. marca 1978, Herpels/Komisia ( 6 ), rozhodol, že náklady na poradenstvo advokáta v štádiu správnych sťažností v rámci štádiu konania pred podaním žaloby upravenej v článku 90 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev je potrebné odlíšiť od honorárov advokáta zaplatených v rámci sporového konania. Aj keď v takomto prípade nie je možné dotknutým osobám zakázať, aby si už v tomto štádiu zabezpečili poradenstvo advokáta, ide o ich vlastné rozhodnutie, ktoré preto v žiadnom prípade nemožno pripísať žalovanej inštitúcii. Súdny dvor sa preto domnieval, že akákoľvek príčinná súvislosť medzi údajnou škodou, teda nákladmi na zastúpenie advokátom vynaložené v priebehu konania pred podaním žaloby, a konaním Spoločenstva nemá právny základ, a preto žiadosť o nápravu v takom prípade musí byť nielen zamietnutá, ale možno na ňu hľadieť ako na úplne neodôvodnenú z právneho hľadiska a dokonca ako súvisiacu s úmyselným zavinením, pričom práve na to je potrebné prihliadať pri rozhodovaní o trovách konania.

23. Súd prvého stupňa vyvodil z týchto úvah záver, že náklady na zastúpenie advokátom vynaložené v konaní pred ombudsmanom nie sú nahraditeľné ako náhrada škody v rámci žaloby o náhradu škody.

24. Vzhľadom na ďalšie podmienky práva na náhradu škody založeného na mimozmluvnej zodpovednosti, ktorých sa možno dovolávať proti Spoločenstvu, Súd prvého stupňa napokon uviedol, že odvolateľovi sa neporadilo preukázať existenciu príčinnej súvislosti medzi protiprávnym konaním, ktoré vytýkal odporkyni, a škodou, ktorej náhradu žiadal. Opäť pripomenul, že konanie pred ombudsmanom nevyžaduje zastúpenie advokátom. Za týchto okolností nemožno slobodnú voľbu občana obrátiť sa na ombudsmana a nechať sa pred ním zastupovať advokátom považovať za nevyhnutný a priamy dôsledok prípadu nesprávneho úradného postupu, ktorý možno prípadne pripísať inštitúciám Spoločenstva.

C — Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

25. Toto odvolanie podal Internationaler Hilfsfonds eV 2. septembra 2005 a do registra kancelárie Súdneho dvora bolo zapísané 6. septembra 2005.

26. Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor: — zrušil napadnuté uznesenie a vrátil vec Súdu prvého stupňa alebo zaviazal odporkyňu uhradiť odvolateľovi 54037 eur a — zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

27. Vyjadrením z 9. novembra 2005 zapísaným do kancelárie Súdneho dvora 10. novembra 2005 podala Komisia vyjadrenie k odvolaniu, v ktorom navrhuje, aby Súdny dvor: — zamietol odvolanie a — zaviazal odvolateľa na náhradu trovy konania.

28. Po písomnej časti konania boli ústne pripomienky účastníkov konania vypočuté na pojednávaní 16. novembra 2006.

D — Dôvody, na ktorých je založené odvolanie, a tvrdenia účastníkov konania

29. Internationaler Hilfsfonds eV zakladá svoje odvolanie na troch dôvodoch namierených proti trom hlavným tvrdeniam, ktorých sa dovolával Súd prvého stupňa v uznesení vydanom na prvom stupni.

30. Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľ odpovedá na tvrdenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého náklady súvisiace s konaním pred ombudsmanom nemožno na základe článku 91 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa nahradiť, že toto je irelevantné pre otázku, či sa možno týchto nákladov domáhať ako náhrady škody v rámci žaloby o náhradu škody na základe článku 288 druhého odseku ES.

31. Okrem toho odvolateľ spochybňuje tvrdenie Súdu prvého stupňa, že na rozdiel od konaní začatých pred súdmi Spoločenstva je toto konanie koncipované tak, aby nebolo zastupovanie advokátom nevyhnutné. Podľa neho ani rozhodnutie o úprave funkcie ombudsmana, ani vykonávacie ustanovenia k tomuto rozhodnutiu neumožňujú vyvodiť takýto záver.

32. Vo svojom vyjadrení k odvolaniu Komisia pripúšťa, že právo na náhradu nákladov konania a právo na náhradu škody podliehajú odlišným podmienkam a sú navzájom nezávislé. To však nevylučuje, že tieto dve práva možno porovnávať, keďže podliehajú niektorým podobným podmienkam. Otázka „nevyhutnosti“ nákladov na zastúpenie advokátom vzniká podľa Komisie v rámci práva na náhradu nákladov konania, ako aj v rámci prípadného práva na náhradu škody, keďže toto kritérium je dôležité pre určenie existencie príčinnej súvislosti alebo pre posúdenie povinnosti obmedziť spôsobenú škodu.

33. Komisia sa domnieva, že by bolo v rámci skúmania nákladov konania protirečivé poprieť nevyhnutnosť vynaložených nákladov a v rámci skúmania práva na náhradu škody sa domievať, že odvolateľ mohol byť vedený k tomu, aby takéto náklady vynaložil.

34. Porovnanie podľa nej poukazuje na to, že zákon, tam, kde uznáva a stanovuje nevyhnutnosť pomoci advokáta, dbá aj na to, aby boli s tým spojené náklady pokryté. Pritom v konaní pred ombudsmanom zákon práve takúto nevyhnutnosť popiera.

35. Svojím druhým odvolacím dôvodom sa odvolateľ dovoláva nesprávneho výkladu a dokonca porušenia judikatúry súdov Spoločenstva Súdom prvého stupňa.

36. Odvolateľ najskôr spochybňuje relevanciu rozhodnutia vydaného Súdnym dvorom vo veci Herpels/Komisia ( 7 ) vo vzťahu k právam, ktorých sa dovolával vo svojej žalobe, a vysvetľuje, že predmetný rozsudok možno vykladať len z hľadiska služobného vzťahu medzi Spoločenstvom a jeho zamestnancami, takže s ohľadom na prejednávanú vec z neho nemožno vyvodiť žiadny záver.

37. Súd prvého stupňa okrem toho neprihliadal na rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. marca 2005, AFCon Management Consultants a i./Komisia ( 8 ), v ktorom bola Komisia zaviazaná na náhradu škody pre nezrovnalosti v zadávacom konaní. Škoda uplatňovaná v tejto veci medzi iným zahŕňala aj náklady na zastúpenie advokátom, ktoré odvolateľ vynaložil v rámci konania pred ombudsmanom. Odvolateľ žiada Súdny dvor, aby skonštatoval, že Súd prvého stupňa nesprávne neprihliadal na túto judikatúru a neprirovnal ju k jeho vlastnej situácii.

38. Komisia si naopak myslí, že rozhodnutie vydané vo veci Herpels/Komisia možno v prejednávanej veci v plnom rozsahu uplatniť. Skutočnosť, že vec Herpels/Komisia sa vzťahovala na problém práva verejnej služby, podľa nej nie je dôležitá, rovnako ako skutočnosť, že medzi Komisiou a jej zamestnancami je zmluvný vzťah. Naproti tomu pre Komisu má význam to, že v oboch konaniach bolo uvádzané právo na náhradu škody pre rovnaký typ nákladov, teda náklady na zastúpenie advokátom v mimosúdnom konaní o sťažnosti. Podľa nej je rovnako významné, že v oboch veciach je začaté konanie mimosúdnym konaním, v ktorom nie je zastupovanie advokátom povinné, a že teda odvolateľ sa rozhodol slobodne na základe svojho vlastného posúdenia nevyhnutnosti nechať sa zastupovať advokátom.

39. Komisia okrem toho zdôrazňuje, že neprihliadnutie na skoršie rozhodnutie vydané v tom istom stupni samo osebe nepredstavuje nesprávne právne posúdenie, keďže súdny systém Spoločenstva nie je založený na zásade precedensu, ktorej rešpektovanie by bolo právnou povinnosťou.

40. V treťom rade odvolateľ uvádza, že Súd prvého stupňa nesprávne neuznal príčinnú súvislosť medzi protiprávnym konaním Komisie a jeho škodou. Podľa názoru odvolateľa je príčinná súvislosť medzi protiprávnym aktom a škodou založená vždy, keď sa všeobecne pripustí, že pripravovaný akt je za normálnych okolností spôsobilý vyvolať takú škodu, akou je škoda, ku ktorej došlo. Podľa neho to vyplýva zo zásady primeranosti kauzy („Adäquanztheorie“) uznanej v nemeckom práve a takisto aj súdmi Spoločenstva.

41. Odvolateľ nakoniec vysvetľuje, že zásada „rovnosti zbraní“ v konkrétnom prípade ukladá požiadavku zastúpenia advokátom na účely obhajoby svojich záujmov, keďže Komisia v už citovaných prípadoch sťažnosti pred ombudsmanom vždy využila svoj právny servis.

42. Komisia pripomína, že v súlade s judikatúrou musí byť škoda vždy spôsobená vytýkaným konaním. Toto kritérium zahŕňa požiadavku primeranosti uvádzanú odvolateľom. Z toho vyplýva, že príčinná súvislosť nie je priama, ak sa vzniku škody dalo zabrániť, ale spočíva na slobodnom rozhodnutí toho, komu vznikla. V konaní o sťažnosti, ktoré je koncipované tak, aby sťažovateľ nemusel predložiť právne argumenty, a v ktorom ombudsman v prípade potreby sám preskúma nedoriešené skutkové a právne otázky, je rozhodnutie mať advokáta slobodným rozhodnutím.

43. So zreteľom na formu konania o sťažnosti pred ombudsmanom je aj tvrdenie „o rovnosti zbraní“ bezvýznamné, pretože práve ombudsman sa sám nachádza na strane dotknutého účastníka konania.

IV — Právna analýza

44. Podľa článku 225 ES sa odvolanie pred Súdnym dvorom obmedzuje na právne otázky. Keďže odvolateľ v podstate uzneseniu vydanému na prvom stupni vytýka, že ním bolo porušené právo Spoločenstva, jeho odvolanie spĺňa túto podmienku prípustnosti.

45. Odvolateľ zakladá svoje odvolanie na troch rôznych odvolacích dôvodoch, ktorých dôvodnosť je potrebné ďalej preskúmať v poradí, v akom boli uvedené.

A — Skúmanie dôvodov odvolania

1. Prvý odvolací dôvod: možnosť dosiahnutia náhrady nákladov na zastúpenie advokátom prostredníctvom žaloby o náhradu škody

46. Odvolateľ najskôr spochybňuje tvrdenie vyjadrené Súdom prvého stupňa, podľa ktorého uznanie takýchto nákladov na účely náhrady škody by bolo v rozpore s judikatúrou Súdu prvého stupňa týkajúcou sa ich nenahraditeľnosti. Odvolateľ sa domnieva, že porovnávaním práva na náhradu škody, ktorého sa dovoláva, s otázkou náhrady trov konania, sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho posúdenia.

47. Toto stanovisko nemôžem zdieľať. Skôr sa domnievam, že Súd prvého stupňa sa v tejto súvislosti zaoberal podstatným aspektom, ktorý v tejto veci nemožno prehliadať. Konkrétne ide o konflikt medzi právom na náhradu nákladov konania a vecným právom na náhradu škody, ako aj o otázku, či môže ísť druhé právo nad rámec toho, čo môžu procesné pravidlá priznať odvolateľovi. Aby som mohla vysvetliť moje právne stanovisko, chcela by som najskôr vyjadriť niekoľko úvodných úvah o vzťahu medzi náhradou trov konania a náhradou škody v práve Spoločenstva.

a) Pravidlá v oblasti trov konania v práve Spoločenstva

i) Pravidlá týkajúce sa trov konania v konaniach pred súdmi Spoločenstva

48. Pravidlá týkajúce sa trov konania v konaniach pred súdmi Spoločenstva spočívajú na zásade zodpovednosti účastníka konania, ktorý nemal vo veci úspech, podľa ktorej tento účastník konania znáša trovy konania a najmä nahradí protistrane nevyhnutné náklady, ktoré musela vynaložiť. Účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak je to v tomto zmysle navrhnuté v súlade s článkom 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a článkom 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

49. Toto právo na náhradu nákladov, ktoré rokovací poriadok priznáva účastníkovi konania, ktorý vyhral spor, však de iure podlieha obmedzeniam, čo sa týka jeho rozsahu, ktoré majú svoj pôvod v posúdení zákonodarcu.

50. Takže článok 73 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora spresňuje článok 69 v tom zmysle, že nutné výdavky, ktoré vznikli účastníkom konania v súvislosti s konaním pred Súdnym dvorom, a najmä cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom a odmena advokáta, sa považujú za výdavky, ktoré možno nahradiť. Na tieto účely sa prihliada len na náklady súvisiace so súdnym konaním. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa „konanie“ podľa článku 73 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vzťahuje len na konanie pred Súdnym dvorom, a to v sporovom štádiu s vylúčením štádia, ktoré tejto fáze predchádzalo. ( 9 ) To isté platí pre Súd prvého stupňa podľa článku 91 písm. b) jeho rokovacieho poriadku.

51. To spôsobuje, že na náklady, ktoré účastníci konania vynaložili v konaní pred podaním žaloby, sa rozhodnutie o trovách nevzťahuje. ( 10 )

52. Z judikatúry nakoniec vyplýva, že pre obdobie pred podaním žaloby sa žalobcovia môžu domáhať náhrady nákladov, ktoré im vznikli v súvislosti s prípravou žaloby. ( 11 ) Naopak nahraditeľné výdavky nemôžu tvoriť náklady a honoráre za poskytnutie poradenstva právnikom o vyhliadkach na úspech a o prípustnosti žaloby. ( 12 )

53. V napadnutom uznesení Súd prvého stupňa správne uviedol, že konanie pred ombudsmanom predstavuje alternatívny prostriedok vo vzťahu k podaniu žaloby na súd Spoločenstva, ktorý Zmluva ES ponúka občanom Únie na účely obhajoby ich záujmov. Tento alternatívny mimosúdny prostriedok spĺňa osobitné kritériá a nemusí mať rovnaký cieľ ako žaloba na súd. Súd prvého stupňa okrem toho z výkladu článku 195 ods. 1 ES a článku 2 ods. 6 a 7 rozhodnutia 94/262 vyvodil správny záver, že tieto dva prostriedky nie je možné použiť súčasne.

54. Podľa mňa má rozhodnutie na prvom stupni zásluhu na objasnení toho, že konanie o sťažnosti pred ombudsmanom vôbec nie je povinným konaním, ktoré by predchádzalo konaniu pred súdmi Spoločenstva, a muselo by byť systematicky začínané pred podaním žaloby. Z tohto rozhodnutia možno vyvodiť záver, že konanie pred ombudsmanom nie je štádiom súdnej žaloby, ktoré vytvoril zákonodarca, aby zaistil právnu ochranu osôb dotknutých konaním inštitúcií porušujúcim právo Spoločenstva pred súdmi Spoločenstva. Preto možno ľahko pochopiť, že ustanovenia rokovacích poriadkov Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa o trovách konania neobsahujú žiadne pravidlá týkajúce sa možnosti dosiahnutia náhrady nákladov, ktoré boli prípadne vynaložené v rámci konania o sťažnosti.

ii) Neexistencia právnej úpravy o trovách konania v konaní pred Európskym ombudsmanom

55. V prípade neexistencie vnútorného vzťahu so súdom Spoločenstva vzniká otázka, či existujú osobitné pravidlá, ktoré sa týkajú trov konania v konaniach o sťažnosti pred ombudsmanom, ktoré by sa vzťahovali na tieto situácie. Procesný nárok odvolateľa na náhradu trov konania musí byť v zásade založený na riadnom právnom základe. Pritom neexistuje ustanovenie o trovách konania v tomto zmysle, čo možno vysvetliť, ak sa zblízka pozrieme, tak zmyslom a účelom konania pred ombudsmanom, ako aj úlohou, ktorú článok 195 ods. 1 ES pripisuje ombudsmanovi v európskom inštitucionálnom rámci.

— Rozdiely vo vzťahu k súdu Spoločenstva

56. Ako generálny advokát Geelhoed už vysvetlil v návrhoch prednesených vo veci Ombudsman/Lamberts ( 13 ), inštitúcia ombudsmana je jedným z nástrojov, s ktorého pomocou Zmluva konkretizuje pojem občianstvo Únie. Občan, ktorý je obeťou nesprávneho úradného postupu inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva, má právo podať sťažnosť ombudsmanovi. V tejto súvislosti hrá ombudsman úlohu pri ochrane práv občanov Únie. Z histórie vzniku inštitúcie výslovne vyplýva, že bola vytvorená ako jeden z mechanizmov, ktorý má chrániť osobitné práva európskych občanov. Generálny advokát Geelhoed však takisto a podľa mňa správne spresnil, že aj keď má konanie o sťažnosti pred ombudsmanom za cieľ zaistiť ochranu práv občana, nejde o rovnakú ochranu, akú by poskytol súdny orgán. ( 14 )

57. Zdá sa teda, že konanie pred ombudsmanom neotvára vo vlastnom slova zmysle kontradiktórne konanie obdobné súdnemu konaniu, v ktorom sú odvolateľ a dotknutá inštitúcia protistranami, ktoré zverujú vyriešenie sporu nestrannej tretej osobe. Ani článok 3 ods. 5 rozhodnutia o úprave a všeobecných podmienkach upravujúcich výkon funkcie ombudsmana ( 15 ), ani článok 6 vykonávacích ustanovení k tejto úprave ( 16 ) totiž nepriznávajú ombudsmanovi úlohu sprostredkovateľa medzi účastníkmi konania. Tieto ustanovenia skôr stanovujú, že ombudsman sa snaží spolu s dotknutým orgánom alebo inštitúciou nájsť riešenie, aby bolo možné ukončiť nesprávny úradný postup a vyhovieť sťažnosti podanej ombudsmanovi, čo ho približuje skôr k správnemu orgánu. ( 17 )

58. Ďalšie narušenie zásady kontradiktórneho konania predstavuje oprávnenie ombudsmana podľa článku 3 ods. 1 rozhodnutia o úprave a všeobecných podmienkach upravujúcich výkon funkcie ombudsmana, aby z vlastného podnetu alebo na základe sťažnosti uskutočnil prieskum, ktorý považuje za potrebný na vyjasnenie možného nesprávneho úradného postupu pri činnostiach orgánov a inštitúcií spoločenstva.

59. Prípady, v ktorých sa možno obrátiť na Európskeho ombudsmana, odhaľujú rozdiely medzi ním a súdom Spoločenstva. Napríklad prístup ku konaniu o sťažnosti je koncipovaný menej reštriktívne pre fyzické a právnické osoby v porovnaní so žalobou na súdy Spoločenstva. Aktívna legitimácia ako podmienka prípustnosti v súdnych konaniach má za cieľ vylúčiť actio popularis a takto zaručiť, že prípustné budú len žaloby osôb, ktoré sú skutočne a priamo dotknuté protiprávnymi aktmi inštitúcií Spoločenstva. ( 18 ) Zakiaľ čo podanie žaloby o neplatnosť protiprávneho aktu Spoločenstva fyzickou alebo právnickou osobou, ktorej akt nie je určený, podľa článku 230 štvrtého odseku ES podlieha podmienke, že žalobca je priamo a osobne dotknutý, sťažnosť na ombudsmana nepodlieha žiadnej osobitnej podmienke prípustnosti. Z toho vyplýva, že aj osoby, ktoré nie sú dotknuté prípadom nesprávneho úradného postupu orgánov a inštitúcií, majú legitimáciu na konanie pred ombudsmanom. ( 19 )

60. Funkcia ombudsmana vykazuje ešte jednu zvláštnosť, a to, že ombudsman má len povinnosť použiť prostriedky, že je úplne nezávislý a že na účely splnenia svojej úlohy disponuje širokou miernou voľnej úvahy. ( 20 ) Preto disponuje širokou paletou nástrojov na vyriešenie sporov medzi občanmi a dotknutým orgánom Spoločenstva. Ak ombudsman zistí prípad nesprávneho úradného postupu, snaží sa v čo najväčšej možnej miere nájsť prostriedok na jeho nápravu a vyhovieť sťažovateľovi cestou urovnania sporu zmierom. Ak sa ombudsman domnieva, že urovnanie sporu zmierom nie je možné, alebo snaha o jeho dosiahnutie neprináša žiadne ovocie, môže vydať odôvodnené stanovisko, ktoré môže obsahovať kritické pripomienky, alebo vydať správu obsahujúcu návrhy odporúčaní. Tieto opatrenia sa však odlišujú ich nezáväznou povahou, pretože ombudsman nemôže zaviazať správny orgán, aby zmenil svoje konanie. To takisto vysvetľuje, prečo sú rozhodnutia prijaté v rámci konania o sťažnosti pred ombudsmanom preskúmateľné súdom Spoločenstva len v obmedzenej miere. Jeho jediný prostriedok ako prinútiť orgány a inštitúcie, aby zmenili svoje konanie, spočíva v sile jeho argumentácie a v tlaku verejnosti, ktorý môže vyvolať tým, že vo svojich správach odhalí prípady nesprávneho úradného postupu. ( 21 )

61. V prípade menej závažných nezrovnalostí môže široká miera jeho voľnej úvahy viesť ombudsmana k tomu, že upustí od prijatia opatrenia proti dotknutému orgánu, čo nemôžu urobiť súdy Spoločenstva vzhľadom na právo na účinnú súdnu ochranu uznanú právom Spoločenstva. ( 22 ) Pre žalobcu to konkrétne znamená, že ombudsman mu nemôže zaručiť istý úspech. ( 23 )

62. Z týchto zásadných rozdielov je zrejmé, že hlavným účelom konania pred Európskym ombudsmanom nie je právna ochrana osôb.

63. Keďže predmetom snáh ombudsmana je riadne fungovanie správnych orgánov, a nie právna ochrana osôb, je koherentné nestanoviť pre konanie o sťažnosti žiadnu úpravu trov konania. Zdá sa naopak spravodlivé a správne, aby osoba, ktorá zamýšľa podať sťažnosť, sama znášala trovy konania. Tento záver je v súlade s cieľom zákonodarcu ponúknuť občanom menej nákladné a flexibilnejšie riešenie, aby bola verejnosť upozornená na protiprávne konanie správnych orgánov. ( 24 )

64. Z toho vyplýva, že odvolateľ nemá k dispozícii nijaký právny základ v oblasti trov konania, na ktorom by založil žalobu smerujúcu k náhrade jeho nákladov na zastúpenie advokátom.

— Neexistencia nevyhnutnosti využiť poradenstvo advokáta

65. V prípade neexistencie právneho ustanovenia obdobného článku 19 tretiemu odseku Štatútu Súdneho dvora, ktoré by výslovne stanovilo povinnosť fyzických a právnických osôb nechať sa zastupovať advokátom v konaní pred ombudsmanom, je potrebné vychádzať zo zásady, že takéto zastupovanie nie je v žiadnom prípade povinné.

66. V právnych veciach sa služby advokáta vo všeobecnosti vyžadujú. ( 25 ) Prvotnou úlohou advokáta je totiž informovať právne subjekty o ustanoveniach práva, ktoré sa na ich právny problém vzťahujú, a zaistiť, aby uchovávali dôkazy ako hlavnú podmienku priznania akéhokoľvek práva.

67. V návrhoch prednesených vo veci Ombudsman/Lamberts, generálny advokát Geelhoed už odkázal na ustálenú judikatúru Súdneho dvora o pojme súd v zmysle článku 234 ES a v tejto súvislosti poukázal na to, že príslušné konanie pred ombudsmanom nevykazuje všetky tieto vlastnosti. ( 26 ) Podľa mňa nevyhnutnosť pomoci advokáta závisí od toho, aká má byť odpoveď na otázku, či vyriešenie právnych problémov predstavuje východiskový bod konania o sťažnosti pred Európskym ombudsmanom. Preto sa treba zaoberať pojmom „nesprávny úradný postup“ v zmysle článku 195 ods. 1 ES, pretože stanovuje oblasti vecnej právomoci ombudsmana.

68. Definícia, ktorú pri nedostatku takejto definície podal ombudsman Jacob Södermann v roku 1997 vo svojej výročne správe Parlamentu a ktorá sa odvtedy používa, je takáto: „k nesprávnemu úradnému postupu dochádza vtedy, ak verejný orgán nekoná v súlade s pravidlom alebo zásadou, ktoré je pre neho záväzná“. Z tejto definície vyplýva, že za prípad nesprávneho úradného postupu treba považovať nielen porušenie záväzných noriem, ale aj akékoľvek porušenie týchto zásad správneho úradného postupu, ktoré síce nie sú záväzné, ale vo všeobecnosti sa označujú ako „soft law“. Táto definícia je v súlade s ustanoveniami článku 195 ES a článku 2 ods. 7 rozhodnutia 94/262, ktoré stanovujú medze právomoci ombudsmana voči súdom a ktoré implicitne vychádzajú zo zásady, že posledný menovaný sa môže zaoberať právnymi otázkami, aj keď nie výlučným spôsobom. ( 27 )

69. Aj keď sa sťažovateľovi, ktorý nepozná právo, môže zdať toto rozlišovanie zložité, nemá to pre neho žiadne následky, keďže ombudsman musí nielen stanoviť skutkový stav sám, s pomocou sťažovateľa a orgánu alebo inštitúcie, ale musí sa nevyhnutne zaoberať aj prípadnými právnymi otázkami. Ombudsman tak sťažovateľa zbavuje bremena spočívajúceho v obhajobe jeho oprávnených záujmov.

70. Na tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého je intervencia advokáta nevyhnutná, aby sa zaručila rovnosť zbraní, keďže Komisia využíva služby svojho právneho servisu, je potrebné odpovedať tak, že tento servis napriek potrebe právnej analýzy v prejednávanej veci nemusí hrať rovnakú úlohu ako v konaní pred súdmi Spoločenstva. Preto by mal odvolateľ prihliadať na to, že snahy Európskeho ombudsmana a Komisie v rámci konania o sťažnosti by mali viesť k urovnaniu zmierom, v súlade s ustanoveniami, ktoré som v tejto súvislosti citovala. Navyše sa nie všetky sťažnosti podané proti Komisii týkajú právnych otázok. Právny servis má povinnosť zaistiť urovnanie zmierom a predložiť takéto riešenie v náležitej právne forme. ( 28 ) Z tohto hľadiska je opodstatnené sa domnievať, že právo sťažovateľa na spravodlivý súdny proces je zaručené.

71. Vzhľadom na tu už vysvetlené rozdiely vo vzťahu ku konaniu pred súdmi Spoločenstva a osobitne vzhľadom na mimosúdnu a zväčša neprávnu povahu konania o sťažnosti a na osobitnú úlohu, ktorú v ňom má ombudsman zohrávať, zastávam názor, že využitie služieb advokáta nie je ani povinné, ani nevyhnutné.

b) Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva

72. Autonómny právny poriadok Spoločenstva spočíva na právnych tradíciách členských štátov, ktoré dbajú na dodržiavanie zásad právneho štátu v súlade s článkom 6 ods. 2 EÚ. Práve z toho dôvodu je povinnosť rešpektovania zásad právneho štátu súčasťou všeobecných zásad práva Spoločenstva. Zodpovednosť orgánov verejnej moci je základným vyjadrením tejto zásady ( 29 ) a v členských štátoch Európskej únie zaručuje nápravu v prípade škody spôsobenej protiprávnym aktom verejného orgánu. ( 30 ) Ústredným ustanovením v oblasti zodpovednosti orgánov verejnej moci je ustanovenie článku 288 druhého odseku ES, podľa ktorého v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti je Spoločenstvo povinné v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právo členských štátov nahradiť škodu spôsobenú jeho inštitúciami alebo zamestnancami pri výkone ich funkcií. Súdny dvor na základe tohto oprávnenia rozvinúť právo stanovil znaky zodpovednosti vlastné právu Spoločenstva. ( 31 )

73. Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES môže vzniknúť len vtedy, ak sú splnené tri kumulatívne podmienky, teda protiprávne konanie Spoločenstva, skutočná a určitá škoda a príčinná súvislosť medzi protiprávnym konaním a uvádzanou škodou. ( 32 ) Táto základná definícia bola spresnená judikatúrou súdov Spoločenstva, ktoré toto právo rozvinuli v tom zmysle, ( 33 ) že akt orgánu možno považovať za odporujúci právu Spoločenstva len vtedy, ak je porušenie práva Spoločenstva dostatočne závažné. Z toho vyplýva, že nie každé porušenie práva Spoločenstva zakladá zodpovednosť orgánov verejnej moci v zmysle článku 288 druhého odseku ES. ( 34 )

74. Keďže jedna z podmienok zodpovednosti nie je splnená, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ďalšie podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva. ( 35 )

75. Právny pojem škody zahŕňa stratu postihujúcu majetok v prísnom slova zmysle, teda zmenšenie majetku, ako aj vylúčenie nárastu majetku, ku ktorému by bolo došlo v prípade neexistencie skutočnosti spôsobujúcej škodu. Náhrada škody smeruje k uvedeniu majetku osoby, ktorá utrpela škodu, do stavu, v akom by sa bol nachádzal, ak by protiprávna skutočnosť nenastala, alebo aspoň do stavu, ktorý sa čo najviac približuje takémuto stavu. Tieto všeobecné pojmy sa neobmedzujú len na oblasť občianskeho práva, ale vzťahujú sa aj na zodpovednosť orgánov verejnej moci, a osobitnejšie na mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva. ( 36 )

76. Z čisto formálneho hľadiska a bez skúmania hľadísk príčinnej súvislosti a právnej zodpovednosti, ktorými sa budem zaoberať neskôr, finančná škoda, ktorú tvoria náklady na zastúpenie advokátom, ktorú uvádza odvolateľ v rámci konania o sťažnosti pred ombudsmanom, objektívne spĺňa podmienky prirodzeného zmenšenia majetku. Pokiaľ ide o to, či vo svetle práva Spoločenstva, najmä procesného práva možno takúto finančnú škodu považovať za škodu v zmysle práva zodpovednosti, tak to je iná otázka. Keďže predmet sťažnosti je v zjavnom rozpore s pravidlami Spoločenstva v oblasti trov konania, pochybujem o tom, že by bolo odvolateľovi potrebné na základe práva na náhradu škody priznať vecné právo, ktoré by koniec koncov viedlo k rovnakému výsledku.

77. Ako som už uviedla, procesné právo Spoločenstva priznáva právo na náhradu škody len vo vzťahu k niektorým špecifickým nákladom, ktoré všeobecne súvisia s vykonávaním procesných úkonov. Procesné právo na náhradu škodu je teda dôsledkom posúdenia zákonodarcu, ktoré sa vykladá ako obmedzenie zodpovednosti v tom zmysle, že v štádiu pred podaním žaloby je obhajoba práv účastníka konania jeho vlastnou povinnosťou. Procesné ustanovenia takýmto spôsobom stanovujú povinnosť účastníkov konania, aby sami znášali náklady mimosúdneho konania. To je riziko spojené s podaním návrhu na začatie konania, ktoré musí znášať účastník konania.

78. Keby sa priznalo viac, teda právo na vecnú náhradu založené na zodpovednosti Spoločenstva, ktoré by svojím rozsahom prekročilo náhradu škody, ktorú procesné právo priznáva účastníkom konania, to by podľa môjho názoru nieslo so sebou riziko, že hodnotenie zákonodarcu, ktoré je základom úpravy trov konania, by bolo zbavené svojho zmyslu. Žaloba založená na mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva, ktorá smeruje k dosiahnutiu náhrady nákladov, ktoré de lege lata nemožno nahradiť, by spôsobila len obchádzanie platných ustanovení. ( 37 )

79. Súd prvého stupňa sa teda v bode 50 svojho uznesenia najprv správne opieral o ustanovenia v oblasti trov konania, aby s odkazom na judikatúru zamietol požiadavku o náhradu nákladov na zastupovanie advokátom založenú na tých istých ustanoveniach a ďalej v bode 51 správne preukázal rozpor, ktorý by vznikol v prípade uznania práva na náhradu škody rovnakého rozsahu.

80. Tvrdenia vyjadrené Súdom prvého stupňa o konaní pred Európskym ombudsmanom sú odôvodnené snahou poukázať na rozdiely medzi týmto konaním a konaním pred súdmi Spoločenstva. Majú za cieľ spresniť, že nejde o predbežné konanie, ktoré je súčasťou súdneho konania. Tým, že sa naznačí skutočnosť, že konanie o sťažnosti pred ombudsmanom, je koncipované tak, aby nebol advokát nevyhnutný, sa Súd prvého stupňa opäť dovoláva podmienky „nutnosti“ v oblasti úpravy trov konania.

81. To svedčí o tom, že Súd prvého stupňa správne vymedzil problematiku konfliktu medzi procesným právom a a vecným právom na náhradu trov konania a vylúčením posledného menovaného našiel riešenie, ktoré je v súlade s pravdepodobnou vôľou zákonodarcu a prihliada na vzájomný súlad práva Spoločenstva. Keďže sa Súd prvého stupňa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, je opodstatnené zamietnuť prvý odvolací dôvod.

2. Druhý odvolací dôvod: porušenie judikatúry súdov Spoločenstva

a) Rozsudok Herpels/Komisia ( 38 )

82. Námietka odvolateľa proti odkazu Súdu prvého stupňa na rozsudok Herpels/Komisia naráža na rovnaké tvrdenia. Nad rámec toho, že sa vzťahuje na právo verejnej služby, ukazuje toto rozhodnutie kritériá, ktoré môžu byť užitočné na vyriešenie tohto sporu. V bodoch 45 a 49 predmetné rozhodnutie odkazuje na konanie pred podaním žaloby podľa článku 90 služobného poriadku úradníkov, ktorý nestanovuje osobitné formálne náležitosti a ešte menej povinnosť nechať sa zastupovať advokátom. Možno si predstaviť, že Súd prvého stupňa chcel vytvoriť paralelu s konaním pred Európskym ombudsman, teda konaním, ktoré, ako som už skonštatovala, nepredpokladá zastúpenie advokátom.

83. Vzhľadom na neexistenciu povinného zastúpenia advokátom v konaní pred podaním žaloby vychádza Súd prvého stupňa zo zásady, že je to súčasťou rozhodnutia odvolateľa a na jeho vlastnú zodpovednosť. To jasne poukazuje na pokus zaviesť do definície zodpovednosti v práve Spoločenstva prvok spočívajúci v pripísateľnosti; skutočnosť, ktorá už bola skúmaná s ohľadom na úpravu trov konania a ktorému by bolo potrebné pre lepšie pochopenie podrobnejšie sa venovať z hľadiska príčinnosti.

b) Rozsudok AFCon Management Consultants a i./Komisia ( 39 )

84. Aj keď si odvolateľ myslí, že z rozsudku vydaného vo veci AFCon Management Consultants a i./Komisia môže vyvodiť právne dôsledky, ktoré sa vzťahujú na túto vec, je potrebné mu odpovedať, že tento rozsudok nemôže zaviazať Súd prvého stupňa, ani Súdny dvor k určitému výkladu práva Spoločenstva. Ako nezávislé súdne orgány v inštitucionálnom systéme Európskej únie sú viazané len právom. To vyplýva z článku 220 ES, podľa ktorého v rámci ich právomocí sú súdy Spoločenstva povinné zabezpečiť, aby sa pri výklade a uplatňovaní tejto Zmluvy dodržiavalo právo. Pojem právo v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa všetky záväzné písané a nepísané normy práva Spoločenstva a práva Európskej únie. Okrem primárneho a sekundárneho práva tam patria aj všetky všeobecné zásady práva a obyčajové právo. ( 40 ) Rozsudky súdov Spoločenstva sa pritom nepovažujú za pramene práva Spoločenstva. Tieto rozsudky sú len výrazom výkladu, ktorý právu dávajú súdy Spoločesntva, avšak nemožno ich zamieňať so samotným právom. ( 41 )

85. Vznik precendensov na základe rozsudkov nie je charakteristikou vlastnou súdom Únie. ( 42 ) Aj keď sa súdy Spoločenstva v záujme právnej istoty a jednotného výkladu práva Spoločenstva snažia vykladať právo vo vzájomnom súlade, tak všeobecná štruktúra právneho poriadku, ako aj samotné súdy bránia tomu, aby boli viazané svojou skoršou judikatúrou. Historicky sa to vysvetľuje skutočnosťou, že Spoločenstvo bolo na začiatku založené štátmi, ktoré patrili do kontinentálneho kruhu európskych krajín občianskeho práva, čo poznačilo nadnárodný právny poriadok, ktorý vytvorili. ( 43 ) To vyplýva okrem toho aj zo skutočnosti, že Súdny dvor bol pôvodne založený ako súd prvého a posledného stupňa, až kým k nemu nebol pripojený rozhodnutím Rady Súd prvého stupňa. ( 44 ) Bolo by neprimerané priznať rozsudkom účinok precedensov podľa „common law“, ak by zmena rozsudku Súdneho dvora, ktorý má právnu silu rozhodnutej veci, bola možná len zmenou zakladajúcich zmlúv. Pritom, ak zvážime ústavnú prekážku, ktorú by takýto postup zahŕňal v členských štátoch, tak Súdny dvor musí mať možnosť v prípade potreby odchýliť sa od skoršej judikatúry a dať vývoju práva Spoločenstva nové smerovanie. ( 45 )

86. Tieto zásady sa vzťahujú aj na neskôr založený Súd prvého stupňa. Z toho vyplýva, že tomuto súdu nemožno zakázať, aby sa odchýlil od skoršej judikatúry. ( 46 ) To je samozrejmé, pretože v opačnom prípade by viazanosť skorším rozsudkom urobila odvolanie na Súdny dvor bezpredmetným. Ak sa Súd prvého stupňa odchýli od judikatúry, ako v prejednávanej veci, možno to považovať len za výzvu pre Súdny dvor, aby záväzne a s konečnou platnosťou rozhodol o právnej otázke, ktorá čaká na jednoznačné rozhodnutie.

87. Pre tieto dôvody nemôže byť odvolanie založené na jedinom odvolacom dôvode založenom na tom, že sa Súd prvého stupňa odchýlil od skoršieho rozsudku. Preto je potrebné zamietnuť aj druhý odvolací dôvod.

3. Tretí odvolací dôvod: príčinná súvislosť

88. Podľa ustálenej judikatúry jedine priama súvislosť medzi príčinou a účinkom medzi údajným protiprávnym konaním dotknutej inštitúcie a uvádzanou škodou môže založiť mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES. Je úlohou odvolateľa, aby preukázal takúto súvislosť. ( 47 )

89. Pokiaľ sa odvolateľ dovoláva závažného porušenia, nemožno to spochybniť. Vo svojom rozsudku z 18. septembra 2003, ktorý má právnu silu rozhodnutej veci, Súd prvého stupňa rozhodol, že keďže Komisia opomenula preskúmať, či odvolateľ spĺňal podmienky oprávnenosti na pomoc, nesplnila si povinnosť odpovedať v riadnej forme na žiadosti o spolufinancovanie projektov pre roky 1996 a 1997. ( 48 ) Namiesto toho Komisia vychádzala z informácií, ktoré predtým prijala od tretích osôb a ktoré sa týkali činnosti odvolateľa, bez toho, aby mu poskytla príležitosť, aby bol sám o týchto informáciách formálne vypočutý. Toto porušenie práva odvolateľa byť vypočutý bolo vyhlásené Európskym ombudsmanom za prípad nesprávneho úradného postupu. ( 49 ) Je teda zrejmé, že konania pred ombudsmanom a pred Súdom prvého stupňa sú dôsledkom protiprávneho konania zo strany Komisie.

90. Jedine na akty, o ktorých sa všeobecne pripúšťa, že môžu spôsobiť škodu, možno hľadieť tak, že vykazujú príčinnú súvislosť. To však neplatí v prípade, ak škoda ako dôsledok aktu je vysoko nepravdepodobná, keďže ju nikto nemohol predvídať. Protiprávne konanie dotknutého orgánu musí byť priamou, ale predovšetkým určujúcou príčinou tejto škody, ( 50 ) z čoho vyplýva, že vzdialené následky nemôžu byť Spoločenstvu pripísané. ( 51 )

91. Všeobecne sa pripúšťa, že medzi protiprávnym aktom orgánu Spoločenstva a škodou nie je príčinná súvislosť, ak poškodená strana prispela k tejto škode. ( 52 ) Poškodená strana má povinnosť prijať všetky opatrenia, ktoré sú jej dostupné, aby zabránila alebo zamedzila škode. Možno nahradiť len škodu, ktorá mohla postihnúť obozretnú osobu. ( 53 ) Ak dotknutá strana nepreukáže nevyhnutnú starostlivosť, nemôže byť Spoločenstvo považované za zodpovedné alebo len čiastočne zodpovedné za spôsobenú škodu. ( 54 )

92. V prejednávanej veci začal odvolateľ konanie o sťažnosti pred ombudsmanom a nechal sa zastupovať advokátom, aj keď to nie je ani povinné, ani nevyhnutné. Táto voľba teda spočíva na slobodnom rozhodnutí, ktorého následky nemôže byť Spoločenstvo povinné a posteriori znášať. Súdny dvor vo svojom rozsudku Herpels/Komisia, z ktorého vychádza aj Súd prvého stupňa vo svojom uznesení, zjavne vychádza z rovnakej úvahy, keď vysvetľuje, že keďže nemožno dotknutým osobám zakázať, aby si už v štádiu konania pred podaním žaloby zabezpečili poradenstvo advokáta, je to ich vlastné rozhodnutie, ktoré nemožno v žiadnom prípade pripísať dotknutej inštitúcii. Vo veci Herpels/Komisia z toho Súdny dvor vyvodil záver, že za týchto okolností chýba z právneho hľadiska akákoľvek príčinná súvislosť medzi údajnou škodou a konaním Komisie. ( 55 )

93. Právny poriadok Spoločenstva, tak ako právne poriadky členských štátov, totiž spočíva na myšlienke slobody a zodpovednosti jednotlivca. Tieto právne poriadky majú spoločné to, že spôsob, akým bude jednotlivec chrániť svoje oprávnené záujmy, ponechávajú na jeho rozhodnutí. Z tejto slobody obhajoby svojich vlastných práv vychádza dispozičná zásada, procesný dôsledok súkromnej autonómie v hmotnom práve. Táto zásada, ktorá je uznaná aj v procesnom práve Európskej únie, stanovuje, že podanie návrhu na začatie konania, na jeho ukončenie a zmena predmetu sporu prináleží jedine účastníkom konania. ( 56 ) Táto sloboda musí a fortiori existovať už v štádiu konania pred podaním žaloby.

94. Právny poriadok Spoločenstva ponúka občanom výber medzi súdnym konaním pred súdmi Spoločenstva a konaním o sťažnosti pred ombudsmanom. V zásade možno očakávať, že procesný subjekt sa vopred informuje o osobitostiach každého z týchto konaní, ako je požiadavka zastúpenia advokátom, a že s nimi bude počítať. V dôsledku toho je sám procesný subjekt zodpovedný za dôsledky svojho nesplnenia povinnosti starostlivosti. Rozhodujúcou skutočnosťou pre výber najvhodnejšieho konania je vždy účel, ktorý sleduje. Ak si procesný subjekt želá, aby bola orgánu Spoločenstva uložená právne záväzná povinnosť, musí sa obrátiť na súdy Spoločenstva. ( 57 ) Mediácia má predovšetkým za cieľ dať občanovi možnosť dosiahnuť zadosťučinenie v prípadoch, keď nemá k dispozícii žalobu, alebo v prípadoch, keď by takáto žaloba neviedla k užitočnému výsledku. Mediácia teda dopĺňa rozhodnutia o ochrane práv. ( 58 )

95. Takže medzi konaním Komisie a trovami konania, ktoré znášal odvolateľ ako náklady na zastúpenie advokátom v konaní pred ombudsmanom, nie je príčinná súvislosť. Z hľadiska príslušných pravidiel musia byť tieto náklady pripísané skôr odvolateľovi. Súd prvého stupňa teda správne neuznal príčinnú súvislosť. Z toho vyplýva, že tretí odvolací dôvod musí byť takisto zamietnutý.

96. Tento záver, ku ktorému som dospela na základe mojej analýzy práva zodpovednosti, je v súlade s právom Spoločenstva v oblasti konania a trov konania a podľa mňa v tejto veci predstavuje jediné možné riešenie s prihliadnutím na zásadu jednoty právneho poriadku Spoločenstva. Aj z inštitucionálneho hľadiska by priznanie náhrady škody spôsobilo obchádzanie základných pravidiel, keďže procesný subjekt by to nabádalo k tomu, aby začal konanie pred ombudsmanom predtým, než by podal žalobu na súdy Spoločenstva, aby mohol mať prospech z dodatočného stupňa kontroly. Takéto konanie by mu nespôsobilo ani finančné riziko, keďže by sa mohol dovolávať nákladov na zastúpenie advokátom, ktoré nie sú bežne nahraditeľné, prostredníctvom žaloby o náhradu škody. Konanie o sťažnosti by sa tak stalo určitým druhom konania, ktoré predchádza podaniu žaloby na súd Spoločenstva, čo však nemohlo byť zámerom zákonodarcu Európskej únie.

B — Závery mojej analýzy

97. Na základe týchto úvah som dospela k záveru, že Súd prvého stupňa správne zamietol žalobu o náhradu škody Internationaler Hilfsfonds eV namierenú proti Spoločenstvu ako zjavne nedôvodnú. Je teda opodstatnené zamietnuť odvolanie.

V — O trovách

98. V súlade s článkom 122 prvým odsekom Rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci samej, rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 69 ods. 2 prvého pododseku toho istého Rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

VI — Návrh

99. Navrhujem, aby Súdny dvor: — zamietol odvolanie, — zaviazal Internationaler Hilfsfonds eV na náhradu trov konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) Uznesenie Internationaler Hilfsfonds/Komisia, T-294/04, Zb. s. II-2719, ďalej len „napadnuté uznesenie“.

( 3 ) Ú. v. ES L 113, s. 15; Mim. vyd. 01/001, s. 283.

( 4 ) V roku 2000 bola prijatá nová verzia všeobecných podmienok. Všeobecné podmienky nie sú zverejnené v úradnom vestníku, ale sú dostupné v Komisii.

( 5 ) Rozsudok Internationaler Hilfsfonds/Komisia, Zb. s. II-3225.

( 6 ) Rozsudok 54/77, Zb. s. 585, body 45 až 50.

( 7 ) Už citovaná v poznámke pod čiarou 6.

( 8 ) Rozsudok T-160/03, Zb. s. II-981.

( 9 ) Pozri uznesenia zo 6. januára 2004, Mulder a i./Rada a Komisia, C-104/89 DEP, Zb. s. I-1, bod 45; z 15. marca 1994, ENU/Komisia, C-107/91 DEP, neuverejnené v Zbierke, bod 21, a z 30. novembra 1994, British Aerospace/Komisia, C-294/90 DEP, Zb. s. I-5423, bod 12.

( 10 ) Za náklady, ktoré nie je možné nahradiť, treba považovať náklady vynaložené žalobcami na rozhovory s organizačnými štruktúrami Komisie v dôsledku prijatia napadnutého rozhodnutia v konaní vo veci samej a náklady, ktoré predchádzali podaniu žaloby (pozri uznesenie zo 7. decembra 2004, Lagardère a Canal+/Komisia, T-251/00 DEP, Zb. s. II-4217, bod 22). To isté platí pre uskutočňovanie schôdzí so správnymi orgánmi, bez ohľadu na skutočnosť, že účelom predmetnej schôdze bolo zabrániť konaniu pred Súdom prvého stupňa (pozri uznesenie Lagardère a Canal+/Komisia, už citované, bod 22). Súd prvého stupňa sa tiež domnieva, že neexistuje žiadne právo na náhradu nákladov, ktoré žalobca znášal v priebehu správneho konania alebo v priebehu konania pred podaním žaloby (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T-25/95, T-26/95, T-30/95 až T-32/95, T-34/95 až T-39/95, T-42/95 až T-46/95, T-48/95, T-50/95 až T-65/95, T-68/95 až T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 a T-104/95, Zb. s. II-491, body 5133 a 5134).

( 11 ) Uznesenie z 25. júna 1998, Henk Altmann a i./Komisia, T-177/94, T-377/94 a T-99/95, Zb. VS. s. I-A-299 a II-883, bod 21.

( 12 ) Uznesenie z 23. októbra 1998, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen a Hapag-Lloyd/Komisia, T-25/96, neuverejnené v Zbierke, bod 34.

( 13 ) Návrhy prednesené 3. júla 2003 (rozsudok z 23. marca 2004, C-234/02 P, Zb. s. I-2803, bod 55).

( 14 ) Návrhy prednesené vo veci Ombudsman/Lamberts, už citované, bod 56.

( 15 ) Rozhodnutie 94/262 v znení zmien a doplnení, na účely zrušenia článkov 12 a 16 rozhodnutia Európskeho parlamentu 2002/262/ES, ESUO, Euratom zo 14. marca 2002 (Ú. v. ES L 92, s. 13; Mim. vyd. 01/004, s. 38).

( 16 ) Rozhodnutie Európskeho ombudsmana, ktorým sa prijímajú vykonávacie ustanovenia, prijaté 8. júla 2002 a zmenené a doplnené rozhodnutím ombudsmana z 5. apríla 2004 (dostupné na internetovej stránke ombudsmana: http://www.ombudsman.europa.eu/lbasis/fr/provis.htm).

( 17 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci Ombudsman/Lamberts, už citované, bod 63.

( 18 ) Pozri BOROWSKI, M.: Die Nichtigkeitsklage gem. Art. 230 Abs. 4 EGV. In: Europarecht, 2004, č. 6, s. 893. Pozri tiež spojené návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lagrange 20. novembra 1962 vo veciach Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes a i./Rada (rozsudok zo 14. decembra 1962, 16/62 a 17/62, Zb. s. 901) a Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes a i./Rada (rozsudok zo 14. decembra 1962, 19/62 až 22/62, Zb. s. 943).

( 19 ) Pozri CADEDDU, S.: The proceedings of the European Ombudsman. In: Law and contemporary problems, zväzok 68 (2004), č. 1, s. 165, 166; KARKOWSKA, U.: Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman (1. časť). In: Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, s. 192; RZENIK, J.: Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman (2. časť). In: Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, s. 199, a CHITI, M. S.: Il mediatore europeo e la buona ammistrazione comunitaria. In: Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, X. rok (2000), č. 2, s. 323, ktorí porovnávajú konanie pred ombudsmanom s actio popularis.

( 20 ) Rozsudok Ombudsman/Lamberts, už citovaný v poznámke pod čiarou 13, bod 50.

( 21 ) Pozri RZEZNIK, J.: Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman (2. časť). In: Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, s. 215.

( 22 ) Pozri CADEDDU, S.: c. d. v poznámke pod čiarou 19, s. 169. Prístup k spravodlivosti je súčasťou všeobecne uznaných základných práv. To isté platí pre zákaz odopretia spravodlivosti v medzinárodnom práve („denial of trial“ alebo „déni de justice“). Podľa rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva z 21. februára 1975 vydaného vo veci Golder v. Spojené kráľovstvo, žaloba č. 4451/70, rad A č. 18, § 35, sa musí článok 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd vykladať vo svetle týchto zásad. Európske spoločenstvo ich začlenilo do všeobecných zásad práva Spoločenstva formou práva na účinnú súdnu ochranu. Pozri naposledy návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Stix-Hackl 14. januára 2003 vo veci Enibrand (rozsudok z 19. júna 2003, C-467/01, Zb. s. I-6471), bod 52, ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger 8. apríla 2003 vo veci Köbler (rozsudok z 30. septembra 2003, C-224/01, Zb. s. I-10239), bod 67.

( 23 ) Pozri GARZÓN CLARIANA, G.: Holding the administration accountable in respect of its discretionary powers: the roles and approaches of the Court, the Parliament and the European Ombudsman. In: The European Ombudsman — Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution, kapitola 12, s. 209.

( 24 ) SÖDERMAN, J.: The Citizen, the Administration and Community Law — General report prepared by The European Ombudsman for the 1998 FIDE congress in Stockholm, Sweden, 3. júna 1998: „Access to the Ombudsman is normally easy to obtain, direct and free of costs“ (s. 28), „It should be obvious that the judiciary is the basic upholder of Community law at the national as well as at the Community level. Court proceedings are normally the first choice when a company or business wants to obtain its rights under Community law. The situation for a citizen who has a problem with the national administration in a Community law issue is different. Court proceedings can be time consuming and costly and are not a practical possibility in many cases“ (s. 35); GARZÓN CLARIANA, G.: c. d. v poznámke pod čiarou 23, s. 209. Odvolateľ na pojednávaní uviedol, že menej nákladné konanie pred ombudsmanom bolo jedným z rozhodujúcich dôvodov, pre ktoré sa obrátiť skôr na neho, ako na súdy Spoločenstva.

( 25 ) Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Stix-Hackl 11. mája 2006 vo veci Komisia/Luxembursko (rozsudok z 19. septembra 2006, C-193/05, Zb. s. I-8673), bod 64. Podľa § 3 spolkového nariadenia, ktorým sa upravuje profesia advokáta (Bundesrechtsanwaltordnung, BGBl. I 1959, s. 565, v znení článku 42 zákona č. I 866, z 19. apríla 2006), je advokát „nezávislým poradcom a splnomocneným zástupcom vo všetkých právnych veciach“. V súlade s Etickým kódexom advokátov Európskej únie (prijatým počas plenárneho zasadania Rady advokátskych komôr Európskej únie 28. októbra 1988, zmeneným a doplneným počas plenárnych zasadaní 28. novembra 1998 a 6. decembra 2002), „v právnom štáte je advokát nevyhnutný pre spravodlivosť a subjekty podliehajúce právomoci súdu, ktorých práva a slobody je poverený chrániť“.

( 26 ) Návrhy, už citované v poznámke pod čiarou 13, body 57 až 61.

( 27 ) CHITI, M. S.: c. d. v poznámke pod čiarou 19, s. 314, dospel k záveru, že prieskumná právomoc Európskeho ombudsmana sa vzťahuje na „protiprávne akty správnych orgánov“, ale aj na také akty orgánov a inštitúcií Spoločenstva, ktoré sú istotne v súlade s právom, ale ktoré možno na základe ich povahy kvalifikovať ako „nenáležité akty“.

( 28 ) Pozri EECKHOUT, J.-C., GODTS, S.: The European Commission’s Internal Procedure for Dealing with the European Ombudsman’s Inquiries. In: The European Ombudsman — Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution, kapitola 10, s. 176.

( 29 ) Pozri V. BOGDANDY, A.: Die außervertragliche Haftung der Europäischen Gemeinschaften. In: Juristische Schulung, 1990, č. 1, s. 872; od toho istého autora, In: GRABITZ, HILF : Das Recht der Europäischen Union, článok 288 ES bod 14 (dodatok január 2001); Borchardt: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, (DAUSES, M., ed.), časť P-I, bod 221; RUFFERT, M.: Kommentar zum EUV/EGV. 1. vydanie (1999), článok 288 ES, bod 1. Rozsudok z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C-46/93 a C-48/93, Zb. s. I-1029, body 29 a 30.

( 30 ) V niektorých krajinách Európskej únie je zodpovednosť štátu za nesprávny úradný postup jeho orgánov a zamestnancov začlenená do ústavy ako v článku 26 slovinskej ústavy, článku 34 nemeckého základného zákona, článku 9 ods. 3 španielskej ústavy a článku 7 bulharskej ústavy. Podľa článku 23 rakúskeho ústavného spolkového zákona sú spolkový štát, spolkové krajiny, okresy, obce a iné organizácie a inštitúcie verejného práva zodpovedné za škodu spôsobenú svojimi orgánmi pri vykonávaní zákonov nesprávnym alebo protiprávnym konaním. Toto ústavné ustanovenia je vykonané prostredníctvom ustanovení so silou zákona, ako je zákon o zodpovednosti orgánov verejnej moci (Amtshaftungsgesetz, § 1 ods. 1) a zákon o zodpovednosti verejných organizácií (Organhaftpflichtgesetz, § 1 ods. 1) (k právu zodpovednosti orgánov verejnej moci v niektorých členských štátoch pozri OSSENBÜHL, F.: Staatshaftungsrecht. 5. vydanie, München, 1998, s. 10; GARCÍA DE ENTERRÍA, E.: La responsabilidad patrimonial del Estado legislador en el Derecho español, Cizur Menor, 2005, s. 71; SCHRAMEYER, K.: Die Amtshaftung des bulgarischen Staates. In: Osteuropa-Recht, 51. ročník (2005), č. 2, s. 167; SCHWARZENEGGER, S.: Staatshaftung — Gemeinschaftsrechtliche Vorgaben und ihre Auswirkungen auf nationales Recht. Wien, 2001, s. 245 a nasl.). V niektorých ďalších členských štátoch, ktoré patria do kruhu krajín „common law“ sa uplatňujú všeobecné pravidlá zodpovednosti ako v Spojenom kráľovstve (FAIRGRIEVE, D.: State liability in tort — A comparative law study. Oxford, 2003, s. 16; GROMITSARIS, A.: Die methodologische Herausforderung des Europarechts: Zum Verhältnis von Rechtsdogmatik, Rechtsgeschichte, Rechtsvergleichung und Rechtstheorie am Beispiel des Staatshaftungsrechts. In: Theorie des Rechts und der Gesellschaft: Festschrift für Werner Krawietz zum 70. Geburtstag, 2003, s. 20). v niektorých ďalších právnych poriadkoch, napríklad vo Francúzsku, sa uplatňujú zásady podľa judikatúry alebo osobitné zákony, ktoré stanovujú zodpovednosť štátu (BRAIBANT, G., Stirn, B.: Le droit administratif français. 6. vydanie, Paris, 2002, s. 315 až 363).

( 31 ) Ako uvádzajú LENAERTS, K., ARTS, D. , MASELIS, I.: Procedural Law of the European Union. 2. vydanie, London, 2006, bod 11-001, Súdny dvor považuje tieto všeobecné zásady za zdroje inšpirácie, s cieľom rozvinúť právo zodpovednosti Spoločenstva; pozri tiež SCHOCKWEILER, F., Wivenes, G., GODART, J. M.: Le régime de la responsabilité extra-contractuelle du fait d’actes juridiques dans la Communauté européenne. In: Revue trimestrielle de droit européen, január — marec 1990, s. 74; Gellermann, M.: EUV/EGV. (STREINZ, R., ed.): München, 2003, s. 2397, body 1 a 8, a Baratta, R.: Trattati dell’Unione Europea e della Comunità Europea. (TIZZANO, A., ed.). Milano, 2004, s. 1291.

( 32 ) LENAERTS, K., ARTS, D., MASELIS, I.: c. d., bod 11-024; SCHÜTZ, H. J., BRUHA, T., KÖNIG, D.: Casebook Europarecht. München, 2004, s. 377. Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro 7. septembra 2006 vo veci Agraz a i./Komisia (rozsudok z 9. novembra 2006, C-243/05 P, Zb. s. I-10833), bod 1.

( 33 ) Rozsudky z 8. apríla 1992, Cato/Komisia, C-55/90, Zb. s. I-2533, bod 18; Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný v poznámke pod čiarou 29; zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C-352/98 P, Zb. s. I-5291, body 41 a 42; z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C-312/00 P, Zb. s. I-11355, bod 53; z 10. júla 2003, Komisia/Fresh Marine, C-472/00 P, Zb. s. I-7541, bod 25; Ombudsman/Lamberts, už citovaný, bod 49, a Agraz a i./Komisia, už citovaný, bod 26. LENAERTS, K., ARTS, D., MASELIS, I.: c. d. v poznámke pod čiarou 31, bod 11-024, a SCHWARZENEGGER, S.: c. s., s. 90 a nasl., ktoré sledujú vývoj v judikatúre, ktorý viedol k rozšíreniu definície pojmu základu zodpovednosti.

( 34 ) Preto je potrebné, aby sa ustanovenie porušeného primárneho alebo sekundárneho práva netýkalo len ochrany spoločnosti, ale zasahovalo aj záujmy žalobcu. Pozri rozsudok Bergaderm a Goupil/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 33, bod 42. KOENIG, C., PECHSTEIN, M., SANDER, C.: EU-/EG-Prozessrecht.2. vydanie. Tübingen, 2002, bod 727, odkazujú na funkciu tejto požiadavky, ktorou je obmedziť zodpovednosť; LENAERTS, K., ARTS, D., MASELIS, I.: c. d. v poznámke pod čiarou 31, bod 11-037, v tomto kritériu rozoznávajú vyjadrenie teórie ochrannej normy, rozvinutej v nemeckom práve („Schutznormtheorie“), ktorú dnes nachádzame aj v niektorých právnych poriadkoch ďalších členských štátov Európskej únie, ako sú Dánsko, Grécko, Taliansko, Portugalsko a Holandsko. S ohľadom na kritérium dostatočne závažného porušenia („sufficiently serious breach“) sa títo autori domnievajú, že k takémuto porušeniu dochádza len vtedy, ak dotknutý orgán Spoločenstva zjavným a významným spôsobom prekročil medze, ktoré boli stanovené jeho voľnej úvahe (bod 11-039).

( 35 ) Rozsudok zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske spoločenstvo, C-104/97 P, Zb. s. I-6983, bod 65.

( 36 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Capotorti 12. septembra 1979 vo veci Ireks-Arkady/Rada a Komisia (rozsudok zo 4. októbra 1979, 238/78, Zb. s. 2955, 2998 a 2999).

( 37 ) Podľa § 91 nemeckého občianskeho súdneho poriadku (Zivilprozessordnung — ZPO, vo verzii oznámenia z 5. decembra 2005, BGBl. I, s. 3202, naposledy zmenenej zákonom z 22. decembra 2006, BGBl. I s. 3416), musí účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, znášať trovy konania a osobitne nahradiť protistrane náklady, ktoré vynaložila v rozsahu, v akom boli nevyhnutné pre účinné vedenie žaloby alebo obhajoby. Zákonné náklady a trovy vynaložené advokátom účastníka konania, ktorý vec vyhral, musia by nahradené v celom konaní, cestovné výdavky advokáta, ktorý nemá oprávnenie na zastupovanie klienta pred súdom a ktorý nemá bydlisko v mieste, v ktorom má súd sídlo, sú nahraditeľné len v rozsahu, v akom je jeho pomoc nevyhnutná pre účinné vedenie žaloby alebo obhajoby. Práve tak ako v konaní pred súdmi Spoločenstva náklady na zastúpenie advokátom sa nahrádzajú, len pokiaľ sú „nevyhnutné“. Opatrenia pred podaním žaloby sú v zásade vylúčené z povinnosti nahrádzania, tak ako to vyplýva z používania pojmu „spor“, ktorý zahŕňa celé konanie od podania žaloby alebo návrhu a oznámenia rozsudku, uznesenia alebo akéhokoľvek iného rozhodnutia, ktorým sa konanie skončí. Podľa ustálenej judikatúry Bundesgerichtshofu, popri procesnom práve na náhradu trov konania existuje samostatné vecné právo, ktoré sa môže prekrývať alebo ísť nad rámec posledného menovaného práva v tom zmysle, že výnimočne sa môže vzťahovať aj na náklady znášané v štádiu pred podaním žaloby, a teda aj na náklady na zastupovanie advokátom. Týchto posledných menovaných nákladov sa možno dovolávať, len pokiaľ je využitie služieb advokáta nevyhnutné vzhľadom na povahu veci. Táto judikatúra vychádza zo všeobecného právneho presvedčenia, že osoba, ktorá spôsobila škodu, nie je povinná nahradiť bez ďalšieho všetky súdne náklady, ktoré vznik tejto škody spôsobil poškodenému, ale len náklady, ktoré boli z pohľadu poškodeného nevyhnutné a primerané na účely dovolávania sa jeho práva, a predovšetkým na účely ukončenia škody (Sammlung zivilrechtlicher Entscheidungen des Bundesgerichtshofs, BGHZ, zväzok 127, s. 350). Kritérium pohľadu poškodeného je stanovené odkazom na obozretnú osobu z hľadiska financií (BGHZ, zväzok 111, s. 178). Toto posúdenie Bundesgerichtshofu sa opiera o koncepciu trhu, ktorá vychádza zo zásady, že takéto snahy účastníka konania brániť svoje práva sú v štádiu mimosúdneho konania súčasťou jeho vlastných povinností (BGHZ, zväzok 66, s. 114). Podľa tejto úvahy možno v jednoduchých veciach zastupovanie advokátom považovať za nie nevyhnutné a náklady na takéto zastupovanie za nenahraditeľné. Neskúsenosť alebo choroba účastníka konania však môžu toto posúdenie zmeniť.

( 38 ) Už citovaný v poznámke pod čiarou 6.

( 39 ) Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 8. V tomto rozsudku Súd prvého stupňa priznal žalobcom náhradu škody, ktorá im bola spôsobená protiprávnym rozhodnutím Komisie v rámci zadávacieho konania. Žalobcovia sa dovolávali škody vyplývajúcej zo strát, ktoré utrpeli z dôvodu svojej účasti na uvedenom konaní. Presnejšie ide o náklady, ktoré AFCon zbytočne vynaložil na účely predloženia svojej ponuky, ako aj náklady, ktoré zahŕňali opravné prostriedky pred Komisiou a Európskym ombudsmanom. Súd prvé stupňa považoval náklady na zastupovanie advokátom znášané v konaní o sťažnosti za súčasť nákladov súvisiacich so spochybnením oprávnenosti zadávacieho konania.

( 40 ) Pozri RENEGELING, H.-W., MIDDEKE, A., GELLERMANN, M.: Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union. München, 2003, bod 4, s. 38.

( 41 ) Pozri ARNULL, A.: Interpretation and Precedent in European Community Law. In: European Community Law in the English Courts (ANDENAS, M., JACOBS, F., ed.). Oxford, 1998, s. 130.

( 42 ) Pozri ARNULL, A.: c. d., s. 126; od rovnakého autora: Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice. In: Common Market Law Review. zväzok 30, 1993, s. 248.

( 43 ) STONE SWEET, A., MCCOWN, M.: Discretion and Precedent in European Law. In: Judicial Discretion in European Perspective (WIKLUND, O., ed.), Stockholm, 2003, s. 109.

( 44 ) Rozhodnutie Rady 88/591/ESUO, EHS, Euratom z 24. októbra 1988 ktorým sa zriaďuje Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 319, s. 1, a Ú. v. ES 1989, L 241, s. 4; Mim. vyd. 01/001, s. 181). Úloha Súdu prvého stupňa bola v primárnom práve zakotvená zmenou článkov 220 ES, 224 ES a 225 ES a začlenením článku 225a ES Zmluvou z Nice.

( 45 ) COLNERIC, N.: Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung. In: Zeitschrift für europäisches Privatrecht. 13. ročník (2005), č. 2, s. 229, odkazuje na prax Súdneho dvora spočívajúcu v citovaní jeho skoršej judikatúry v záujme právnej istoty a jednotného uplatňovania práva. Podľa neho sa však nedá vyhnúť tomu, aby Súdny dvor opravil v prípade potreby svoju vlastnú judikatúru. Na takýto krok sa možno podujať len zo závažných dôvodov. Súdny dvor dnes obrat v judikatúre otvorene oznamuje. Pozri ARNULL, A.: c. d. v poznámke pod čiarou 41, s. 126; od toho istého autora: Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice., c. d. v poznámke pod čiarou 42, s. 248. BARCELÓ, J.: Precedent in European Community Law, Interpreting precedents — A comparative study. (MAC CORMICK, N., SUMMERS, R., ed.), Vermont, 1997, s. 420, poznamenáva, že v rámci doktríny existuje široký konsenzus o tom, že Súdny dvor nie je viazaný svojimi vlastnými rozhodnutiami. Aj keď sa často dovoláva skoršej judikatúry, nie je ňou právne viazaný.

( 46 ) Podľa A. ARNULL (Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice, c. d. v poznámke pod čiarou 42, s. 262), je nesporné, že Súd prvého stupňa nie je viazaný svojimi skoršími rozhodnutiami. To isté platí pre rozhodnutia, ktoré boli Súdnym dvorom potvrdené. Neexistuje žiadne písané pravidlo, ktoré by stanovovalo takúto povinnosť, a bolo by prekvapujúce, keby súd, ktorého členovia väčšinou pochádzajú z prúdu občianskeho práva, bol nútený nasledovať rozhodnutie, o ktorom si myslí, že v konkrétnom prípade nevedie k správnemu riešeniu.

( 47 ) Rozsudky zo 17. decembra 1981, Ludwigshafener Walzmühle a i./Rada a Komisia, 197/80 až 200/80, 243/80, 245/80 a 247/80, Zb. s. 3211, bod 51 až 56; z 15. marca 1984, EISS/Komisia, 310/81, Zb. s. 1341, body 16 a 17, a uznesenie zo 17. decembra 2003, Krikorian a i./Parlament a i., T-346/03, Zb. s. II-6037, bod 23.

( 48 ) Rozsudok Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 61.

( 49 ) Tamže, bod 13.

( 50 ) Uznesenia z 15. júna 2000, Aduanas Pujol Rubio a i./Rada a Komisia, T-614/97, Zb. s. II-2387, bod 19; zo 16. júna 2000, Transfluvia a i./Rada a Komisia, T-611/97, T-619/97 až T-627/97, Zb. s. II-2405, bod 17, a z 12. decembra 2000, Royal Olympic Cruises a i./Rada a Komisia, T-201/99, Zb. s. II-4005, bod 26, potvrdený v odvolacom konaní uznesením z 15. januára 2002, Royal Olympic Cruises.i./Rada a Komisia, C-49/01 P, nezverejnené v Zbierke. RUFFERT, M.: Kommentar zum EUV/EGV.1. vydanie (1999). článok 288 ES, bod 20.

( 51 ) Rozsudky z 19. mája 1982, Dumortier a i./Rada, 64/76 a 113/76, 167/78 a 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79, Zb. s. 1733, bod 19 a nasl.; z 8. októbra 1986, Leussink-Brummelhuis/Komisia, 169/83 a 136/84, Zb. s. 2801, bod 22, a zo 16. septembra 1997, Blackspur DIY a i./Rada a Komisia, C-362/95 P, Zb. s. I-4775, bod 43.

( 52 ) Rozsudok z 21. apríla 2005, Holcim (Deutschland)/Komisia, T-28/03, Zb. s. II-1357, bod 123. Rozsudky z 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/Európske hospodárske spoločenstvo, 26/81, Zb. s. 3057, bod 24, a zo 4. februára 1975, Compagnie Continentale France/Rada, 169/73, Zb. s. 117, bod 22 a nasl. Viacero autorov pripomína, že príčinná súvislosť medzi protiprávnym aktom inštitúcie Spoločenstva a spôsobenou škodou môže byť úplne alebo čiastočne prelomená (protiprávnym) konaním obete. Príčinnú súvislosť bude potrebné vylúčiť najmä v prípadoch, keď bola škoda aspoň čiastočne spôsobená nedostatkom starostlivosti a s prihliadnutím na dostupné informácie, nedostatkom obozretnosti, chybami v odhade alebo všeobecne neopatrnosťou, alebo zlým riadením trhového subjektu. Tento záver spočíva v úvahe, že hospodárske riziko, aj keď sa prijalo so znalosťou veci, nemôže byť čisto a jednoducho pripísané Spoločenstvu, ak sa uskutoční (v tejto súvislosti pozri TOTH, A. G.: The concepts of damage and causality as elements of non-contractual liability. In: The Action for Damages in Community Law, Haag, 1997, s. 193. ARNULL, A., DASHWOOD, A., DOUGAN, M., ROSS, M., SPAVENTA, E., WYATT, D.: Wyatt and Dashwood’s European Union law. 4. vydanie. London, 2000, s. 496; CRAIG, S., DE BÚRCA, G .: EU law: text, cases, and materials, 3. vydanie, s. 569; GELLERMANN, M.: EUV/EGV. (STREINZ, R., ed.), München, 2003, s. 2397, bod 27; BERG W.: EU-Kommentar. (SCHWARTE, J., ed.) Baden-Baden, 2000, s. 2299, bod 64; GILSDORF, S.: Niejahr. In: Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft. Baden-Baden, 2004, článok 288 ES, body 76 a 81; BIEBER, R., EPINEY, A., HAAG, M.: Die Europäische Union — Europarecht und Politik. 6. vydanie, Baden-Baden, 2004, body 119 a 120; LENAERTS, K., ARTS, D., MASELIS, I.: c. d. v poznámke pod čiarou 31, bod 11-059; BARATTA, R.: Trattati dell´Unione Europea e della Comunità Europea. (TIZZANO, A., ed.), Milano, 2004, s. 1293; BORCHARDT: Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts. (DAUSES, M., ed.), bod P-I, bod. 255.

( 53 ) Rozsudok zo 16. decembra 1963, Société des Aciéries du Temple/Vysoký úrad, 36/62, Zb. s. 585.

( 54 ) Rozsudky z 13. júla 1961, Meroni a i./Vysoký úrad, 14/60, 16/60, 17/60, 20/60, 24/60, 26/60, 27/60 a 1/61, Zb. s. 321; z 12. decembra 1967, Muller/Komisia, 4/67, Zb. s. 469; Compagnie Continentale France/Rada, už citovaný v poznámke pod čiarou 52, body 22 a 23; zo 6. júla 1995, Odigitria/Rada a Komisia, T-572/93, Zb. s. II-2025, a z 15. marca 1995, Cobrecaf/Komisia, T-514/93, Zb. s. II-621. Pozri Toth, A. G.: The concepts of damage and causality as elements of non-contractual liability. In: The Action for Damages in Community Law, Haag, 1997, s. 195.

( 55 ) Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 6, body 45 až 49.

( 56 ) LENNARZ, T.: Die Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs und des Gerichts erste Instanz zu prozessualen Fragen des Verfügungsgrundsatzes und der Fristen. Frankfurt am Main, 2004, s. 21.

( 57 ) DIAMANDOUROS, N.: Reflections on the Future Role of the Ombudsman in a Changing Europe. In: The European Ombudsman — Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution. kapitola 14: „The right toseek a judicial remedy is fundamental and wherever the rule of law exists, the courts are its most essential guarantors. Where ombudsmen also exist, citizens can choose the non-judicial ombudsman remedy as an alternative to going to court. It is important to underline that this does not involve duplication of roles, nor the possibility of inconsistent interpretation and application of the law, primarily because the decisions and recommendations of ombudsmen are not legally binding“ (s. 236).

( 58 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed vo veci Ombudsman/Lamberts, už citované v poznámke pod čiarou 13, bod 65.