11

Ďalej Všeobecný súd skúmal prípustnosť podanej žaloby. V tomto rámci najprv posúdil pojem „regulačný akt“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. V tejto súvislosti uskutočnil doslovný, historický a teleologický výklad tohto ustanovenia a v bodoch 41 až 51 napadnutého uznesenia konštatoval toto: „41 Po prvé, kvôli pripomenutiu, článok 230 štvrtý odsek ES umožňuje fyzickým a právnickým osobám podať žalobu proti rozhodnutiam, akými sú akty s osobnou pôsobnosťou a akty so všeobecnou pôsobnosťou, napríklad nariadenie, ktoré sa tejto osoby priamo týka alebo ju postihuje na základe určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ju charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ju individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197, 223, a rozsudok z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C-50/00 P, Zb. s. I-6677, bod 36). 42 Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ, hoci vynecháva pojem ‚rozhodnutie‘, preberá tieto dve možnosti a pridáva k nim tretiu. Umožňuje podanie žaloby proti individuálnym aktom, aktom so všeobecnou pôsobnosťou, ktoré sa týkajú fyzickej alebo právnickej osoby priamo a osobne, ako aj proti regulačným aktom, ktoré sa jej týkajú priamo a ktoré nevyžadujú vykonávacie opatrenia. Zo všeobecného zmyslu pojmu ‚regulačný‘ vyplýva, že akty podľa tejto tretej možnosti majú aj všeobecnú pôsobnosť. 43 V tomto kontexte treba konštatovať, že táto možnosť sa netýka všetkých aktov so všeobecnou pôsobnosťou, ale ich obmedzenejšej kategórie, teda regulačných aktov. 44 Článok 263 prvý odsek ZFEÚ stanovuje viacero kategórií aktov Únie, ktoré by mohli byť predmetom preskúmania zákonnosti, a to jednak legislatívne akty a jednak iné záväzné akty, ktoré majú právne účinky vo vzťahu k tretím stranám, pričom môžu byť aktmi s osobnou alebo so všeobecnou pôsobnosťou. 45 Z toho treba vyvodiť, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ v spojení s prvým odsekom stanovuje, že fyzická alebo právnická osoba môže podať žalobu proti aktom, ktorých je adresátom, ako aj jednak proti aktom so všeobecnou pôsobnosťou, legislatívnym alebo regulačným, ktoré sa jej týkajú priamo a osobne, a jednak proti niektorým aktom so všeobecnou pôsobnosťou, a to regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia. 46 Okrem toho takýto výklad pojmu ‚regulačný‘ a jeho ekvivalentu v rôznych jazykových verziách Zmluvy o FEÚ na rozdiel od pojmu ‚legislatívny‘ vyplýva aj z viacerých ďalších ustanovení Zmluvy o FEÚ, najmä z článku 114 ZFEÚ, týkajúceho sa aproximácie ‚ustanovení zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov‘. 47 V tejto súvislosti treba odmietnuť tvrdenie [odvolateľov, ako aj pána Agathosa], podľa ktorého by rozdiel medzi legislatívnymi a inými regulačnými aktmi, ako ho navrhujú Parlament a Rada a ako bol uvedený v bodoch 42 až 45 vyššie, spočíval v doplnení prívlastku ‚zákonný‘ k slovu ‚akt‘, odkazujúcemu na prvé dve možnosti uvedené v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ. Ako to vyplýva zo záveru uvedeného v bode 45 vyššie, pojem ‚akty‘, odkazujúci na tieto dve prvé možnosti, sa okrem aktov, ktorých adresátom je fyzická alebo právnická osoba, týka všetkých aktov, legislatívnych alebo regulačných, ktoré sa jej týkajú priamo a osobne. Legislatívne akty a regulačné akty obsahujúce vykonávacie opatrenia však spadajú do pôsobnosti tejto poslednej možnosti. 48 Okrem toho treba spresniť, že v rozpore s tvrdením [odvolateľov, ako aj pána Agathosa] zo znenia poslednej časti vety článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ vyplýva, že cieľom členských štátov nebolo obmedziť pôsobnosť tohto ustanovenia len na delegované akty v zmysle článku 290 ZFEÚ, ale všeobecnejšie na regulačné akty. 49 Po druhé výklad článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ uvedený v bodoch 42 až 45 vyššie je potvrdený vývojom procesu, ktorý viedol k prijatiu tohto ustanovenia, pôvodne navrhovaného ako článok III‑365 [ods. 4] návrhu Zmluvy o ústave pre Európu. Zo sprievodného listu predsedníctva Konventu (sekretariát Európskeho konventu, CONV 734/03) z 12. mája 2003 vyplýva, že napriek návrhu predmetnej zmeny článku 230 štvrtého odseku ES uvádzajúceho ‚akty so všeobecnou pôsobnosťou‘ predsedníctvo ponechalo inú možnosť, ktorá uvádza ‚regulačné akty‘. Ako to vyplýva zo sprievodného listu citovaného vyššie, táto formulácia umožňuje ‚zaviesť rozlišovanie medzi legislatívnymi aktmi a regulačnými aktmi, pričom dochádza k ponechaniu reštriktívneho prístupu, pokiaľ ide o žaloby jednotlivcov proti legislatívnym aktom (na ktoré sa podmienka «týkajúca sa priamo a osobne» uplatní)‘. 50 Po tretie, keďže sa rozhodlo, že sa takáto formulácia preberie do článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, treba konštatovať, že účelom tohto ustanovenia je umožniť fyzickej alebo právnickej osobe podať žalobu proti aktom so všeobecnou pôsobnosťou, ktoré nie sú legislatívnymi aktmi, priamo sa jej týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia, aby sa predišlo prípadom, že by takáto osoba na získanie prístupu k súdom musela porušiť právo (pozri sprievodný list predsedníctva Konventu citovaný vyššie). Ako to vyplýva z analýzy uvedenej v predchádzajúcich bodoch, formulácia článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ neumožňuje podať žalobu ani proti všetkým aktom zodpovedajúcim kritériu priamej dotknutosti a neexistujúcich vykonávacích opatrení, ani proti všetkým aktom so všeobecnou pôsobnosťou zodpovedajúcim týmto kritériám, ale výlučne proti špecifickej kategórii týchto posledných aktov, teda proti regulačným aktom. Podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť proti legislatívnemu aktu sú preto naďalej reštriktívnejšie než v prípade žaloby podanej proti regulačnému aktu. 51 Tento záver nemožno spochybniť tvrdením [odvolateľov, ako aj pána Agathosa] týkajúcim sa práva na účinnú súdnu ochranu, najmä vzhľadom na článok 47 Charty základných práv Európskej únie (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 1, [ďalej len ‚Charta‘]). Podľa ustálenej judikatúry súd Únie nemôže bez prekročenia svojich právomocí vykladať podmienky, podľa ktorých môže jednotlivec podať žalobu proti nariadeniu, tak, že sa odchýli od týchto podmienok, ktoré sú výslovne uvedené v Zmluve, a to ani s prihliadnutím na zásadu účinnej súdnej ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 1. apríla 2004, Komisia/Jégo-Quéré, C-263/02 P, Zb. s. I-3425, bod 36, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 9. januára 2007, Lootus Teine Osaühing/Rada, T‑127/05, neuverejnené v Zbierke, bod 50).“