18

Súd prvého stupňa rozhodol, že konanie o žalobe o neplatnosť je potrebné zastaviť, a to z týchto dôvodov uvedených v bodoch 27 až 39 napadnutého rozsudku: „27 V prvom rade treba pripomenúť, že hoci záujem na konaní, od ktorého závisí prípustnosť žaloby, sa posudzuje v čase jej podania (rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1963, Forges de Clabecq/Vysoký úrad, 14/63, Zb. s. 719, 748, a uznesenie [Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1998], N/Komisia, [T-97/94, Zb. VS s. I-A-621 a II-1879,] bod 23), nemôže to brániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe v prípade, keď žalobca, ktorý pôvodne mal záujem na konaní, stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení [sporného] rozhodnutia v dôsledku udalosti, ktorá nastala po podaní žaloby. Aby totiž žalobca mohol pokračovať v konaní o žalobe smerujúcej k zrušeniu rozhodnutia, treba, aby si zachovával osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia (rozsudky Súdu prvého stupňa z 24. apríla 2001, Torre a i./Komisia, T-159/98, Zb. VS s. I-A-83 a II-395, bod 30; z 31. mája 2005, Dionyssopoulou/Rada, T-105/03, [Zb. VS s. I-A-137 a II-621,] bod 18, a z 8. decembra 2005, Rounis/Komisia, T-274/04, [Zb. VS s. I-A-407 a II-1849,] body 21 a 22). Navyše podľa ustálenej judikatúry musí žalobca odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, takže ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. septembra 1992, NBV a NVB/Komisia, T-138/89, Zb. s. II-2181, bod 33; zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia, T-141/03, Zb. s. II-1197, bod 26, a uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 2005, First Data a i./Komisia, T-28/02, [Zb. s. II-4119,] body 42 a 43). 28 V druhom rade, pokiaľ ide o žalobu smerujúcu k zrušeniu SSP, treba pripomenúť, že SSP je interným dokumentom, ktorého prvoradou úlohou je zabezpečiť správnemu orgánu pravidelnú informáciu o tom, ako jeho úradníci vykonávajú svoju službu (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 3. júla 1980, Grassi/Rada, 6/79 a 97/79, Zb. s. 2141, bod 20, a Súdu prvého stupňa z 28. mája 1997, Burban/Parlament, T-59/96, Zb. VS s. I-A-109 a II-331, bod 73), a ktorý teda z hľadiska úradníka zohráva dôležitú úlohu v jeho služobnom postupe, najmä pokiaľ ide o preloženie a povýšenie. Z toho vyplýva, že SSP sa v zásade dotýka záujmu hodnotenej osoby iba vtedy, pokiaľ má táto osoba pred sebou ešte služobný postup, čiže do definitívneho ukončenia výkonu služby. V dôsledku toho po tomto ukončení úradník nemá záujem na podaní alebo na pokračovaní v konaní o žalobe proti svojej SSP, okrem prípadu, ak preukáže existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej osobný a trvajúci záujem na požadovanom zrušení (pozri v tomto zmysle uznesenie N/Komisia, už citované, bod 26, a rozsudok Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 20). 29 V tomto prípade Komisia tvrdí, že keďže žalobca odišiel do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, definitívne ukončil výkon svojej služby a v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou stratil záujem na konaní o svojej žalobe. Žalobca sa však domnieva, že uvedená judikatúra sa v tomto prípade neuplatní z dvoch dôvodov. Po prvé v tomto prípade nejde o definitívne ukončenie výkonu služby, keďže v súlade s článkom 14 prílohy VIII služobného poriadku žalobca môže byť opätovne dosadený do služby, len čo mu to umožní jeho zdravotný stav. Po druhé jeho odchod do dôchodku bol povinný a došlo k nemu po podaní prejednávanej žaloby. Žalobca sa domnieva, že za týchto okolností musí jeho právo na súdnu ochranu prevážiť nad inými hľadiskami a musí mu umožniť získať rozsudok o zákonnosti napadnutej SSP. V dôsledku toho si myslí, že ešte stále má osobný a trvajúci záujem na zrušení uvedenej SSP. 30 Pokiaľ ide po prvé o otázku definitívnej povahy ukončenia výkonu služby v prípade odchodu do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity, treba uviesť, že hoci článok 14 prílohy VIII služobného poriadku ráta s možnosťou opätovného dosadenia úradníka, ktorému bol priznaný invalidný dôchodok, úplná trvalá invalidita bola koncipovaná zákonodarcom ako ukončenie služobného postupu dotknutého úradníka. Článok 53 služobného poriadku stanovuje, že ‚ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom menovací orgán uzná jeho trvalú neschopnosť plniť si svoje povinnosti‘ [neoficiálny preklad]. Článok 47 služobného poriadku zase zaraďuje každý odchod do dôchodku, vrátane toho, ktorý vyplýva z úplnej trvalej invalidity, medzi dôvody definitívneho ukončenia výkonu služby. Zákonodarca tak vníma uvedenú invaliditu, pokiaľ ide o definitívnu alebo nedefinitívnu povahu ukončenia výkonu služby, ktoré so sebou prináša, rovnako ako ostatné spôsoby ukončenia výkonu služby, ktorých definitívna povaha nevyvoláva pochybnosť, ako je napríklad odstúpenie z funkcie, prepustenie pre nespôsobilosť alebo odvolanie z funkcie. 31 Z toho vyplýva, že v systéme služobného poriadku sa odchod do dôchodku z dôvodu úplnej trvalej invalidity v zmysle článkov 53 a 78 v zásade považuje za ukončenie služobného postupu úradníka. Líši sa tak od nemocenskej dovolenky upravenej v článku 59 služobného poriadku, ktorá neovplyvňuje priebeh služobného postupu úradníka, ktorý si dočasne nemôže plniť svoje povinnosti. 32 Súd prvého stupňa sa teda domnieva, že v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou odchod žalobcu do dôchodku podľa článku 78 služobného poriadku ovplyvňuje jeho záujem na zrušení napadnutej SSP, keďže jeho služobný postup v rámci jeho inštitúcie bol v zásade definitívne prerušený. 33 Tento záver nevyvracia tvrdenie žalobcu založené na prípadnom opätovnom dosadení do služby podľa článku 14 prílohy VIII služobného poriadku. Treba totiž pripomenúť, že žalobca musí odôvodniť vzniknutý a trvajúci záujem na zrušení napadnutého aktu, a že ak sa záujem, na ktorý sa odvoláva, týka budúcej právnej situácie, musí preukázať, že narušenie tejto situácie sa už javí isté. Treba však uviesť, že opätovné dosadenie žalobcu do služby Komisie je iba možnou udalosťou, ktorej uskutočnenie je v súčasnosti iba neisté. Ide tak len o hypotetický záujem, ktorý nepostačuje na konštatovanie, že právna situácia žalobcu je ovplyvnená tým, že nedôjde k zrušeniu napadnutej SSP (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. januára 1987, Stroghili/Dvor audítorov, 204/85, Zb. s. 389, bod 11). 34 Pokiaľ ide po druhé o skutočnosť, že odchod žalobcu do dôchodku bol povinný a že k nemu došlo po podaní prejednávanej žaloby, treba v prvom rade uviesť, že Súd prvého stupňa už mal príležitosť rozhodnúť, že úradník, ktorý ukončil výkon svojej služby z dôvodu prepustenia pre nespôsobilosť alebo odvolania z funkcie, ktoré sa stali po podaní súdnej žaloby definitívnymi, nemá záujem na zrušení svojho hodnotenia (uznesenie N/Komisia, už citované, bod 27, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. februára 2006, V/Komisia, T-200/03 a T-313/03, [Zb. VS s. I-A-2-00015 a II-A-2-00057,] bod 184). Z judikatúry tak vyplýva, že dobrovoľná alebo nedobrovoľná povaha ukončenia výkonu služby je pri posúdení existencie záujmu na konaní irelevantná. V druhom rade, pokiaľ ide o čas odchodu do dôchodku vo vzťahu k dátumu podania žaloby, je namieste pripomenúť, že z judikatúry uvedenej v bode 27 vyššie vyplýva, že skutočnosť, že k zániku záujmu na konaní došlo po podaní žaloby, nemôže zabrániť Súdu prvého stupňa, aby zastavil konanie o žalobe (rozsudky [Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1990], Moritz/Komisia, [T-20/89, Zb. s. II-769,] bod 16, a rozsudky Dionyssopoulou/Rada, už citovaný, bod 18, a Rounis/Komisia, už citovaný, bod 21). 35 S prihliadnutím na uvedené je namieste konštatovať, že zmena napadnutej SSP, ktorú požaduje žalobca, nemá v zásade žiadny dosah na jeho služobný postup, ktorý sa 28. februára 2005 skončil. Je teda povinnosťou žalobcu preukázať existenciu osobitnej okolnosti odôvodňujúcej zachovanie osobného a trvajúceho záujmu na podaní žaloby o neplatnosť (uznesenie N/Komisia, už citované, body 26 a 27). 36 Treba uviesť, že žalobca pri spochybňovaní definitívnej povahy ukončenia výkonu služby neuvádza žiadnu osobitnú okolnosť v zmysle už citovaného uznesenia N/Komisia. Naopak, tvrdí, že jeho záujem požadovať zrušenie napadnutej SSP treba uznať preto, aby bolo garantované dodržanie jeho práva na účinnú súdnu ochranu. 37 V tejto súvislosti stačí uviesť, že právo na účinnú súdnu ochranu zahŕňa právo predložiť súdu iba tie akty inštitúcií Spoločenstva, ktoré tým, že sa dotýkajú záujmov žalobcu, spôsobujú mu ujmu (pozri v tomto zmysle uznesenia Súdneho dvora z 1. októbra 2004, Pérez Escolar/Komisia, C-379/03 P, … body 41 a 42, a Súdu prvého stupňa z 2. júna 2003, Forum 187/Komisia, T-276/02, Zb. s. II-2075, bod 50). V tomto prípade však treba konštatovať, že z dôvodu žalobcovho odchodu do dôchodku mu ani napadnuté rozhodnutie, ani napadnutá SSP v súčasnosti nespôsobujú ujmu, a to až dovtedy, kým nie je opätovne dosadený do služby. Z toho vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné v tomto štádiu rozhodnúť o relevancii tvrdenia žalobcu, ak by bolo uplatnené na podporu eventuálnej žaloby v prípade opätovného dosadenia žalobcu do služby, sa treba domnievať, že právo na účinnú súdnu ochranu mu nemôže priznávať právo, aby Súd prvého stupňa rozhodol o prejednávanom návrhu na zrušenie. 38 Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobca nepredložil dôkaz vzniknutého a trvajúceho záujmu na konaní. Je teda namieste zastaviť konanie o návrhoch na zrušenie spornej SSP. 39 Pokiaľ ide o návrhy smerujúce k tomu, aby Súd prvého stupňa vyslovil nezákonnosť všeobecných vykonávacích ustanovení a sprievodcu na prechodné obdobie, alebo v súčasnosti účinných ustanovení, treba poznamenať, ako to uvádza samotný žalobca, že tieto návrhy sú námietkami nezákonnosti vznesenými v rámci návrhu na zrušenie. Z tohto dôvodu netreba v tejto súvislosti rozhodnúť.“