ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nariadenie č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie č. 295/91, ako jasne vyplýva z jeho odôvodnení 1 a 2, má za cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany cestujúcich. Hoci článok 3 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia v spojení s týmto cieľom samozrejme nevyžaduje, aby sa preukázalo, že predmetný cestujúci skutočne získal protislužbu alebo náhradu a pomoc v tretej krajine, samotná možnosť nároku na ne sama osebe nemôže odôvodňovať, aby sa na tohto cestujúceho neuplatnilo uvedené nariadenie. Nemožno totiž pripustiť, aby cestujúci mohol byť zbavený ochrany poskytovanej nariadením č. 261/2004, za jednoduchého predpokladu, že môže mať nárok na určitú náhradu v tretej krajine bez toho, aby bolo preukázané, že táto náhrada zodpovedá cieľu náhrady zaručenej týmto nariadením a že podmienky vzniku nároku na túto náhradu, ako aj rôzne podrobnosti jeho uplatnenia zodpovedajú podmienkam stanoveným uvedeným nariadením.

Článok 5 ods. 3 nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie č. 295/91, sa má vykladať v tom zmysle, že technická porucha, ktorá vznikla nečakane, ktorá nevyplýva z nedostatku údržby a nebola zistená pri pravidelnej údržbe, nepatrí pod pojem „mimoriadne okolnosti“ v zmysle tohto ustanovenia. V tejto súvislosti hoci porucha spôsobená predčasným zlyhaním určitých súčiastok lietadla nepochybne predstavuje nečakanú udalosť, zostáva vnútorne spojená s veľmi zložitým systémom fungovania lietadla, ktoré je prevádzkované leteckým dopravcom v často zložitých, až extrémnych – najmä meteorologických – podmienkach, takže sa predpokladá, že žiadna súčiastka lietadla nie je bezporuchová. V rámci činnosti leteckého dopravcu teda táto nečakaná udalosť patrí do jeho bežnej aktivity, keďže tento dopravca je bežne konfrontovaný s takým druhom nepredvídaných technických porúch.

Predchádzanie takej poruche alebo oprava, ktorú zapríčinila, vrátane výmeny predčasne opotrebovanej súčiastky, patrí do účinnej kontroly dotknutého leteckého dopravcu, keďže je to on, komu prislúcha zabezpečiť údržbu a riadne fungovanie lietadiel, ktoré prevádzkuje na účely svojich hospodárskych činností.

(pozri body 41 – 44, 49 a výrok)
Vzhľadom na vôľu normotvorcu v zmysle článku 77 ods. 2 nariadenia č. 1907/2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemických látok (REACH), zmeneného a doplneného nariadením č. 366/2011, zveriť sekretariátu Európskej chemickej agentúry (ECHA) najmä úlohu v prípade potreby poskytovať technické a vedecké usmernenia a nástroje na riadne uplatňovanie tohto nariadenia, môže byť dokument, akým je usmernenie ECHA, súčasťou prvkov, ktoré možno zohľadniť na účely výkladu rovnakého nariadenia. Napriek vedeckej a technickej povahe aspektov týkajúcich sa chemických látok, ktoré sú upravené nariadením č. 1907/2006, však dokument tejto povahy zostáva čisto vysvetľujúcim dokumentom. Výklad, ktorý priznáva ustanoveniam tohto nariadenia, nemá nijaký normatívny dosah. Tento dokument vypracovaný ECHA totiž nepatrí medzi právne akty Únie uvedené v článku 288 ZFEÚ a nemal by mať právne záväznú povahu.

V prípade zloženého výrobku skladajúceho sa z niekoľkých vyrobených predmetov, ktoré zodpovedajú kritériám uvedeným v článku 3 bode 3 nariadenia č. 1907/2006 je potrebné konštatovať, že toto nariadenie neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by osobitne upravovalo takúto situáciu. V tejto súvislosti otázka, či zložený výrobok môže byť sám osebe kvalifikovaný ako výrobok, závisí výlučne od preverenia uvedených kritérií. V dôsledku toho sa kvalifikácia výrobku naďalej uplatňuje na každý predmet zodpovedajúci kritériám uvedeného článku 3 bodu 3, ktorý vstupuje do zloženia zloženého výrobku, okrem prípadu, ak sa po skončení výrobného procesu tento predmet stane odpadom v zmysle smernice 2006/12 o odpadoch alebo stratí tvar, povrch alebo prevedenie, ktoré už neurčia jeho funkciu viac než jeho chemické zloženie.

Za predpokladov uvedených v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1907/2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemických látok (REACH), zmeneného a doplneného nariadením č. 366/2011, je výrobca povinný oznámiť Európskej chemickej agentúre (ECHA) prítomnosť látok vzbudzujúcich veľké obavy vo výrobku, ktorý vyrába alebo zostavuje. Pokiaľ sa tento výrobok následne použije na vstupe iným výrobcom ako zložka pri výrobe zloženého výrobku, tento druhý výrobca nie je povinný za seba oznámiť ECHA prítomnosť dotknutej látky v tomto výrobku. Takéto oznámenie by totiž bolo zopakovaním toho, ktoré už uskutočnil výrobca tohto výrobku. Takáto nadbytočná a neužitočná záťaž by bola ťažko zlučiteľná so zásadou proporcionality, ktorej dodržanie sa pripomína v odôvodnení 130 uvedeného nariadenia. Predchádzajúce možno mutatis mutandis preniesť aj na oznamovaciu povinnosť prislúchajúcu dovozcom v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1907/2006.

Z toho vyplýva, že na uplatňovanie článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1907/2006 prislúcha výrobcovi, aby určil, či látka vzbudzujúca veľké obavy identifikovaná v súlade s článkom 59 ods. 1 tohto nariadenia je prítomná v koncentrácii vyššej než 0,1 % hmotnostného (w/w) v každom výrobku, ktorý vyrába, a dovozcovi tovaru zloženého z viacerých výrobkov prislúcha, aby pri každom výrobku určil, či je takáto látka prítomná v koncentrácii vyššej než 0,1 % hmotnostného (w/w) tohto výrobku.

(pozri body 61 – 63, 83 a výrok)
Taká vnútroštátna právna úprava totiž môže týmto inštitúciám nielen sťažiť prijímanie úradníkov členských štátov, ktorí majú odpracované určité roky, ale tiež udržanie si skúsených úradníkov v služobnom pomere. Môže totiž zamestnanca, ktorý má odpracované určité roky a prispieval do dôchodkového systému zamestnancov tohto členského štátu, odradiť od prijatia pracovnej ponuky od inštitúcie Únie so sídlom v tomto členskom štáte alebo ho motivovať k predčasnému skončeniu tohto služobného pomeru, keďže mu na základe tejto právnej úpravy hrozí v dôsledku zotrvania na pracovnom mieste alebo odpracovaním vysokého počtu rokov v tejto inštitúcii strata nároku na dôchodok získaného v rámci zamestnania v tomto členskom štáte pred jeho nástupom do služobného pomeru v Únii.

Článok 4 ods. 3 ZEÚ v spojení so Služobným poriadkom úradníkov Európskej únie zavedeným nariadením č. 259/68, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev a zavádzajú osobitné opatrenia dočasne uplatniteľné na úradníkov Komisie, zmeneným a doplneným nariadením č. 1080/2010, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, ktorá môže mať za následok zníženie alebo zamietnutie starobného dôchodku zamestnancovi z tohto členského štátu splatného na základe príspevkov, ktoré odviedol v súlade s právnymi predpismi tohto členského štátu, ak súčet odpracovaných rokov ako zamestnanec v uvedenom členskom štáte a ako úradník Európskej únie pridelený v tom istom členskom štáte prekročí podiel 1/1 zo stanoveného počtu 45 odpracovaných rokov upravený uvedenou právnou úpravou, keďže na základe spôsobu výpočtu zlomku vyjadrujúceho podiel dôchodku vyplácaného Úniou je toto zníženie väčšie ako v prípade, ak by uvedený zamestnanec celú dobu pracoval ako zamestnanec v dotknutom členskom štáte.

Ako vyplýva zo znenia článku 11 ods. 2 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov Európskej únie zavedeného nariadením č. 259/68, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev a zavádzajú osobitné opatrenia dočasne uplatniteľné na úradníkov Komisie, zmeneného a doplneného nariadením č. 1080/2010, toto ustanovenie stanovuje iba možnosť, ktorú úradníci môžu, ale nemusia využiť. Z jej nevyužitia tak nemôže vyplývať strata práv, ktoré úradník nadobudol na základe príspevkov odvedených do vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia, ktorého účastníkom bol pred svojím nástupom do služobného pomeru Únie, pretože v opačnom prípade by sa táto možnosť zmenila na povinnosť, čo by bolo v rozpore s jednoznačným znením tohto ustanovenia, a teda neprípustné.

(pozri bod 52)
Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa premlčania trestných činov, ktorá stanovuje, že úkon, ktorý vedie k prerušeniu plynutia doby a spadá do rámca trestných stíhaní týkajúcich sa závažných podvodov v oblasti dane z pridanej hodnoty, mal za následok predĺženie doby iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, môže ohroziť splnenie záväzkov uložených členským štátom článkom 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ, ak by táto vnútroštátna právna úprava v značnom počte prípadov závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie bránila uloženiu účinných a odstrašujúcich trestov, alebo pokiaľ by stanovila dlhšie premlčacie doby pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy dotknutého členského štátu, než pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. Vnútroštátny súd je povinný poskytnúť plný účinok článku 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ tak, že podľa potreby upustí od uplatnenia ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré by dotknutému štátu mohli brániť v dodržiavaní povinností, ktoré mu ukladá článok 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ.

V oblasti dane z pridanej hodnoty totiž zo smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ vyplýva, že členské štáty nemajú len všeobecnú povinnosť prijať všetky legislatívne a správne opatrenia, aby zabezpečili, že splatná daň z pridanej hodnoty bude na ich príslušných územiach vyberaná v plnej výške, ale musia aj bojovať proti podvodom. Členské štáty tak síce majú voľnosť pri výbere uplatniteľných sankcií, ktoré môžu mať formu správnych sankcií, trestných sankcií alebo môže ísť o kombináciu oboch sankcií, na účely zabezpečenia výberu príjmov z dane z pridanej hodnoty v plnom rozsahu, a tým ochrany finančných záujmov Únie v súlade s ustanoveniami smernice 2006/112 a článkom 325 ZFEÚ, avšak trestné sankcie môžu byť nevyhnutné v rámci účinného a odstrašujúceho boja proti niektorým závažným prípadom podvodov v oblasti dane z pridanej hodnoty.

(pozri body 36, 39, 58, bod 1 výroku)
Článok 3 ods. 1 písm. e) smernice 2008/95 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že vylučuje zápis označenia, ktoré sa skladá výlučne z tvaru tovaru ako ochrannej známky, ak tento tvar obsahuje tri podstatné vlastnosti, z ktorých jedna vyplýva z povahy samotného tovaru, a zvyšné dve sú nevyhnutné na dosiahnutie technického výsledku, avšak za predpokladu, že minimálne jeden z týchto dôvodov zamietnutia uvedených v tomto ustanovení je na dotknutý tvar uplatniteľný v celom rozsahu.

Výklad článku 3 ods. 1 písm. e) smernice 2008/95, ktorý by neumožňoval zamietnutie zápisu ochrannej známky, pokiaľ by z preskúmaní vyplynulo, že je uplatniteľný viac ako jeden z troch dôvodov zamietnutia, alebo naopak, ktorý by umožňoval uplatnenie tohto ustanovenia v prípade, keď by každý z troch uvedených dôvodov zamietnutia mohol byť preukázaný len čiastočne, bolo by to zjavne v rozpore s cieľom všeobecného záujmu, ktorý je základom pre uplatnenie troch dôvodov zamietnutia upravených v článku 3 ods. 1 písm. e) smernice 2008/95.

(pozri body 50, 51, bod 1 výroku)
So zreteľom na účel smernice 2001/42 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie, ktorý spočíva v zabezpečení vysokého stupňa ochrany životného prostredia, ustanovenia vymedzujúce rozsah pôsobnosti tejto smernice a najmä ustanovenia definujúce akty, na ktoré je smernica zameraná, treba vykladať extenzívne. Akákoľvek výnimka z týchto ustanovení alebo ich obmedzenie preto musí mať striktne vymedzený význam.

Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie sa majú vykladať v tom zmysle, že prijatie aktu obsahujúceho plán alebo program, ktorý sa týka územného plánovania a využívania územia, spadá do pôsobnosti smernice 2001/42 a mení sa ním predchádzajúci plán alebo program, nemôže byť oslobodené od povinnosti vykonať environmentálne posudzovanie v zmysle tejto smernice s odôvodnením, že tento akt má za cieľ spresniť a vykonať územný plán zavedený hierarchicky vyšším aktom, ktorý sám nebol predmetom takého environmentálneho posudzovania.

Výklad v tomto zmysle by totiž nebol v súlade s cieľmi smernice 2001/42 a narušil by potrebný účinok tejto smernice, pretože by z neho vyplývalo, že potenciálne široká kategória zmien plánov a programov, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie, je z pôsobnosti tejto smernice zásadne vylúčená, hoci jej článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a) sa na ňu výslovne vzťahujú.

(pozri body 53, 59 a výrok)
V tejto súvislosti v rámci uplatňovania kritéria priamej súvislosti prislúchajúceho daňovým orgánom a vnútroštátnym súdom prináleží týmto orgánom a súdom zohľadniť všetky okolnosti, za ktorých došlo k predmetným plneniam, a prihliadať iba na plnenia, ktoré objektívne súvisia so zdaniteľnou činnosťou zdaniteľnej osoby. Existenciu takejto súvislosti je teda potrebné posúdiť vzhľadom na objektívny obsah dotknutého plnenia.

Existencia priamej a bezprostrednej súvislosti medzi konkrétnym plnením na vstupe a jedným alebo viacerými plneniami na výstupe zakladajúcimi právo na odpočet je v zásade potrebná na to, aby bolo zdaniteľnej osobe priznané právo na odpočet dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe a tiež na určenie rozsahu takéhoto práva. Právo na odpočet dane z pridanej hodnoty, ktorej podlieha nadobudnutie tovaru alebo služieb na vstupe, tak predpokladá, že výdavky vynaložené na ich nadobudnutie patria k podstatným prvkom tvoriacim cenu zdaniteľných plnení na výstupe, pri ktorých vzniká právo na odpočet. Právo na odpočet je však prípustné aj pri absencii priamej a bezprostrednej súvislosti medzi konkrétnym plnením na vstupe a jedným alebo viacerými plneniami na výstupe zakladajúcimi právo na odpočet, ak vzniknuté náklady tvoria súčasť všeobecných nákladov tejto zdaniteľnej osoby a sú ako také podstatnými prvkami tvoriacimi cenu tovarov alebo služieb, ktoré poskytuje. Takéto náklady totiž priamo a bezprostredne súvisia s celkovou ekonomickou činnosťou zdaniteľnej osoby.

Článok 168 smernice 2006/112/ES o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že oprávňuje zdaniteľnú osobu na odpočítanie dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe za nadobudnutie alebo vytvorenie investičného majetku na účely výkonu plánovanej ekonomickej činnosti, ktorá súvisí s agroturistikou a rekreačnou turistikou, ktorý je na jednej strane priamo určený na to, aby ho bezodplatne používala verejnosť, a na druhej strane môže umožniť realizáciu zdaniteľných plnení, ak sa preukáže priama a bezprostredná súvislosť medzi výdavkami súvisiacimi s plnením na vstupe a jedným alebo viacerými plneniami na výstupe, pri ktorých vzniká právo na odpočítanie, alebo s celkovou ekonomickou činnosťou zdaniteľnej osoby, čo na základe objektívnych skutočností prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

V tejto súvislosti bezprostredné používanie investičného majetku bezodplatným spôsobom nespochybňuje uvedenú priamu a bezprostrednú súvislosť, keďže na jednej strane danie rekreačného chodníka k dispozícii verejnosti nespadá do akéhokoľvek oslobodenia od dane uvedeného v smernici 2006/112 a na druhej strane výdavky zdaniteľnej osoby v súvislosti so zriadením tohto chodníka možno spájať s jej plánovanou ekonomickou činnosťou, pričom sa nevzťahujú na činnosti, ktoré by nepodliehali dani z pridanej hodnoty.

(pozri body 33, 34, 37 a výrok)
Dôležitosť zásady právnej sily rozhodnutej veci sa prejavuje tak v právnom poriadku Únie, ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. Na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je totiž dôležité, aby sa nemohli napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených na tieto opravné prostriedky. Právo Únie teda vnútroštátnemu súdu neukladá povinnosť neuplatniť vnútroštátne procesné normy, na základe ktorých nadobúda súdne rozhodnutie právoplatnosť, napriek tomu, že by sa tým umožnila náprava vnútroštátnej situácie nezlučiteľnej s týmto právom. Preto ak uplatniteľné vnútroštátne procesné normy upravujú za určitých podmienok možnosť vnútroštátneho súdu zrušiť právoplatnosť rozhodnutia s cieľom zosúladiť situáciu s vnútroštátnym právom, táto možnosť sa v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity musí využiť, ak sú tieto podmienky splnené, na obnovenie súladu predmetnej situácie s právnou úpravou Únie.

(pozri body 28 – 30)
Článok 49 ZFEÚ bráni právnej úprave členského štátu, ktorá v rámci zdaňovania skupiny spoločností umožňuje materskej spoločnosti, aby v prípade nadobudnutia podielu v spoločnosti rezidentovi, ktorá sa stane členkou takejto skupiny, odpísala goodwill podniku až do 50 % kúpnej ceny podielu, hoci to zakazuje v prípade nadobudnutia podielu v spoločnosti nerezidentovi.

Ak totiž vnútroštátna právna úprava dáva daňovú výhodu materskej spoločnosti nadobúdajúcej podiel v spoločnosti rezidentovi, skutočnosť, že ju nedáva za rovnakých okolností aj materskej spoločnosti, ktorá nadobudla podiel v spoločnosti nerezidentovi, zavádza rozdielne daňové zaobchádzanie s materskými spoločnosťami v neprospech tých, ktoré nadobudnú podiel v spoločnosti nerezidentovi. Toto rozdielne zaobchádzanie môže brániť výkonu slobody usadiť sa materskej spoločnosti nadobúdajúcej podiel v spoločnosti nerezidentovi v zmysle článku 49 ZFEÚ tým, že ju odrádza od vytvárania dcérskych spoločností v iných členských štátoch. Takéto rozdielne zaobchádzanie je prípustné iba vtedy, ak sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo ak je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

Vzhľadom na to, že podľa uvedenej právnej úpravy je možné skupinu spoločností vytvoriť zo spoločností rezidentov i nerezidentov, je situácia materskej spoločnosti, ktorá si želá vytvoriť takúto skupinu s dcérskou spoločnosťou rezidentom, objektívne porovnateľná so situáciou materskej spoločnosti rezidenta, ktorá si želá vytvoriť skupinu s dcérskou spoločnosťou nerezidentom, a to s ohľadom na cieľ, ktorý sleduje dotknutý daňový režim, keďže obidve spoločnosti sa snažia využiť výhody tohto režimu. Rovnako, pokiaľ ide o možnosť odôvodniť rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z takejto právnej úpravy nevyhnutnosťou zabezpečiť koherenciu daňového systému, vzhľadom na to, že vnútroštátna právna úprava sama osebe nevytvára priamy vzťah medzi daňovou výhodou spočívajúcou v odpísaní goodwillu podniku na jednej strane a odvodom spočívajúcim v zdanení kapitálového zisku v materskej spoločnosti v prípade prevodu podielu v jej dcérskej spoločnosti, nemožno dospieť k záveru, že rozdielne zaobchádzanie je odôvodnené nevyhnutnosťou zabezpečiť koherenciu daňového systému dotknutého členského štátu.

(pozri body 27 – 30, 33, 43, 50, 54 a výrok)
Naopak článok 4 ods. 1 písm. b) smernice smeruje k ochrane individuálnych záujmov majiteľov skorších ochranných známok, ktorí vstupujú do konfliktu s prihlasovaným označením a zaručuje tým funkciu ochrannej známky ako označenia pôvodu v prípade pravdepodobnosti zámeny.

Pokiaľ ide o článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 2008/95, všeobecný záujem, o ktorý sa opiera toto ustanovenie, spočíva v zabezpečení, že opisné označenia jednej alebo niekoľkých vlastností výrobkov alebo služieb, pre ktoré bol požadovaný zápis ochrannej známky, budú môcť voľne používať všetky hospodárske subjekty ponúkajúce tieto výrobky alebo služby. Pojem všeobecný záujem, o ktorý sa opiera článok 3 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice, je neoddeliteľný od základnej funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému používateľovi totožnosť pôvodu tovaru alebo služby označených ochrannou známkou, ktorá mu umožní odlíšiť tento tovar alebo túto službu bez možnej zámeny od tovarov alebo služieb iného pôvodu.

Absolútne dôvody zamietnutia zápisu upravené v článku 3 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2008/95 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok a relatívny dôvod zamietnutia zápisu upravený v článku 4 ods. 1 písm. b) tejto smernice sledujú odlišné ciele a smerujú k ochrane rozdielnych záujmov.

Nespôsobilosť na zápis podľa článku 3 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2008/95 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok, pokiaľ ide o označenie tvorené sekvenciou písmen spojených so syntagmou, sa má posudzovať osobitne v každom jednotlivom prípade, a to v závislosti od toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma vzájomné prepojenie medzi rôznymi prvkami označenia, ako aj toto označenie ako celok.

(pozri bod 31)
V prejudiciálnom konaní sú účastníkmi vnútroštátneho konania podľa článku 97 ods. 1 rokovacieho poriadku tí, ktorých za účastníkov konania v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami označí vnútroštátny súd. V dôsledku toho tomuto súdu prináleží, aby podľa vnútroštátnych procesných pravidiel určil účastníkov konania vo veci samej, v ktorej koná. V tomto ohľade Súdnemu dvoru neprináleží overovať, či rozhodnutie vnútroštátneho súdu, ktorým sa povoľuje vstup do konania, ktoré pred ním prebieha, bolo prijaté v súlade s týmito pravidlami. Súdny dvor sa musí držať takéhoto rozhodnutia, pokiaľ nie je zrušené v rámci vnútroštátnych opravných prostriedkov.

Postavenie „účastníka vnútroštátneho konania“ v zmysle článku 96 ods. 1 rokovacieho poriadku v spojení s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora však nemožno priznať osobe a nemožno jej umožniť ani vstup do konania pred Súdnym dvorom podľa článku 267 ZFEÚ, pokiaľ nepodala návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník s cieľom hrať aktívnu rolu v pokračovaní konania pred vnútroštátnym súdom, ale výlučne s cieľom zúčastniť sa na konaní pred Súdnym dvorom.

Okrem toho Súdny dvor má možnosť dovoliť vedľajšiemu účastníkovi, ktorý vstúpil do konania vo veci samej, predložiť písomné pripomienky len v lehote, ktorá bola v zmysle článku 23 Štatútu Súdneho dvora na tento účel poskytnutá dotknutým osobám, ktorým bol návrh na začatie prejudiciálneho konania pôvodne oznámený. Bolo by však nezlučiteľné so zásadou riadneho výkonu spravodlivosti a s požiadavkou prejednania prejudiciálnych vecí v primeranej lehote, pokiaľ by písomná časť konania pred Súdnym dvorom nemohla byť skončená alebo by musela byť znova otvorená z dôvodu postupných vstupov vedľajších účastníkov do konania a vzhľadom na dvojmesačnú lehotu stanovenú v článku 23 druhom odseku Štatútu Súdneho dvora na podanie písomných pripomienok týchto vedľajších účastníkov.

(pozri body 32, 33, 35, 37, 39)