Články 18 a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že ak bola členskému štátu, do ktorého sa premiestnil občan Únie, štátny príslušník iného členského štátu, adresovaná žiadosť o vydanie tretím štátom, s ktorým prvý členský štát uzatvoril dohodu o vydávaní osôb, má povinnosť informovať členský štát, ktorého štátnu príslušnosť má uvedený občan, prípadne mu na žiadosť tohto členského štátu tohto občana odovzdať v súlade s ustanoveniami rámcového rozhodnutia 2002/584 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím 2009/299, pokiaľ má tento členský štát podľa svojho vnútroštátneho práva právomoc stíhať túto osobu za skutky spáchané mimo jeho štátneho územia.

V tejto súvislosti situácia, v ktorej štátny sa štátny príslušník členského štátu premiestnil do iného členského štátu, pričom ako občan Únie využil svoje právo voľne sa pohybovať v Únii, patrí do pôsobnosti Zmlúv v zmysle článku 18 ZFEÚ, ktorý obsahuje zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Vnútroštátne pravidlá umožňujúce vydanie takého štátneho príslušníka však zavádzajú rozdielne zaobchádzanie v závislosti od toho, či je dotknutá osoba domáci štátny príslušník alebo štátny príslušník iného členského štátu, pretože vedú k tomu, že štátnym príslušníkom iných členských štátov sa neprizná rovnaká ochrana pred vydaním, akú požívajú domáci štátni príslušníci. Vzhľadom na to môžu také pravidlá ovplyvniť slobodu prvých uvedených osôb pohybovať sa v Únii a sú obmedzením voľného pohybu v zmysle článku 21 ZFEÚ.

Takéto obmedzenie možno odôvodniť iba vtedy, ak sa opiera o objektívne dôvody a je primerané cieľu legitímne sledovanému vnútroštátnym právom. Vydávanie osôb je postup, ktorého cieľom je boj proti beztrestnosti osoby nachádzajúcej sa inde než na území, kde údajne spáchala trestný čin. Hoci je totiž nevydanie príslušníkov členských štátov vo všeobecnosti kompenzované možnosťou dožiadaného členského štátu stíhať vlastných štátnych príslušníkov za závažné trestné činy spáchané mimo jeho územia, tento členský štát spravidla nemá právomoc súdiť za takéto skutky, ak ani páchateľ, ani obeť údajného trestného činu nie sú štátnymi príslušníkmi uvedeného členského štátu. V tomto kontexte vnútroštátne pravidlá, ktoré umožňujú vyhovieť žiadosti o vydanie na účely stíhania a súdneho konania v treťom štáte, kde mal byť trestný čin údajne spáchaný, sa zdajú primerané na dosiahnutie sledovaného cieľa.

Pri neexistencii pravidiel práva Únie upravujúcich vydávanie osôb medzi členskými štátmi a tretím štátom treba vykonať všetky existujúce mechanizmy spolupráce a vzájomnej pomoci v trestnoprávnej oblasti podľa práva Únie s cieľom ochrániť štátnych príslušníkov Únie pred opatreniami, ktoré by ich mohli zbaviť práv na voľný pohyb a pobyt stanovených v článku 21 ZFEÚ, a zároveň bojovať proti beztrestnosti vo vzťahu k trestným činom. Prvoradá je teda výmena informácií s členským štátom, ktorého štátnu príslušnosť má dotknutá osoba, s cieľom poskytnúť orgánom tohto členského štátu, pokiaľ majú podľa svojho vnútroštátneho práva právomoc stíhať túto osobu za skutky spáchané mimo jeho územia, možnosť vydať európsky zatykač na účely stíhania. Článok 1 ods. 1 a 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 totiž v takom prípade nevylučuje možnosť, aby členský štát, ktorého štátny príslušník je údajným páchateľom trestného činu, vydal európsky zatykač s cieľom odovzdať túto osobu na účel stíhania. Hostiteľský členský štát tým, že spolupracuje s členským štátom, ktorého štátnu príslušnosť má dotknutá osoba, a že uprednostní tento prípadný zatykač pred žiadosťou o vydanie, koná spôsobom, ktorý menej ohrozuje výkon práva na voľný pohyb, pričom zároveň v rámci možností zabraňuje riziku, že stíhaný trestný čin zostane nepotrestaný.

(pozri body 31 – 34, 39, 40, 47 – 50, bod 1 výroku)