UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE (druhá komora)

z 23. októbra 2012

Vec F‑61/11

Daniele Possanzini

proti

Európskej agentúre pre riadenie operačnej spolupráce na vonkajších hraniciach členských štátov Európskej únie (Frontex)

„Verejná služba – Dočasný zamestnanec – Konanie týkajúce sa obnovenia zmluvy dočasného zamestnanca – Oznámenie negatívneho stanoviska hodnotiteľa k obnoveniu zamestnancovi – Akt spôsobujúci ujmu – Neexistencia – Návrh na zrušenie nepriaznivých pripomienok k výkonnosti uvedených vo výročných hodnotiacich správach – Zjavne neprípustná žaloba“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej článku 106a, ktorou žalobca v podstate navrhuje zrušenie po prvé „rozhodnutia“ z 24. januára 2011, o ktorom sa dozvedel na ústnom pohovore so svojím hodnotiteľom, počas ktorého mu hodnotiteľ oznámil, že nemá v úmysle navrhnúť obnovenie jeho zmluvy, po druhé časti jeho hodnotiacej správy za obdobie od 1. augusta 2006 do 31. decembra 2008 z hodnotenia vykonaného v roku 2009, po tretie časti jeho hodnotiacej správy za obdobie od 1. januára 2009 do 31. decembra 2009 z hodnotenia vykonaného v roku 2010

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta ako zjavne neprípustná. Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli agentúre Frontex.

Abstrakt

1. Súdne konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania – Jasné a presné uvedenie uplatňovaných dôvodov – Nedostatok jasnosti a presnosti – Neprípustnosť

[Štatút Súdneho dvora, článok 19 tretí odsek, článok 21 prvý odsek a príloha I článok 7 ods. 1 a 3; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 35 ods. 1 písm. e)]

2. Žaloby úradníkov – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Prípravný akt – List oznamujúci zamestnancovi negatívne stanovisko hodnotiteľa k obnoveniu jeho zmluvy – Vylúčenie

(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)

1. Podľa článku 35 ods. 1 písm. e) Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu musí žaloba obsahovať skutkové a právne dôvody a tvrdenia. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby umožnili žalovanému pripraviť si obranu a Súdu pre verejnú službu rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez ďalších informácií. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na prípustnosť žaloby potrebné, aby zo samotného jej znenia koherentným a pochopiteľným spôsobom vyplývali podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá.

Uvedené platí o to viac, že podľa článku 7 ods. 3 prílohy I Štatútu Súdneho dvora písomná časť konania pred Súdom pre verejnú službu obsahuje v zásade iba jednu výmenu vyjadrení, pokiaľ tento súd nerozhodne inak. Táto zvláštnosť konania pred Súdom pre verejnú službu vysvetľuje, že na rozdiel od konania stanoveného pred Súdnym dvorom alebo Všeobecným súdom v súlade s článkom 21 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora vysvetlenie dôvodov a tvrdení v žalobe nemôže byť stručné. Takáto pružnosť by v praxi viedla k tomu, že osobitné a neskoršie pravidlo uvedené v prílohe I Štatútu Súdneho dvora by do veľkej miery nebolo potrebné.

Článok 19 tretí odsek štatútu Súdneho dvora, ktorý je na konanie pred Súdom pre verejnú službu uplatniteľný v súlade s článkom 7 ods. 1 prílohy I tohto štatútu, stanovuje, že strany konania, s výnimkou členských štátov, inštitúcií Únie, zmluvných strán Dohody o Európskom hospodárskom priestore a Dozorného úradu Európskeho združenia voľného obchodu uvedeného v tejto dohode, zastupuje advokát. Základnou úlohou advokáta ako pomocnej osoby v súdnictve je práve založiť návrhy žaloby na právnej argumentácii dostatočne zrozumiteľnej a koherentnej vzhľadom na skutočnosť, že písomná časť konania pred Súdom pre verejnú službu v zásade obsahuje iba jednu výmenu vyjadrení.

Pokiaľ sú návrhy žaloby v rozpore s pravidlom uvedeným v článku 35 ods. 1 písm. e) Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu uvedené iba všeobecne a nie sú podložené nejakou argumentáciou, musia byť zamietnuté ako zjavne neprípustné.

(pozri body 30 – 34)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 15. februára 2011, AH/Komisia, F‑76/09, body 29 a 31

2. Prípustnosť návrhu na zrušenie, ktorý sa zakladá na pracovnom vzťahu medzi zamestnancom a jeho inštitúciou, treba skúmať s prihliadnutím na požiadavky článkov 90 a 91 služobného poriadku. V tejto súvislosti je existencia aktu spôsobujúceho ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 a článku 91 ods. 1 služobného poriadku nevyhnutnou podmienkou prípustnosti akejkoľvek žaloby o neplatnosť podanej úradníkmi proti inštitúcii, do ktorej patria. Ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku spôsobujú jedine akty alebo opatrenia, ktoré vyvolávajú záväzné právne účinky, ktoré môžu zasahovať do záujmov úradníka tým, že podstatným spôsobom menia jeho právne postavenie. Takéto akty musia byť vydané orgánom oprávneným uzatvárať pracovné zmluvy a musia mať povahu rozhodnutia. Ak ide o akty alebo rozhodnutia, ktoré sa vyhotovujú vo viacerých fázach, najmä na konci interného konania, napadnuteľnými aktmi sú v zásade len opatrenia, ktoré vyjadrujú konečné stanovisko inštitúcie na konci tohto konania, a nie predbežné opatrenia, ktorých cieľom je pripraviť konečné rozhodnutie. Pokiaľ ide o žaloby úradníkov, prípravné akty konečného rozhodnutia nespôsobujú ujmu, a preto ich možno napadnúť len incidenčne v rámci žaloby proti aktom, ktoré možno napadnúť. Hoci niektoré čisto prípravné opatrenia sú spôsobilé spôsobiť úradníkovi ujmu, keďže môžu ovplyvniť obsah neskoršieho napadnuteľného aktu, nemôžu byť predmetom samostatnej žaloby a musia byť napadnuté na podporu žaloby proti tomuto aktu.

Ani negatívne stanovisko hodnotiteľa k obnoveniu zmluvy zamestnanca agentúry Frontex, ani list výkonného riaditeľa agentúry Frontex, ktorý zamieta sťažnosť zamestnanca týkajúcu sa tohto negatívneho stanoviska, preto nepredstavujú akty spôsobujúce ujmu.

(pozri body 40 – 43, 50, 60, 62 a 63)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 3. apríla 1990, Pfloeschner/Komisia, T‑135/89, bod 11; 25. októbra 1996, Lopes/Súdny dvor, T‑26/96, bod 19 a tam citovaná judikatúra; 18. decembra 2003, Gómez‑Reino/Komisia, T‑215/02, bod 47; 29. júna 2004, Hivonnet/Rada, T‑188/03, bod 16; 16. marca 2009, R/Komisia, T‑156/08 P, bod 49