Skutočnosť, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu týkajúce sa výkladu rámcového rozhodnutia prijatého na základe hlavy VI Zmluvy EÚ neuvádza článok 35 EÚ, ale odkazuje na článok 234 ES, nemôže sama osebe spôsobiť neprípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Uvedené platí o to viac, že v Zmluve EÚ sa ani výslovne, ani implicitne nestanovuje forma, v akej musí vnútroštátny súd predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania.

Z uvedeného vyplýva, že predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátený len vo výnimočných prípadoch, keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Únie, uvedených v týchto otázkach, nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou alebo predmetom konania vo veci samej, alebo ak je problém čisto hypotetickej povahy, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi prvkami, ktoré by mu umožnili užitočne odpovedať na položené otázky. S výnimkou týchto okolností Súdny dvor v podstate musí rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu aktov uvedených v článku 35 ods. 1 EÚ.

Otázka o súdnej právomoci na účely vydania rozhodnutia týkajúceho sa vrátenia majetku obeti, ktorý bol zaistený v priebehu trestného konania, teda patrí do oblasti procesných pravidiel, takže žiadna prekážka týkajúca sa uplatňovania zákona ratione temporis nebráni tomu, aby sa v rámci konania týkajúceho sa tejto otázky zohľadnili príslušné ustanovenia rámcového rozhodnutia 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní na účely poskytnutia výkladu uplatniteľného vnútroštátneho práva v súlade s rámcovým rozhodnutím.

Rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV o postavení obetí v trestnom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci trestného konania, a konkrétnejšie, vykonávacieho konania nasledujúceho po právoplatnom odsudzujúcom rozsudku, pojem „obeť“ v zmysle tohto rámcového rozhodnutia nezahŕňa právnické osoby, ktoré utrpeli ujmu priamo spôsobenú konaním alebo nekonaním porušujúcim trestné právo členského štátu.

Vykladať rámcové rozhodnutie v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na právnické osoby, ktoré tvrdia, že utrpeli ujmu priamo spôsobenú trestným porušením práva, by totiž bolo v rozpore so samotným znením článku 1 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia, v ktorom sa uvádzajú len fyzické osoby, ktoré utrpeli ujmu priamo spôsobenú správaním v rozpore s trestným právom členského štátu. K tomu treba dodať, že žiadne iné ustanovenie rámcového rozhodnutia neobsahuje indikáciu, podľa ktorej by bol chcel normotvorca Európskej únie rozšíriť pojem obete na právnické osoby na účely uplatnenia tohto rámcového rozhodnutia. Práve naopak, viaceré ustanovenia rámcového rozhodnutia, a najmä jeho článok 2 ods. 1 a 2 a článok 8 ods. 1, potvrdzujú, že cieľom normotvorcu bolo uviesť výlučne fyzické osoby, ktoré boli obeťami ujmy spôsobenej trestným porušením.

Smernica 2004/80 o odškodňovaní obetí trestných činov tento výklad nevyvracia. Aj keby totiž ustanovenia smernice prijatej na základe Zmluvy ES mohli mať vplyv na výklad ustanovení rámcového rozhodnutia, ktoré sa zakladá na Zmluve EÚ, a keby pojem obete v zmysle smernice mohol byť vykladaný tak, že zahŕňa právnické osoby, smernica a rámcové rozhodnutie v každom prípade nie sú v takom vzťahu, ktorý by vyžadoval jednotný výklad predmetného pojmu.

(pozri body 53 – 55, 57, 58, 60 a výrok)