UZNESENIE PREDSEDU SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE

z 13. februára 2014

Vec F‑5/14 R

CX

proti

Európskej komisii

„Verejná služba – Konanie o nariadení predbežného opatrenia – Disciplinárne konanie – Odvolanie z funkcie – Návrh na odklad výkonu“

Predmet: Návrh podaný podľa článku 278 ZFEÚ a článku 157 AE, ako aj článku 279 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu o ESAE na základe jej článku 106a, ktorým CX navrhol odklad výkonu rozhodnutia zo 16. októbra 2013, ktorým ho Európska komisia z disciplinárnych dôvodov s účinnosťou od 1. novembra 2013 odvolala z jeho funkcie. V ten istý deň žalobca podal na Súd pre verejnú službu žalobu smerujúcu predovšetkým k zrušeniu tohto rozhodnutia. Žaloba vo veci samej bola zapísaná do registra v kancelárii Súdu pre verejnú službu pod spisovou značkou F‑5/14

Rozhodnutie: Návrh CX na nariadenie predbežného opatrenia sa zamieta. O trovách konania sa rozhodne v konaní o veci samej.

Abstrakt

1. Konanie o nariadení predbežného opatrenia – Odklad výkonu – Podmienky nariadenia – „Fumus boni iuris“ – Preskúmanie dôvodov uvedených na podporu žaloby vo veci samej prima facie

(Článok 278 ZFEÚ; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 102 ods. 2)

2. Konanie o nariadení predbežného opatrenia – Podmienky prípustnosti – Návrh – Formálne náležitosti – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený – Právne dôvody neuvedené v návrhu – Odkaz na prílohy ako celok – Neprípustnosť

(Štatút Súdneho dvora, článok 21 prvý odsek, a príloha I, článok 7 ods. 3; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, články 34 a 35)

3. Úradníci – Disciplinárne opatrenia – Disciplinárne konanie – Lehoty – Povinnosť administratívy konať v primeranej lehote – Posúdenie – Nedodržanie povinnosti – Osobitné okolností – Dôkazné bremeno

(Služobný poriadok úradníkov, príloha IX, článok 22)

4. Úradníci – Disciplinárne opatrenia – Disciplinárne konanie – Lehoty – Povinnosť administratívy konať v primeranej lehote – Nedodržanie povinnosti – Dôsledky

(Služobný poriadok úradníkov, príloha IX, článok 22)

5. Konanie o nariadení predbežného opatrenia – Odklad výkonu – Predbežné opatrenia – Podmienky nariadenia – Vážna a nenapraviteľná ujma – Zváženie všetkých dotknutých záujmov – Ochrana finančných záujmov Únie prevažujúca nad záujmom navrhovateľa

(Články 278 a 279 ZFEÚ; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 102 ods. 2; rozhodnutie Komisie 1999/352)

1. S cieľom určiť, či je splnená podmienka týkajúca sa fumus boni iuris, je potrebné prima facie preskúmať dôvodnosť výhrad, ktoré žalobca uvádza na podporu žaloby vo veci samej a teda overiť, či má aspoň jedna z nich dostatočne závažný charakter, ktorý odôvodňuje, aby nebola zamietnutá v konaní o nariadení predbežného opatrenia.

(pozri bod 30)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 15. novembra 2007, Donnici/Parlament, T‑215/07 R, bod 39 a tam citovaná judikatúra

2. Hoci návrh, ktorý tak v konaní o nariadení predbežného opatrenia, ako aj v konaní vo veci samej, rešpektuje formálne pravidlá stanovené v článkoch 34 a 35 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, môže byť v konkrétnych bodoch podložený a doplnený odkazom na dokumenty, ktoré tvoria jeho prílohu, prílohy majú výlučne dôkaznú a podpornú povahu. Prílohy preto nemôžu slúžiť na to, aby dôvod, ktorý je v návrhu opísaný len stručne, rozvinuli uvedením výhrad alebo tvrdení, ktoré návrh neobsahuje, keďže navrhovateľ musí vo svojom návrhu uviesť presné výhrady, o ktorých treba rozhodnúť a prinajmenšom stručne aj právne a skutkové okolností, na ktorých sú tieto výhrady založené.

Súd rozhodujúci o predbežnom opatrení preto nemôže zohľadniť skutkové a právne dôvody vyplývajúce zo žaloby vo veci samej, ktorá je prílohou návrhu na nariadenie predbežného opatrenia a na ktorú tento návrh odkazuje.

(pozri body 31 a 32)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 30. januára 2007, Francúzsko Télécom/Komisia, T‑340/03, bod 167

Súd pre verejnú službu: 2. júla 2009, Giannini/Komisia, F‑49/08, bod 86

3. Hoci lehoty, ktoré sú upravené v článku 22 prílohy IX služobného poriadku vo všeobecnosti ako premlčacie doby v oblasti disciplinárneho konania, nie sú prekluzívnymi dobami, predsa len vyjadrujú pravidlo riadnej správy vecí verejných, ktoré má v záujme administratívy, ako aj úradníkov, zabrániť bezdôvodne oneskorenému prijatiu rozhodnutia, ktorým sa disciplinárne konanie končí.

Z toho vyplýva, že disciplinárne orgány sú povinné viesť disciplinárne konanie s náležitou starostlivosťou a konať tak, aby každý procesný úkon nasledoval v primeranej lehote po predchádzajúcom úkone. Povinnosť náležitej starostlivosti a dodržania primeranej lehoty je uložená aj pri začatí disciplinárneho konania, najmä v prípade a od okamihu, keď sa administratíva dozvedela o skutočnostiach a o správaní, ktoré môžu predstavovať porušenia služobných povinností úradníka.

Primeranosť trvania každého konania treba posudzovať v závislosti od okolností každej veci a najmä významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci, ako aj správania žalobcu a správania príslušných orgánov.

Keď konanie týkajúce sa úradníka prekročilo to, čo sa považuje za primeranú lehotu, je na menovacom orgáne, aby preukázal osobitné okolnosti, ktoré môžu odôvodniť toto prekročenie.

(pozri body 36, 37, 42, 44 a 45)

Odkaz:

Súdny dvor: 5. mája 1983, Ditterich/Komisia, 207/81, bod 26; 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, bod 29 a tam citovaná judikatúra

Súd prvého stupňa: 17. októbra 1991, de Compte/Parlament, T‑26/89, bod 88; 3. júla 2001, E/Komisia, T‑24/98, bod 52; 10. júna 2004, François/Komisia, T‑307/01, bod 48 a tam citovaná judikatúra

4. Aby procesná vada v priebehu disciplinárneho konania mohla viesť k zrušeniu aktu treba, aby bez tejto vady konanie mohlo viesť k inému výsledku.

V tejto súvislosti porušenie zásady dodržania primeranej lehoty vo všeobecnosti neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého na záver správneho konania, v ktorom došlo k prieťahom. Nedodržanie zásady primeranej lehoty ovplyvňuje zákonnosť správneho konania len v prípade, keď neprimerane dlhý priebeh tohto konania môže mať vplyv na samotný obsah rozhodnutia prijatého na jeho záver.

V každom prípade hoci akty trpiace vadou, ktorej závažnosť je taká zjavná, že nemôže byť právnym poriadkom Únie tolerovaná, treba považovať za akty, ktoré nemajú žiadny právny účinok, predsa závažnosť dôsledkov, ktoré sa spájajú s vyslovením ničotnosti aktu inštitúcií Únie vyžaduje, aby z dôvodov právnej istoty bolo toto konštatovanie vyhradené pre úplne mimoriadne prípady.

(pozri body 40, 48 a 50)

Odkaz:

Súdny dvor: 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, C‑142/87, bod 48

Súd prvého stupňa: 23. apríla 2002, Campolargo/Komisia, T‑372/00, bod 39

Všeobecný súd Európskej únie: 24. novembra 2010, Marcuccio/Komisia, T‑9/09 P, bod 37 a tam citovaná judikatúra

Súd pre verejnú službu: 9. októbra 2013, Wahlström/Frontex, F‑116/12, bod 40

5. Pokiaľ ide o zváženie záujmov dotknutých v konaní o nariadení predbežného opatrenia, ak neexistujú výhrady, ktoré sú dostatočne závažné a relevantné na to, aby už v štádiu návrhu na nariadenie predbežného opatrenia predstavovali fumus boni iuris, ponechanie v službe úradníka, ktorému je vytýkané práve to, že urobil úkony, ktoré sú v rozpore s finančnými záujmami Únie, hoci bol ňou zamestnaný a bol povinný správať sa tak, aby mu nebolo možné nič vytknúť, môže vážne ovplyvniť dôveryhodnosť inštitúcií a dôveru štátov a verejnosti v inštitúcie vo všeobecnosti. V dôsledku toho, ak by bola zistená existencia vážnej a nenapraviteľnej ujmy, potom záujem dotknutej inštitúcie na tom, aby jej nebolo uložené zachovanie pracovnoprávneho vzťahu v situácii, keď bol úradník odvolaný z funkcie na konci disciplinárneho konania, musí prevážiť nad záujmom uvedeného úradníka na získaní odkladu napadnutého rozhodnutia.

Z úvodnej časti rozhodnutia 1999/352, ktorým sa zriaďuje Európsky úrad pre boj proti podvodom, totiž vyplýva, že inštitúcie a členské štáty prikladajú veľký význam ochrane finančných záujmov Únie a boju proti podvodom a ostatným nezákonným činnostiam poškodzujúcim tieto finančné záujmy. Navyše je všeobecne známe, že verejný názor je citlivý na otázku ochrany verejných príjmov a európskeho daňovníka.

(pozri body 80 a 81)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 14. augusta 2002, N/Komisia, T‑198/02 R, bod 60