ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Podľa článku 4 ods. 1 až 4 tohto nariadenia: „1. [Európska] komisia preskúma oznámenie akonáhle jej bude doručené. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 8, Komisia prijme rozhodnutie podľa odsekov 2, 3 alebo 4. 2. Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že úradne oznámené opatrenie nepredstavuje pomoc, zaznamená toto zistenie formou rozhodnutia. 3. Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že nevznikli žiadne pochybnosti o zlučiteľnosti oznamovaného opatrenia so spoločným trhom, pokým spadá do rámca článku [107 ods. 1 ZFEÚ], rozhodne, že opatrenie je zlučiteľné so spoločným trhom…. Rozhodnutie bude špecifikovať, ktorá výnimka zo zmluvy sa použila. 4. Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že vznikli pochybnosti, čo sa týka zlučiteľnosti oznamovaného opatrenia so spoločným trhom, rozhodne o začatí konania podľa článku [108 ods. 2 ZFEÚ].“
25

Treba však pripomenúť, že podľa článku 252 druhého odseku ZFEÚ generálny advokát, ktorý koná nestranne a nezávisle, predkladá na verejných pojednávaniach odôvodnené návrhy v prípadoch, ktoré si v súlade so Štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť. Súdny dvor však nie je viazaný ani týmito návrhmi, ani odôvodnením, na základe ktorého generálny advokát dospel k týmto návrhom (rozsudok z 5. marca 2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, bod 35 a citovaná judikatúra).
48

Zásada neodvolateľnosti, ktorej zásadný význam treba zdôrazniť, najmä vyžaduje, aby sudcovia mohli zotrvať vo funkcii až do dovŕšenia veku povinného odchodu do dôchodku alebo do skončenia ich funkčného obdobia, ak je toto funkčné obdobie časovo obmedzené. Bez toho, aby mala absolútny charakter, môže uvedená zásada podliehať výnimkám len za predpokladu, že na to existujú oprávnené a presvedčivé dôvody a pri dodržaní zásady proporcionality. Z tohto dôvodu je všeobecne prípustné, že sudcovia môžu byť prostredníctvom príslušných postupov odvolaní, ak nie sú spôsobilí pokračovať v plnení svojich povinností z dôvodu nespôsobilosti alebo vážneho pochybenia (rozsudok z 21. januára 2020, Banco de Santander, C‑274/14, EU:C:2020:17, bod 59 a citovaná judikatúra).
15

Článok 28 ods. 2b decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (legislatívny dekrét č. 385 – Kodifikované znenie právnych predpisov v oblasti bankovníctva a úverov) z 1. septembra 1993 (riadna príloha GURI č. 230 z 30. septembra 1993) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „legislatívny dekrét č. 385/1993“) stanovuje: „Nárok na splatenie akcií družstevných bánk… v prípade vystúpenia vrátane vystúpenia po zmene právnej formy, úmrtia alebo vylúčenia akcionára sa obmedzuje v súlade s ustanoveniami Talianskej národnej banky, a to aj odchylne od všeobecných ustanovení zákona, pokiaľ je to potrebné na zabezpečenie započítateľnosti akcií do primárneho regulatórneho kapitálu banky. Na rovnaké účely môže Talianska národná banka obmedziť nárok na splatenie ostatných emitovaných kapitálových nástrojov.“
66

Výklad pojmov použitých v týchto ustanoveniach, ktorý by nezohľadňoval objektívnu situáciu zamestnanca, ale by sa výlučne zakladal na formálnych úvahách, ako je uzavretie pracovnej zmluvy, by pritom viedol k tomu, že podniky by mohli presunúť miesto, ktoré sa má považovať za relevantné na účely určenia uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia, bez toho, aby takýto presun v skutočnosti bol súčasťou cieľa spočívajúceho v zabezpečení skutočného výkonu voľného pohybu pracovníkov.
42

K tomu sa pridáva skutočnosť, že takto obhajovaný výklad umožňuje zabezpečiť, aby bola pôsobnosť článku 258 ZFEÚ v plnom rozsahu dodržaná a aby bol jediný, ktorý bude zlučiteľný so zásadami právnej istoty a proporcionality. Dôsledkom tohto výkladu by bolo totiž to, že v prípade, ak by členský štát počas konania pred Súdnym dvorom prebral smernicu a oznámil Komisii všetky opatrenia na jej prebratie, táto inštitúcia by musela upustiť od návrhu na uloženie povinnosti uvedenému členskému štátu zaplatiť penále alebo paušálnu pokutu. Okrem toho tento výklad vyvoláva len okrajové riziko, že by sa členské štáty snažili vyhnúť uplatneniu článku 260 ods. 3 ZFEÚ tým, že oznámia opatrenia na prebratie predmetnej smernice, ktoré nezodpovedajú skutočnosti.
(14)

Bol by potrebný vhodný systém dlhodobých lokačných signálov, založený na zásade, že výška poplatku za prístup do sústavy by mala odrážať rovnováhu medzi výrobou a spotrebou v dotknutom regióne, na základe diferencovania poplatkov za prístup do sústavy výrobcom a/alebo spotrebiteľom.
88

V tejto súvislosti a vzhľadom na to, čo bolo uvedené v bode 82 tohto rozsudku, treba konštatovať, že niektoré opatrenia na prebratie smernice 2015/849 zjavne chýbali po 29. novembri 2018. Na jednej strane totiž z dokumentov predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré podľa Írska preberali článok 61 ods. 3 a článok 62 ods. 2 tejto smernice, nielenže boli oznámené až duplikou zo 4. marca 2019, ale navyše neobsahujú nijaký odkaz na uvedenú smernicu. Na druhej strane, ako uviedol generálny advokát v bode 72 svojich návrhov, vnútroštátne opatrenia zabezpečujúce prebratie ustanovení článku 47 ods. 2 smernice 2015/849 nadobudli účinnosť až 3. decembra 2019. To isté konštatovanie sa uplatňuje na ustanovenia článku 48 ods. 5 až 8 tejto smernice, v súvislosti s ktorými Írsko uznalo, že pred opatreniami, ktoré nadobudli účinnosť 3. decembra 2019, neprijalo opatrenie na prebratie z dôvodu, že tieto ustanovenia boli podľa jeho názoru sekundárne alebo vedľajšie. Takéto posúdenie vykonané členským štátom však zjavne nemôže stačiť na to, aby bol tento štát zbavený svojej povinnosti prijať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou alebo jeho povinnosti oznámiť Komisii opatrenia na prebratie tejto smernice.
71

Po druhé, ak by sa mal článok 20 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1/2003 vykladať v tom zmysle, že miesto „kontroly“ vykonávanej na základe tohto ustanovenia nie je takto vymedzené, Komisia má tiež právomoc na základe článku 20 ods. 2 písm. e) tohto nariadenia klásť otázky zástupcom dotknutého podniku inde ako v priestoroch tohto podniku alebo podľa článku 20 ods. 2 písm. b) alebo c) uvedeného nariadenia kontrolovať a vyhotovovať kópie dokumentov, ktoré majú v držbe tretie osoby, ako sú poskytovatelia služieb ukladania údajov na diaľku, a to aj bez toho, aby vstúpila do priestorov podniku. Je však zrejmé, že prijatím nariadenia č. 1/2003 normotvorca Únie nemal v úmysle zveriť Komisii také významné preskúmavacie právomoci. Takýto reštriktívny výklad potvrdzuje článok 21 tohto nariadenia, podľa ktorého je osobitné rozhodnutie požadované na inšpekciu iných priestorov. Ak by článok 20 nariadenia č. 1/2003 umožňoval kontrolu obchodných kníh a iných záznamov mimo priestorov podniku, článok 21 ods. 4 tohto nariadenia by nemal nijaký význam.
44

Holandské kráľovstvo na pojednávaní dodalo, že existujú dve riešenia umožňujúce odstrániť tieto medzery. Prvým riešením by bolo domnievať sa, že ak členský štát sprostredkuje Komisii sumu vlastných zdrojov Únie, pričom má výhrady k svojej povinnosti takto postupovať, táto inštitúcia by bola povinná podať proti tomuto členskému štátu žalobu o nesplnenie povinnosti. Takáto povinnosť by mohla vyplývať zo zásad účinnej súdnej ochrany a lojálnej spolupráce. Druhé riešenie by spočívalo v tom, že by členskému štátu umožnilo podať na Všeobecný súd žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení Únie. Holandské kráľovstvo uviedlo, že uprednostňuje prvé riešenie, pričom spochybnilo vhodnosť druhého.
5

Odôvodnenia 3, 4 a 7 až 10 nariadenia č. 469/2009 stanovujú: „(3) Liečivá, a najmä tie, ktoré sú výsledkom dlhodobého a nákladného výskumu, budú ďalej vyvíjané v Spoločenstve a v Európe len v prípade, že sa na ne budú vzťahovať vhodné pravidlá poskytujúce dostatočnú ochranu, na podporu takéhoto výskumu. (4) V súčasnosti spôsobuje dĺžka obdobia, ktoré uplynie medzi podaním patentovej prihlášky na nové liečivo a oprávnením uviesť toto liečivo na trh, že doba účinnej ochrany v rámci tohto patentu je nedostatočná pre návratnosť investícií, ktoré boli vložené do výskumu. … (7) Malo by sa zabezpečiť jednotné riešenie na úrovni Spoločenstva, aby sa predišlo heterogénnemu vývoju vnútroštátnych právnych predpisov, ktorý by viedol k ďalším rozdielom, ktoré by mohli vytvárať prekážky voľnému obehu liečiv v rámci Spoločenstva, a tak nepriaznivo ovplyvniť fungovanie vnútorného trhu. (8) Je teda potrebné stanoviť [DOO] pre liečivá, ktoré poskytne každý členský štát za rovnakých podmienok na žiadosť majiteľa vnútroštátneho alebo európskeho patentu týkajúceho sa liečiva, pre ktoré bolo udelené povolenie na jeho uvedenie na trh. V dôsledku toho je nariadenie najvhodnejším právnym nástrojom. (9) Doba trvania ochrany poskytnutá [DOO] by mala byť taká, aby poskytovala dostatočnú účinnú ochranu. Na tento účel by mal mať majiteľ patentu a osvedčenia možnosť požívať celkové maximálne pätnásťročné obdobie výlučných práv od okamihu, keď príslušné liečivo po prvýkrát získalo povolenie na uvedenie na trh v Spoločenstve. (10) V takom komplexnom a citlivom rezorte, ako je rezort farmaceutický, by sa mali vziať do úvahy všetky záujmy, vrátane záujmov o zdravie verejnosti. Z tohto dôvodu nemôže byť [DOO] udelené na obdobie dlhšie ako päť rokov. Ochrana z neho vyplývajúca by mala byť okrem toho prísne obmedzená na výrobok, ktorý získal oprávnenie na uvedenie na trh ako liečivo.“
24

Judecătoria Târgu Mureş (Súd prvého stupňa Târgu Mureş) žalobe JB vyhovel. Tento súd konštatoval, že JB mal pri uzavretí predmetnej úverovej zmluvy postavenie spotrebiteľa, a skutočnosť, že táto zmluva bola úplne splnená, nebráni overeniu údajnej nekalej povahy podmienok uvedenej zmluvy. Tento súd sa domnieval, že požiadavky vyplývajúce z vnútroštátnej právnej úpravy boli splnené, teda že predmetné podmienky neboli dojednané priamo so spotrebiteľom a že tieto podmienky vytvárajú v rozpore s požiadavkami dobrej viery značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán v neprospech spotrebiteľa. Uvedený súd po tom, čo konštatoval, že podmienka vyhlásená za nekalú nemôže zakladať povinnosti pre spotrebiteľa, považoval túto neuplatniteľnosť za absolútnu neplatnosť a na základe zásady restitutio in integrum uložil spoločnosti Raiffeisen Bank povinnosť vrátiť sumy zaplatené JB na základe podmienok vyhlásených za nekalé spolu so zákonnými úrokmi odo dňa prijatia týchto súm spoločnosťou Raiffeisen Bank až do ich skutočného vrátenia.
22

Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa Poste Italiane na základe vyššie uvedených charakteristík klasifikovať ako ‚verejnoprávna inštitúcia‘ podľa článku 3 ods. 1 písm. d) [Zákonníka verejného obstarávania] a príslušných smerníc EÚ (smernice 2014/23, 2014/24 a 2014/25)? 2. Vzťahuje sa so zreteľom na odôvodnenie 46 smernice 2014/23 o kontrolovaných právnických osobách vyššie uvedená klasifikácia na 100 % dcérsku spoločnosť Poste Tutela, ktorej proces zlúčenia so spoločnosťou Poste Italiane prebieha [pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 2017, LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:736): povinnosť verejného obstarávania v prípade spoločností kontrolovaných verejnou správou; rozsudok č. 6211 vydaný 24. novembra 2011 šiestou komorou Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko)]? 3. Musia uvedené spoločnosti ako obstarávatelia vykonávať postup verejného obstarávania iba pri zadaní zmlúv súvisiacich s činnosťami vykonávanými v osobitných odvetviach na základe smernice 2014/25, v prípade ktorých samotnú povahu verejnoprávnej inštitúcie treba považovať za zahrnutú do pravidiel časti II Zákonníka verejného obstarávania, zatiaľ čo pre zmluvnú činnosť nepatriacu do uvedených odvetví platí úplná zmluvná voľnosť a výlučne súkromnoprávne pravidlá pri zohľadnení zásad uvedených v odôvodnení 21 a článku 16 smernice 2014/23? 4. Na druhej strane za predpokladu, že tieto spoločnosti spĺňajú podmienky na to, aby boli označené za verejnoprávne inštitúcie, vzťahuje sa na ne naďalej všeobecná smernica 2014/24 (t. j. zmluvné pravidlá verejného obstarávania), pokiaľ ide o zmluvy, ktorých predmet nepatrí do osobitných odvetví, hoci s poukazom na ich vývoj v porovnaní s okamihom ich zriadenia vykonávajú prevažne činnosť podnikateľského typu a v rámci hospodárskej súťaže? 5. V každom prípade možno pojem pomocná služba vylúčiť, pokiaľ ide o zmluvy týkajúce sa riadnej a mimoriadnej údržby, čistiacich prác, zariaďovania, služby vrátnice a stráženia budov, v prípade kancelárií, v ktorých sa vykonávajú zmiešaným spôsobom činnosti týkajúce sa univerzálnej služby a činnosti, ktoré v súvislosti s osobitnou službou vo verejnom záujme nesúvisia s univerzálnou službou? 6. Má sa tvrdenie spoločnosti Poste Italiane, ak by bolo prijaté, považovať za tvrdenie, ktoré je v rozpore s ustálenou zásadou ochrany legitímnej dôvery uchádzačov zadávacieho konania v prípade, že je iba na základe dobrovoľnej viazanosti uverejnené oznámenie – na ktoré sa nevzťahujú všetky záruky transparentnosti a rovnosti zaobchádzania upravené v Zákonníku verejného obstarávania –, o začatí zadávacieho konania, ktoré bolo riadne uverejnené bez ďalších oznámení v tomto ohľade v Gazzetta Ufficiale della Repubblica italiana a v Úradnom vestníku Európskej únie?“
28

Uplatnenie týchto zásad na spory vo veci samej by umožnilo o nich rozhodnúť bez nariadenia dokazovania, keďže Ferrari dostatočne podrobne uviedla úkony používania, ktoré vykonala, a tiež predložila dôkazy, zatiaľ čo DU sa obmedzila na spochybnenie tvrdení spoločnosti Ferrari bez toho, aby predložila dôkazy. Preto by bolo treba vychádzať z toho, že DU neuniesol dôkazné bremeno. Naopak, ak by toto bremeno znášala spoločnosť Ferrari ako majiteľ sporných ochranných známok, bolo by potrebné preskúmať ňou predložené dôkazy.
20

Podľa článku 67 II prvého odseku loi no 2016‑1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (zákon č. 2016-1691 z 9. decembra 2016 o transparentnosti, boji proti korupcii a modernizácii hospodárskeho života) (JORF z 10. decembra 2016, text č. 2): „Za podmienok stanovených v článku 38 Ústavy sa vláda splnomocňuje na to, aby v lehote 6 mesiacov od vyhlásenia tohto zákona výnosom prijala všetky opatrenia patriace do oblasti úpravy zákona, ktoré za súčasného rešpektovania článku L. 312‑1‑2 code monétaire et financier (Menový a finančný zákonník) umožnia vytvorenie právneho rámca pre podmienky, za ktorých sa uzavretie zmluvy o hypotekárnom úvere so spotrebiteľom, ako aj úroveň jeho úrokovej sadzby, môžu viazať na otvorenie vkladového účtu a na záväzok nechať si zasielať príjmy na daný účet po dobu trvania úveru, a to bez ohľadu na ich povahu alebo ich pôvod.“
239

Článok 52 ods. 1 Charty stanovuje, že akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto Charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. Za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných.
18

Podľa článku 5 smernice 2002/58, nazvaného „Dôvernosť správy“: „1. Členské štáty vnútroštátnymi právnymi predpismi zabezpečia dôvernosť správ a príslušných prevádzkových dát [príslušných údajov o prenose dát – neoficiálny preklad] prenášaných pomocou verejnej komunikačnej siete a verejne dostupných elektronických komunikačných sietí. Zakážu najmä počúvanie, odpočúvanie a iné druhy narušovania alebo dohľadu nad správami a príslušnými prevádzkovými dátami [príslušnými údajmi o prenose dát – neoficiálny preklad] zo strany iných osôb[,] než sú užívatelia[,] bez súhlasu príslušných užívateľov, pokiaľ to nie je zákonne oprávnené v súlade s článkom 15 ods. 1 Tento odsek nebráni technickému uloženiu, ak je to potrebné s cieľom prenosu správy, bez vplyvu na princíp dôvernosti. … 3. Členské štáty zabezpečia, aby sa ukladanie informácií alebo získavanie prístupu k informáciám, ktoré už boli uložené, v koncovom zariadení účastníka alebo užívateľa povolilo len pod podmienkou, že dotknutý účastník alebo užívateľ dal na to vopred súhlas na základe jasných a komplexných informácií v súlade so smernicou [95/46], okrem iného aj o účeloch spracovania. To nebráni nijakému technickému uloženiu ani prístupu výhradne na účely výkonu prenosu správy prostredníctvom elektronickej komunikačnej siete alebo ak je to nevyhnutne potrebné na to, aby poskytovateľ služieb informačnej spoločnosti, ktoré si účastník alebo užívateľ výslovne vyžiadal, mohol tieto služby poskytnúť.“
73

Vzhľadom na túto judikatúru prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či zákaz, o ktorý ide vo veci samej, nevedie k tomu, že by poskytovateľovi dotknutému vo veci samej bránil v uskutočňovaní akejkoľvek reklamy mimo priestorov jeho lekárne, a to bez ohľadu na nosič tejto reklamy alebo jej rozsah. Ak by to tak bolo, tento zákaz by išiel nad rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaných cieľov.
43

Hoci by v prejednávanej veci bolo určite užitočné, aby vnútroštátny súd presnejšie určil právne alebo zmluvné ustanovenie, z ktorého vyplýva povinnosť uvedená v jeho otázke, týkajúca sa dosiahnutia určitého obratu zo strany spoločnosti EMM počas relevantného obdobia, nič to nemení na tom, že vzhľadom na povahu a dosah ustanovenia práva Únie, ktorého výklad sa požaduje, tento nedostatok presnosti nebráni dostatočnému pochopeniu kontextu, do ktorého táto otázka patrí. Najmä z informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, totiž vyplýva, že výsledok sporu vo veci samej závisí od otázky, či nezrovnalosť v zmysle článku 2 bodu 7 nariadenia č. 1083/2006 možno vytýkať spoločnosti EMM. Napriek vyššie uvedenej nepresnosti informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom týkajúce sa skutkového a právneho rámca umožňujú posúdiť rozsah tejto otázky a poskytnúť uvedenému súdu odpoveď, ktorá by sa mohla ukázať ako pre tento súd užitočná, ako to navyše potvrdzujú písomné pripomienky predložené lotyšskou a estónskou vládou, ako aj Komisiou.
(29)

Krajina alebo miesto pôvodu potraviny by sa mali uviesť vždy, ak by ich neuvedenie mohlo uviesť spotrebiteľov do omylu pri určení skutočnej krajiny alebo miesta pôvodu daného výrobku. Krajina alebo miesto pôvodu by sa mali vždy označiť spôsobom, ktorý neklame spotrebiteľa, a na základe jasne vymedzených kritérií, ktoré zaistia rovnaké podmienky pre priemyselné odvetvie a zlepšia zrozumiteľnosť informácií o krajine alebo mieste pôvodu potravín pre spotrebiteľov. …“
29

Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod odvolateliek, Všeobecný súd po prvé konštatoval, že v rozpore s tým, čo tvrdili odvolateľky, z článku 20 ods. 2 písm. b) a c) nariadenia č. 1/2003 nevyplýva, že právomoc Komisie vyhotoviť alebo získať kópiu alebo výňatok obchodných kníh a záznamov kontrolovaného podniku sa obmedzuje na obchodné knihy a záznamy, ktoré už skontrolovala. Takýto výklad by mohol ohroziť potrebný účinok článku 20 ods. 2 písm. b) tohto nariadenia, keďže za určitých okolností si kontrola obchodných kníh a záznamov kontrolovaného podniku môže vyžadovať predchádzajúce vyhotovenie kópií uvedených obchodných kníh alebo záznamov, alebo aby bola zjednodušená, ako v prejednávanej veci, týmto vyhotovením. Podľa Všeobecného súdu vzhľadom na to, že vyhotovenie predmetných presných kópií pevných diskov počítačov patrí do rámca využívania softvéru na vyšetrovanie v oblasti informatiky, ktorý Komisia používa na to, aby mohla vyhľadávať pomocou kľúčových slov v dátach, ktoré obsahujú tieto počítače, pričom jeho cieľom je vyhľadať informácie relevantné pre vyšetrovanie, vyhotovenie týchto kópií patrí do právomocí stanovených v článku 20 ods. 2 písm. b) a c) nariadenia č. 1/2003.
(46)

V každom prípade, ak sa členský štát rozhodne zaviesť systém predchádzajúceho povoľovania v súvislosti s preberaním nákladov na nemocničnú alebo špecializovanú starostlivosť poskytovanú v inom členskom štáte v súlade s ustanovením tejto smernice, náklady na takúto starostlivosť poskytovanú v inom členskom štáte by mal takisto preplatiť členský štát, v ktorom je pacient poistený, a to do výšky nákladov, ktoré by sa predpokladali v prípade, že by sa rovnaká starostlivosť poskytla v členskom štáte, v ktorom je pacient poistený, bez toho, aby sa prekročili skutočné náklady na poskytnutú zdravotnú starostlivosť. Ak sú však splnené podmienky stanovené… v nariadení [č. 883/2004], malo by sa povolenie udeliť a mali by sa priznať dávky stanovené v súlade s nariadením [č. 883/2004], pokiaľ pacient nepožaduje inak. Malo by sa to uplatňovať najmä v prípadoch, ak sa povolenie udelí po administratívnom alebo súdnom preskúmaní žiadosti a ak sa dotknutej osobe poskytlo ošetrenie v inom členskom štáte. V tomto prípade by sa nemali uplatňovať články 7 a 8 tejto smernice. Je to v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, v ktorej sa špecifikuje, že pacienti, ktorým bolo predchádzajúce povolenie zamietnuté z dôvodov, ktoré sa neskôr ukázali ako neopodstatnené, majú v súlade s ustanoveniami právnych predpisov v členskom štáte, v ktorom sa poskytuje ošetrenie, nárok na plné preplatenie nákladov súvisiacich s týmto ošetrením poskytnutým v inom členskom štáte.“
120

V druhom rade Všeobecný súd tým, že v podstate dospel k záveru, že Komisia sa nedopustila nesprávneho posúdenia, keď konštatovala, že predmetné opatrenia umožnili spoločnosti NNBG zapojiť sa do výstavby Hinkley Point C, pričom bez nich by nebolo možné vytvoriť nové kapacity na výrobu jadrovej energie, riadne overil, že súbor týchto opatrení môže podporiť rozvoj hospodárskej činnosti, a neovplyvňuje negatívne podmienky obchodu tak, že by to bolo v rozpore so spoločným záujmom.
21

JZ podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko). Tento súd uvádza, že v rozsudku z 26. júla 2017, Ouhrami (C‑225/16, EU:C:2017:590), Súdny dvor okrem iného rozhodol, že zákaz vstupu vyvoláva právne účinky až odo dňa, keď sa štátny príslušník tretej krajiny skutočne vrátil do svojej krajiny pôvodu alebo do inej tretej krajiny. Časť doktríny by z toho vyvodila dôsledok, že na základe § 197 Trestného zákona nie je možné trestne stíhať štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa ešte v skutočnosti nevrátil do svojej krajiny pôvodu alebo do inej tretej krajiny. Naopak, podľa inej časti doktríny tento rozsudok nemožno takto vykladať, keďže toto ustanovenie Trestného zákona odkazuje len na dátum uloženia zákazu vstupu a na skutočnosť, že štátny príslušník tretej krajiny o tomto uložení zákazu vedel.
(51)

Záujmy spotrebiteľov by mali byť stredobodom tejto smernice a hlavnou zodpovednosťou elektroenergetických podnikov by mala byť kvalita služieb. Existujúce práva spotrebiteľov sa musia posilniť a zaručiť a mali by byť transparentnejšie. Ochrana spotrebiteľa by mala zabezpečiť, aby všetci spotrebitelia v širšom meradle [Únie] mali úžitok z konkurenčného trhu. Členské štáty alebo, ak tak ustanoví členský štát, regulačné orgány, by mali presadzovať práva spotrebiteľov.“
22

Odvolateľka na podporu svojho odvolania uvádza dva odvolacie dôvody. Prvý odvolací dôvod je založený na porušení článku 101 ZFEÚ a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 v rozsahu, v akom bola odvolateľke pripísaná zodpovednosť za porušenie práva hospodárskej súťaže Únie, ktorého sa dopustili spoločnosti Prysmian a PrysmianCS v období od 29. júla 2005 do 3. mája 2007 (ďalej len „obdobie pred IPO“). Druhý odvolací dôvod je založený na porušení článku 101 ZFEÚ a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 v rozsahu, v akom bola odvolateľke pripísaná zodpovednosť za to isté porušenie v období od 3. mája 2007 do 28. januára 2009 (ďalej len „obdobie po IPO“). Odvolateľka okrem toho navrhuje, aby jej Súdny dvor priznal každé zníženie pokuty priznané spoločnostiam Prysmian a PrysmianCS tým, že zníži sumu pokuty, ktorá jej bola uložená spoločne a nerozdielne s týmito spoločnosťami, v prípade, ak by Súdny dvor vyhovel odvolaniu podanému uvedenými spoločnosťami proti rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2018, Prysmian a Prysmian Cavi e Sistemi/Komisia (T‑475/14, EU:T:2018:448).