NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 7. júla 2016 ( 1 )

Vec C‑301/15

Marc Soulier,

Sara Doke

proti

Ministre de la Culture et de la Communication,

Premier ministre

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2001/29/ES — Autorské právo a s ním súvisiace práva — Výlučné právo rozmnožovania — článok 2 — Právo verejného prenosu — článok 3 — Výnimky a obmedzenia — článok 5 — Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa organizácii kolektívnej správy zveruje výkon práv na využívanie obchodne nedostupných kníh na obchodné účely — Právo autorov alebo ich právnych nástupcov podať námietky“

I – Úvod

1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý predložila Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) do kancelárie Súdneho dvora 19. júna 2015, sa týka výkladu článkov 2 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti ( 2 ).

2. Tento návrh bol predložený v rámci sporu, ktorý iniciovali pán Marc Soulier a pani Sara Dokeová proti ministre de la Culture et de la Communication (minister kultúry a komunikácie, Francúzsko) a Premier ministre (predseda vlády, Francúzsko) a ktorý sa týka zákonnosti décret no 2013‑182, du 27 février 2013, portant application des articles L.134‑1 à L.134‑9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (dekrét č. 2013‑182 z 27. februára 2013, ktorým sa vykonávajú články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva a ktorým sa upravuje digitálne využívanie obchodne nedostupných kníh z 20. storočia) ( 3 ) (ďalej len „sporný dekrét“).

II – Právny rámec

A – Právo Únie

3. Článok 2 smernice 2001/29, nazvaný „Právo rozmnožovania“, znie: „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti: a) pre autorov k ich dielam; …“

4. Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, vo svojich odsekoch 1 a 3 najmä stanovuje: „1. Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí. … 3. Práva uvedené v odseku 1 a 2 nezaniknú žiadnym aktom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti ako je uvedené v tomto článku.“

5. Článok 4 uvedenej smernice, nazvaný „Právo šírenia“, stanovuje: „1. Členské štáty poskytnú autorom vo vzťahu k originálu ich diela alebo k jeho rozmnoženinám výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akúkoľvek formu verejného šírenia predajom alebo iným spôsobom. 2. Distribučné právo sa nevyčerpá v rámci spoločenstva vo vzťahu k originálu alebo ku kópiám diela s výnimkou prípadov, keď prvý predaj alebo prenos vlastníctva k danému objektu v rámci spoločenstva uskutoční držiteľ práv alebo sa uskutoční s jeho súhlasom.“

6. Článok 5 rovnakej smernice, nazvaný „Výnimky a obmedzenia“, vo svojom odseku 2 najmä vyjadruje, že členské štáty môžu zabezpečiť rozličné výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2, a to v prípadoch, ktorých výpočet stanovuje.

7. Tento článok tiež vo svojom odseku 3 stanovuje, že členské štáty môžu zabezpečiť rozličné výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania a práva prenosu podľa článkov 2 a 3, a to v prípadoch, ktorých výpočet stanovuje.

8. Uvedený článok napokon vo svojom odseku 5 stanovuje: „Výnimky a obmedzenia ustanovené v odsekoch 1, 2, 3 a 4 sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv.“

B – Francúzske právo

Zákon o obchodne nedostupných knihách

9. Loi no 2012‑287, du 1er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (zákon č. 2012‑287 z 1. marca 2012 o digitálnom využívaní obchodne nedostupných kníh z 20. storočia) (JORF č. 53 z 2. marca 2012, s. 3986, ďalej len „zákon o obchodne nedostupných knihách“), doplnil do hlavy III knihy I prvej časti code de la propriété intellectuelle (zákonník duševného vlastníctva), ktorá sa venuje „využívaniu práv“ súvisiacich s autorským právom, kapitolu IV, ktorá je nazvaná „Osobitné ustanovenia týkajúce sa digitálneho využívania obchodne nedostupných kníh“ a ktorá pozostáva z článkov L. 134‑1 až L. 134‑9 tohto zákonníka. Niektoré z týchto článkov boli neskôr buď zmenené a doplnené, alebo zrušené na základe loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (zákon č. 2015‑195 z 20. februára 205, ktorým sa zavádzajú rôzne ustanovenia na prispôsobenie právu Európskej únie v oblasti literárneho a umeleckého vlastníctva a kultúrneho dedičstva) (JORF č. 45 z 22. februára 2015, s. 3294).

10. Články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva, tak ako vyplývajú z týchto dvoch zákonov, znejú: „Článok L. 134‑1 Obchodne nedostupnou knihou sa v zmysle tejto kapitoly rozumie kniha vydaná vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktorú už žiaden vydavateľ nevydáva na obchodné účely a ktorá v súčasnosti nie je predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe. Článok L. 134‑2 Zriaďuje sa verejná databáza, ku ktorej je umožnený voľný a bezplatný prístup prostredníctvom on‑line služby verejného prenosu a v ktorej sú zaregistrované obchodne nedostupné knihy. Francúzska národná knižnica dbá na jej realizáciu, jej aktualizáciu a zápis údajov podľa článkov L. 134‑4, L. 134‑5 a L. 134‑6. … Článok L. 134‑3 I. Keď je kniha zaradená v databáze uvedenej v článku L. 134‑2 viac ako šesť mesiacov, právo udeliť súhlas na jej rozmnožovanie a jej zobrazovanie v digitálnej podobe vykonáva organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, ktorá je upravená v hlave II knihy III tejto časti a autorizovaná na tento účel ministrom povereným kultúrou. S výnimkou prípadu uvedeného v treťom odseku článku L. 134‑5 sa súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe udeľuje za odplatu na obmedzené časové obdobie piatich rokov, ktoré môže byť predĺžené na rovnaké obdobie, pričom tento súhlas je nevýhradný. II. Autorizované organizácie majú procesnú spôsobilosť na obranu práv, ktoré sú im zverené. III. Autorizácia uvedená v odseku I sa vydáva so zreteľom na: … 2° paritné zastúpenie autorov a vydavateľov medzi spoločníkmi a v riadiacich orgánoch; … 5° spravodlivosť pravidiel prerozdeľovania vybratých finančných prostriedkov medzi právnych nástupcov bez ohľadu na to, či sú stranami vydavateľskej zmluvy. Suma finančných prostriedkov vyplatená autorovi alebo autorom knihy nemôže byť nižšia ako suma finančných prostriedkov vyplatená vydavateľovi; 6° spôsoby preukázania, ktoré organizácia navrhuje uplatňovať s cieľom identifikovať a nájsť držiteľov práv na účely rozdelenia vybratých finančných prostriedkov; … Článok L. 134‑4 I. Autor obchodne nedostupnej knihy alebo vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania tejto knihy v tlačenej podobe, môže podať námietky proti výkonu práva udeliť súhlas, ktoré je uvedené v prvom pododseku odseku I článku L. 134‑3, zo strany autorizovanej organizácie pre výber a prerozdeľovanie poplatkov. Tieto námietky sa doručujú písomne organizácii uvedenej v prvom odseku článku L. 134‑2 najneskôr šesť mesiacov po zaradení danej knihy do databázy uvedenej v tom istom odseku. Údaj o podaní týchto námietok sa zaznamená v databáze uvedenej v tom istom článku L. 134‑2. Po uplynutí lehoty uvedenej v prvom pododseku tohto odseku I môže autor obchodne nedostupnej knihy podať námietky proti výkonu práva rozmnožovania alebo zobrazovania tejto knihy, pokiaľ sa domnieva, že rozmnožovaním alebo zobrazovaním tejto knihy môže dôjsť k poškodeniu jeho cti alebo dobrej povesti. Uplatnenie tohto práva nie je spojené s nárokom na náhradu škody. II. Vydavateľ, ktorý doručil svoje námietky za podmienok stanovených v prvom pododseku odseku I tohto článku, je povinný danú obchodne nedostupnú knihu využívať po dobu dvoch rokov nasledujúcich po tomto doručení. Tento vydavateľ musí organizácii autorizovanej podľa článku L. 134‑3 akýmkoľvek spôsobom predložiť dôkaz o skutočnom využívaní knihy. V prípade, že knihu počas stanovenej doby nevyužíva, sa údaj o námietkach vymaže z databázy uvedenej v článku L. 134‑2 a právo udeliť súhlas na jej rozmnožovanie a jej zobrazovanie v digitálnej podobe sa vykonáva za podmienok uvedených v druhom pododseku odseku I článku L. 134‑3. … Článok L. 134‑5 V prípade, že autor alebo editor nedoručia námietky do uplynutia lehoty stanovenej v odseku I článku L. 134‑4, organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov navrhne udelenie súhlasu na rozmnožovanie obchodne nedostupnej knihy a jej zobrazovanie v digitálnej podobe vydavateľovi, ktorý má právo rozmnožovania tejto knihy v tlačenej podobe. … Súhlas na využívanie, ktorý je uvedený v prvom pododseku, vydáva organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov na obdobie desiatich rokov, ktoré sa automaticky predlžuje na rovnaké obdobie, pričom tento súhlas je výhradný. … V prípade, že autor nepodá námietky, v ktorých by akýmkoľvek spôsobom predložil dôkaz o tom, že tento vydavateľ nemá právo rozmnožovania knihy v tlačenej podobe, vydavateľ je po doručení svojho rozhodnutia o prijatí návrhu povinný využívať danú obchodne nedostupnú knihu po dobu troch rokov nasledujúcich po tomto doručení. Tento vydavateľ musí tejto organizácii akýmkoľvek spôsobom predložiť dôkaz o skutočnom využívaní knihy. V prípade, že nedôjde k prijatiu návrhu uvedeného v prvom odseku alebo k využívaniu diela počas doby stanovenej v piatom odseku tohto článku, organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov udelí súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe za podmienok stanovených v druhom pododseku odseku I článku L. 134‑3. … Článok L. 134‑6 Autor a vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania obchodne nedostupnej knihy v tlačenej podobe, kedykoľvek spoločne doručia organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov uvedenej v článku L. 134‑3 svoje rozhodnutie odňať jej právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie uvedenej knihy v digitálnej podobe. Autor obchodne nedostupnej knihy sa kedykoľvek môže rozhodnúť, že organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov uvedenej v tom istom článku L. 134‑3 odníme právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe, pokiaľ predloží dôkaz, že je jediným držiteľom práv vymedzených v uvedenom článku L. 134‑3. Svoje rozhodnutie jej doručí. … Vydavateľ, ktorý doručil svoje rozhodnutie za podmienok stanovených v prvom odseku, je povinný využívať danú knihu po dobu osemnástich mesiacov nasledujúcich po tomto doručení. Tento vydavateľ musí organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov akýmkoľvek spôsobom predložiť dôkaz o skutočnom využívaní knihy. Organizácia informuje všetkých používateľov, ktorým udelila súhlas na využívanie danej knihy, o rozhodnutiach uvedených v prvých dvoch odsekoch tohto článku. Právni nástupcovia nemôžu podať námietky proti ďalšiemu využívaniu uvedenej knihy, ktoré bolo začaté pred doručením, počas zvyšnej časti obdobia, na ktoré bol udelený súhlas uvedený v druhom pododseku odseku I článku L. 134‑3 alebo v treťom odseku článku L. 134‑5, a to v maximálnej dĺžke piatich rokov, pričom ide o nevýhradný súhlas. Článok L. 134‑7 Podrobné pravidlá uplatňovania tejto kapitoly, najmä podrobné pravidlá týkajúce sa prístupu k databáze uvedenej v článku L. 134‑2, povahy, ako aj formátu zozbieraných údajov a najvhodnejších opatrení v oblasti zverejňovania, s cieľom zaručiť čo možno najlepšie informovanie právnych nástupcov, podmienok vydania a odobratia autorizácie organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov podľa článku L. 134‑3, stanoví Conseil d’État [Štátna rada] v dekréte. Článok L. 134‑9 Odchylne od ustanovení prvých troch odsekov článku L. 321‑9, autorizované organizácie uvedené v článku L. 134‑3 používajú na činnosti pomoci pri tvorbe, na činnosti vzdelávania autorov písaného slova a na činnosti propagácie verejného čítania, ktoré sú uskutočňované knižnicami, finančné prostriedky vybraté na základe využívania obchodne nedostupných kníh, ktoré nemohli byť prerozdelené z dôvodu, že sa nepodarilo identifikovať alebo nájsť ich príjemcov pred uplynutím lehoty uvedenej v poslednom odseku článku L. 321‑1. …“

11. Podrobné pravidlá uplatňovania článkov L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva boli stanovené sporným dekrétom.

III – Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

12. Žalobcovia vo veci samej podali žalobu, zaregistrovanú 2. mája 2013 na sekretariáte pre sporové veci Conseil d’État (Štátna rada), v ktorej navrhovali zrušenie sporného dekrétu z dôvodu prekročenia právomoci. Žalobcovia najmä tvrdia, že zákon o obchodne nedostupných knihách, ktorý sa vykonáva týmto dekrétom, nie je v súlade s obmedzeniami a výnimkami z práva udeliť súhlas na zobrazovanie diela chráneného autorským právom, ktorých taxatívny výpočet stanovuje smernica 2001/29.

13. Syndicat des écrivains de langue française (odborová organizácia spisovateľov vo francúzskom jazyku) (SELF), asociácia Autour des auteurs a 35 fyzických osôb neskôr vstúpili do predmetného konania ako vedľajší účastníci na strane žalobcov vo veci samej.

14. Žalovaní vo veci samej navrhovali zamietnutie žaloby, pričom najmä tvrdili, že sporný dekrét nie je v rozpore s cieľmi smernice 2001/29, keďže nevytvára výnimku alebo obmedzenie výlučného práva rozmnožovania diela v zmysle tejto smernice.

15. Následne vstúpila do predmetného konania Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (francúzska organizácia zastupujúca záujmy autorov písaného slova) (ďalej len „SOFIA“), ktorá tiež navrhovala zamietnutie žaloby. Táto organizácia bola výnosom ministra kultúry a komunikácie z 21. marca 2013 (JORF č. 76 z 30. marca 2013, s. 5420) autorizovaná na výkon digitálnych práv týkajúcich sa tzv. „obchodne nedostupných“ kníh z 20. storočia.

16. Rozhodnutím z 19. decembra 2013 sa vnútroštátny súd obrátil na Conseil constitutionnel (Ústavná rada, Francúzsko) s prioritnou otázkou ústavnosti týkajúcou sa sporného dekrétu. Rozhodnutím z 28. februára 2014 Conseil constitutionnel (Ústavná rada) rozhodla, že články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva sú v súlade s ústavou z dôvodu, že jednak režim kolektívnej správy práv rozmnožovania a digitálneho zobrazovania obchodne nedostupných kníh, ktorý zavádzajú, nemá za následok zbavenie majetku, a jednak že celkový rámec podmienok, za akých autori tieto práva požívajú, nepredstavuje neprimeraný zásah do týchto práv vzhľadom na zákonodarcom sledovaný cieľ verejného záujmu.

17. Podľa Conseil d’État (Štátna rada) sporný dekrét v záujme zveľaďovania písomného kultúrneho dedičstva, ktoré sa stalo nedostupným z dôvodu jeho nesprístupňovania verejnosti predajom, vytvoril mechanizmus na podporu digitálneho využívania diel reprodukovaných v knihách vydaných vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktoré už žiadne vydavateľstvo nevydáva na obchodné účely a ktoré nie sú predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe. Conseil d’État (Štátna rada) uvádza, že v tomto prípade právo udeliť súhlas na rozmnožovanie alebo zobrazovanie týchto kníh v digitálnej podobe vykonávajú po uplynutí lehoty šesť mesiacov od ich zaradenia do verejne prístupnej databázy, ktorú spravuje Francúzska národná knižnica, autorizované organizácie pre výber a prerozdeľovanie poplatkov na tento účel ministrom povereným kultúrou.

18. Conseil d’État (Štátna rada) vyjadruje názor, že autor obchodne nedostupnej knihy alebo vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania tejto knihy v tlačenej podobe, môže podať námietky proti výkonu tohto práva najneskôr do šiestich mesiacov po zaradení knihy do databázy. Podľa Conseil d’État (Štátna rada) navyše aj po uplynutí tejto lehoty môže autor obchodne nedostupnej knihy kedykoľvek podať námietky proti výkonu práva rozmnožovania alebo zobrazovania, pokiaľ sa domnieva, že rozmnožovaním alebo zobrazovaním knihy môže dôjsť k poškodeniu jeho cti alebo dobrej povesti. Conseil d’État (Štátna rada) dodáva, že autor obchodne nedostupnej knihy sa okrem toho môže kedykoľvek rozhodnúť, že autorizovanej organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov odníme právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe za podmienok stanovených v článku L. 134‑6 zákonníka duševného vlastníctva.

19. Vnútroštátny súd po tom, ako zamietol všetky žalobné dôvody žalobcov vo veci samej, ktoré spočívali na inom právnom základe ako na článkoch 2 a 5 smernice 2001/29, usúdil, že odpoveď na žalobný dôvod žalobcov vo veci samej, ktorý sa týka týchto ustanovení, závisí od otázky, či uvedené ustanovenia smernice 2001/29 bránia tomu, aby sa právnou úpravou, akou je tá, ktorá bola zavedená článkami L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva, výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie „obchodne nedostupných kníh“ v digitálnej podobe zveril autorizovaným organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, a pritom sa umožnilo autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo zabrániť jeho výkonu za podmienok, ktoré vymedzuje.

20. Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Bránia [články 2 a 5] smernice 2001/29 tomu, aby sa právnou úpravou, akou je tá, ktorá bola [zavedená článkami L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva], výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie ‚obchodne nedostupných kníh‘ v digitálnej podobe zveril autorizovaným organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov a pritom sa umožnilo autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo zabrániť jeho výkonu za podmienok, ktoré vymedzuje?“

IV – Konanie pred Súdnym dvorom

21. Písomné pripomienky k prejudiciálnej otázke predložili pán Soulier a pani Dokeová, SOFIA, francúzska, nemecká, talianska a poľská vláda, ako aj Európska komisia. SOFIA, francúzska, česká a poľská vláda, ako aj Komisia predniesli ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 11. mája 2016.

22. Pán Soulier a pani Dokeová, ako aj Komisia tvrdia, že na prejudiciálnu otázku treba dať kladnú odpoveď, zatiaľ čo SOFIA a francúzska, nemecká a poľská vláda zastávajú názor, že na ňu treba odpovedať záporne. Pokiaľ ide o taliansku vládu, táto navrhuje, aby sa na uvedenú otázku odpovedalo záporne, pod podmienkou overení, ktoré má uskutočniť vnútroštátny súd. Talianska vláda totiž navrhuje vyzvať vnútroštátny súd na to, aby konkrétne overil, že predmetná právna úprava nepredstavuje neprimeraný zásah do autorských práv, pričom má predovšetkým preskúmať svoje ustanovenia týkajúce sa predchádzajúceho informovania autorov, ich možností podať námietky a odňať právo udeliť súhlas, ako aj spôsobov ich odmeňovania.

V – Analýza

A – Účel návrhu na začatie prejudiciálneho konania

23. Svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania sa vnútroštátny súd Súdneho dvora pýta, či vnútroštátna právna úprava, ktorou sa výkon práva udeliť súhlas ( 4 )na rozmnožovanie a zobrazovanie ( 5 ) tzv. „obchodne nedostupných“ kníh v digitálnej podobe zveril za odplatu ( 6 ) autorizovaným organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, je v súlade s článkom 2 písm. a) ( 7 ) smernice 2001/29, ktorý zavádza výlučné právo rozmnožovania v prospech autorov, a s jej článkom 5, ktorý umožňuje členským štátom zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia tohto práva. ( 8 )

24. Bez ohľadu na to, že vnútroštátny súd sa odvoláva iba na články 2 a 5 smernice 2001/29, ja sa rovnako ako žalobcovia vo veci samej, nemecká vláda a Komisia domnievam, že vnútroštátna právna úprava, akou je tá, o akú ide vo veci samej – ktorá za určitých okolností umožňuje digitálne využívanie tzv. „obchodne nedostupných“ kníh autorizovanou organizáciou pre výber a prerozdeľovanie poplatkov –, sa musí preskúmať nielen z hľadiska článku 2 písm. a) smernice 2001/29 ( 9 ), ale aj z hľadiska jej článku 3 ods. 1, ktorý poskytuje autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel.

25. Využívanie digitálnej verzie knihy takým spôsobom, aby k nej verejnosť mohla mať prístup, má totiž za následok jej sprístupnenie verejnosti a podľa môjho názoru predstavuje verejný prenos diela v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29. ( 10 )

26. Z uvedeného vyplýva, že v zmysle článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 predstavuje digitálne využívanie kníh chránených autorským právom „rozmnožovanie“ a „verejný prenos“ diela, ktoré si vyžadujú individuálny a samostatný súhlas autora ( 11 ), ibaže sa na ne vzťahuje výnimka alebo obmedzenie stanovené v článku 5 tejto smernice. ( 12 )

B – Článok 5 smernice 2001/29

27. Predtým, ako sa vyjadrím k výkladu článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, hneď na úvod vylučujem, že by pre vyriešenie sporu vo veci samej bol relevantný článok 5 tejto smernice a režim výnimiek a obmedzení výlučných práv zakotvených v článkoch 2 až 4, ktoré zavádza.

28. Právna úprava, akou je tá, o akú ide vo veci samej, nefiguruje ( 13 ) medzi výnimkami a obmedzeniami, ktorých podrobný a taxatívny výpočet ( 14 ) je uvedený v článku 5 smernice 2001/29. ( 15 )

29. Navyše tento režim výnimiek a obmedzení je striktne obmedzený v článku 5 ods. 5, v ktorom sa stanovuje, že „sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo iného predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv“ ( 16 ). Preto je na to, aby sa dalo odvolávať na výnimku podľa článku 5 tejto smernice, ešte potrebné, aby výnimka alebo obmedzenie práva rozmnožovania alebo verejného prenosu spĺňali podmienky stanovené v článku 5 ods. 5 uvedenej smernice. ( 17 )

30. Napokon v rozpore s pripomienkami organizácie SOFIA ani článok 5 smernice 2001/29 a napokon ani žiadne iné ustanovenie tejto smernice nepredpokladajú možnosť členských štátov rozšíriť rozsah takýchto výnimiek alebo obmedzení. ( 18 )

31. Takáto iniciatíva by prináležala výlučne európskemu normotvorcovi. Rovnako ako Komisia usudzujem, že ak by členské štáty mali možnosť zaviesť ďalšie výnimky z autorského práva nad rámec tých, ktoré sú stanovené na európskej úrovni, došlo by k ohrozeniu právnej istoty viažucej sa k autorskému právu.

C – Rozsah výlučných práv udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie diel a ich verejný prenos, ktoré sú zakotvené v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29

32. Keďže v prejednávanom prípade neprichádza do úvahy žiadne obmedzenie alebo výnimka, na ktoré poukazuje článok 5 smernice 2001/29, ostáva preskúmať rozsah výlučných práv zakotvených v článkoch 2 a 3 tejto smernice, aby ho bolo možné konfrontovať s právnou úpravou, ktorá je predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

1. Úvodné poznámky

33. Z požiadaviek tak jednotného uplatnenia práva Únie, ako aj zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré rovnako ako ustanovenia článkov 2 a 3 smernice 2001/29 výslovne neobsahuje žiadny odkaz na právo členských štátov na účely vymedzenia zmyslu a významu tohto ustanovenia, sa obvykle má vykladať samostatným a jednotným spôsobom v celej Únii. ( 19 )

34. Podľa ustálenej judikatúry je potrebné pri výklade ustanovenia práva Spoločenstva zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele, ktoré sledujú právne predpisy, ktorých je súčasťou. ( 20 ) V predmetnom prípade je hlavným cieľom smernice 2001/29 zavedenie vysokej úrovne ( 21 ) ochrany okrem iného autorov, ktorá im umožní získať zodpovedajúcu odmenu za používanie ich diel, najmä v súvislosti s ich rozmnožovaním alebo verejným prenosom. ( 22 )

35. Na základe článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 požívajú autori výlučné práva udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie svojich diel a ich verejný prenos. ( 23 )

36. Súdny dvor rozhodol, že predmetné výlučné práva sú právami preventívnej povahy, ktoré autorovi umožňujú postaviť sa medzi prípadných používateľov jeho diela a rozmnožovanie (alebo verejný prenos), ( 24 ) ktorý títo používatelia zamýšľajú uskutočniť, a to s cieľom ho zakázať.

37. V dôsledku uvedeného na základe článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 požíva autor výlučné právo sa rozhodnúť, či a prípadne kedy a ako udelí súhlas alebo zakáže rozmnožovanie svojho diela alebo jeho verejný prenos.

2. Výlučné práva autora a vnútroštátna právna úprava, akou je tá, o akú ide vo veci samej

a) Výslovný a predchádzajúci súhlas autora

38. Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 podľa môjho názoru vyžadujú výslovný a predchádzajúci súhlas ( 25 ) autora na akékoľvek rozmnožovanie alebo akýkoľvek verejný prenos jeho diela, a to aj v digitálnej podobe. Tento súhlas ( 26 ) predstavuje hlavnú výsadu autorov.

39. Vzhľadom na neexistenciu odchylnej európskej právnej úpravy ( 27 ) sa nemôže výslovný a predchádzajúci súhlas autora na rozmnožovanie alebo verejný prenos jeho diela zrušiť, predpokladať alebo obmedziť tak, že sa nahradí implicitným súhlasom ( 28 ) alebo prezumpciou prevodu, proti ktorým by mal autor podať námietky v určenej lehote a za podmienok stanovených vnútroštátnym právom. Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, akou je napríklad sporný dekrét, ktorá výslovný a predchádzajúci súhlas autora nahrádza implicitným súhlasom alebo prezumpciou súhlasu, zbavuje autora podstatnej zložky jeho práva duševného vlastníctva.

b) Dochádza možnosťou podať námietky a odňať právo udeliť súhlas, ako aj právom na odmenu, k zmene rozsahu predmetných výlučných práv?

40. Skutočnosť, že autor má na základe vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, možnosť za určitých podmienok podať námietky ( 29 ) proti výkonu práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a verejný prenos jeho diela v digitálnej podobe zo strany organizácie SOFIA ( 30 ) alebo odňať ( 31 ) organizácii SOFIA právo udeliť súhlas na rozmnožovanie knihy alebo jej verejný prenos v digitálnej podobe, nič nemení na tomto konštatovaní. ( 32 )

41. Navyše skutočnosť, že autor za rozmnožovanie svojho diela alebo jeho verejný prenos dostane odmenu alebo kompenzáciu na základe vnútroštátnej právnej úpravy ( 33 ), nič nemení na tom, že boli porušené jeho výlučné práva.

42. Výlučné práva stanovené v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 obsahujú právo získať primeranú odmenu za použitie diel, no neobmedzujú sa iba na toto právo. V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že autorské právo uvedené v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 treba odlišovať napríklad od nároku výkonných umelcov a výrobcov fonogramov na odmenu ( 34 ) podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

c) Má neexistencia sprístupňovania diela verejnosti vplyv na obsah predmetných výlučných práv?

43. Tým, že autor svoje dielo plne nevyužíva, napr. z dôvodu jeho nesprístupňovania verejnosti predajom, ( 35 ) nedochádza k zmene jeho výlučných práv udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie jeho diela alebo jeho verejný prenos.

44. Talianska vláda v tejto súvislosti usudzuje, že „v klasickej konfigurácii vlastníckeho práva, ktoré sa vyvinulo z pozemkového vlastníctva, sa vždy pripúšťalo, že zákon môže stanoviť – nad rámec osobitných obmedzení tohto práva, ktoré ukladajú vlastníkovi povinnosť, aby z dôvodu vyššieho všeobecného záujmu akceptoval [niektoré] úkony tretích osôb, ktoré majú vplyv na jeho právo požívať svoj majetok – prípady, v ktorých právo k majetku zaniká z dôvodu nepoužívania, pokiaľ ho produktívne, a teda užitočne zo spoločenského hľadiska, používali tretie osoby. Hoci má totiž vlastník spomedzi ostatných práv aj právo nepoužívať svoj majetok, takže je vlastnícke právo nepremlčateľné, vždy existoval záujem uprednostniť – vo vzťahu k vlastníkovi, ktorý sa o svoj majetok nezaujíma, a tak ho vylúči z výrobného cyklu – tretiu osobu, ktorá, hoci na to nemá titul, tento majetok skutočne používa a umožňuje mu rozvíjať jeho hospodársky potenciál“.

45. Na základe právnych predpisov, ktoré sú uplatniteľné v prejednávanej veci, sa na túto vec uvedené tvrdenie nemôže vzťahovať.

46. Smernica 2001/29 totiž nestanovuje žiadnu sankciu alebo dôsledok v prípade, že autor nevykonáva alebo vykonáva len obmedzene svoje výlučné práva stanovené v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 tejto smernice. Preto predmetné výlučné práva ostávajú nedotknuté ( 36 ), aj keď ich ich držiteľ „nepoužíva“.

47. Navyše smernica 2012/28 potvrdzuje tento výklad.

48. Táto smernica sa týka určitých spôsobov použitia tzv. „osirelých“ diel, to znamená diel chránených autorským právom, pri ktorých sa neurčil nositeľ práv, a ak sa aj určil, nebol nájdený. Bola prijatá z dôvodu, že „v prípade osirelých diel nemožno získať tento predchádzajúci súhlas na rozmnožovanie alebo sprístupňovanie verejnosti“ ( 37 ).

49. V tejto súvislosti článok 6 ods. 1 smernice 2012/28 stanovuje, že členské štáty ustanovia výnimku alebo obmedzenie práva rozmnožovania a práva na sprístupňovanie verejnosti ustanovených v článkoch 2 a 3 smernice 2001/29 s cieľom zabezpečiť, aby organizácie uvedené v článku 1 ods. 1 ( 38 ) smernice 2012/28 mohli rozmnožovať osirelé diela ( 39 ) nachádzajúce sa v ich zbierkach, najmä na účely digitalizácie, a sprístupňovať ich verejnosti.

50. Výnimka alebo obmedzenie článkov 2 a 3 smernice 2001/29, ktoré stanovuje článok 6 ods. 1 smernice 2012/28, sú tak veľmi obmedzené.

51. Navyše článok 6 ods. 2 smernice 2012/28 stanovuje, že „organizácie uvedené v článku 1 ods. 1 používajú osirelé dielo v súlade s odsekom 1 tohto článku len na dosiahnutie cieľov súvisiacich s ich úlohami vo verejnom záujme, a to najmä uchovávania a reštaurovania a umožnenia prístupu k dielam a zvukovým záznamom obsiahnutým v ich zbierke na vzdelávacie a kultúrne účely. Organizácie môžu pri takomto používaní vytvárať príjmy výlučne na účely pokrytia nákladov, ktoré im vzniknú v súvislosti s digitalizáciou osirelých diel a ich sprístupňovaním verejnosti“ ( 40 ).

52. Domnievam sa, že by bolo paradoxné, ak by sa na základe smernice 2012/28 ukladali oveľa prísnejšie požiadavky na rozmnožovanie a verejný prenos osirelého diela, než na rovnaké spôsoby využívania, ktoré sa týkajú tzv. „obchodne nedostupných“ kníh, na základe vnútroštátnej právnej úpravy, akou je tá, o akú ide vo veci samej. ( 41 )

53. Na rozdiel od smernice 2012/28, ktorá vyžaduje, aby sa pred využívaním diela uskutočnilo v dobrej viere dôsledné vyhľadávanie držiteľov práv, totiž predmetná vnútroštátna právna úprava nepredpisuje žiaden osobitný úkon vo vzťahu k autorovi. Podľa článku L. 134‑3 zákonníka duševného vlastníctva, keď je kniha zaradená v databáze uvedenej v článku L. 134‑2, autor môže v lehote šiestich mesiacov podať námietky proti výkonu práva udeliť súhlas na rozmnožovanie jeho diela v digitálnej podobe alebo jeho verejný prenos v tejto podobe zo strany organizácie SOFIA. Navyše, zatiaľ čo článok 6 ods. 2 smernice 2012/28 výslovne vylučuje akékoľvek využívanie osirelého diela na obchodné účely, vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, sa týka obchodného využívania tzv. „obchodne nedostupných“ kníh.

d) O spôsoboch správy stanovených predmetnou vnútroštátnou právnou úpravou

54. SOFIA ( 42 ) a francúzska ( 43 ), nemecká a poľská vláda usudzujú, že právna úprava, o akú ide vo veci samej, sa nedotýka ochrany autorského práva a predstavuje iba spôsob správy určitých práv, pričom článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 nebránia tomu, aby členské štáty vymedzili spôsoby správy autorských práv.

55. Podľa môjho názoru je takáto koncepcia autorského práva v rozpore s článkom 2 písm. a) a článkom 3 ods. 1 smernice 2001/29. ( 44 ) Tieto ustanovenia, ktoré stanovujú výlučné právo autora udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie a verejný prenos jeho diel, sa totiž týkajú aj spôsobu, akým autor tieto práva vykonáva.

56. Aj keď je pravda, že smernica 2001/29 neharmonizuje a nezasahuje do spôsobov týkajúcich sa správy autorských práv, ktoré existujú v členských štátoch, ( 45 ) normotvorca Únie tým, že stanovil, že autor v zásade požíva výlučné práva udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie svojho diela a jeho verejný prenos, uplatnil svoje právomoci v oblasti duševného vlastníctva.

57. Za týchto podmienok už členské štáty nemôžu prijať spôsoby správy, ktoré spochybňujú právnu úpravu Únie ( 46 ), a to ani v prípade, že tým sledujú cieľ všeobecného záujmu. ( 47 ) Na to, aby totiž správa práv rozmnožovania a verejného prenosu vôbec prichádzala do úvahy, držiteľ týchto výlučných práv musí najprv organizácii správy udeliť súhlas na správu jeho práv.

58. Pre úplnosť, potvrdenie vyššie uvedeného nachádzam v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2014/26/EÚ z 26. februára 2014 o kolektívnej správe autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom a o poskytovaní multiteritoriálnych licencií na práva na hudobné diela na online využívanie na vnútornom trhu ( 48 ), v ktorej sa stanovujú „požiadavky potrebné na zabezpečenie riadneho fungovania správy autorských práv a práv súvisiacich s autorským právom organizáciami kolektívnej správy“ ( 49 ), a to napriek tomu, že táto smernica nie je uplatniteľná ratione temporis na spor, o aký ide vo veci samej.

59. Článok 5 ods. 2 smernice 2014/26 stanovuje, že „nositelia práv majú právo poveriť organizáciu kolektívnej správy podľa svojho výberu správou svojich práv, kategórií práv alebo druhov diel a iných predmetov ochrany podľa svojho výberu na územiach podľa svojho výberu, bez ohľadu na štátnu príslušnosť a členský štát pobytu alebo sídla, či už organizácie kolektívnej správy, alebo nositeľa práv“ ( 50 ). Právna úprava, akou je tá, o akú ide vo veci samej, by s týmto článkom nebola v súlade.

60. Navyše z článku 5 ods. 7 smernice 2014/26 jasne vyplýva, že držiteľ autorského práva musí vyjadriť „osobitne pre každé právo alebo kategóriu práv alebo pre každý druh diel a iných predmetov ochrany súhlas, ktorým poverí jeho správou organizáciu kolektívnej správy“. V tomto článku sa dodáva, že „každý takýto súhlas je zaznamenaný v podobe dokumentu“.

61. Súhlas tak ostáva základným stavebným prvkom výkonu výlučných práv zo strany autora.

e) Vplyv memoranda o porozumení o kľúčových zásadách digitalizácie a sprístupňovania komerčne nedostupných diel, podpísaného 20. septembra 2011 ( 51 )

62. SOFIA, francúzska, nemecká a poľská vláda napokon vyjadrujú, že právna úprava, o akú ide vo veci samej, zapadá do kontextu rokovaní vedených na úrovni Únie, ktorých výsledky boli zaznamenané v memorande o porozumení o kľúčových zásadách digitalizácie a sprístupňovania komerčne nedostupných diel, ktoré za asociácie knižníc, novinárov, vydavateľov, autorov a umelcov podpísali 20. septembra 2011 pod záštitou Komisie ( 52 ) zástupcovia európskych knižníc, autorov, vydavateľov a organizácií kolektívnej správy (ďalej len „Memorandum“). V Memorande, na ktoré smernica 2012/28 výslovne odkazuje ( 53 ), sa má uvažovať o možnosti hromadnej digitalizácie komerčne nedostupných diel, na účely ich sprístupnenia verejnosti. Tiež sa v ňom má pripúšťať, že súhlas autorov s kolektívnou správou príslušných práv využívania môže byť predpokladaný, a to pod podmienkou, že jednak bolo vynaložené všetko úsilie na to, aby títo autori boli informovaní, a jednak že sú ich záujmy chránené prostredníctvom mechanizmov nepristúpenia alebo odňatia práva udeliť súhlas.

63. Odôvodnenie 4 smernice 2012/28 stanovuje, že „touto smernicou nie sú dotknuté osobitné riešenia, ktoré sa vypracúvajú v členských štátoch na riešenie väčších problémov hromadnej digitalizácie, ako napríklad v prípade tzv. komerčne nedostupných diel. Takéto riešenia zohľadňujú špecifiká rôznych typov obsahu a jednotlivých užívateľov a sú založené na konsenze príslušných zainteresovaných strán. Tento prístup sa uplatňoval aj v [Memorande]… Touto smernicou nie je dotknuté uvedené [Memorandum], ktoré vyzýva členské štáty a Komisiu na zabezpečenie toho, aby sa na dobrovoľné dohody uzatvorené medzi užívateľmi, nositeľmi práv a organizáciami kolektívnej správy na účely vydania licencie na používanie v ňom uvedených komerčne nedostupných diel vzťahovali výhody požiadavky právnej istoty vo vnútroštátnom a cezhraničnom kontexte“ ( 54 ).

64. Podľa môjho názoru toto Memorandum nemá právne záväzný charakter, ktorý by mohol obmedziť rozsah výlučných práv stanovených v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 a obsahuje iba výzvu adresovanú Komisii a členským štátom, aby zabezpečili právnu istotu dobrovoľných dohôd ( 55 ) uzatvorených medzi užívateľmi, nositeľmi práv a organizáciami kolektívnej správy práv. V predmetnej vnútroštátnej právnej úprave pritom o „dobrovoľné dohody“ vôbec nejde.

VI – Návrh

65. Bez toho, aby bol popretý legitímny cieľ spočívajúci v oživení zabudnutých kníh, a to v prípade potreby s použitím nových technológií, navrhujem, aby Súdny dvor vzhľadom na ciele smernice 2001/29, jasné znenie článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 tejto smernice, neexistenciu výnimky zo zásady výslovného a predchádzajúceho súhlasu, ako aj neexistenciu akýchkoľvek iných protichodných ustanovení práva Únie, odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položila Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) takto: Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti bránia tomu, aby sa takou právnou úpravou, aká bola zavedená článkami L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva, výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie „obchodne nedostupných kníh“ v digitálnej podobe zveril autorizovaným organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, hoci sa aj autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom umožňuje podať námietky proti výkonu tohto práva alebo zabrániť jeho výkonu, a to za určitých podmienok, ktoré vymedzuje.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230.

( 3 ) JORF z 1. marca 2013, s. 3835. Zo spisu pred Súdnym dvorom vyplýva, že zákon o obchodne nedostupných knihách sa týka kníh vydaných vo Francúzsku v období od 1. januára 1900 do 31. decembra 2000.

( 4 ) Podľa francúzskej vlády vykonáva právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a verejný prenos diela SOFIA v rámci odvolateľného zákonného mandátu. Táto vláda poznamenáva, že autor si po uplynutí šesťmesačnej lehoty zachováva „kedykoľvek možnosť uplatniť právo vyňatia spod mechanizmu kolektívnej správy za podmienok stanovených zákonom“. Pozri bod 8 pripomienok francúzskej vlády.

( 5 ) Článok L. 122‑1 zákonníka duševného vlastníctva stanovuje, že „právo využívania, ktoré prináleží autorovi, pozostáva z práva zobrazovania a práva rozmnožovania“. Článok L. 122‑2 zákonníka duševného vlastníctva stanovuje, že „zobrazovanie spočíva vo verejnom prenose diela akýmkoľvek postupom“. Pozri analogicky článok 3 smernice 2001/29.

( 6 ) Pozri článok L. 134‑3 zákonníka duševného vlastníctva.

( 7 ) Článok 2 písm. a) smernice 2001/29 sa týka autorských diel, vrátane literárnych diel, akými sú knihy. V tejto súvislosti zdôrazňujem, že jedinými dielami, ktorých sa týka sporný dekrét, sú knihy.

( 8 ) Rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, bod 25).

( 9 ) V rozsudku z 11. septembra 2014, Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, bod 37), Súdny dvor rozhodol, že „digitalizácia diela, ktorá v podstate spočíva v konverzii tohto diela z analógového na digitálny formát, predstavuje rozmnoženie tohto diela“, a preto sa na ňu vzťahuje výlučné právo stanovené v článku 2 písm. a) smernice 2001/29.

( 10 ) Pojem „verejný prenos“, ktorý sa uvádza v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, sa musí chápať v širokom zmysle slova, ako je to napokon výslovne vyjadrené v odôvodnení 23 tejto istej smernice, ktoré stanovuje, že „táto smernica ďalej harmonizuje práva autorov na verejný prenos. Pod týmto právom sa v širokom zmysle slova chápe každý verejný prenos pre verejnosť, ktorá nie je prítomná na mieste, kde tento prenos vzniká. Toto právo zahŕňa všetky transmisie a retransmisie diel smerom k verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane vysielania“. Pozri rozsudok zo 7. marca 2013, ITV Broadcasting a i. (C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 20 a citovanú judikatúru). Pojem „prenos“ sa týka akejkoľvek transmisie chránených diel nezávisle od technického prostriedku alebo technického postupu, ktoré sa použili [rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 193)]. V rozsudku z 13. februára 2014, Svensson a i. (C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 19), Súdny dvor rozhodol, že „z článku 3 ods. 1 smernice 2001/29… vyplýva, že na to, aby išlo o ‚prenos‘, okrem iného postačuje, aby bolo dielo verejnosti sprístupnené takým spôsobom, že osoby, ktoré ju tvoria, môžu mať k tomuto dielu prístup, a nie je rozhodujúce, či túto možnosť využijú“. Pojem „verejnosť“, na ktorý poukazuje článok 3 ods. 1 smernice 2001/29, sa týka neurčitého počtu potenciálnych adresátov a okrem toho zahrnuje celkom významný počet osôb [rozsudok zo 7. marca 2013, ITV Broadcasting a i. (C‑607/11, EU:C:2013:147, bod 32)].

( 11 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. marca 2013, ITV Broadcasting a i. (C 607/11, EU:C:2013:147, bod 24). Súdny dvor v bode 39 tohto rozsudku usúdil, že v prípade, že dochádza k prenosu diel zahrnutých do terestriálneho televízneho vysielania a sprístupneniu tých istých diel na internete, „dotknutí autori musia udeliť individuálny a samostatný súhlas pre každý z týchto dvoch prenosov, keďže ku každému z nich dochádza za špecifických technických podmienok a líšia sa aj spôsoby retransmisie chránených diel, a každý z nich je určený verejnosti“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. V bode 15 rozsudku z 13. februára 2014, Svensson a i. (C‑466/12, EU:C:2014:76) Súdny dvor rozhodol, že „z článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 vyplýva, že ku každému verejnému prenosu diela musí nositeľ autorského práva udeliť súhlas“.

( 12 ) Pozri analogicky rozsudok z 27. februára 2014, OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, bod 36).

( 13 ) Žalobcovia vo veci samej, francúzska, nemecká a talianska vláda, SOFIA (subsidiárne), ako aj Komisia sa domnievajú, že vnútroštátna právna úprava, akou je sporný dekrét, nepredstavuje výnimku alebo obmedzenie v zmysle článku 5 smernice 2001/29. Nemecká vláda usudzuje „že takáto právna úprava sa zásadne odlišuje od výnimky alebo obmedzenia v zmysle článku 5 smernice 2001/29“. Podľa francúzskej vlády, „ak by mal Súdny dvor dospieť k záveru, že francúzsky mechanizmus obchodne nedostupných diel patrí do pôsobnosti smernice 2001/29,… tento mechanizmus nepredstavuje výnimku alebo obmedzenie v zmysle článku 5 tejto smernice“. SOFIA navrhuje (ešte subsidiárnejšie), aby sa smernica 2001/29 vykladala v tom zmysle, že výnimky uvedené v jej článku 5 nepredstavujú ich taxatívny výpočet, takže táto smernica nebráni tomu, aby členský štát prijal právnu úpravu zavádzajúcu dodatočnú výnimku z výlučného práva rozmnožovania, ktoré zaručuje jej článok 2, tak ako je to v predmetnom prípade. Podľa talianskej vlády „sa zdá, že sporná právna úprava… odkazuje na podmienky a odôvodnenia, ktoré sa odlišujú od tých, ktoré sú stanovené v článku 5 smernice [2001/29]“. Táto vláda usudzuje, že predmetný zákon „sa stavia do pozície… určitého druhu povinnej licencie, aj keď spojenej s režimom „opt‑out“, ktorý sa nedá porovnať s nijakým z prípadov, ktoré stanovuje normotvorca Únie, a ako sa zdá, nemá žiadnu obdobu v medzinárodnom prostredí“.

( 14 ) Ako sa uvádza v odôvodnení 32 smernice 2001/29, „táto smernica poskytuje kompletné vymenovanie výnimiek a obmedzení práva rozmnožovania a práva verejného prenosu. Niektoré výnimky alebo obmedzenia platia iba pre právo rozmnožovania, ak je to potrebné“. Inak povedané, smernica 2001/29 neobsahuje žiadnu všeobecnú výnimku, ktorá by bola založená na abstraktných kritériách, ako napríklad výnimka pre „fair use“ (spravodlivé používanie), ktorú stanovuje napríklad § 107 zákona Spojených štátov o autorských právach (17 U.S. Code § 107). Hoci totiž uvedené ustanovenie obsahuje zoznam možných výnimiek z autorského práva, ktorý teda nie je taxatívny, predsa len sa v ňom uvádza, že používanie diela v konkrétnom prípade musí byť spravodlivým používaním, z čoho vyplýva potreba preskúmať a zvážiť štyri faktory, a to konkrétne po prvé cieľ a charakter používania diela, vrátane toho, či má toto používanie komerčnú povahu alebo je určené na neziskové vzdelávacie účely, po druhé povahu chráneného diela, po tretie rozsah a význam používanej časti v porovnaní s dielom chráneným ako celok a po štvrté dôsledok používania na potenciálny trh alebo hodnotu chráneného diela.

( 15 ) Cieľom tohto článku 5 bolo najmä umožniť členským štátom vykonávať ich právomoci najmä v oblasti vzdelávania a vyučovania a zachovať spravodlivú rovnováhu v oblasti práv a záujmov medzi jednotlivými kategóriami držiteľov práv, ako aj medzi týmito a používateľmi predmetov ochrany. Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, bod 78). V odôvodnení 14 smernice 2001/29 sa uvádza, že „táto smernica sa snaží podporiť vzdelávanie a kultúru prostredníctvom ochrany diel a iných predmetov ochrany, pričom zároveň pripúšťa výnimky alebo obmedzenia vo verejnom záujme s cieľom vzdelávania a vyučovania v školstve“. Pozri analogicky rozsudok z 12. novembra 2015, Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, bod 54).

( 16 ) Rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, bod 79). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 17 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 181). Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 10. apríla 2014, ACI Adam a i. (C‑435/12, EU:C:2014:254, body 25 a 26), Súdny dvor rozhodol, že článok 5 ods. 5 smernice 2001/29 nestanovuje výnimky alebo obmedzenia z predmetných práv, ktoré by členské štáty mohli upraviť, ale obmedzuje sa na spresnenie rozsahu výnimiek a obmedzení, stanovených v predchádzajúcich odsekoch tohto ustanovenia. Cieľom článku 5 ods. 5 smernice 2001/29 teda nie je rozšíriť rozsah jednotlivých výnimiek a obmedzení stanovených v predchádzajúcich odsekoch tohto ustanovenia.

( 18 ) Navyše, keďže sa jednotlivé výnimky a obmedzenia stanovené v článku 5 smernice 2001/29 odchyľujú od práv stanovených v článkoch 2 až 4 tejto smernice, majú sa vykladať reštriktívne. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. apríla 2014, ACI Adam a i. (C‑435/12, EU:C:2014:254, body 22 a 23). Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 27. februára 2014, OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110), Súdny dvor poskytol reštriktívny výklad rozsahu týchto výnimiek a obmedzení jednotlivých výlučných práv a odmietol ich uplatniť analogicky. V bodoch 38 a 40 tohto rozsudku totiž Súdny dvor rozhodol, že článok 5 ods. 2 písm. e) smernice 2001/29 predstavuje základ len pre výnimku alebo obmedzenie v súvislosti s právom rozmnožovania podľa článku 2 tejto smernice, a teda nemôže byť základom pre výnimku alebo obmedzenie v súvislosti s výlučným právom autorov stanoveným v článku 3 ods. 1 uvedenej smernice, udeliť súhlas s akýmkoľvek prenosom ich diel alebo takýto prenos zakázať.

( 19 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júla 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 27), vo vzťahu k článku 2 smernice 2001/29 a zo 7. decembra 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 31), vo vzťahu k článku 3 tejto smernice.

( 20 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. decembra 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 34).

( 21 ) Podľa odôvodnenia 9 smernice 2001/29 „akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu“. Cieľom tejto smernice je, aby členské štáty najmä v informačnej spoločnosti zabezpečili účinnú ochranu duševného vlastníctva a zvlášť autorského práva. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. januára 2008, Promusicae (C‑275/06, EU:C:2008:54, bod 57).

( 22 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. decembra 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 36).

( 23 ) V súlade s pripomienkami organizácie SOFIA sa domnievam, že tieto ustanovenia vymedzujú obsah predmetných práv a určujú ich držiteľov. Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 21 smernice 2001/29, ktoré stanovuje, že „táto smernica definuje rozsah činností, na ktoré sa vzťahuje právo reprodukcie vo vzťahu k rôznym užívateľom. To sa musí uskutočniť v súlade s acquis communautaire. Na zabezpečenie právnej istoty v rámci vnútorného trhu je potrebná široká definícia týchto činností“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 24 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. marca 2012, SCF (C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 75), a z 27. februára 2014, OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, bod 36), ktoré sa týkajú výlučného práva stanoveného v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29. Podľa môjho názoru sa rovnaká právna analýza vzťahuje na výlučné právo stanovené v článku 2 písm. a) tejto smernice.

( 25 ) Pozri analogicky článok 4 smernice 2001/29. Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549), Súdny dvor rozhodol, že „článok 4 ods. 1 smernice 2001/29 zakotvuje výlučné právo autora povoliť alebo zakázať akúkoľvek formu verejného šírenia originálu diela alebo jeho rozmnoženín predajom alebo iným spôsobom“ (bod 19). V bode 20 tohto istého rozsudku Súdny dvor dodáva, že „odsek 2 toho istého článku obsahuje pravidlo týkajúce sa vyčerpania tohto práva. Podľa tohto ustanovenia sa právo šírenia nevyčerpá vo vzťahu k originálu alebo k rozmnoženinám diela s výnimkou prípadov, keď prvý predaj alebo iný prevod vlastníctva v rámci Spoločenstva uskutoční nositeľ práv, alebo sa tieto uskutočnia s jeho súhlasom“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 26 ) Pozri tiež odôvodnenie 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/28/EÚ z 25. októbra 2012 o určitých povolených spôsoboch použitia osirelých diel (Ú. v. EÚ L 299, 2012, s. 5), ktoré stanovuje, že „výhradné práva nositeľov práv týkajúce sa rozmnožovania a sprístupňovania ich diel a iných predmetov ochrany verejnosti, harmonizované podľa smernice… 2001/29…, sú také práva, ktoré vyžadujú pred digitalizáciou a sprístupňovaním diela verejnosti alebo iného predmetu ochrany predchádzajúci súhlas nositeľov práv“.

( 27 ) Pozri najmä článok 3 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 28), ktorý výslovne stanovuje, že „ak je medzi výkonnými umelcami a výrobcom filmu uzatvorená individuálna alebo kolektívna zmluva o výrobe filmu, predpokladá sa, ak to v zmluve nie je ustanovené inak, že výkonný umelec, na ktorého sa táto zmluva vzťahuje, previedol svoje právo na nájom…“. Pozri naopak úvahy, v ktorých som sa vyššie venoval článku 5 smernice 2001/29. Pozri tiež ustanovenia smernice 2012/28.

( 28 ) Podľa talianskej vlády zákon o obchodne nedostupných knihách zavádza „mechanizmus prezumpcie súhlasu“. Podľa Komisie predmetná vnútroštátna právna úprava nepodmieňuje „digitalizáciu obchodne nedostupnej knihy predchádzajúcim výslovným súhlasom jej autora ani nevyžaduje od organizácie pre výber poplatkov, aby od autorov dotknutých rozmnožovaním alebo verejným prenosom ich diel v digitálnej podobe takýto súhlas získala“.

( 29 ) Pozri v tomto zmysle článok L.134‑4 zákonníka duševného vlastníctva. Autor totiž môže podať námietky proti využívaniu diela do šiestich mesiacov po zaradení danej knihy do uvedenej databázy. Po uplynutí tejto lehoty a následne po využívaní jeho diela zo strany organizácie SOFIA proti nemu autor ešte stále môže podať námietky, pokiaľ sa domnieva, že rozmnožovaním alebo zobrazovaním tejto knihy môže dôjsť k poškodeniu jeho cti alebo dobrej povesti. Podľa žalobcov vo veci samej „je takýto prípad vysoko nepravdepodobný, ak nie iluzórny: takéto poškodenie sa nemôže vyznačovať predajom digitálneho vyhotovenia diela, ibaže by malo ísť o mimoriadne zhoršenú kvalitu digitalizácie (ale to by odkazovalo na osobnostné právo autora, konkrétne týkajúce sa rešpektovania diela)“. Francúzska vláda na pojednávaní uviedla, že stačí, aby autor namietal poškodenie svojej cti alebo dobrej povesti, pričom nepotrebuje predložiť žiaden iný dôkaz.

( 30 ) Navyše sa domnievam, že takýto postup podávania námietok sa rovná „formalite“, ktorá je zakázaná v článku 5 ods. 2 dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel (Parížsky akt z 24. júla 1971), podpísaného 9. septembra 1886 v Berne, v znení vyplývajúcom zo zmien a doplnení z 28. septembra 1979 (ďalej len „Bernský dohovor“). Predmetná vnútroštátna právna úprava totiž podmieňuje zachovanie požívania a výkonu predmetných výlučných práv týkajúcich sa tzv. „obchodne nedostupných“ kníh podaním námietok zo strany autora v lehote šiestich mesiacov. Ďalej treba uviesť, že Únia, ktorá nie je zmluvnou stranou Bernského dohovoru, je podľa článku 1 ods. 4 zmluvy Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) o autorskom práve, prijatej 20. decembra 1996 v Ženeve, ktorej je zmluvnou stranou a ktorá teda tvorí súčasť jej právneho poriadku a vykonáva ju smernica 2001/29, povinná konať v súlade s článkami 1 až 21 Bernského dohovoru. V dôsledku uvedeného je Únia povinná konať v súlade najmä s článkom 5 ods. 2 Bernského dohovoru. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. februára 2012, Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, bod 59 a citovanú judikatúru).

( 31 ) Pozri článok L. 134‑6 zákonníka duševného vlastníctva. Pokiaľ ide o Conseil d’État (Štátna rada), táto v prejudiciálnej otázke používa pojem „zabrániť“. Pod podmienkou overenia zo strany vnútroštátneho súdu sa navyše zdá, že autorova možnosť odňať právo udeliť súhlas je podmienená dôkazom, že je jediným držiteľom práva rozmnožovania a práva verejného prenosu v digitálnej podobe. Článok L. 134‑6 zákonníka duševného vlastníctva totiž stanovuje, že „autor a vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania obchodne nedostupnej knihy v tlačenej podobe, kedykoľvek spoločne doručia organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov uvedenej v článku L. 134‑3 svoje rozhodnutie odňať jej právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie uvedenej knihy v digitálnej podobe“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Podľa žalobcov vo veci samej tento dôkaz „nie je v dôsledku uvedeného vôbec diskrečný, ale skôr závisí od probatio diabolica. V skutočnosti by to znamenalo, že by sa od autora vyžadoval dôkaz o negatívnej skutočnosti, ktorú nie je možné zistiť a ktorá spočíva v preukázaní toho, že predmetné práva nepreviedol“. Francúzska vláda na pojednávaní uviedla, že postačuje čestné vyhlásenie autora, podľa ktorého je jediným držiteľom práva rozmnožovania a práva verejného prenosu v digitálnej podobe, pričom je na tretej osoba, a najmä vydavateľovi, aby predložil opačný dôkaz. Podľa tejto vlády „by bolo prehnané usudzovať, že existuje obmedzenie autorského práva pre akýkoľvek mechanizmus kolektívnej správy autorských práv, ktorý by nestanovoval výslovný a individuálny súhlas daných autorov, ale ktorý by spočíval vo výkone práv danou organizáciou kolektívnej správy v rámci zákonného mandátu, ktorý je kedykoľvek odvolateľný“.

( 32 ) Pod podmienkou overenia zo strany vnútroštátneho súdu tiež z článku L. 134‑6 zákonníka duševného vlastníctva vyplýva, že právni nástupcovia nemôžu podať námietky proti ďalšiemu využívaniu knihy, ktoré bolo začaté pred doručením rozhodnutia odňať organizácii SOFIA jej právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie uvedenej knihy v digitálnej podobe, a to „počas zvyšnej časti obdobia, na ktoré bol udelený súhlas uvedený v druhom pododseku odseku I článku L. 134‑3 alebo v treťom odseku článku L. 134‑5, a to v maximálnej dĺžke piatich rokov, pričom ide o nevýhradný súhlas“.

( 33 ) Pozri v tomto zmysle článok L. 134‑3 odsek III bod 5o zákonníka duševného vlastníctva, ktorý stanovuje rozdeľovanie odmeny spojenej s digitálnym využívaním tzv. „obchodne nedostupných“ kníh medzi autorov a vydavateľov. Žalobcovia vo veci samej poznamenávajú, že žiaden prevod práv na digitálne využívanie sa neuskutočnil pred 90. rokmi. Domnievajú sa, že „práva na digitálne využívanie patria bez akýchkoľvek pochybností v plnom rozsahu iba autorom, ktorí ich vzhľadom na neexistenciu výslovného prevodu nikdy nemohli previesť na vydavateľa. V dôsledku uvedeného zákon [o obchodne nedostupných knihách], ktorý predpisuje paritné zloženie (z autorov a vydavateľov) orgánov organizácie pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, ukladá autorom povinnosť vykonávať svoje výlučné právo kolektívne a zdieľať výsady autorského práva (rozhodovať o príjemcoch a o podmienkach súhlasu na využívanie) paritne s tretími osobami bez právneho titulu“. Ja si myslím, že pokiaľ práva na digitálne využívanie patria v plnom rozsahu iba autorom, v prípade, že nedošlo k prevodu na tretiu osobu, ktorou je vydavateľ, režim rozdeľovania odmeny spojenej s digitálnym využívaním tzv. „obchodne nedostupných“ kníh medzi autorov a vydavateľov porušuje aj výlučné práva autora stanovené v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29. Pozri analogicky rozsudok z 12. novembra 2015, Hewlett‑Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, body 47 a 48).

( 34 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, bod 35).

( 35 ) Pozri v tomto zmysle článok L. 134‑1 zákonníka duševného vlastníctva.

( 36 ) Naproti tomu pozri článok 10 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, 2008, s. 25) a článok 15 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1), ktoré stanovujú možnosť uložiť sankcie za nepoužívanie ochrannej známky, pokiaľ na to neexistujú oprávnené dôvody. Napríklad článok 12 ods. 1 smernice 2008/95 stanovuje, že „ochranná známka bude zrušená, ak nebola počas nepretržitého obdobia piatich rokov skutočne používaná pre tovary alebo služby, pre ktoré bola zapísaná, s výnimkou prípadu, ak bolo toto nepoužívanie primerane odôvodnené“. Pozri tiež článok 51 nariadenia č. 207/2009.

( 37 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri odôvodnenie 7 smernice 2012/28.

( 38 ) Podľa článku 1 ods. 1 smernice 2012/28 „táto smernica sa týka určitých spôsobov použitia osirelých diel verejne prístupnými knižnicami, vzdelávacími inštitúciami a múzeami, ako aj archívmi, inštitúciami zaoberajúcimi sa filmovým alebo zvukovým dedičstvom, verejnoprávnymi vysielateľmi, ktorí sú usadení v členských štátoch, na dosiahnutie cieľov spojených s ich úlohami vo verejnom záujme“.

( 39 ) Na to, aby sa určité dielo mohlo považovať za osirelé dielo, musí sa najprv vo vzťahu k tomuto dielu vykonať v dobrej viere dôsledné vyhľadávanie držiteľov práv. Článok 3 ods. 1 smernice 2012/28 totiž stanovuje, že „na účely stanovenia, či dielo… je osirelým dielom, organizácie uvedené v článku 1 ods. 1 zabezpečia, aby sa v súvislosti s každým jednotlivým dielom… vykonalo v dobrej viere dôsledné vyhľadávanie držiteľov práv… Dôsledné vyhľadávanie sa vykonáva pred použitím diela“.

( 40 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 41 ) Tiež poukazujem na to, že SOFIA na pojednávaní uviedla, že združuje značné zdroje na nachádzanie autorov s cieľom poskytnúť im odmenu za rozmnožovanie a verejný prenos ich diel v digitálnej podobe. Na otázku, prečo tieto zdroje nepoužíva na to, aby identifikovala autorov pred udelením súhlasu na rozmnožovanie a verejný prenos ich diel a získala ich výslovný a predchádzajúci súhlas, SOFIA odpovedala, že by bolo príliš zložité získať individuálny súhlas daných autorov.

( 42 ) Podľa organizácie SOFIA sa predmetná vnútroštátna právna úprava netýka obsahu práva rozmnožovania a úkonov, ktoré patria do tejto výsady, ale výkonu práva rozmnožovania vďaka zákonnému mandátu.

( 43 ) Podľa francúzskej vlády sporný dekrét neupravuje obsah predmetných autorských práv, ale obmedzuje sa na úpravu výkonu týchto práv za určitých podmienok zo strany organizácií kolektívnej správy, ktoré sú autorizované ministrom povereným kultúrou. Táto vláda usudzuje, že výkon práva rozmnožovania a práva verejného prenosu zo strany organizácie kolektívnej správy práv nemá za následok žiaden prevod vlastníckeho práva, ale predstavuje jednoducho spôsob kolektívneho výkonu týchto práv.

( 44 ) Súhlasím s pripomienkami Komisie, podľa ktorých „francúzska právna úprava, ktorá stanovuje, že za určitých okolností vykonáva tieto práva, pokiaľ ide o obchodne nedostupné knihy, autorizovaná organizácia, a nie autor, je v príkrom rozpore s uplatniteľnými ustanoveniami smernice 2001/29“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 45 ) Pozri odôvodnenie 18 smernice 2001/29, v ktorom sa uvádza, že „táto smernica platí bez toho, aby boli dotknuté tie ustanovenia v členských štátoch, ktoré sa týkajú spravovania práv, ako sú rozšírené licencie ochranných spoločností“.

( 46 ) Pozri analogicky rozsudok z 9. februára 2010, Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, bod 64). Na druhej strane za predpokladu, že je dodržaná požiadavka výslovného a predchádzajúceho súhlasu, majú členské štáty právomoc vymedziť spôsoby tohto súhlasu, napríklad tak, že budú vyžadovať, aby sa prevod práv na využívanie autorského práva uskutočnil písomne. Pozri v tomto zmysle odôvodnenie 30 smernice 2001/29, ktoré stanovuje, že „práva, o ktorých sa zmieňuje táto smernica, sa môžu prenášať [prevádzať – neoficiálny preklad], postúpiť alebo sa na ne môže vzťahovať poskytnutie zmluvných licencií bez toho, aby bola dotknutá príslušná národná legislatíva týkajúca sa autorských práv“.

( 47 ) Francúzska vláda poznamenáva, že „cieľom [zákona o obchodne nedostupných knihách] je zachovanie obchodne nedostupných diel a ich sprístupňovanie verejnosti, a to spôsobmi, ktoré zaručujú poskytnutie odmeny autorom, a teda rešpektovanie autorského práva“. Podľa nemeckej vlády je predmetná vnútroštátna právna úprava v záujme držiteľov práv, ako aj vo všeobecnom záujme. SOFIA uvádza, že „za predpokladu, že právna úprava, akou je tá, o akú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti článku 2 smernice 2001/29 a predstavuje výnimku alebo obmedzenie, ktoré jej článok 5 nepovoľuje, bolo by potrebné určiť, či môže byť takáto právna úprava odôvodnená cieľom všeobecného záujmu, ktorý spočíva v stanovení spravodlivej rovnováhy medzi právom duševného vlastníctva, chráneného na základe článku 17 ods. 2 [Charty základných práv Európskej únie], na jednej strane, a právom na informácie, zaručeným článkom 11 ods. 1 tejto Charty, na druhej strane“.

( 48 ) Ú. v. EÚ L 84, 2014, s. 72.

( 49 ) Pozri článok 1 smernice 2014/26.

( 50 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 51 ) Memorandum je dostupné iba v anglickom jazyku na internetovej stránke Komisie na tejto adrese: http://ec.europa.eu/internal_market/copyright/out‑of‑commerce/index_en.htm.

( 52 ) Po podpise predmetných asociácií sa uvádza: „As witnessed by: Michel Barnier, Commissioner for International Market and Services“.

( 53 ) Pozri odôvodnenie 4 smernice 2012/28.

( 54 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 55 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.