Právo byť vypočutý tak, ako sa uplatňuje v rámci smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, v zásade nevyžaduje, aby mal žiadateľ o doplnkovú ochranu v prípade, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, upravuje dve odlišné na seba nadväzujúce konania, ktorých cieľom je preskúmať jednak žiadosť o získanie postavenia utečenca a jednak žiadosť o doplnkovú ochranu, právo na ústny pohovor vzťahujúci sa na jeho žiadosť a v rámci tohto pohovoru právo predvolávať alebo kontradiktórne vypočúvať svedkov.

Ústny pohovor sa však musí uskutočniť, ak si ho osobitné okolnosti súvisiace s dôkazmi, ktoré má k dispozícii príslušný orgán, alebo osobnou či všeobecnou situáciou, v akej je podaná žiadosť o doplnkovú ochranu, vyžadujú na preskúmanie tejto žiadosti s plnou znalosťou veci, čo musí overiť vnútroštátny súd.

V prvom rade totiž zo zistení uvedených v rozsudku z 22. novembra 2012, M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), nevyplýva, že ústny pohovor sa musí v rámci konania o priznanie doplnkovej ochrany nevyhnutne uskutočniť. V druhom rade treba uviesť, že pri neexistencii právnej úpravy Únie v danej oblasti uplatniteľnej v Írsku je úlohou vnútroštátneho právneho poriadku tohto členského štátu upraviť procesné postupy týkajúce sa preskúmania žiadosti o doplnkovú ochranu, pričom tento členský štát je v tomto rámci zodpovedný za zabezpečenie účinnej ochrany práv priznaných právnym poriadkom Únie a osobitne zabezpečenie dodržania práva žiadateľa o doplnkovú ochranu byť vypočutý (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK,C‑243/15, EU:C:2016:838, bod 65).

Z toho vyplýva, že postupy, podľa ktorých musí mať žiadateľ o doplnkovú ochranu možnosť vykonať svoje právo byť vypočutý pred prijatím konečného rozhodnutia týkajúceho sa jeho žiadosti, musia byť posúdené vo svetle ustanovení smernice 2004/83, ktorých cieľom je najmä stanoviť minimálne normy týkajúce sa podmienok, ktoré musia spĺňať štátni príslušníci tretích krajín na to, aby mohli požívať doplnkovú ochranu (pozri analogicky rozsudky z 5. novembra 2014, Mukarubega,C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 55, a z 11. decembra 2014, Boudjlida,C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 45).

Na tento účel z článku 4 tej istej smernice vyplýva, že medzi relevantné okolnosti, ktoré musí príslušný orgán zohľadniť, patria najmä informácie a dokumenty týkajúce sa veku žiadateľa, jeho minulosti, totožnosti, štátnej, resp. štátnych príslušností, krajín, kde mal predtým pobyt, jeho predchádzajúcich žiadostí o azyl, jeho trasy cesty, dôvodov žiadosti a v širšej miere vážneho bezprávia, ktoré utrpel alebo by mohol utrpieť. Príslušný orgán musí prípadne zohľadniť poskytnuté vysvetlenia, pokiaľ ide o nedostatok dôkazov a všeobecnej dôveryhodnosti žiadateľa.

V dôsledku toho právo byť vypočutý pred prijatím rozhodnutia týkajúceho sa žiadosti o doplnkovú ochranu musí žiadateľovi umožniť vyjadriť svoj názor na všetky tieto skutočnosti s cieľom podporiť svoju žiadosť a umožniť správnemu orgánu vykonať s plnou znalosťou veci individuálne posúdenie skutočností a okolností uvedených v článku 4 smernice 2004/83 s cieľom určiť, či existuje reálne riziko, že tento žiadateľ utrpí vážne bezprávie v zmysle tejto smernice, ak by bol vrátený do svojej krajiny pôvodu.

V tomto ohľade treba pripomenúť, že ak z akéhokoľvek dôvodu nie sú dôkazy predložené žiadateľom o medzinárodnú ochranu úplné, aktuálne alebo relevantné, z článku 4 ods. 1 smernice 2004/83 vyplýva, že členský štát musí aktívne spolupracovať so žiadateľom, aby bolo možné zhromaždiť všetky dôkazy umožňujúce posúdiť jeho žiadosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. novembra 2012, M.,C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 66).

V dôsledku toho sa ústny pohovor musí uskutočniť, ak príslušný orgán nie je objektívne spôsobilý na základe dôkazov, ktoré má k dispozícii v nadväznosti na písomné konanie a ústny pohovor so žiadateľom uskutočnený počas skúmania jeho žiadosti o azyl, s plnou znalosťou veci určiť, či existujú podstatné dôvody domnievať sa, že tento žiadateľ by v prípade, keď by bol vrátený do svojej krajiny pôvodu, čelil reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, pričom tento žiadateľ nemôže prijať ochranu tejto krajiny alebo vzhľadom na takéto riziko ju odmieta. Ústny pohovor sa musí tiež uskutočniť, ak sa vzhľadom na osobnú alebo všeobecnú situáciu, v akej je podaná žiadosť o doplnkovú ochranu, najmä na prípadnú osobitnú zraniteľnosť žiadateľa napríklad vzhľadom na jeho vek, zdravotný stav alebo skutočnosť, že utrpel vážnu formu násilia, zdá, že takýto pohovor je nevyhnutný na to, aby mu umožnil vyjadriť sa úplne a súvisle k dôkazom, ktoré môžu podporiť jeho žiadosť.

(pozri body 28, 30, 34, 36, 37, 48, 49, 51, 56, 57 a výrok)