ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C‑607/14

Bookit Ltd

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Spoločný systém dane z pridanej hodnoty — Smernica 2006/112/ES — Oslobodenie od dane — Článok 135 ods. 1 písm. d) — Transakcie týkajúce sa platieb a prevodov — Pojem — Nákup vstupeniek do kina prostredníctvom telefónu alebo internetu — Platba debetnou alebo kreditnou kartou — Takzvané služby ‚spracovania platby kartou‘“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. mája 2016

Harmonizácia daňových právnych predpisov – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia od dane – Bankové transakcie uvedené v článku 135 ods. 1 písm. d) smernice 2006/112 – Pojem – Nákup vstupeniek do kina prostredníctvom telefónu alebo internetu – Platba debetnou alebo kreditnou kartou – Takzvané služby „spracovania platby kartou“ – Vylúčenie [Smernica Rady 2006/112, článok 135 ods. 1 písm. d)] Harmonizácia daňových právnych predpisov – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia od dane – Bankové transakcie uvedené v článku 135 ods. 1 písm. d) smernice 2006/112 – Transakcie týkajúce sa platieb a prevodov v zmysle tohto článku – Kritériá určenia [Smernica Rady 2006/112, článok 135 ods. 1 písm. d)]
Článok 198 ods. 2 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na dodanie ingotov, ktoré pozostávajú z náhodnej surovej zliatiny vzniknutej zliatím šrotu a rôznych kovových predmetov obsahujúcich zlato, ako aj iných kovov, materiálov a látok obsahujúcich v závislosti od ingotu okolo 500 alebo 600 tisícim zlata.

To, čo totiž zvyšuje riziko daňového podvodu a tým odôvodňuje uplatnenie mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti pri dodaní niektorých tovarov, vrátane zlata, je práve vysoká trhová hodnota tovarov v porovnaní s ich veľkosťou, ktorá umožňuje ich ľahšiu prepravu. Pokiaľ ide o obchod so zlatom, hoci nejde o hotový výrobok, akým je šperk, hodnotu dotknutého tovaru určuje obsah zlata. V dôsledku toho je riziko daňového podvodu o to väčšie, o čo vyšší je obsah zlata v danom tovare.

Z toho vyplýva, že vzhľadom na hlavný cieľ sledovaný normotvorcom Únie je stupeň rýdzosti zlata dotknutého tovaru rozhodujúci na určenie, či dodanie zlata vo forme suroviny alebo polotovaru, ktorý nie je hotovým výrobkom, spadá alebo nespadá pod článok 198 ods. 2 smernice 2006/112.

Okrem toho treba konštatovať, že priklonenie sa k výkladu článku 198 ods. 2 uvedenej smernice, podľa ktorého toto ustanovenie už prebraté členským štátom nie je možné uplatniť na ingoty s rýdzosťou zlata 325 tisícin alebo vyššou, by mohlo narušiť úplné uplatnenie tohto cieľa týkajúceho sa boja proti daňovým podvodom, ktorý konkrétne sleduje normotvorca Únie v súvislosti s osobitosťami tohto vzácneho kovu. Naopak, vyššie uvedené nerieši otázku, či ingoty pozostávajúce z „odpadu“ alebo „použitých materiálov“ s rýdzosťou zlata nižšou než 325 tisícin môžu spadať pod mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti uvedený v článku 199 ods. 1 písm. d) tejto smernice, pokiaľ členský štát tento mechanizmus uplatnil.

Z tohto hľadiska nič v smernici 2006/112 nenasvedčuje tomu, že mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti uvedený v článku 199 ods. 1 písm. d) tejto smernice nevyhnutne vylučuje mechanizmus uvedený v článku 198 ods. 2, keďže posledné uvedené ustanovenie možno z tohto hľadiska chápať ako lex specialis vzťahujúci sa na špecifické výrobky zahrnuté pod tieto pojmy.

(pozri body 38, 41 – 43, 45 a výrok)
Článok 7 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej súd prejednávajúci individuálnu žalobu spotrebiteľa smerujúcu k vyhláseniu zmluvnej podmienky, ktorá ho viaže s predávajúcim alebo dodávateľom, za nekalú je povinný automaticky prerušiť toto konanie až do vydania konečného rozsudku v prebiehajúcom konaní o hromadnej žalobe, ktorú podalo združenie spotrebiteľov na základe druhého odseku tohto článku, s cieľom okrem iného zastaviť používanie podobných podmienok, ako sú podmienky dotknuté v individuálnej žalobe, v rovnakom type zmlúv, bez toho, aby sa mohol vziať do úvahy význam tohto prerušenia z hľadiska ochrany spotrebiteľa, ktorý na súd podal individuálnu žalobu, a aby sa tento spotrebiteľ mohol rozhodnúť, že sa od hromadnej žaloby dištancuje.

Individuálne a hromadné žaloby totiž majú v rámci smernice 93/13 rozdielne ciele a právne účinky, takže procesné vzťahy medzi priebehom jednej a druhej žaloby majú spĺňať len procesné požiadavky týkajúce sa predovšetkým riadneho výkonu spravodlivosti a potreby vyhnúť sa protichodným súdnym rozhodnutiam, ale vzťah týchto dvoch žalôb nevedie k oslabeniu ochrany spotrebiteľov, ako je stanovená v smernici 93/13. V tejto súvislosti potreba zabezpečiť súlad medzi súdnymi rozhodnutiami nemôže odôvodniť nedostatok účinnosti spočívajúci v tom, že spotrebiteľ stráca práva, ktoré by mu boli priznané v rámci individuálnej žaloby v dôsledku prerušenia konania, až do vyhlásenia konečného rozsudku o hromadnej žalobe, keďže rozdiel v povahe súdneho preskúmania vykonávaného v rámci hromadnej žaloby a súdneho preskúmania vykonávaného v rámci individuálnej žaloby by v zásade mal predísť riziku prijímania protichodných rozhodnutí. Okrem toho, pokiaľ ide o potrebu predísť prílišnému zaťaženiu súdov, účinný výkon subjektívnych práv stanovených pre spotrebiteľov v smernici 93/13 nemožno spochybniť úvahami o organizácii súdnictva v členskom štáte.

(pozri body 30, 35, 40 – 43 a výrok)
Ak chce totiž verejnoprávny subjekt uzavrieť zmluvy na dodávku so všetkými hospodárskym subjektmi, ktorí chcú obstarať dotknuté výrobky za podmienok stanovených týmto subjektom, neurčenie hospodárskeho subjektu, ktorému by sa výlučnosť trhu priznala, má za následok, že neexistuje potreba vymedziť prostredníctvom presných pravidiel smernice 2004/18 konanie tohto verejného obstarávateľa tak, aby sa zabránilo tomu, že zadá zákazku s uprednostnením vnútroštátnych subjektov. Výber ponuky, a teda úspešného uchádzača, sa tak ukazuje ako prvok, ktorý úzko súvisí s právnou úpravou verejných zákaziek stanovenou touto smernicou a v dôsledku toho s pojmom „verejná zákazka“ v zmysle jej článku 1 ods. 2 písm. a).

V rozsahu, v akom predmet konania o prijatí do systému dohôd, ktorým verejnoprávny subjekt má v úmysle nadobúdať tovary na trhu tým, že počas celého obdobia platnosti tohto systému bude uzatvárať zmluvy s každým hospodárskym subjektom, ktorý sa zaviaže dodávať dotknutý tovar za vopred stanovených podmienok, predstavuje určitý cezhraničný záujem, toto konanie musí byť konštruované a vedené v súlade so základnými pravidlami Zmluvy o FEÚ, osobitne so zásadami nediskriminácie a rovnosti zaobchádzania medzi hospodárskymi subjektmi, ako aj povinnosťou transparentnosti, ktorá z nich vyplýva.

V tomto ohľade hoci členské štáty v takejto situácii disponujú určitou mierou voľnej úvahy na účely prijatia opatrení určených na zabezpečenie dodržiavania zásady rovnosti zaobchádzania a povinnosti transparentnosti, táto posledná uvedená zásada zahŕňa uverejnenie umožňujúce potenciálne zainteresovaným hospodárskym subjektom riadne sa oboznámiť s priebehom a podstatnými charakteristikami takéhoto konania o prijatí. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či toto konanie zodpovedá týmto požiadavkám.

(pozri body 44 – 47, bod 2 výroku)
Článok 7 ods. 3 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2004/66, sa má vykladať v tom zmysle, že daň z pridanej hodnoty z tovaru, ktorý sa opätovne vyviezol ako tovar, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, nie je splatná, ak tento tovar neopustil colné režimy uvedené v tomto ustanovení k dátumu jeho opätovného vývozu, ale opustil tieto režimy z dôvodu tohto opätovného vývozu, a to aj v prípade, ak colný dlh vznikol výlučne na základe článku 204 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 648/2005.

Článok 236 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 648/2005, v spojení s ustanoveniami smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď predmetný tovar zostal v režime vonkajšieho tranzitu až do dátumu jeho opätovného vývozu, keďže daň z pridanej hodnoty za tovar, ktorý bol opätovne vyvezený ako tovar, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, nie je splatná, pretože tento tovar neopustil colné režimy uvedené v článku 61 tejto smernice, a to aj keď colný dlh vznikol výlučne na základe článku 204 nariadenia č. 2913/92, zmeneného a doplneného nariadením č. 648/2005, neexistuje žiadna osoba, ktorá by bola povinná zaplatiť daň z pridanej hodnoty. Článok 236 tohto nariadenia treba vykladať v tom zmysle, že sa nemôže uplatniť v situáciách, ktoré sa týkajú vrátenia dane z pridanej hodnoty.

(pozri bod 83, bod 2 výroku)
Vec C‑287/14

Eurospeed Ltd

proti

Szegedi Törvényszék

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Gyulai törvényszék)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Cestná doprava — Nariadenie (ES) č. 561/2006 — Zodpovednosť vodiča za porušenie povinnosti používať tachograf“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 9. júna 2016

Doprava – Cestná doprava – Sociálne ustanovenia – Nariadenie č. 561/2006 – Vnútroštátna právna úprava, ktorá namiesto dopravného podniku, ktorý zamestnáva vodiča, alebo okrem neho, ukladá vodičovi zodpovednosť za porušenia tohto nariadenia – Prípustnosť

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 561/2006)

Nariadenie č. 561/2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia č. 3821/85 a č. 2135/98 a zrušuje nariadenie č. 3820/85, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá namiesto dopravného podniku, ktorý zamestnáva vodiča, alebo okrem neho, ukladá vodičovi zodpovednosť za porušenia tohto nariadenia, ktorých sa dopustil tento samotný vodič.

Po prvé článok 19 ods. 2 uvedeného nariadenia totiž stanovuje, že každý členský štát umožní príslušným orgánom uložiť sankciu podniku a/alebo vodičovi za porušenie tohto nariadenia zisteného na svojom území, za ktoré ešte nebola sankcia uložená. Zo znenia tohto ustanovenia teda jednoznačne vyplýva, že nariadenie č. 561/2006 ukladá podniku aj vodičovi určité povinnosti a stanovuje zodpovednosť vodiča aj podniku za porušenie ich povinností. Okrem toho článok 19 ods. 2 prvá veta tohto nariadenia stanovuje, že možnosť uložiť sankcie podľa tohto nariadenia sa vzťahuje na porušenia spáchané mimo územia dotknutého členského štátu.

Po druhé tie isté závery vyplývajú z článku 10 ods. 3 tohto nariadenia.

Napokon je síce nepochybné, že nariadenie č. 561/2006 má za cieľ okrem iného aj celkové zlepšenie pracovných podmienok zamestnancov v odvetví cestnej dopravy, ale nič nenasvedčuje tomu, že po prvé normotvorca Únie mal v úmysle zbaviť vodičov všetkej zodpovednosti za porušenia, ktorých sa dopustia, najmä ak súvisia výlučne s výkonom ich funkcie. Po druhé oba ciele tohto nariadenia – zlepšenie pracovných podmienok a podmienok bezpečnosti premávky – sa v zásade premietajú do povinnosti vybaviť vozidlá určené na cestnú dopravu schváleným záznamovým zariadením, ktoré umožňuje kontrolovať dodržiavanie času jazdy a odpočinku vodičov. Pritom výklad uvedeného nariadenia v tom zmysle, ktorý by bránil možnosti uložiť vodičom sankcie ako trest za porušenie povinností, ktoré im vyplývajú z tohto nariadenia, by bol okrem iného prekážkou dosiahnutia všeobecného cieľa zlepšiť bezpečnosť cestnej premávky.

(pozri body 31 – 33, 37 – 39, 41 a výrok)
Článok 6 ods. 1 revidovanej rámcovej dohody o rodičovskej dovolenke nachádzajúcej sa v prílohe smernice 2010/18, ktorou sa vykonáva revidovaná Rámcová dohoda o rodičovskej dovolenke uzavretá medzi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a ETUC a ktorá sa vzťahuje na situácie návratu do práce po skončení rodičovskej dovolenky, nemožno vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na situáciu návratu z „materskej dovolenky“ v zmysle smernice 92/85 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok.

Právo Únie totiž rozlišuje medzi pojmom materská dovolenka, ako sa uvádza najmä v smernici 92/85, a pojmom rodičovská dovolenka, ako sa používa v revidovanej rámcovej dohode, a bod 15 všeobecných odôvodnení tejto dohody navyše výslovne spresňuje, že táto dohoda stanovuje minimálne požiadavky a ustanovenia tykajúce sa rodičovskej dovolenky odlišnej od materskej dovolenky.

Rodičovská dovolenka sa priznáva rodičom, aby sa mohli starať o svoje deti, a môže byť čerpaná až do vopred stanoveného veku dieťaťa, a to až do ôsmeho roka veku. Materská dovolenka má iný účel. Má zabezpečiť ochranu biologického stavu ženy a osobitných vzťahov medzi matkou a jej dieťaťom počas obdobia, ktoré nasleduje po tehotenstve a pôrode, pričom má zabrániť narušeniu týchto vzťahov kumulovaním povinností vyplývajúcich zo súčasného výkonu profesijnej činnosti.

(pozri body 43, 44, 48)
Pokiaľ ide o vymáhanie splatných pohľadávok inštitúcií Únie, hoci je pravda, že ani článok 81 nariadenia č. 966/2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, ani článok 93 delegovaného nariadenia č. 1268/2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia č. 966/2012, nestanovujú nijakú lehotu, v ktorej by muselo byť oznámenie o dlhu, teda akt, ktorým sa dlžníkovi oznámi stanovenie takejto pohľadávky, doručené dlžníkovi od dňa vzniku dotknutej pohľadávky, požiadavka právnej istoty si však vyžaduje, aby inštitúcie Únie svoje právomoci vykonávali v primeranej lehote. Primeranosť lehoty musí byť posúdená v závislosti od všetkých okolností každej veci a najmä od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a rôznych procesných štádií, ktoré inštitúcia Únie vykonala, ako aj od správania účastníkov konania v priebehu konania. Primeranosť lehoty totiž nemôže byť stanovená s odkazom na presnú maximálnu dĺžku určenú abstraktným spôsobom.

V tomto ohľade vzhľadom na skutočnosť, že cieľom článku 81 nariadenia č. 966/2012 je časovo obmedziť možnosť vymáhať pohľadávky Únie voči tretím stranám s cieľom vyhovieť zásade riadneho finančného hospodárenia a tento článok v tomto zmysle stanovuje lehotu piatich rokov, lehota na doručenie oznámenia o dlhu dlžníkovi sa musí v zásade považovať za neprimeranú, ak sa toto doručenie vykoná po uplynutí doby piatich rokov od momentu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť. S ohľadom na článok 78 ods. 1 a 2 nariadenia č. 966/2012, ako aj na články 81 a 82 delegovaného nariadenia č. 1268/2012 môže inštitúcia Únie za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť od okamihu, keď má táto inštitúcia k dispozícii podklady, ktoré umožňujú identifikovať danú pohľadávku ako oprávnenú, so stanovenou výškou a splatnú, alebo mohla mať takéto podklady k dispozícii, ak by konala s požadovanou starostlivosťou.

Napriek tomu skutočnosť, že medzi dátumom, ku ktorému by inštitúcia Únie mohla za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť, a dňom doručenia oznámenia o dlhu uplynula doba viac ako päť rokov, nemôže automaticky spôsobiť porušenie zásady primeranej lehoty. Treba totiž tiež overiť, či možno takúto dobu vysvetliť konkrétnymi okolnosťami prejednávanej veci. Rovnako tak doručenie takéhoto oznámenia o dlhu v lehote kratšej ako päť rokov vo veci s nižšou zložitosťou, ktorej význam je pre dlžníka dôležitý alebo v ktorej si inštitúcia Únie nesplnila svoju povinnosť náležitej starostlivosti, najmä pokiaľ ide o získanie podkladov, ktoré jej umožňujú stanoviť pohľadávku ako oprávnenú, so stanovenou výškou a splatnú, by nemuselo zodpovedať požiadavkám zásady primeranej lehoty. Za takéhoto predpokladu by bolo úlohou dlžníka predložiť dôkaz o neprimeranosti takejto lehoty kratšej ako päť rokov.

(pozri body 89, 96, 99 – 104, 106)
Na to, aby sa osoba považovala za právoplatne odsúdenú v zmysle článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (DVSD), za trestný čin, ktorý jej bol vytýkaný, musí byť trestné stíhanie definitívne zastavené. Posúdenie tejto prvej podmienky sa musí urobiť na základe práva zmluvného štátu, ktorý dotknuté trestné rozhodnutie vydal. Rozhodnutie, ktoré podľa práva zmluvného štátu, v ktorom bolo začaté trestné stíhanie proti osobe, nevylučuje obžalobu na vnútroštátnej úrovni s konečnou platnosťou, nemôže totiž v zásade predstavovať procesnú prekážku, pokiaľ ide o prípadné začatie alebo pokračovanie trestného stíhania za ten istý trestný čin proti tejto osobe v inom zmluvnom štáte.

Zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (DVSD), vykladanom so zreteľom na článok 50 Charty základných práv Európskej únie, sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie prokuratúry o zastavení trestného stíhania, ktorým bolo právoplatne ukončené vyšetrovanie, ak nedôjde k jeho obnove alebo zrušeniu, voči určitej osobe bez toho, aby bol uložený trest, nemožno kvalifikovať ako právoplatné rozhodnutie v zmysle týchto článkov, ak z odôvodnenia tohto rozhodnutia vyplýva, že uvedené konanie bolo ukončené bez uskutočnenia dôkladného vyšetrovania, pričom absencia vypočutia poškodeného a prípadného svedka svedčí o tom, že takéto vyšetrovanie neprebehlo. Je to tak v prípade, že rozhodnutie bolo prijaté len z dôvodu, že obvinený odmietol vypovedať a poškodený, ako aj ďalší nepriamy svedok žili v inom členskom štáte, takže v priebehu vyšetrovania nemohli byť vypočutí, v dôsledku čoho tvrdenia tohto poškodeného nemohli byť overené bez toho, aby bolo vedené dôkladné vyšetrovanie na účely zhromaždenia a preskúmania dôkazov.

V tejto súvislosti konkrétnejšie, ak cieľom článku 54 DVSD je zaručiť osobe, ktorá bola odsúdená a svoj trest už vykonala alebo ktorá bola prípadne právoplatne oslobodená spod obžaloby v zmluvnom štáte, aby sa mohla pohybovať vnútri schengenského priestoru bez obavy zo stíhania v inom členskom štáte pre ten istý čin, nie je jeho cieľom chrániť podozrivého pred možnosťou byť vystavený postupnému vyšetrovaniu v niekoľkých zmluvných štátoch za tie isté činy. Preto skutočnosť, či je trestné rozhodnutie členského štátu právoplatné, treba vykladať nielen s ohľadom na potrebu zaručiť voľný pohyb osôb, ale aj na potrebu podporovať predchádzanie trestnej činnosti a boj proti trestnej činnosti v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti.

Výsledkom uplatnenia článku 54 DVSD na takéto rozhodnutie by bolo okrem iného sťaženie, resp. znemožnenie akejkoľvek konkrétnej možnosti potrestať v dotknutých členských štátoch protizákonné konanie obvineného.

Nakoniec uplatnenie článku 54 DVSD na takéto rozhodnutie by mohlo spochybniť vzájomnú dôveru zmluvných štátov. Uvedená vzájomná dôvera totiž môže existovať len v prípade, že druhý zmluvný štát sa môže uistiť na základe informácií od prvého zmluvného štátu o tom, že dotknuté rozhodnutie prijaté príslušnými orgánmi prvého zmluvného štátu je skutočne právoplatné rozhodnutie, ktoré bolo vydané na základe posúdenia veci samej.

(pozri body 45, 47 – 49, 52 – 54 a výrok)
Z požiadavky funkčného oddelenia koordinátora pre prideľovanie prevádzkových intervalov na letiskách Únie, ktorej účelom je zaručiť jeho nezávislosť od akejkoľvek zainteresovanej strany podľa článku 4 ods. 2 písm. b) a c) nariadenia č. 95/93 o spoločných pravidlách prideľovania prevádzkových intervalov na letiskách spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 545/2009, vyplýva, že koordinátor má žiadateľom prideľovať prevádzkové intervaly neutrálnym, nediskriminačným a transparentným spôsobom.

Keďže cieľom článku 4 ods. 2 písm. b) prvej vety nariadenia č. 95/93 je vylúčiť akékoľvek riziko, že by koordinátor neplnil svoje úlohy nezávislým spôsobom, pod pojem „zainteresovaná strana“ je potrebné zahrnúť akúkoľvek entitu, ktorej záujmy by mohli byť dotknuté prideľovaním prevádzkových intervalov, čo je aj prípad riadiacich orgánov letísk. Toto konštatovanie podporuje aj skutočnosť, že riadiaci orgán letiska môže mať záujem na tom, aby boli prevádzkové intervaly pridelené konkrétnemu leteckému dopravcovi, a to aj bez priamej alebo nepriamej majetkovej účasti v ňom, pričom takýto záujem môže vyplývať aj z iných skutočností, ako napríklad zo zmlúv o nájme priestorov na letisku medzi konkrétnym leteckým dopravcom a riadiacim orgánom, alebo zo snahy riadiaceho orgánu o to, aby sa príslušné letisko stalo pre konkrétneho leteckého dopravcu oporným letiskom.

(pozri body 33, 37, 39 – 44)
Článok 12 ods. 2 písm. c) smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, sa má vykladať v tom zmysle, že na uplatnenie dôvodu vylúčenia z priznania postavenia utečenca uvedeného v tomto ustanovení nie je nevyhnutné, aby žiadateľ o medzinárodnú ochranu bol odsúdený za spáchanie jedného z teroristických trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/475/SVV z 13. júna 2002 o boji proti terorizmu.

Ak by normotvorca Únie mal v úmysle obmedziť pôsobnosť článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 a obmedziť pojem „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ iba na trestné činy vymenované v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475, mohol tak bez problémov urobiť tak, že by tieto trestné činy výslovne vymenoval, alebo by na ne odkázal v tomto rámcovom rozhodnutí.

Článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 pritom neodkazuje ani na rámcové rozhodnutie 2002/475, hoci v čase prípravy tohto článku 12 ods. 2 písm. c) existovalo, ani na žiadny iný nástroj Európskej únie prijatý v súvislosti s bojom proti terorizmu.

(pozri body 52 – 54, bod 1 výroku)
Vec C‑555/14

IOS Finance EFC SA

proti

Servicio Murciano de Salud

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 6 de Murcia)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách – Smernica 2011/7/EÚ – Obchodné transakcie medzi súkromnými podnikmi a orgánmi verejnej moci – Vnútroštátna právna úprava podmieňujúca okamžité vymáhanie istiny pohľadávky vzdaním sa úrokov z omeškania a náhrady nákladov na vymáhanie“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. februára 2017

Aproximácia právnych predpisov – Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách – Smernica 2011/7 – Vnútroštátna právna úprava podmieňujúca okamžité vymáhanie istiny pohľadávky vzdaním sa úrokov z omeškania a náhrady nákladov na vymáhanie – Oprávnenosť – Podmienky – Dobrovoľne udelený súhlas so vzdaním sa nároku – Overenie prislúchajúce vnútroštátnemu súdu

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/7, článok 7 ods. 2 a 3)

Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/7/EÚ zo 16. februára 2011 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách, a najmä jej článok 7 ods. 2 a 3, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, ktorá veriteľovi umožňuje vzdať sa vymáhania úrokov z omeškania a náhrady nákladov na vymáhanie výmenou za okamžité zaplatenie istiny splatných pohľadávok za predpokladu, že súhlas so vzdaním sa takého nároku bol udelený dobrovoľne, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

Na účely posúdenia, či v takom prípade ako vo veci samej bol súhlas so vzdaním sa nároku udelený dobrovoľne, treba overiť, či veriteľ skutočne mohol využiť všetky účinné prostriedky, aby dosiahol, pokiaľ by si to prial, zaplatenie celej svojej pohľadávky, vrátane úrokov z omeškania a náhrady nákladov na vymáhanie, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

(pozri body 35, 36 a výrok)