ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
121.

Okrem toho je pre zdanenie zase na základe spôsobu výberu osobitnej dane významná dĺžka výrobného a distribučného procesu, čo je v rozpore so základnou zásadou uvedenou v článku 1 ods. 2 prvom pododseku smernice o dani z pridanej hodnoty. Ak totiž veľkoobchodník dodáva malým maloobchodníkom, nepodlieha to na základe daňovej tarify osobitnej dane žiadnemu zdaneniu. Ak sa však distribučný proces zníži o jeden stupeň, pričom bývalý veľkoobchodník teraz pôsobí ako veľký maloobchodník, bude to podliehať na základe progresívnosti sadzby zdaneniu. Aj rozdielne zaobchádzanie so systémami pobočiek a franšízovými systémami je výsledok tohto výberu osobitnej dane, ktorý nie je zlučiteľný so zásadami spoločného systému dane z pridanej hodnoty. ( 60 )
48.

Zdá sa mi, že ak by to tak v danom prípade bolo, nebolo by možné opatrenia, o ktoré ide v konaní vo veci samej, považovať za kompenzačné opatrenia na účely článku 6 ods. 4 smernice o biotopoch. Predmetný projekt LIFE+ patrí pravdepodobne do ochranných opatrení a plánov riadenia vyžadovaných článkom 6 ods. 1 tejto smernice. Článok 6 ods. 3 sa týka len plánov a projektov, ktoré „priamo nesúvisia so správou lokality alebo pre ňu nie sú potrebné“, a vyžaduje, aby boli posúdené „z hľadiska cieľov ochrany lokality“. Vykladám to tak, že tieto ciele a túto správu treba považovať za časť „integrity lokality“, voči ktorej treba posúdiť vplyvy plánu alebo projektu. Nemôžu súčasne plniť úlohu (ako prvok na zmiernenie) v časti samotného plánu alebo projektu. To isté musí platiť a fortiori v prípade, že plán alebo projekt, ktorý už bol posúdený v kontexte článku 6 ods. 3, je ďalej posudzovaný v kontexte článku 6 ods. 4.
9.

Employment Tribunal, Leicester, v súvislosti s touto žalobou rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. V prípade, že: — ročná odmena pracovníka pozostáva zo základnej mzdy a z platieb provízií poskytnutých na základe zmluvného nároku na províziu, — provízia sa vypláca na základe dosiahnutého objemu predaja a zmlúv uzavretých zamestnávateľom v dôsledku práce pracovníka, — provízia sa vypláca spätne a výška provízie vyplatenej v danom referenčnom období sa mení podľa hodnoty dosiahnutého objemu predaja a uzavretých zmlúv a času tohto predaja, — počas dovolenky za kalendárny rok pracovník nevykonáva nijakú prácu, z ktorej by mu vyplýval nárok na tieto platby provízií, a teda nezískava za takéto obdobia províziu, — počas obdobia vyplácania mzdy, ktoré zahŕňa obdobie čerpania dovolenky za kalendárny rok, pracovník má nárok na základnú mzdu a ďalej dostáva platby provízií založené na skôr zarobenej provízii, a — jeho priemerný príjem z provízií v priebehu roka je nižší, ako by bol v prípade, ak by nečerpal dovolenku, lebo počas obdobia čerpania dovolenky nevykonáva nijakú prácu, z ktorej by mu vyplýval nárok na platbu provízií, vyžaduje článok 7 smernice [Rady] 93/104/ES [z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 195)] zmenenej a doplnenej smernicou 2003/88…, aby členské štáty prijali opatrenia na zabezpečenie vyplácania odmeny pracovníkovi za obdobia čerpania dovolenky za kalendárny rok na základe platieb provízií, ktoré by získal počas tohto obdobia, ak by nečerpal dovolenku, ako aj jeho základnej mzdy? 2. Akými zásadami sa riadi odpoveď na prvú otázku? 3. Ak je odpoveď na prvú otázku kladná, z akých zásad (prípadne) musia členské štáty vychádzať pri výpočte sumy, ktorá sa má vyplatiť zamestnancovi na základe provízie, ktorú by pracovník získal alebo mohol získať, ak by nečerpal dovolenku za kalendárny rok?“
58.

Okrem toho sa nazdávam, že takýto prístup by bol ťažko zlučiteľný s požiadavkami týkajúcimi sa voľnej hospodárskej súťaže a ochrany spotrebiteľa, na ktorých sa zakladá nariadenie č. 1008/2008. Po prvé akákoľvek by už bola forma takej definície, tento prístup by viedol k obmedzovaniu hospodárskej súťaže trhovej služby, čo by zjavne narúšalo potrebný účinok tohto nariadenia. Po druhé by to bránilo zavedeniu proporcionálnej tvorby cien služieb požadovaných používateľom, takže cestujúci, ktorý by cestoval len s príručnou batožinou, by musel znášať náklady spojené s registráciou batožiny iného cestujúceho, čo by podľa mňa viedlo k narušeniu ochrany spotrebiteľa.
107.

Spoločnosť SNCM sa domnieva, že Všeobecný súd tým, že rozhodol, že Komisia nezohľadnila všetky relevantné skutočnosti, skreslil sporné rozhodnutie. Podľa SNCM sa Komisia domnievala, že pevný výnos vo výške 10 % kapitálovej investície štátu do spoločnosti SNCM predstavoval pre súkromného investora primeranú dlhodobú návratnosť vloženého kapitálu. Spoločnosť SNCM sa domnieva, že pevný výnos na mimoriadne vysokej úrovni je teda pre tento typ investícií zaistený, čo dokazuje, že miera výnosnosti vo výške 10 % by bola pre hypotetického súkromného investora prijateľná. V prípade uplatnenia doložky o zrušení prevodu, čím by došlo k retroaktívnemu zrušeniu zmluvy o predaji, by bola štátna investícia zrušená, a výnos by sa teda rovnal nule, čo podľa spoločnosti SNCM dokazuje, že dosah doložky o zrušení prevodu bol neutrálny a nevyžadoval dôkladnú analýzu zo strany Komisie.
61.

Bez ohľadu na to nie je ani zrejmé, že sa obec chcela podriadiť arbitrážnej doložke v zmysle článku 272 ZFEÚ. Zodpovedajúcu vôľu zmluvných strán – ktorá je nevyhnutná pre dojednanie arbitrážnej doložky – nemožno jednak odvodiť z celkových okolností dohôd po uzatvorení zmluvy medzi spoločnosťou SEMEA a obcou a jednak považovať automaticky za danú. Platí to o to viac, že podľa listín, ktoré dokumentujú priebeh likvidácie spoločnosti SEMEA, sa SEMEA ani nevyjadrila k samotnej existencii arbitrážnej doložky a obec ju ani výslovne nevzala na vedomie. Naopak: ani uznesenie obecného zastupiteľstva z 18. decembra 2008, ani správa o likvidácii z 21. novembra 2008 neobsahujú príslušné údaje; prípadne skôr zavádzajúco odkazujú na to, že na spornú zmluvu o poskytnutí subvencie so spoločnosťou SEMEA je uplatniteľné francúzske právo – čo v každom prípade na prvý pohľad neupozorňuje na to, že v prípade spornej pohľadávky treba myslieť na právomoc súdov Únie.
39.

Domnievam sa však, že ak by existovalo oslobodenie pre lieky vydávané za rovnakých okolností ako vo veci samej, muselo by sa vzťahovať na všetky lieky vydávané na základe predpisu, pretože predpisovanie liekov lekármi, ktoré majú byť vyrobené lekárnikmi, sa musí v zásade vždy vnímať ako činnosť úzko súvisiaca so starostlivosťou, ktorú lekári poskytujú. To by však nebolo v súlade s rozsudkom vo veci Komisia/Spojené kráľovstvo. Okrem toho je jasné, že farmaceutické výrobky „používané na… liečbu na lekárske… účely“ (tento opis sa zdá byť vhodnejší pre lieky predpisované lekárom ako pre lieky na priamy predaj) v zásade sú predmetom DPH, inak by neboli uvedené v prílohe H šiestej smernice.
28.

Tieto nedávno pripomenuté usmernenia ( 13 ) nemajú iba praktickú hodnotu v tom zmysle, že v konečnom dôsledku môžu pomôcť regulovať nápad vecí, o ktorých má Súdny dvor rozhodovať. Pomáhajú definovať úlohu Súdneho dvora v tejto oblasti, teda jeho právomoc výkladu, ktorá nemôže byť uplatňovaná abstraktne, ale musí byť spojená so skutočne položenou otázkou vo veci samej. Ak by to tak nebolo, existovalo by veľké riziko, že Súdny dvor sa stane súčasťou právnej debaty, ktorá v konečnom dôsledku nemá vzťah k výkladu práva Únie. ( 14 ) Z týchto zásad nevyhnutne vyplýva, že ak je zjavné, že otázky položené v rámci prejudiciálneho konania nie sú spojené s reálnym sporom, Súdny dvor na ne nemá odpovedať.
93.

Článok 12 písm. a) smernice o zárukách stanovuje, že „neplatnosť musí byť vyslovená rozhodnutím súdu“ a že ju možno vyhlásiť len v jednom zo šiestich prípadov taxatívne vymedzených v článku 12 písm. b) bodoch i) až vi). Článok 13 sa týka dôsledkov takej neplatnosti. Ak však súd rozhodne, že spoločnosť je zodpovedná voči investorovi, nie je to to isté ako rozhodnutie o neplatnosti. Články 12 a 13 smernice o zárukách sú preto zjavne irelevantné v súvislosti so zodpovednosťou akciovej spoločnosti, ktorá si nesplnila informačnú povinnosť, a nemajú vplyv na otázku, či zodpovednosť vyvoláva účinky ex nunc alebo ex tunc.
61.

Pokiaľ teda ide predovšetkým o ustanovenie v stanovách, podľa ktorého predmetný subjekt, ktorému sa zadáva zákazka, môže poskytovať služby podľa pravidiel hospodárskej súťaže tretím osobám, pokiaľ to nespôsobí nijakú ujmu jeho členom a pokiaľ je to pre nich výhodné, zastávam názor, že toto ustanovenie do tej miery, do akej predstavuje obmedzenie vykonávania činností tohto subjektu v rámci voľnej hospodárskej súťaže, nemôže byť prekážkou uplatnenia druhej podmienky Teckal.
94.

Okrem toho článok 80 ods. 2 nariadenia č. 528/2012 ukladá členským štátom povinnosť účtovať poplatky za služby, ktoré „poskytujú v súvislosti s postupmi podľa tohto nariadenia“. Na tento účel druhý pododsek uvedeného odseku 2 stanovuje, že „Komisia vydá na základe zásad stanovených v odseku 3 usmernenia týkajúce sa harmonizovanej štruktúry poplatkov“. Z vyššie uvedeného možno vyvodiť, že od Komisie sa očakáva, aby pre členské štáty spresnila a konkretizovala podmienky, ktoré sú v prípade Únie stanovené v odseku 3. Ak by to tak bolo, znamenalo by to pripustiť, že v tomto odseku 3 ešte zostáva priestor na prijatie rozhodnutí, ktoré nie sú úplne zbavené určitej miery voľnej úvahy. Nemyslím si to.
73.

Za predpokladu, že by existovala povinnosť dožiadaného členského štátu vziať prípadne do úvahy aj procesné právo dožadujúceho štátu, by sa okrem iného ohrozil účel smernice 77/799. Ako konštatoval dvor audítorov v súvislosti s nariadením (ES) č. 1798/2003 ( 39 ), spolupráca daňových správ členských štátov v oblasti dane z pridanej hodnoty trpí výraznými zdržaniami pri poskytovaní informácií. ( 40 ) Dôvodom takýchto zdržaní by mohlo byť predovšetkým to, že dožiadané orgány nevyšetrujú vo vlastnej veci, čo je situácia, ktorá platí aj pre smernicu 77/799. Ak by Súdny dvor pre túto smernicu vychádzal z povinnosti dožiadaného členského štátu brať do úvahy aj procesné právo dožadujúceho členského štátu, tak by sa dodatočne sťažilo poskytovanie informácií.
Ako čítam Protokol č. 7 k EDĽP, článok 4 ods. 1 stanovuje zásadu ne bis in idem. Článok 4 ods. 2 následne obsahuje derogáciu, keďže umožňuje obnovu konania (v súlade so zákonom a trestným poriadkom príslušného štátu), bez ohľadu na to, že by sa inak uplatnila zásada ne bis in idem. To neznamená (a povedala by som, že istotne to nemožno vykladať tak, že by to znamenalo), že pokiaľ existuje teoretická možnosť objavenia „nových dôkazných prostriedkov týkajúcich sa predtým existujúcich skutočností“, zásada ne bis in idem sa neuplatní. Teoreticky sa nové skutkové okolnosti a/alebo dôkazy môžu objaviť ako doplnok k už známym okolnostiam a/alebo dôkazom vždy. Výklad, ktorý zastáva Belgicko, by tak oslabil zásadu ne bis in idem. Bez ohľadu na rozhodnutie o „non‑lieu“, ktoré bolo potvrdené najvyšším súdom a nadobudlo právnu silu rozhodnutej veci, obvinený by bol zbavený práve tej ochrany, ktorá mu podľa vnútroštátneho práva má patriť. Ak by bolo ďalšie konanie začaté v Belgicku (a nie v Taliansku) bez nových skutkových okolností a/alebo dôkazov, je zjavné, že uvedené rozhodnutie by bolo prekážkou takéhoto konania.
52.

Ak by sme však určenú matku vylúčili z pôsobnosti článku 2 smernice 92/85, bolo by to nakoniec na ujmu detí, ktoré porodila náhradná matka, a odporovalo by to základnej myšlienke vyjadrenej v článku 24 Charty základných práv Európskej únie, podľa ktorej pri opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa.
45.

Rozsudok ERT teda objasňuje, že v prípade, keď členský štát prijme opatrenie, ktoré predstavuje výnimku zo základnej slobody zaručenej ZFEÚ, toto opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti práva Únie. Právomoc prijať za určitých okolností opatrenie, ktoré predstavuje výnimku zo základnej slobody zaručenej právom Únie, je právomoc, ktorá prináleží členským štátom a ktorú priznáva právo EÚ; avšak výkon tejto právomoci stanovuje právo EÚ. Ak súd – či už vnútroštátny súd alebo Súdny dvor – skúma, či vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje výkon takejto základnej slobody, spadá pod výnimku zo základnej slobody zaručenú Zmluvou (a je teda prípustná), toto skúmanie sa vykonáva odkazom na kritéria odvodené z práva EÚ, a nie z vnútroštátneho práva, a podľa týchto kritérií. Preto napríklad pravidlo výkladu, podľa ktorého je potrebné takéto výnimky vykladať reštriktívne, ako aj uplatnenie testu proporcionality na výnimku, ktorá je prima facie prípustná, vyplývajú zo samotného práva EÚ. Vzhľadom na to, že vnútroštátne opatrenie, ktoré predstavuje výnimku, je prípustné iba vtedy, keď je v súlade s týmito kritériami práva EÚ (inak by prevážila sloboda zaručená Zmluvou), opatrenie, ktoré predstavuje výnimku, samo o sebe patrí do rozsahu pôsobnosti práva EÚ. Domnievam sa, že ide o nevyhnutný dôsledok známej štruktúry Zmluvy (ochrana práva a obmedzené uplatnenie výnimky z tohto práva) a zahrnutia rozsudku ERT do vysvetliviek k článku 51 Charty.
75.

Protiargumenty predložené Súdnemu dvoru sú, opäť veľmi stručne, tieto: neexistuje potreba vnútroštátneho „miesta jednotného prístupu“, keďže by mohla byť zriadená „platforma“ pre celú Úniu, ktorá by sprístupnila všetky potrebné informácie všetkým potenciálnym užívateľom; v členských štátoch (ako je Švédsko a Spojené kráľovstvo), kde neexistuje územný monopol, nie je zjavná žiadna fragmentácia repertoárov, a ani sa užívatelia nestretávajú so žiadnymi ťažkosťami pri vyhľadávaní a získavaní licencií, o ktoré majú záujem; voľný výber poskytovateľa služieb zo strany nositeľov práv a užívateľov povedie k účinnej hospodárskej súťaži, a tým aj ku spravodlivejším sadzbám a účinnejšiemu výberu v prospech všetkých zúčastnených; na to, aby sa členskému štátu umožnilo účinne regulovať kolektívneho správcu, nie je potrebný zákonný monopol; náklady na výber (ktoré podľa zistení predstavujú od 15 % až do 20 % výšky autorských odmien) sú v skutočnosti pri vzájomnom zastupovaní vyššie, hoci kolektívny správca usadený v jednom členskom štáte by mohol bez ťažkostí kontrolovať používanie v iných členských štátoch, či už pri použití vlastných zdrojov alebo s využitím zdrojov spolupracujúceho kolektívneho správcu usadeného v tomto inom členskom štáte; a možnosť udelenia licencie pre viaceré územia by priniesla prospech nielen užívateľom (ako sú Lázně, ktoré tvrdia, že sú súčasťou skupiny pôsobiacej v niekoľkých členských štátoch), ale aj nositeľom práv.
138.

Predpokladajme, že sa občan Únie zdržiaval po dobu dvoch mesiacov v hostiteľskom členskom štáte a pripojil sa k nemu jeho manželský partner, štátny príslušník tretej krajiny. Okolnosti (napríklad vážne ochorenie rodiča) spôsobili, že sa musel vrátiť do svojho domovského členského štátu, kde sa chce v budúcnosti so svojou manželkou na určitú dobu usadiť. Môže tak urobiť za predpokladu, že jeho manželka spĺňa príslušné podmienky stanovené v smernici 2004/38. Skutočnosť, že manželka s ním žila len po dobu dvoch mesiacov v hostiteľskom členskom štáte, neznamená, že trvanie jej pobytu v domovskom členskom štáte občana Únie musí byť obmedzené rovnakým spôsobom. Ak by to tak bolo, občan Únie by mohol byť nútený zdržať sa návratu do svojho členského štátu, aby mohol aj naďalej bývať inde v rámci Európskej únie so svojou manželkou, alebo ju opustiť pri svojom návrate do svojho členského štátu, pretože manželka mohla odvodiť práva na pobyt len na dva mesiace a manžel potrebuje zostať doma dlhší čas. Ak by zostali v hostiteľskom členskom štáte a za predpokladu, že boli splnené príslušné podmienky, jeho manželka by mohla zostať po dobu dlhšiu ako tri mesiace a mohla by tam získať trvalý pobyt.
3.

Rozhodnutím z 12. novembra 2008 (ďalej len „pôvodné rozhodnutie“) Komisia schválila núdzovú rekapitalizáciu, v rámci ktorej Holandsko upísalo emisiu cenných papierov vo výške 10 miliárd eur ING (ďalej len „kapitálová injekcia“). Podľa pôvodných podmienok si ING mohla vybrať medzi spätným odkúpením cenných papierov, a to po 15 eur každý cenný papier (čo predstavovalo o 50 % viac ako ich emisný kurz), alebo po troch rokoch ich previesť na kmeňové akcie. V druhom prípade by sa Holandsko mohlo rozhodnúť pre spätné odkúpenie cenných papierov od ING po 10 eur za cenný papier s pripočítaním vzniknutých úrokov. Kupón (vyplatenie úrokov) z cenných papierov sa mal vyplatiť štátu len v prípade, ak by ING vyplatila dividendy z kmeňových akcií. Komisia rozhodla, že kapitálová injekcia predstavovala štátnu pomoc pre ING, a dočasne ju schválila. V prípade, že by bol reštrukturalizačný plán predložený Komisii do šiestich mesiacov, schválenie by sa automaticky predĺžilo do rozhodnutia Komisie o tomto pláne. Pôvodné rozhodnutie zohľadnilo určité záväzky stanovené Holandskom, okrem iného to, že rast súvahy ING bude obmedzený.
25.

CTP napokon tvrdí, že postup upravený v článkoch 4 a 6 nariadenia č. 1191/69 je prechodný, pričom je stanovená lehota, ktorá môže trvať až do 1. januára 1973, na podanie žiadosti o zrušenie záväzkov služby vo verejnom záujme. Podľa názoru spoločnosti CTP by bolo absurdné, ak by náhrada závisela od podania tejto žiadosti, lebo by to znamenalo, že nárok na náhradu by sa nepriznal nijakému podniku, ktorému bol záväzok služby vo verejnom záujme uložený po 1. januári 1973.
13.

Do 30. júna 2002 ATP účtovala zo svojich služieb DPH. Vzhľadom na rozsudok SDC ( 11 ) však ATP zmenila názor a tvrdila, že jej služby súvisiace s platbami do dôchodkových systémov a výplatami z dôchodkových systémov by mali byť oslobodené od DPH podľa článku 13 B písm. d) bodu 3 šiestej smernice. ATP informovala dánsku daňovú správu (ďalej len „SKAT“) o tomto názore 26. júna 2002. SKAT rozhodla, že služby spoločnosti ATP v súvislosti s vyplácaním dôchodkov sú skutočne oslobodené od DPH, ale zamietla uplatnenie oslobodenia od dane vo vzťahu k väčšine služieb súvisiacich s platbami do systému, konkrétne vo vzťahu k evidencii zamestnávateľov povinných platiť dôchodkové príspevky, zakladaniu individuálnych účtov, poskytovaniu zariadení na spracovávanie platieb od zamestnávateľov, aby všetky príspevky bolo možné zaplatiť na účet dôchodkového fondu s použitím on‑line služby alebo platobnej karty, prijímaniu a evidencii správ od zamestnávateľov o priradení celkovej sumy k jednotlivým zamestnancom, pripisovaniu príspevkov na individuálne účty a aktualizácii účtov, evidencii chýbajúcich platieb a poskytovaniu informácií dôchodkovým zákazníkom o zaplatených príspevkoch a zasielaniu výpisov z účtu. Toto rozhodnutie potvrdil najvyšší dánsky správy daňový orgán, Národný daňový súd (Landsskatteretten), uznesením z 13. mája 2009.
35.

Okrem toho Francúzska agentúra pre krv nemá potrebné povolenia na to, aby konala ako farmaceutické zariadenie, a v prípade, že by Súdny dvor neobmedzil účinky svojho rozsudku v čase, nemala by právo na výrobu alebo distribúciu plazmy upravenej pomocou metódy zahrnujúcej priemyselný proces a určenej na transfúzne použitie. To znamená, že Francúzska agentúra pre krv by plazmu tohto druhu, ktorú má na sklade, nemohla použiť, a to ani v naliehavých prípadoch.
5.

Odôvodnenia 2 a 3 nariadenia znejú takto: „(2) obchodovanie napodobenín, pirátskeho tovaru a v skutočnosti všetkého tovaru porušujúceho práva duševného vlastníctva spôsobuje významnú ujmu výrobcom dodržiavajúcim zákony, obchodníkom a držiteľom práv, ako aj klamanie a v niektorých prípadoch ohrozovanie zdravia a bezpečnosti spotrebiteľov. Pokiaľ je to možné, takýto tovar by nemal vstúpiť na trh a mali by sa prijať opatrenia, ktoré sa zaoberajú touto protiprávnou činnosťou bez toho, aby predstavovali prekážku pre slobodu legálneho obchodu. Tento cieľ je v súlade s úsilím na medzinárodnej úrovni; (3) v prípadoch, keď napodobeniny, pirátsky tovar a vo všeobecnosti tovar porušujúci právo duševného vlastníctva pochádza alebo prichádza z tretích krajín, jeho dovoz na colné územie spoločenstva vrátane jeho prekládky, uvoľnenia do voľného obehu v spoločenstve, umiestnenia na odkladný postup a umiestnenia do voľnej zóny alebo skladu by sa malo zakázať a mal by byť zriadený postup umožňujúci colným orgánom uplatňovanie tohto zákazu tak účinne, ako je to len možné“.
29.

Na úvod je užitočné poukázať na to, že pokiaľ by bola odpoveď na otázku b) ako ju predložil vnútroštátny súd kladná a monitorovací výbor pre estónsko‑lotyšský program 2007 – 2013 by bol aktom inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry Únie na účely článku 263 ZFEÚ, právomoc prejednať žalobu podanú združením MTÜ Liivimaa Lihaveis by naozaj mal Všeobecný súd Európskej únie, a nie estónske súdy. Posledný uvedený problém predložil vnútroštátny súd v otázke c). Preto sa budem najprv zaoberať právnou problematikou spojenou s otázkami b) a c) a až potom odpoviem na otázku a), ktorá sa týka zlučiteľnosti kapitoly 6.6 programovej príručky s právom EÚ.
—

informácie, ktoré sa v zásade musia poskytnúť investorom v zmysle článku 22 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktoré v čase schválenia základného prospektu ešte neboli známe, ale v čase uverejnenia dodatku k prospektu už známe boli, nemusia byť zahrnuté do dodatku, pokiaľ nepredstavujú významný nový faktor, vecnú chybu alebo nepresnosť týkajúce sa údajov zahrnutých do prospektu, ktoré by mohli ovplyvniť hodnotenie cenných papierov na účely článku 16 ods. 1 smernice 2003/71,
62.

Tento záver je totiž založený na jednej strane, pokiaľ ide o minulosť, na zistení, že vývozné ceny spoločnosti SSM do 15 členských štátov Spoločenstva, ktoré boli viazané cenovými záväzkami, boli „nižšie“ ako ceny účtované pred pristúpením desiatim členským štátom, ktoré k Únii pristúpili počas prešetrovania v rámci priebežného preskúmania ( 47 ), a „výrazne nižšie“ než ceny uplatňované v tretích krajinách alebo „v priemere podstatne nižšie“ ako tieto ceny ( 48 ), do ktorých sa navyše vývoz uskutočňoval vo výrazne väčších množstvách ( 49 ). Ďalej sa tiež uvádza, že prešetrovanie „viedlo k záveru, že príslušný výrobok sa predával do krajín nepatriacich do EÚ za dumpingové ceny“ ( 50 ).
38.

Keďže Súdny dvor nemal príležitosť vyjadriť sa k rozvojovej spolupráci po podpísaní Lisabonskej zmluvy, jeho dostupná judikatúra týkajúca sa danej oblasti sa vzťahuje na články 177 ES až 181 ES a na ešte skoršie znenia týchto článkov. Rozvojová spolupráca bola v zmysle týchto článkov vymedzená ako spolupráca týkajúca sa „nielen trvalo udržateľného hospodárskeho a sociálneho rozvoja týchto krajín, ich harmonickej a postupnej integrácie do svetovej ekonomiky, ako aj boja proti chudobe, ale tiež rozvoja a upevnenia demokracie a právneho štátu, ako aj rešpektovania ľudských práv a základných slobôd, a to za plnenia záväzkov prevzatých v rámci Organizácie Spojených národov a iných medzinárodných organizácií“. ( 37 ) Okrem toho Súdny dvor zaznamenal obrat smerom k posilneniu viacrozmerného charakteru politiky rozvojovej spolupráce, ktorý sa začal v prvom desaťročí tohto storočia a ktorý bol oznámený prostredníctvom oznámenia Komisie ( 38 ) a následne potvrdený európskym konsenzom z roku 2006 a nariadením č. 1905/2006. ( 39 ) Súdny dvor preto rozhodol, že „hoci… nie je potrebné obmedziť ciele politiky Spoločenstva týkajúcej sa súčasnej rozvojovej spolupráce na opatrenia sledujúce priamo boj proti chudobe, musí opatrenie na to, aby patrilo do tejto politiky, prispieť k sledovaniu cieľov uvedenej politiky týkajúcich sa hospodárskeho a sociálneho rozvoja“. ( 40 ) Súdny dvor ďalej rozhodol, že „na to, aby konkrétne opatrenie… mohlo byť prijaté Spoločenstvom v rámci politiky rozvojovej spolupráce, toto opatrenie musí patriť tak z hľadiska účelu, ako aj obsahu do právomocí, ktoré Zmluva o ES pridelila Spoločenstvu v tejto oblasti. Tak to však nie je, keď takéto opatrenie, hoci prispieva k hospodárskemu a sociálnemu rozvoju rozvojovej krajiny, má ako hlavný cieľ realizáciu [inej politiky]“. ( 41 )