ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Komentár č. 11 (sekcia colnej hodnoty) týkajúci sa uplatňovania článku 32 ods. 1 písm. c) colného kódexu v súvislosti s licenčnými poplatkami zaplatenými tretej osobe v súlade s článkom 160 nariadenia č. 2454/93, ktorý vypracoval výbor pre colný kódex, znie: „… Hoci samotná zmluva o predaji uzavretá medzi kupujúcim a predávajúcim výslovne od kupujúceho nevyžaduje, aby zaplatil poplatky, táto platba by mohla byť implicitnou podmienkou predaja, ak by kupujúci nebol schopný kúpiť tovar od predávajúceho bez zaplatenia poplatku držiteľovi licencie a predávajúci by za týchto okolností nebol pripravený predať tovar kupujúcemu. … V rámci článku 160 [nariadenia č. 2454/93], ak sa poplatky platia tretej osobe, ktorá priamo alebo nepriamo kontroluje výrobcu (a preto je možné dospieť k záveru, že strany sú v spojení v zmysle článku 143 [tohto nariadenia]), tieto platby sa považujú za podmienku predaja. Podľa prílohy 23 [uvedeného nariadenia]… ‚sa za osobu v postavení, že kontroluje druhú, považuje, ak je právne alebo skutočne v situácii, že ju môže obmedzovať alebo riadiť‘. S cieľom určiť, či ide o kontrolu, je potrebné analyzovať tieto skutočnosti: – poskytovateľ licencie si vyberie výrobcu a zaväzuje ním kupujúceho; – existuje priama zmluva o výrobe medzi poskytovateľom licencie a predávajúcim; – poskytovateľ licencie vykonáva skutočnú priamu alebo nepriamu kontrolu výroby (výrobné centrá a/alebo výrobné postupy); – poskytovateľ licencie vykonáva skutočnú priamu alebo nepriamu kontrolu logistiky a prepravy tovaru až ku kupujúcemu; – poskytovateľ licencie rozhodne, komu výrobca môže predať tovar, alebo uloží obmedzenia, pokiaľ ide o potenciálnych kupujúcich; – poskytovateľ licencie stanoví podmienky ceny, za ktorú musí výrobca/predávajúci predať tovar, alebo cenové podmienky, za ktoré musí dovozca/kupujúci tovar predávať ďalej; – poskytovateľ licencie má právo preskúmať účtovníctvo výrobcu alebo kupujúceho; – poskytovateľ licencie rozhoduje o výrobných postupoch, ktoré sa majú použiť/dodáva modely atď.; – poskytovateľ licencie určuje dodávateľov materiálu/zložiek alebo ich výber podmieňuje obmedzením; – poskytovateľ licencie obmedzuje množstvá, ktoré môže výrobca vyrobiť, – poskytovateľ licencie neoprávňuje kupujúceho kúpiť si priamo od výrobcu, ale prostredníctvom majiteľa ochrannej známky (poskytovateľa licencie), ktorý môže konať aj ako nákupný agent dovozcu; – výrobca nie je oprávnený bez súhlasu poskytovateľa licencie vyrábať konkurenčné výrobky (bez licencie); – vyrobený výrobok je špecifický pre poskytovateľa licencie (koncepcia/design a ochranná známka); – vlastnosti výrobku a použitú technológiu definuje poskytovateľ licencie. Kombinácia týchto ukazovateľov, ktoré presahujú rámec jednoduchých kontrol kvality zo strany poskytovateľa licencie, preukazuje, že existuje spojitosť v zmysle článku 143 ods. 1 písm. e) [nariadenia č. 2454/93], a zaplatenie poplatku treba preto považovať za podmienku predaja v súlade s článkom 160 [tohto nariadenia].“
17

Na základe vykonávacieho rozhodnutia Rady (SZBP) 2015/383 zo 6. marca 2015, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 2013/255 (Ú. v. EÚ L 64, 2015, s. 41), bolo do riadku 203 prílohy I oddielu A rozhodnutia 2013/255, ktorá sa týka zoznamu osôb, na ktoré sa toto rozhodnutie vzťahuje, doplnené meno odvolateľa spolu s dátumom zaradenia jeho mena do tohto zoznamu, v tomto prípade 7. marca 2015, a nasledujúcim odôvodnením: „Prominentný sýrsky podnikateľ, spoluvlastník HESCO Engineering and Construction Company, významnej strojárskej a stavebnej spoločnosti v Sýrii. Má blízke vzťahy so sýrskym režimom. George Haswani pôsobí ako prostredník pri nákupe ropy od [Islamského štátu v Sýrii a Levante (ISIL)] pre sýrsky režim, a tak poskytuje sýrskemu režimu podporu a má z neho prospech. Režim mu poskytuje priaznivé zaobchádzanie, z čoho čerpá rôzne výhody, napríklad kontrakt (ako subdodávateľ) so Stroytransgaz, jednou z hlavných ruských ropných spoločností.“
12

Dňa 23. marca 2017 podali NG a OH žalobu na Tribunalul Specializat Cluj (Špecializovaný súd Kluž, Rumunsko), ktorou sa domáhali, aby súd určil najmä nekalú povahu oddielu 4 bodu 1 všeobecných podmienok zmluvy o refinancovaní. NG a OH tiež tvrdili, že Banca Transilvania si nesplnila svoju informačnú povinnosť tým, že ich pri vyjednávaní a uzatváraní tejto zmluvy neupozornila na riziko, ktoré prinášala zmena pôvodnej zmluvy na cudziu menu. Konkrétne, keďže dlžníci mali len príjmy získané v rumunských lei, Banca Transilvania ich mala upozorniť na účinky devalvácie tejto meny v porovnaní s cudzou menou, v ktorej mal byť úver splatený. Okrem toho zmluvná podmienka o splácaní v cudzej mene vytvára nerovnováhu v neprospech dlžníkov, pretože len oni znášajú kurzové riziko. NG a OH preto požiadali Tribunalul Specializat Cluj (Špecializovaný súd Kluž) o zmrazenie výmenného kurzu CHF/RON platného v čase uzavretia zmluvy o refinancovaní, ako aj o vrátenie súm zaplatených na základe menej výhodného výmenného kurzu.
17

Príloha 2 Geschäftsordnung des Hessischen Landtags (Rokovací poriadok Hesenského krajinského snemu) zo 16. decembra 1993 obsahuje smernice o zaobchádzaní s utajovanými skutočnosťami v oblasti Hesenského krajinského snemu z roku 1986, ktoré vo svojom článku 13, nazvanom „Ochrana súkromného tajomstva“, stanovujú: „1. Pokiaľ si to vyžaduje ochrana osobných, obchodných alebo podnikových tajomstiev, spisy, iné dokumenty a zápisníc z rokovaní výborov musia byť uchovávané v tajnosti. To platí najmä pre daňové spisy a petície. … 2. Do takýchto spisov alebo dokumentov môžu nahliadať iba členovia príslušného výboru. To isté platí pre nahliadanie do zápisníc z rokovaní výborov s ohľadom na otázky, ktoré vyžadujú zachovanie tajnosti v zmysle odseku 1. O sprístupnení zápisníc rozhodne výbor.“
30

Pokiaľ ide o článok 22 ods. 2 Montrealského dohovoru, Súdny dvor rozhodol nielen to, že pri preprave batožiny je zodpovednosť leteckého dopravcu v prípade zničenia, straty, poškodenia alebo omeškania „obmedzená“ od 30. decembra 2009 do 28. decembra 2019 na sumu 1131 SDR na cestujúceho, ale aj to, že hranica stanovená v tomto ustanovení predstavuje hornú hranicu náhrady škody, ktorú nemôže dosiahnuť automaticky a paušálne každý cestujúci, a to ani v prípade straty svojej batožiny (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. novembra 2012, Espada Sánchez a i., C‑410/11, EU:C:2012:747, bod 34).
9

Podľa VKI škoda spôsobená majiteľom týchto vozidiel spočíva v tom, že ak by o predmetnej manipulácii vedeli, buď by takéto vozidlo nekúpili, alebo by získali zľavu z ceny vo výške najmenej 30 %. Vzhľadom na to, že predmetné vozidlá majú od začiatku vadu, ich trhová hodnota, a teda ich kúpna cena, sú podstatne nižšie než cena, ktorá bola skutočne zaplatená. Rozdiel predstavuje škodu zakladajúcu nárok na náhradu.
3

Článok 15 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 952/2013 z 9. októbra 2013, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Únie (Ú. v. EÚ L 269, 2013, s. 1, ďalej len „colný kódex Únie“), týkajúci sa oznamovania informácií colným orgánom, stanovuje: „1. Každá osoba, ktorá sa priamo alebo nepriamo podieľa na vykonávaní colných formalít alebo na colných kontrolách, poskytuje colným orgánom na ich žiadosť v stanovenej lehote a vhodnou formou všetky požadované doklady a informácie, ako aj akúkoľvek pomoc potrebnú na vykonanie týchto formalít alebo kontrol. 2. Osoba, ktorá podáva colné vyhlásenie, vyhlásenie na dočasné uskladnenie, predbežné colné vyhlásenie o vstupe, predbežné colné vyhlásenie o výstupe, vyhlásenie o spätnom vývoze alebo oznámenie o spätnom vývoze colným orgánom alebo predkladá žiadosť o povolenie alebo akékoľvek iné rozhodnutie, zodpovedá za všetky tieto body: a) presnosť a úplnosť informácií uvedených vo vyhlásení, oznámení alebo žiadosti; b) pravosť, presnosť a platnosť akéhokoľvek sprievodného dokladu k vyhláseniu, oznámeniu alebo žiadosti; c) ak to možno uplatniť, splnenie všetkých povinností, ktoré sa týkajú prepustenia daného tovaru do príslušného colného režimu alebo vykonávania povolených operácií. Prvý pododsek sa uplatňuje aj na poskytovanie akýchkoľvek informácií v akejkoľvek inej forme, ktoré požadujú colné orgány alebo ktoré sa im poskytujú. …“
6

Článok 8 tej istej smernice, nazvaný „Právo na informácie“, stanovuje: „1. Členské štáty zabezpečia, aby v súvislosti s konaním týkajúcim sa porušenia práva duševného vlastníctva mohli príslušné súdne orgány na odôvodnený a primeraný návrh navrhovateľa nariadiť, aby porušovateľ a/alebo akákoľvek iná osoba poskytla informácie o pôvode a distribučných sieťach tovarov alebo služieb, ktoré porušujú právo duševného vlastníctva, ak: a) sa zistí, že má v držbe taký tovar v komerčnom rozsahu; b) sa zistí, že využíva také služby v komerčnom rozsahu; c) sa zistí, že v komerčnom rozsahu poskytuje služby využívané v činnostiach spojených s porušovaním práv; alebo d) ak osoba uvedená v písmene a), b) alebo c) uviedla, že sa zúčastnil na produkcii, výrobe alebo distribúcii takéhoto tovaru alebo poskytovaní takýchto služieb. 2. Informácie uvedené v odseku [1] musia, ak je to potrebné, obsahovať: a) mená a adresy producentov, výrobcov, distributérov, dodávateľov a iných predošlých vlastníkov tovarov alebo služieb, ako aj zamýšľaných veľko‑ a malopredajcov; b) informácie o vyprodukovaných, vyrobených, dodaných, obdržaných alebo objednaných množstvách, ako aj cenu príslušného tovaru alebo služieb. 3. Odseky 1 a 2 sa uplatňujú bez toho, aby boli dotknuté iné zákonné ustanovenia, ktoré: a) udeľujú vlastníkovi práv právo dostať podrobnejšie informácie; b) upravujú využívanie informácií oznámených v súlade s týmto článkom v občianskom alebo trestnom konaní; c) upravujú zodpovednosť za zneužívanie práva na informácie; d) dávajú možnosť odmietnuť poskytnutie informácií, ktoré by prinútili osobu uvedenú v odseku 1 priznať svoju vlastnú účasť alebo účasť jej blízkych príbuzných na porušení práva duševného vlastníctva; alebo e) upravujú ochranu dôvernosti zdrojov informácií alebo spracovanie osobných údajov.“
36

Írsko uvádza, že MCIB podlieha tejto právnej úprave. Rovnako tak sa naň podľa Írska vzťahuje aj Code of Practice for the Governance of State Bodies (kódex najlepšej praxe pre riadenie štátnych orgánov), ktorý vo svojom § 5 ods. 1 stanovuje MCIB povinnosť prijať etický kódex pre svojich členov a zamestnancov. Írsko v tejto súvislosti poukazuje na Code of Business Conduct (kódex profesijného správania) MCIB, pričom zdôrazňuje, že pravidlá tohto kódexu stanovujú okrem iného nestrannosť tohto orgánu, riešenie konfliktov záujmov, dostupnosť informácií a zákonné povinnosti MCIB.
44

Ak by totiž takéto pravidlo neexistovalo, rozhodnutia týkajúce sa žiadateľov, ktorí si nezvolili adresu na doručovanie, by im nemohli byť oficiálne oznámené a nemohli by tak vyvolávať účinky. Okrem toho, ak by oznámenie uskutočnené v sídle uvedeného orgánu nespôsobovalo začiatok plynutia lehôt na podanie opravných prostriedkov, pokiaľ ide o rozhodnutia týkajúce sa týchto žiadateľov, tieto rozhodnutia by mohli byť napadnuté na súde bez časového obmedzenia, dokonca by sa nikdy nestali konečnými, takže príslušné vnútroštátne orgány by nemohli vyvodiť nevyhnutné dôsledky zo zamietavých rozhodnutí, najmä pokiaľ ide o pobyt dotknutých žiadateľov.
32

Všeobecný súd konkrétne v bodoch 109 a 110 uvedeného rozsudku uviedol, že skrátenie dovolenky za kalendárny rok na 24 pracovných dní od roku 2016 nenaznačuje, že by normotvorca Únie zohľadnil okolnosť, že úradníci a zamestnanci pôsobiaci v rámci Únie majú nárok na dovolenku až do 30 pracovných dní v závislosti od ich veku a platovej triedy, ani to, že by tento normotvorca overil, či dovolenka na zotavenie, stanovená v článku 8 prvom odseku prílohy X služobného poriadku, ako taká zaručuje všetkým úradníkom a zamestnancom, ktorí boli vyslaní do tretej krajiny a vystavení mimoriadne ťažkým životným podmienkam, dostatočnú ochranu ich zdravia a bezpečnosti, keďže podľa uvedeného ustanovenia môže byť dovolenka na zotavenie poskytnutá len výnimočne a musí byť predmetom osobitného a odôvodneného rozhodnutia.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Recorded Artists Actors Performers Ltd (ďalej len „RAAP“) na jednej strane a spoločnosťou Phonographic Performance (Ireland) Ltd (ďalej len „PPI“) spolu s Minister for Jobs, Enterprise and Innovation (minister pre zamestnanosť, podnikanie a inovácie, Írsko), Ireland (Írsko) a Attorney General na druhej strane v súvislosti s právom štátnych príslušníkov tretích štátov na jedinú primeranú odmenu, pokiaľ sa podieľali na zvukovom zázname, ktorý sa použije v Írsku.
3

Odôvodnenia 1, 2, 13 a 19 nariadenia č. 261/2004 stanovujú: „(1) konanie [Únie] v oblasti leteckej dopravy by sa malo, okrem iných vecí, zamerať na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany cestujúcich; okrem toho by sa mal vo všeobecnosti brať plný zreteľ na požiadavky ochrany spotrebiteľa; (2) odmietnutie nástupu do lietadla a zrušenie alebo veľké meškanie letov spôsobuje cestujúcim vážne problémy a nepohodlie; … (13) cestujúci, ktorých lety boli zrušené, by mali mať možnosť buď získať úhradu ceny letenky alebo presmerovanie letu za uspokojivých podmienok a mala by im byť počas čakania na neskorší let poskytnutá primeraná starostlivosť; … (19) prevádzkujúci leteckí dopravcovia by mali uspokojiť osobitné potreby osôb so zníženou pohyblivosťou a akýchkoľvek osôb, ktoré ich sprevádzajú.“
2

Tento návrh bol podaný v rámci konania medzi spoločnosťami Supreme Site Services GmbH so sídlom vo Švajčiarsku, Supreme Fuels GmbH & Co KG so sídlom v Nemecku a Supreme Fuels Trading Fze so sídlom v Spojených arabských emirátoch (ďalej spoločne len „spoločnosti Supreme“) na jednej strane a Supreme Headquarters Allied Powers Europe (ďalej len „organizácia SHAPE“) so sídlom v Belgicku na druhej strane vo veci zrušenia zaistenia pohľadávky u tretej osoby.
10

Pani X mala potvrdenú rezerváciu u leteckej dopravnej spoločnosti Smartwings Poland, predtým Travel Service so sídlom vo Varšave (Poľsko) na let, ktorým mohla uskutočniť trasu z mesta A nachádzajúceho sa v tretej krajine do mesta B nachádzajúceho sa v Poľsku. Dňa 23. júla 2017 sa včas dostavila na registráciu tohto letu. Let meškal viac ako tri hodiny. Nebolo zistené, že by bola pani X v tretej krajine poskytnutá protislužba, náhrada alebo pomoc v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 261/2004.
33

Za týchto okolností Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Odvolací súd Arnhem‑Leuvarde, Holandsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Platí, že materiál, ktorý nie je vedľajším produktom v zmysle smernice 2008/98, nie je per definitionem ani vedľajším živočíšnym produktom v zmysle nariadenia č. 1069/2009, a teda tento materiál nie je vylúčený z pôsobnosti nariadenia č. 1013/2006 podľa článku 1 ods. 3 tohto nariadenia č. 1013/2006? Alebo nie je vylúčené, aby sa na materiál vzťahovala definícia ‚vedľajších živočíšnych produktov‘ v zmysle nariadenia č. 1069/2009, ak takýto materiál nespĺňa podmienky stanovené článkom 5 ods. 1 smernice 2008/98, a teda automaticky nepatrí do pôsobnosti nariadenia č. 1013/2006? 2. Ako sa má chápať pojem preprava, ktorá podlieha požiadavkám na schválenie uvedeným v nariadení č. 1774/2002 (teraz nariadenie č. 1069/2009), v zmysle článku 1 ods. 3 nariadenia č. 1013/2006: Myslí sa tým preprava vedľajších živočíšnych produktov (z jedného štátu do druhého štátu) bez ohľadu na to, do ktorej kategórie tento materiál patrí? Alebo ide o prepravu materiálu uvedeného v článku 48 nariadenia č. 1069/2009 (pôvodne článok 8 nariadenia č. 1774/2002), ktorý sa obmedzuje na vedľajšie živočíšne produkty a odvodené produkty v zmysle tohto ustanovenia, teda na materiál kategórie 1, materiál kategórie 2 a niektoré z nich odvodené produkty vrátane spracovanej živočíšnej bielkoviny pochádzajúcej z materiálu kategórie 3? 3. Ak sa má pod prepravou, ktorá podlieha požiadavkám na schválenie uvedeným v nariadení č. 1774/2002 (teraz nariadenie č. 1069/2009), v zmysle článku 1 ods. 3 úvodnej časti a písm. d) nariadenia č. 1013/2006 chápať preprava vedľajších živočíšnych produktov (z jedného štátu do druhého štátu) bez ohľadu na to, do ktorej kategórie tento materiál patrí, má sa v takomto prípade článok 1 ods. 3 úvodná časť a písm. d) nariadenia č. 1013/2006 tiež vykladať v tom zmysle, že tento pojem sa vzťahuje aj na prepravu zmesí vedľajších živočíšnych produktov a iných materiálov, a ak áno, je relevantný podiel, v akom sú vedľajšie živočíšne produkty zastúpené v zmesi v pomere k iným materiálom? Alebo vedľajší živočíšny produkt stráca v dôsledku zmiešania s iným materiálom povahu vedľajšieho živočíšneho produktu v zmysle nariadenia č. 1069/2009 a stáva sa odpadom v zmysle nariadenia č. 1013/2006?“
12

Odôvodnenia 7, 9 a 20 smernice 2008/48 znejú: „(7) Ak sa má uľahčiť vytvorenie riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi, je potrebné, aby sa v niekoľkých kľúčových oblastiach ustanovil harmonizovaný rámec Spoločenstva. Keďže trh so spotrebiteľskými úvermi sa neustále vyvíja a mobilita európskych občanov sa zvyšuje, progresívne právne predpisy Spoločenstva, ktoré sa dokážu prispôsobiť budúcim formám úverov a ktoré členským štátom poskytnú primeranú flexibilitu pri ich vykonávaní, by mali pomôcť ustanoviť moderný súbor právnych predpisov v oblasti spotrebiteľských úverov. … (9) Úplná harmonizácia je potrebná na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Spoločenstve zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa vytvoril skutočný vnútorný trh. … … (20) Celkové náklady spotrebiteľa spojené s úverom by mali zahŕňať všetky náklady vrátane úrokov, provízií, daní, poplatkov pre sprostredkovateľov úverov a iných poplatkov, ktoré musí spotrebiteľ zaplatiť v súvislosti so zmluvou o úvere, okrem notárskych poplatkov. Skutočné znalosti, ktoré má veriteľ o nákladoch, by sa mali objektívne posúdiť, berúc do úvahy požiadavky náležitej starostlivosti.“
10

Odôvodnenia 21 a 25 nariadenia 2015/2120 stanovujú: „(21) V [nariadení č. 531/2012 v jeho pôvodom znení] sa stanovuje cieľ politiky, aby sa rozdiel medzi roamingovými a domácimi tarifami približoval k nule. Konečný cieľ odstránenia rozdielov medzi domácimi a roamingovými poplatkami však nemožno dosiahnuť udržateľným spôsobom s existujúcou úrovňou veľkoobchodných poplatkov. V tomto nariadení sa preto stanovuje, že maloobchodné roamingové príplatky by sa mali od 15. júna 2017 zrušiť, a to za predpokladu, že problémy, ktoré možno v súčasnosti pozorovať na veľkoobchodných roamingových trhoch, sa vyriešia. V tejto súvislosti by [Európska] komisia mala vykonať preskúmanie veľkoobchodného roamingového trhu a mala by predložiť legislatívny návrh založený na výsledkoch tohto preskúmania. … (25) S cieľom zabezpečiť bezproblémový prechod od [nariadenia č. 531/2012 v jeho pôvodnom znení] k zrušeniu maloobchodných príplatkov za roaming by sa týmto nariadením malo zaviesť prechodné obdobie, v ktorom by poskytovatelia roamingu mali mať možnosť pridať príplatok k domácim cenám za poskytované regulované maloobchodné roamingové služby. Uvedeným prechodným režimom by sa už mala pripraviť podstatná zmena v prístupe začlenením roamingu v rámci celej Únie ako neoddeliteľnej súčasti domácich tarifných plánov ponúkaných na rôznych domácich trhoch. Východiskovým bodom tohto prechodného režimu by preto mali byť príslušné domáce maloobchodné ceny, ktoré môžu byť predmetom príplatku nepresahujúceho maximálne veľkoobchodné roamingové poplatky uplatniteľné v období bezprostredne pred prechodným obdobím. Takýmto prechodným režimom by sa tiež malo zabezpečiť výrazné zníženie cien pre zákazníkov od dátumu uplatňovania tohto nariadenia, a ak sa príplatok priráta k domácej maloobchodnej cene, nemal by za žiadnych okolností viesť k vyšším maloobchodným roamingovým cenám, než sú maximálne regulované maloobchodné roamingové poplatky uplatniteľné v období bezprostredne pred prechodným obdobím.“
29

Tento súd v podstate zopakoval skutočnosti, ktoré už uviedol vnútroštátny súd vo veci C‑503/19 a ktoré sú zhrnuté v bodoch 19 a 20 tohto rozsudku. Uvádza, že ak by mal uplatniť španielsku právnu úpravu, ako je vyložená v rozsudku Tribunal Supremo (Najvyšší súd) uvedenom v bode 20 aktuálneho rozsudku, nemohol by vykonať posúdenie osobnej situácie a integrácie SI v Španielsku, stavu výkonu trestu, ktorý mu bol uložený rozsudkom Juzgado de lo Penal no 18 de Barcelona (Trestný súd č. 18 Barcelona) uvedeným v bode 26 aktuálneho rozsudku, spáchaného trestného činu, ako ani iných okolností z dôvodu, že existuje záznam v registri trestov, pri ktorom odsúdenie nebolo zahladené. Tento súd má však pochybnosti, pokiaľ ide o súlad takéhoto prístupu s právom Únie a najmä so smernicou 2003/109.
3

Šestnáste, devätnáste, dvadsiate a dvadsiate štvrté odôvodnenie smernice 93/13 stanovujú: „keďže hodnotenie nekalého charakteru podmienok podľa vybraných všeobecných kritérií najmä pri predaji alebo dodávkach verejného charakteru, ktoré zabezpečujú kolektívne služby, berúc do úvahy spoločnú zodpovednosť medzi užívateľmi, musí byť doplnené systémom celkového vyhodnotenia rôznych príslušných záujmov; keďže toto predstavuje požiadavku dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad]; keďže pri hodnotení dobrej viery sa musí brať ohľad najmä na stabilitu zmluvného postavenia strán bez ohľadu na to, či spotrebiteľ bol stimulovaný k súhlasu s podmienkami a či tovar alebo služby boli predávané na osobitnú objednávku spotrebiteľa; keďže požiadavka dobrej viery môže byť splnená predajcom alebo dodávateľom, keď s inou stranou, ktorej oprávnené záujmy brali do úvahy, zaobchádzajú čestne a rovnocenne; … keďže na účely tejto smernice sa hodnotenie nekalého charakteru netýka podmienok, ktoré popisujú hlavný predmet zmluvy ani vzťah kvalita/cena tovaru alebo dodávaných služieb; keďže hlavný predmet zmluvy a vzťah cena/kvalita môže byť napriek tomu braný do úvahy pri hodnotení primeranosti ostatných podmienok… keďže zmluvy by mali byť vypracované zrozumiteľne [formulované jasne a zrozumiteľne – neoficiálny preklad], mal by mať spotrebiteľ skutočne príležitosť preskúmať všetky podmienky a ak má pochybnosti mal by platiť výklad najpriaznivejší pre spotrebiteľa; … keďže súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať k dispozícii primerané a účinné prostriedky na zabránenie ďalšieho uplatňovania nekalých podmienok v [spotrebiteľských – neoficiálny preklad] zmluvách“.
22

Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: vo veciach C‑133/19 a C‑136/19: „1. Má sa na zaručenie účinnosti práva Európskej únie, a aby sa neznemožnilo uplatnenie práva na zlúčenie rodiny, ktoré jej je podľa navrhovateľov priznané článkom 4 smernice [2003/86], vykladať toto ustanovenie tak, že vyžaduje, aby dieťa garanta mohlo uplatniť právo na zlúčenie rodiny vtedy, keď sa stane plnoletým počas súdneho konania, v ktorom sa napáda rozhodnutie, ktoré mu toto právo zamieta, a ktoré bolo teda prijaté vtedy, keď bolo ešte maloleté? 2. Majú sa článok 47 [Charty] a článok 18 smernice [2003/86] vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby sa žaloba o neplatnosť podaná proti zamietnutiu práva na zlúčenie rodiny maloletého dieťaťa považovala za neprípustnú z toho dôvodu, že dieťa sa stalo plnoletým počas súdneho konania, keďže by bolo zbavené možnosti, aby súd rozhodoval o jeho žalobe proti tomuto rozhodnutiu, a pretože by bolo porušené jeho právo na účinný prostriedok nápravy?“ Vo veci C‑137/19: „Má sa článok 4 ods. 1, [prvý pododsek], písm. c) smernice [2003/86], prípadne v spojení s jej článkom 16 ods. 1, vykladať tak, že na to, aby sa štátni príslušníci tretích krajín mohli považovať za ‚maloleté deti‘ v zmysle tohto ustanovenia, musia byť ‚maloletí‘ nielen v čase podania žiadosti o povolenie na pobyt, ale aj v čase, keď správny orgán prijíma rozhodnutie in fine o tejto žiadosti?“
8

UR, advokátska kancelária so sídlom v Rumunsku, požiadala 28. mája 2015 Správu verejných financií tretieho okresu, aby ju s účinnosťou od roku 2002 vymazala zo zoznamu zdaniteľných osôb na účely DPH a vrátila jej DPH vybratú týmto správnym orgánom od 1. januára 2010 do 31. decembra 2014, z dôvodu, že do tohto zoznamu bola zapísaná omylom.