ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
87.

Takýto rozdiel v zaobchádzaní, založený na kritériu kótovania na amsterdamskej burze, nie je presvedčivý. Nie je totiž jasný dôvod, pre ktorý by malo byť uvedené kritérium relevantné, pokiaľ ide o podriadenie PKIPCP na účely ich prístupu k režimu DSKI menej prísnym požiadavkám. Uplatnenie takéhoto kritéria by mohlo totiž v skutočnosti viesť k tomu, že výhoda spočívajúca v postavení DSKI by bola prednostne, ak nie výlučne, prístupná rezidentským subjektom, ktoré sú ako jediné schopné splniť uvedené požiadavky, čím by sa v podstate podobné nerezidentské subjekty pripravili o možnosť využívať výhodnejšie daňové zaobchádzanie. Pokiaľ by to zodpovedalo skutočnosti, predmetné ustanovenia by predstavovali obmedzenie v zmysle bodov 44 a 45 vyššie.
5.

Podľa článkov 1 až 3 rozhodnutia 2000/128: „Článok 1 1. Pomoc protiprávne poskytnutá Talianskom od novembra 1995 na účely zamestnania pracovníkov na základe zmlúv o vykonaní stáže a práce podľa zákonov č. 863/84, 407/90, 169/91 a 451/94 je zlučiteľná so spoločným trhom a s dohodou o EHP v rozsahu, v akom sa týka: – vytvorenia nových pracovných miest v podnikoch príjemcov pomoci v prospech pracovníkov, ktorí ešte nezískali zamestnanie alebo ktorí stratili svoje skoršie zamestnanie v zmysle usmernení na poskytovanie pomoci pre zamestnanosť, – zamestnania pracovníkov, ktorí majú osobitné ťažkosti zaradiť sa alebo sa opätovne zaradiť na pracovný trh. Na účely tohto rozhodnutia sa pod pracovníkmi, ktorí majú osobitné ťažkosti zaradiť sa alebo sa opätovne zaradiť na pracovný trh, rozumejú mladí ľudia do 25 rokov, [absolventi vysokoškolského vzdelávania] do veku 29 rokov vrátane a dlhodobo nezamestnaní, teda takí, ktorí sú nezamestnaní najmenej jeden rok. 2. Pomoc poskytnutá na základe zmlúv o vykonaní stáže a práce, ktoré nespĺňajú podmienky uvedené v odseku 1, je nezlučiteľná so spoločným trhom. Článok 2 1. Pomoc poskytnutá Talianskom na základe článku 15 zákona č. 196/97 na účely transformácie zmlúv o vykonaní stáže a práce na pracovné zmluvy na dobu neurčitú je zlučiteľná so spoločným trhom a s dohodou o EHP pod podmienkou, že tieto zmluvy rešpektujú požiadavku vytvorenia pracovného miesta, ako je definované v usmerneniach Spoločenstva na poskytovanie pomoci pre zamestnanosť. Počet zamestnancov podniku sa vypočíta tak, že sa nezapočítajú pracovné miesta, ktoré boli predmetom transformácie, a pracovné miesta, ktoré vznikli na základe zmlúv na dobu určitú alebo nezaručujú určitú trvalosť zamestnania. 2. Pomoc na transformáciu zmlúv o vykonaní stáže a práce na pracovné zmluvy na dobu neurčitú, ktorá nespĺňa podmienku uvedenú v odseku 1, je nezlučiteľná so spoločným trhom. Článok 3 Taliansko prijme všetky opatrenia nevyhnutné na vymáhanie už protiprávne poskytnutej pomoci, ktorá nespĺňa podmienky uvedené v článkoch 1 a 2, od jej príjemcov. Vymáhanie sa uskutoční v súlade s postupmi upravenými vnútroštátnym právom. Sumy, ktoré majú byť vymáhané, sú zvýšené o úroky odo dňa poskytnutia týchto súm príjemcom až do ich skutočného vrátenia. Úroky sa vypočítajú na základe referenčnej sadzby používanej na výpočet ekvivalentu dotácie v prípadoch regionálnej pomoci.“ [neoficiálny preklad]
32.

Ak tieto dve rozdielne pravidlá hodíme do jedného vreca, nepriamo z toho vyplynie ich súbežné uplatňovanie: znamenalo by to, že pravidlo služobného veku by sa skutočne malo uplatniť už v čase prijímania do zamestnania. Určite je to možná politická voľba, no v takom prípade by už nešlo o dve odlišné pravidlá, ale len o jedno (a veľmi by sa líšilo od pravidla prijatého na celoštátnej úrovni).
3.

Dvanáste, trináste, šestnáste, devätnáste a dvadsiate odôvodnenie smernice z roku 1993 stanovujú: „keďže podľa súčasného stavu vnútroštátne právne predpisy umožňujú plánovať len čiastočné zosúladenie; keďže najmä zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté podliehajú tejto smernici; keďže členské štáty by mali mať možnosť výberu, so zreteľom na Zmluvu, poskytnúť spotrebiteľom vysokú úroveň ochrany prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú prísnejšie ako ustanovenia tejto smernice; keďže sa v zákonných alebo regulačných opatreniach členských štátov, ktoré priamo alebo nepriamo určujú podmienky spotrebiteľských zmlúv, nepredpokladá, že budú obsahovať nekalé podmienky; keďže sa z toho dôvodu nejaví potrebné zaoberať sa podmienkami odrážajúcimi povinné zákonné alebo regulačné opatrenia a zásady alebo ustanovenia medzinárodných dohovorov, ktorých zmluvnou stranou sú členské štáty alebo spoločenstvo; keďže v tomto ohľade znenie ‚kogentné zákonné alebo regulačné opatrenia‘ uvedené v článku 1 ods. 2 zahŕňa pravidlá, ktoré podľa zákona platia medzi zmluvnými stranami za predpokladu, že neboli vytvorené žiadne iné dohody; … keďže hodnotenie nekalého charakteru podmienok podľa vybraných všeobecných kritérií najmä pri predaji alebo dodávkach verejného charakteru, ktoré zabezpečujú kolektívne služby, berúc do úvahy spoločnú zodpovednosť medzi užívateľmi, musí byť doplnené systémom celkového vyhodnotenia rôznych príslušných záujmov; keďže toto predstavuje požiadavku dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad]; keďže pri hodnotení dobrej viery sa musí brať ohľad najmä na stabilitu zmluvného postavenia strán bez ohľadu na to, či spotrebiteľ bol stimulovaný k súhlasu s podmienkami a či tovar alebo služby boli predávané na osobitnú objednávku spotrebiteľa; keďže požiadavka dobrej viery môže byť splnená predajcom alebo dodávateľom, keď s inou stranou, ktorej oprávnené záujmy brali do úvahy, zaobchádzajú čestne a rovnocenne; … keďže na účely tejto smernice sa hodnotenie nekalého charakteru netýka podmienok, ktoré popisujú hlavný predmet zmluvy ani vzťah kvalita/cena tovaru alebo dodávaných služieb; keďže hlavný predmet zmluvy a vzťah cena/kvalita môže byť napriek tomu braný do úvahy pri hodnotení primeranosti ostatných podmienok; keďže zámerom je medzi iným, aby poistné zmluvy, ktorých podmienky definujú alebo popisujú poistné riziko a zodpovednosť poisťovateľa, neboli podriadené takémuto hodnoteniu, pokiaľ sa tieto obmedzenia neberú do úvahy pri výpočte poistného plateného spotrebiteľom; keďže zmluvy by mali byť vypracované zrozumiteľne [jasne a zrozumiteľne – neoficiálny preklad], mal by mať spotrebiteľ skutočne príležitosť preskúmať všetky podmienky a ak má pochybnosti mal by platiť výklad najpriaznivejší pre spotrebiteľa“.
37.

Subsidiárne by som chcel poukázať na to, že aj keby právna kvalifikácia ako dodania tovaru nebola akceptovaná, faktom zostáva, že transakcia, o ktorú ide v spore vo veci samej, musí vzhľadom na svoju povahu potenciálne podliehať DPH. V takom prípade by totiž mala patriť pod pojem poskytovanie služieb v zmysle článku 24 ods. 1 smernice 2006/112, ktorý zahŕňa každú transakciu, ktorá nie je dodaním tovaru. Presnejšie, ako uviedli portugalská vláda a Komisia, sporná transakcia by mohla byť poskytnutím služby pozostávajúcej z postúpenia nehmotného majetku v zmysle článku 25 uvedenej smernice. Okrem toho niet pochýb ani o tom, že predmetné postúpenie bolo vykonané za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) tej istej smernice, pretože k nemu došlo za odmenu. ( 30 )
119.

Pokiaľ by sa uplatnili procesné pravidlá platné od 1. januára 2018, z prednosti práva EÚ by vyplynulo vylúčenie výnimky, ktorou bola správnym súdom odňatá možnosť pozmeňovať rozhodnutia vydané v správnom konaní vo veciach medzinárodnej ochrany. Chápem to tak, že táto výnimka je upravená v § 68 ods. 5 zákona o práve na azyl. Vec prejednávaná na vnútroštátnej úrovni by sa potom vrátila do pôsobnosti všeobecnej právomoci na pozmeňovanie rozhodnutí vydaných v správnom konaní, ktorá sa v súčasnosti vykonáva podľa § 90 ods. 1 CAL.
74.

Vzhľadom na to, že doplňujúci trest zodpovedá len možnej situácii a nemusí viesť k doplňujúcemu trestu odňatia slobody (ktorý jediný je predmetom európskeho zatykača v súlade s článkom 1 ods. 1 a článkom 2 ods. 1 rámcového rozhodnutia), bolo by možné ho uviesť ako „iný následok trestného činu“ podľa článku 8 ods. 1 písm. g), a teda v kolónke f) tlačiva európskeho zatykača s názvom „Iné okolnosti týkajúce sa prípadu (nepovinné informácie)“. Príručka vysvetľuje, že za normálnych okolností sa táto kolónka nevypĺňa, ale môže sa použiť v prípade vykonávacieho konania napríklad na to, aby sa uviedla „nezákonná neprítomnosť vo väzení“. Poznamenávam, že tieto informácie sa zahrnú do európskeho zatykača „ak je to možné“. ( 41 ) Dôležitosť následkov, ktoré môže mať tento trest pre odsúdeného (v prejednávanej veci až desať rokov odňatia slobody), ma však vedie k záveru, že by bolo vhodnejšie zvoliť kolónku c) bod 2 tlačiva. Naopak tresty, ktoré nezahŕňajú odňatie slobody, môžu nájsť svoje miesto v kolónke f) tlačiva.
11.

Podľa odôvodnenia 16 smernice 2016/343: „Prezumpcia neviny by bola porušená, keby sa vo verejných vyhláseniach orgánov verejnej moci alebo v súdnych rozhodnutiach, ktoré nie sú rozhodnutiami o vine, označovala podozrivá alebo obvinená osoba za vinnú, ak tejto osobe ešte nebola preukázaná vina zákonným spôsobom. Takéto vyhlásenia a súdne rozhodnutia by nemali vzbudzovať dojem, že táto osoba je vinná. Tým by nemali byť dotknuté úkony v rámci trestného stíhania, ktorých cieľom je preukázať vinu podozrivej alebo obvinenej osoby, ako napríklad obžaloba, a nemali by byť ani dotknuté súdne rozhodnutia, v dôsledku ktorých sa stane vykonateľným podmienečný trest, a to pod podmienkou, že je dodržané právo na obhajobu. Nemali by tým byť dotknuté ani predbežné rozhodnutia procesnej povahy, ktoré prijmú justičné alebo iné príslušné orgány a ktoré sú založené na podozrení alebo usvedčujúcich dôkazoch, ako sú napríklad rozhodnutia o vyšetrovacej väzbe, pod podmienkou, že takéto rozhodnutia neoznačujú podozrivú ani obvinenú osoba za vinnú. Pred prijatím predbežného rozhodnutia procesnej povahy môže mať príslušný orgán najprv povinnosť overiť, či existujú dostatočné usvedčujúce dôkazné prvky v neprospech podozrivej alebo obvinenej osoby na odôvodnenie príslušného rozhodnutia, a rozhodnutie by mohlo obsahovať odkaz na tieto prvky.“
43.

Skutočnosť, že pán Moser sa – na rozdiel od pani Bergströmovej, ktorá sa presťahovala zo Švajčiarska do Švédska, – nepresťahoval z Nemecka do Rakúska, nič nemení na tomto pohľade na vec. Rozhodujúcim faktorom vo veci Bergström nie je skutočnosť, že žiadateľka v tejto veci vykonávala svoje právo na voľný pohyb. Pre odôvodnenie Súdneho dvora bolo najpodstatnejšie to, že reálny švajčiarsky príjem pani Bergströmovej nemohol byť zohľadnený na účely výpočtu rodinnej dávky, na ktorú mala nárok vo Švédsku. Právny problém je teda v oboch situáciách podobný: dávka je stanovená podľa pravidiel, ktoré sa vzťahujú na dávku v materstve (tak ako to je v konaní vo veci samej) alebo na nemocenské poistenie (tak ako to je vo veci Bergström), pričom oba prípady sú spojené s predchádzajúcim príjmom dotknutej osoby a upravujú ich rovnaké ustanovenie nariadenia č. 883/2004. ( 10 )
31.

Kladiem si otázku, do akej miery mal Všeobecný súd tým, že pripustil, že Rada sa môže dovolávať týchto informácií a dôkazov, ktoré sa objavili až po vytýkanom konaní, vziať do úvahy tiež udalosti, ktoré sa dotkli spoločnosti HTTS po roku 2010 bez toho, aby sa mu vytýkalo použitie dvojakého metra, ako to tvrdí HTTS. V tejto súvislosti však poznamenávam, že nariadenie č. 961/2010 bolo v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne, zrušené Všeobecným súdom v rozsudku zo 7. decembra 2011, HTTS/Rada, pre porušenie povinnosti odôvodnenia. ( 32 ) Všeobecný súd však nevylúčil, že vo veci samej mohol byť zápis odôvodnený a rozhodol zachovať účinky protiprávneho nariadenia po dobu dvoch mesiacov. ( 33 ) Nariadenie (EÚ) č. 267/2012 ( 34 ) zrušilo 23. marca 2012 nariadenie č. 961/2010, do ktorého bola HTTS opätovne zaradená vykonávacím nariadením (EÚ) č. 54/2012, ( 35 ) ale zachovalo zápis spoločnosti HTTS z rovnakých dôvodov ako vykonávacie nariadenie č. 54/2012. Rozsudkom z 12. júna 2013, HTTS/Rada ( 36 ), Všeobecný súd zrušil tento zápis s účinnosťou od 22. augusta 2013, pričom vyhlásil neexistenciu konkrétnych dôkazov Rady a zjavne nesprávne posúdenie tejto inštitúcie. Dňa 15. novembra 2013 Rada prijala vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 1154/2013, do ktorého opätovne zaradila HTTS. ( 37 ) Všeobecný súd zrušil vykonávacie nariadenie v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne, z dôvodu nedostatočnej opodstatnenosti zápisu. Návrh Rady zachovať na určitý čas účinky zrušeného právneho predpisu Všeobecný súd zamietol najmä z dôvodu, že „spôsob, akým sa Rada z administratívneho hľadiska zaoberala záležitosťami žalobcov, bol charakterizovaný nedostatkom náležitej starostlivosti“ ( 38 ). Všeobecný súd zdôraznil skutočnosť, že v tomto prípade ide už o tretí po sebe nasledujúci rozsudok o zrušení týkajúci sa spoločnosti HTTS. ( 39 ) Tento posledný rozsudok z 18. septembra 2015 a žaloba o náhradu škody, ktorú podala HTTS na Všeobecnom súde 25. novembra 2015, rovnako ako tri rozsudky o zrušení vyhlásené Všeobecným súdom a konečné konštatovanie nedostatku náležitej starostlivosti Rady, by tak mohli predstavovať skutočnosti potvrdzujúce existenciu zjavného a závažného porušenia povinnosti zo strany Rady od okamihu prvého zápisu spornými opatreniami, pokiaľ by sa prístup vyjadrený Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku mal uplatniť rovnako v prospech žalobkyne.
50.

Na jednej strane treba konštatovať, že normotvorca Únie také podmienky nestanovil. Na druhej strane vzhľadom na osobitné skutkové okolnosti sporu vo veci samej, konkrétne samovoľne spôsobený požiar vozidla, podľa môjho názoru stačí uviesť účasť vozidla na tomto požiari, keďže by to tak mohlo byť aj v prípade, ak by vozidlo náhodne explodovalo alebo ak by bola škoda spôsobená produktom alebo únikom kvapaliny z vozidla. ( 22 )
62.

To isté nedodržanie formálnych povinností by neumožnilo vyrubiť DPH pri dovoze v súlade s rozsudkom Wallenborn Transports, ak by bol tovar určený na opätovný vývoz, ktorému by predchádzalo jeho uloženie na letisku vo Frankfurte nad Mohanom, keďže opätovný vývoz by znamenal, že tovar nevstúpil do hospodárskeho obehu Únie. Nevidím dôvod, prečo by to malo byť inak v prípade, ak bol tovar po prekládke na letisku vo Frankfurte nad Mohanom ( 25 ) dopravený do Grécka, kde došlo k jeho hospodárskemu vstupu (teda k skutočnému uvedeniu do hospodárskeho obehu Únie) a kde mal byť následne spotrebovaný.
18.

Alžírsky zákon o rodine (ďalej len „AZR“) v knihe I kapitole V s názvom „O príbuzenskom vzťahu“ a v knihe II kapitole VII s názvom „O zabezpečení výchovy (kafala)“, obsahuje tieto ustanovenia: § 46: „Osvojenie (tabanni) je šaríou a zákonom zakázané.“ § 116: „Zabezpečenie výchovy (kafala) je dobrovoľný záväzok zabezpečiť výživu, vzdelávanie a ochranu dieťaťa rovnakým spôsobom, ako by ich zabezpečoval rodič pre svoje dieťa. Vzniká právnym aktom.“ § 117: „Zabezpečenie výchovy sa schvaľuje pred súdom alebo notárom so súhlasom dieťaťa, ak má dieťa otca a matku.“ § 118: „Držiteľ práva na zabezpečenie výchovy (kafil) musí byť rozumný a bezúhonný moslim, ktorý je schopný zabezpečiť výživu dieťaťa zvereného do jeho výchovy (makful) a chrániť ho.“ § 119: „Rodičia dieťaťa dieťa zvereného do výchovy môžu byť známi alebo neznámi.“ § 120: „Dieťa zverené do výchovy musí zostať v príbuzenskom vzťahu so svojimi pôvodnými rodičmi, ak sú jeho rodičia známi. V opačnom prípade sa na dieťa uplatní § 64 zákona o osobnom stave.“ § 121: „Zabezpečením výchovy sa priznáva osobe, ktorej bolo dieťa zverené, poručníctvo a poskytuje jej nárok na tie isté rodinné a školské dávky ako na manželské dieťa.“ § 122: „Priznanie práva na zabezpečenie výchovy zabezpečuje správu majetku dieťaťa zvereného do výchovy, ktorý pochádza z dedenia, odkazu alebo darovania, v jeho najlepšom záujme.“ § 123: „Držiteľ práva na zabezpečenie výchovy môže odkázať alebo darovať dieťaťu zverenému do výchovy najviac jednu tretinu svojho majetku. Odkázanie majetku, ktorý presahuje túto tretinu, v závete je neplatné a neúčinné, pokiaľ ho neschvália dedičia.“ § 124: „Ak otec a matka alebo jeden z ich požiada o vrátenie dieťaťa zvereného do výchovy do svojej starostlivosti, pokiaľ dieťa zverené do výchovy dosiahlo vek, v ktorom je schopné vyjadriť sa, musí sa rozhodnúť, či sa chce alebo nechce vrátiť k svojim rodičom. Ak dieťa zverené do výchovy nedosiahlo vek, v ktorom je schopné vyjadriť sa, možno ho vrátiť len so súhlasom súdu, a to s prihliadnutím na jeho najlepšie záujmy.“ § 125: „Žiadosť o zrušenie zabezpečenia výchovy sa musí podať na súdom orgáne, ktorý zveril dieťa o výchovy, po jej doručení prokuratúre…“.
29.

Za týchto podmienok sa domnievam, že je potrebné poskytnúť výklad tohto ustanovenia na účely overenia jeho uplatniteľnosti v situácii, akou je situácia pána V. Pokiaľ by totiž toto prechodné ustanovenie bolo uplatniteľné, pán V by musel podať žiadosť upravenú v tomto ustanovení, aby sa na neho uplatňovali výlučne právne predpisy určené podľa nariadenia č. 883/2004. Naopak, ak by toto ustanovenie nebolo uplatniteľné, potom so zreteľom na zrušenie výnimky stanovenej pre Belgicko v nariadení č. 1408/71 a v súlade so zásadou jednotnosti uplatniteľných právnych predpisov, ktorá nadobudla absolútnu povahu nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 883/2004, by sa na pána V uplatňovali výlučne právne predpisy určené na základe tohto nariadenia, t. j. luxemburské právne predpisy.
23.

Vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o súlad uvedeného stanoviska Tribunal Supremo (Najvyšší súd) s právom Únie. V tejto súvislosti predovšetkým konštatuje, že prieskum vo veci pracovnej sily v Španielsku z roku 2016 ukázal, že 53,7 % hodín práce nadčas sa nezaznamenáva. Navyše v dvoch správach (z 31. júla 2014 a 1. marca 2016) vypracovaných sekciou práce španielskeho Ministerstva práce a sociálneho zabezpečenia sa uvádza, že na účely zistenia, či došlo k výkonu práce nadčas, je nutné poznať presný počet odpracovaných hodín; na základe uvedeného je zrejmé, prečo inšpektorát práce požadoval zavedenie systému na zaznamenávanie denného pracovného času, ktorý sa považuje za jediný prostriedok, ktorým možno zistiť prípadné prekročenie maximálnych limitov pracovného času stanovených pre dané referenčné obdobie. Vnútroštátny súd rovnako konštatuje, že výklad španielskeho práva, ktorý si osvojil Tribunal Supremo (Najvyšší súd), by prakticky viedol k tomu, že pracovníci by nemali k dispozícií základný dôkazný prostriedok na preukázanie výkonu práce nad mieru bežného pracovného času, pričom ich zástupcovia by nemali k dispozícii prostriedok potrebný na preskúmanie dodržiavania pravidiel, čo by ďalej viedlo k tomu, že kontrola dodržiavania pracovného času a doby odpočinku by závisela iba od svojvôle zamestnávateľa.
20.

Za týchto okolností by si pri povrchnom posúdení bolo možné položiť otázku, aký význam má tento návrh na začatie prejudiciálneho konania pre rozhodnutie vo veci. Ak by totiž predvolanie nebolo žalovaným v prvostupňovom konaní doručené, vnútroštátny súd konajúci v prvom stupni by za daných okolností vôbec nesmel skúmať svoju medzinárodnú právomoc. V takomto prípade by bol súd rozhodujúci o sťažnosti už len z tohto dôvodu povinný vyhovieť opravnému prostriedku správcu, a to bez ohľadu na odpoveď na prejudiciálne otázky.
96.

Po prvé treba zdôrazniť, že takéto vyvažovanie z hľadiska vhodných prostriedkov nápravy závisí vždy od konkrétneho prípadu. V tomto prípade neexistuje nijaký dôkaz o tom, že zlyhanie zo strany administratívy bolo zámerné alebo sa opakovalo. Navyše by sa mohol hypoteticky požadovať iný výsledok, aj pokiaľ ide o rovnováhu záujmov týkajúcich sa rozhodnutí o zamestnaní, ak by bol dokázaný zlý úmysel na strane administratívy. To by mohlo zahŕňať napríklad úmyselný tlak administratívy na zamestnanie uchádzačov zo zoznamov úspešných uchádzačov, a to ešte predtým, ako by sa mohlo uskutočniť súdne preskúmanie, vediac, že zamestnania týchto uchádzačov by sa to následne nedotklo. Akýkoľvek takýto hypotetický scenár by mohol určite spôsobiť vyváženie záujmov iným spôsobom. Nič však nenaznačuje, že by to tak mohlo byť v tomto prípade.
75.

Tento rámec však nevzniká nevyhnutne až označením osobitne chráneného územia. Článok 6 ods. 3 a 4 smernice o biotopoch sa síce uplatňuje, pokiaľ je vykladaný izolovane, iba na osobitne chránené územia, ale článok 4 ods. 5 stanovuje, že len čo je lokalita zaradená do zoznamu podľa článku 4 ods. 2 tretieho pododseku, podlieha článku 6 ods. 2, 3 a 4. Komisia podľa článku 4 ods. 2 smernice o biotopoch zaradí do tohto zoznamu lokality, ktoré vyberie z návrhov lokalít predložených členskými štátmi podľa článku 4 ods. 1 Lokality zaradené do zoznamu musia členské štáty síce označiť ako osobitne chránené územia, ale podľa článku 4 ods. 4 tak môžu urobiť do šiestich rokov. Ochrana v zmysle článku 6 ods. 3 a 4 preto spravidla obsahuje lokality Natura 2000 už dávno predtým, ako získajú status osobitne chráneného územia.
7.

Článok 30 ďalej stanovuje: „Ak nemôže byť colná hodnota určená podľa článku 29, určí sa postupne podľa odseku 2 písmeno a), b), c) a d), a to podľa prvého písmena, pod ktorým môže byť určená s tým, že poradie použitia písmen c) a d) je možné na žiadosť deklaranta zameniť; iba v prípade ak nie je možné colnú hodnotu určiť podľa určitého písmena, môže byť použité ďalšie písmeno, a to v poradí ustanovenom v tomto odseku. 2. Colnou hodnotou podľa tohto článku je: a) prevodná hodnota rovnakého tovaru predávaného na vývoz do [Európskej únie], v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; b) prevodná hodnota podobného tovaru predávaného na vývoz do [Európskej únie] v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; c) hodnota založená na jednotkovej cene, za ktorú sa dovážaný tovar alebo rovnaký alebo ( 3 ) podobný tovar predáva v [Európskej únii] v najväčšom úhrnnom množstve osobám, ktoré nie sú s predávajúcim v spojení; d) hodnota vypočítaná z nasledovných hodnôt: – ceny alebo hodnoty materiálu výroby ako aj iného spracovania alebo prepracovania, ktoré sú vynaložené pri výrobe dovážaného tovaru, – sumy týkajúce sa zisku a všeobecné výdavky, ktoré zodpovedajú týmto sumám a ktoré výrobcovia v krajinách vývozu zahŕňajú do predaja tovaru rovnakej povahy alebo rovnakého druhu ako tovar, pri ktorom sa určuje jeho hodnota a ktoré sú určené k vývozu do [Európskej únie], – ceny alebo hodnoty všetkých položiek uvedených v článku 32 odsek 1 písmeno e). …“
38.

Z tejto skutočnosti podľa môjho názoru jednoznačne vyplýva, že výklad tohto ustanovenia, ktorý uplatňujú francúzske daňové orgány, ( 17 ) nemôže byť správny. Hoci právo na odpočítanie je základným aspektom celého systému DPH, ak by tento výklad bol správny, znamenalo by to, že daňovníkov nárok v tomto smere by bol úplne závislý od konania tretích strán, pričom nie všetky z nich by boli v takej pozícii, aby mohli na takúto žiadosť odpovedať v rámci tejto relatívne krátkej lehoty. Preto by bolo jednoducho nespravodlivé, ak by zlyhanie tretej strany – napríklad daňových orgánov členského štátu usadenia – pri poskytovaní požadovaných informácií v rámci lehoty stanovenej v článku 20 ods. 2 uvedenej smernice, mohlo mať za následok zánik daňovníkovho práva na vrátenie DPH.
100.

Za týchto okolností v situácii, ak predávajúci spotrebiteľovi len tvrdí, že predmetný tovar je v súlade so zmluvou a nevykoná žiadne kroky na to, aby prinajmenšom tovar preveril, je to podľa môjho názoru potrebné považovať za prejav úplnej nečinnosti, ktorá nemôže predstavovať splnenie povinností podľa článku 3 smernice. Predávajúci by prinajmenšom mal byť povinný informovať spotrebiteľa v primeranom čase o tom, kde musí byť tovar sprístupnený na účely uvedenia do súladu. Keďže predávajúci koná v rámci svojej profesie, je pravdepodobnejšie, že vie, kde musí byť tovar sprístupnený na uvedenie do súladu.
26.

V skutočnosti by však bol takýto spôsob chápania príliš povrchný. Návrh na začatie prejudiciálneho konania vyžaduje skôr hlbší rozbor pojmu odpad, a najmä predpokladov pre stav, keď odpad prestáva byť odpadom. Považovanie látky alebo veci naďalej za odpad by nezodpovedalo smernici o odpade, ak by už podľa smernice prestali byť odpadom. Medzi cieľmi smernice o odpade, a to na jednej strane poskytnúť vysokú úroveň ochrany a na druhej strane zhodnotiť odpad podľa možností na použiteľné produkty, by skôr mala byť zachovaná rovnováha.