ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
87.

Aj výhrady spochybňujúce dostatočnosť záverov Všeobecného súdu na zrušenie sporného nariadenia treba podľa môjho názoru zamietnuť. Ak by bolo totiž zistenie týkajúce sa účasti spoločnosti Chin Haur na prekládke nesprávne alebo nedostatočne podložené, ako sa domnieval Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, potom by sa zistenie existencie obchádzania na úrovni Indonézie zakladalo iba na dvoch zostávajúcich skutočnostiach uvedených v odôvodnení 64 sporného nariadenia. Prvá z týchto dvoch zostávajúcich skutočností, a to existencia zmeny v štruktúre obchodu, predstavuje prvý z podstatných znakov obchádzania. Nemožno ju preto ako takú považovať za nepriamy dôkaz existencie druhého z týchto podstatných znakov, keďže inštitúcie musia preukázať všetky tieto znaky. ( 60 ) Pokiaľ ide o druhú z týchto zostávajúcich skutočností, a to odmietnutie spolupráce výrobcov/vývozcov predstavujúcich 9 % vývozov do Únie, z judikatúry uvedenej v bode 51 týchto návrhov vyplýva, že odmietnutie spolupráce ako také neumožňuje predpokladať existenciu obchádzania. Nemôže preto ako také predstavovať nepriamy dôkaz druhého podstatného znaku obchádzania.
72.

Rada ďalej tvrdí, že Všeobecný súd od nej chybne požadoval, aby poznala všetky skutkové okolnosti, na základe ktorých ministerstvo vnútra USA zapísalo skupinu Hamas do zoznamu (druhý argument). Odkazuje v tomto zmysle na body 129 až 132 napadnutého rozsudku. Napadnutý rozsudok však ja vykladám inak. V bode 129 Všeobecný súd zopakoval, že je potrebné, aby existoval skutkový základ odvodený z rozhodnutí príslušných orgánov uplatniť na osobu alebo skupinu obmedzujúce opatrenia. Je to v súlade s cieľom zabezpečiť, aby každá osoba alebo skupina boli zaradené do zoznamu v článku 2 ods. 3 iba na dostatočne silnom právnom základe. ( 68 ) V bode 130 Všeobecný súd rozhodol, že táto povinnosť nie je podmienená správaním dotknutej osoby alebo skupiny. Zameral sa tiež na potrebu, aby boli do odôvodnenia zahrnuté rozhodnutia príslušných vnútroštátnych orgánov, ktoré skutočne preskúmali a stanovili teroristické činy, ktoré Rada považuje za skutkový základ svojich vlastných rozhodnutí. Je to v súlade s povinnosťou Rady overiť, či rozhodnutie príslušného orgánu je dostatočne presné na to, aby i) označilo dotknutú osobu alebo skupinu a ii) stanovilo možnú spojitosť (ako je opísaná v článku 1 ods. 2 spoločnej pozície 2001/931) medzi dotknutou osobou alebo skupinou a teroristickými činmi, ako to uvádza článok 1 ods. 3 tejto spoločnej pozície. ( 69 ) Body 131 a 132 sa týkajú skoršieho rozhodnutia Všeobecného súdu, v ktorom Rada v skutočnosti odkazovala na informácie, ktoré sama získala a na rozsah súdneho preskúmania.
25.

Naproti tomu táto smernica v článku 1 ods. 2 podrobne definuje, čo znamená „právnik“ v príslušných členských štátoch Únie. To by mohlo potvrdiť teóriu podľa ktorej akákoľvek činnosť zverená právnikovi podľa jeho vnútroštátneho práva predstavuje činnosť právnikov a že je to, inými slovami, decentralizovaný pojem, ktorý nie je na úrovni Únie autonómny. To by znamenalo, že činnosť, akou je „vyhlásenie o pravosti podpisu“ podľa § 25a českého zákona o advokácii, by predstavovala činnosť právnikov.
53.

Ako konštatoval Všeobecný súd ( 23 ), pán Typke vo svojej prvej žiadosti osobitne požiadal o tabuľku, ktorá obsahuje nasledujúce informácie: „– označenie každého uchádzača, ktoré by najmä neumožňovalo zistiť jeho totožnosť, ale umožnilo by priradiť k nemu otázky, ktoré mal zodpovedať, – označenie každej položenej otázky bez uvedenia obsahu otázky, – kategóriu otázok, do ktorej patrila každá položená otázka, t. j. otázka verbálneho uvažovania, abstraktného uvažovania, numerického uvažovania alebo situačného rozhodovania, – jazyk, v ktorom bola každá otázka položená každému uchádzačovi, – uvedenie prípadnej neutralizácie vzťahujúcej sa na niektoré otázky, – označenie očakávanej odpovede, ktoré by bez uvedenia obsahu otázky malo byť rovnaké pre rovnakú kombináciu otázok a odpovedí; žalobca v tejto súvislosti spresnil, že ak sa očakávané odpovede nepredložili všetkým uchádzačom v rovnakom poradí, bolo by potrebné zaistiť, aby sa rovnaké označenie použilo pre každú očakávanú odpoveď; navyše uviedol, že pri otázkach situačného rozhodovania by bolo potrebné uviesť všetky očakávané odpovede, t. j. najlepšiu a najhoršiu možnosť, – odpoveď danú každým uchádzačom na každú otázku, pričom však žalobca nechcel poznať obsah odpovede, ale len identifikovať správne alebo nesprávne odpovede poskytnuté uchádzačmi; žalobca v tejto súvislosti na jednej strane spresnil, že za predpokladu, že uchádzač neodpovedal na otázku, by sa malo použiť samostatné označenie, a na druhej strane, že pokiaľ ide o situačné rozhodovanie, mali by sa poskytnúť všetky odpovede, – napokon čas venovaný každým uchádzačom každej otázke.“
6.

Odôvodnenie 27 smernice 2007/64 rozlišuje medzi dvoma spôsobmi, akými má poskytovateľ platobných služieb poskytovať informácie: „buď by sa informácie mali poskytovať, t. j. poskytovateľ platobných služieb by ich mal aktívne oznamovať v príslušnom čase, ako sa to vyžaduje v tejto smernici, bez toho, aby ich užívateľ platobných služieb musel požadovať, alebo by sa mali informácie sprístupniť užívateľovi platobných služieb pri zohľadnení každej jeho žiadosti o poskytnutie ďalších informácií“. Toto odôvodnenie ďalej objasňuje a uvádza príklady situácií, v ktorých sa informácie „sprístupňujú“ a klient musí vyvinúť určitú iniciatívu, aby ich získal.
37.

Na podporu svojho tvrdenia, že zodpovednosť nemožno vyvodiť voči notifikovaným orgánom, aspoň nie v prípade používateľov v postavení pani Schmittovej, nemecká vláda poukazuje na rozsudok Súdneho dvora vo veci Yonemoto ( 24 ). V tejto veci sa od Súdneho dvora požadovalo, aby posúdil zodpovednosť dovozcu strojového zariadenia s označením CE vyrobeného v jednom členskom štáte a dovezeného do iného členského štátu. Štruktúra uplatniteľných právnych predpisov Únie, hoci nie je totožná so štruktúrou smernice 93/42, bola podobná. ( 25 ) Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne ustanovenia stanovujúce, že takýto dovozca musí dbať na to, aby uvedené strojové zariadenie zodpovedalo základným požiadavkám na ochranu zdravia a zaistenie bezpečnosti určeným touto smernicou, sa nemôžu takto uplatňovať, pretože by to bolo v rozpore so štruktúrou právneho predpisu, aby sa znásoboval počet osôb, ktoré by mali byť zodpovedné za zhodu strojových zariadení. Súdny dvor však taktiež poznamenal, že smernica umožňuje, aby takémuto dovozcovi prináležali určité povinnosti. Z uvedeného vyplýva, že právna úprava členského štátu môže dovozcovi platne uložiť povinnosť plniť povinnosti vyplývajúce z vnútroštátneho práva s rovnakým účinkom. ( 26 ) Inými slovami, Súdny dvor jednak rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá určitú formu všeobecnej zodpovednosti inej osobe než výrobcovi, je neprijateľná, ale zároveň naproti tomu rozhodol, že táto právna úprava môže ukladať zodpovednosť, ktorá sa vzťahuje na konkrétne povinnosti stanovené touto právnou úpravou.
29.

Práve otázka pobytu pani Ucarovej a pána Kilica je predmetom týchto návrhov na začatie prejudiciálneho konania. Ak získali právo na prístup na trh práce v Nemecku na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, tak by im cudzinecká služba mala priznať právo na pobyt založené už nie iba na ustanoveniach vnútroštátneho práva, ale na uvedenom rozhodnutí. Ťažkosti spôsobuje skutočnosť, že turecký pracovník, ku ktorému sa pripojili, nemal alebo si nezachoval postavenie pracovníka patriaceho do legálneho trhu práce počas troch rokov, ktoré okamžite nasledovali po ich príchode do Nemecka. Podľa výkladu, ktorý prijali nemecké orgány, pokiaľ ide o rozhodnutie č. 1/80 a dohodu o pridružení EHS – Turecko, pani Ucarová mohla získať práva na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, iba keby jej manžel mal legálne a trvajúce zamestnanie od novembra 2001 – čo je dátum vstupu pani Ucarovej do Nemecka – do novembra 2004. Takisto pán Kilic mohol získať takéto práva len pod podmienkou, že by jeho matka bola takto zamestnaná od apríla 1994 – čo je dátum príchodu pána Kilica na nemecké územie – do apríla 1997. To je výzva, ktorej treba čeliť v prvej prejudiciálnej otázke adresovanej Súdnemu dvoru vo veci C‑508/15. ( 10 )
46.

Z vyššie uvedeného však nemožno a contrario vyvodiť, že výmena informácií a predloženie dôkazov jedným orgánom druhému orgánu nad rámec európskej siete hospodárskej súťaže by bola neprípustná. Takýto reštriktívny výklad by odporoval zásade procesnej autonómie členských štátov. Zároveň by sa neprimerane sťažili možnosti dokazovania, prostredníctvom dôkazov, ktoré má Komisia a vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže v kartelovom konaní k dispozícii. ( 25 ) Napokon by takýto výklad odporoval základnému cieľu práva Únie, konkrétne účinnému uplatňovaniu pravidiel hospodárskej súťaže na vnútornom trhu. ( 26 )
16.

Vzhľadom na to, že Ústavný súd má pochybnosti týkajúce sa zlučiteľnosti fairness tax so slobodou usadiť sa a so smernicou o materských a dcérskych spoločnostiach, podľa článku 267 ZFEÚ sa 28. januára 2015 obrátil na Súdny dvor s týmito otázkami: 1. Má sa článok 49 Zmluvy o fungovaní Európskej únie vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, na základe ktorého: a) spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou stálou prevádzkarňou podliehajú dani, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, bez ohľadu na to, či zisk plynul z belgickej stálej prevádzkarne v prospech materskej spoločnosti, zatiaľ čo spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou dcérskou spoločnosťou takejto dani nepodliehajú, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, bez ohľadu na to, či dcérska spoločnosť dividendu vyplatila alebo nie; b) spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou stálou prevádzkarňou pri prevode celého belgického zisku do rezerv podliehajú dani, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, zatiaľ čo belgické spoločnosti pri prevode celého zisku do rezerv takejto dani nepodliehajú? 2. Má sa článok 5 smernice o materských a dcérskych spoločnostiach vykladať v tom zmysle, že ide o zrážkovú daň, ak ustanovenie vnútroštátneho práva predpisuje, že pri rozdelení zisku dcérskej spoločnosti v prospech materskej spoločnosti sa uloží daň, pretože v rovnakom zdaňovacom období sa vyplácajú dividendy a zdaniteľný výsledok sa úplne alebo čiastočne zníži o odpočet rizikového kapitálu a/alebo prenesené daňové straty, zatiaľ čo na základe vnútroštátnych právnych predpisov by zisk nebol zdaniteľný, ak by zostal u dcérskej spoločnosti a nebol by rozdelený v prospech materskej spoločnosti? 3. Má sa článok 4 ods. 3 smernice o materských a dcérskych spoločnostiach vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, na základe ktorého sa zdaní vyplatenie dividend, ak následkom tohto ustanovenia je, že spoločnosť musí zaplatiť daň z časti dividend, ktorá presahuje hranicu uvedenú v článku 4 ods. 3 smernice, ak prijatú dividendu vyplatí neskôr ako v roku, v ktorom ju sama prijala, zatiaľ čo túto daň nemusí zaplatiť, ak táto spoločnosť dividendu opätovne vyplatí v roku, v ktorom ju prijme?
24.

Z toho vyplýva, že ak by sa § 142 ods. 1 písm. g) zákona o DPH uplatnil na hnuteľný majetok, za predpokladu, že by sa tak mobilný hangár klasifikoval, mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti by bol uplatnený nad rámec vecnej pôsobnosti článku 199 ods. 1 písm. g) smernice o DPH.
5.

ACM tiež rozhodol, že zásada zákazu diskriminácie – na rozdiel od stanoviska vydaného holandským orgánom na ochranu osobných údajov – neumožňuje rozlišovať podľa toho, či žiadosť o sprístupnenie podal holandský poskytovateľ alebo operátor so sídlom v inom členskom štáte, a teda odmietol názor, že by v prípade zaradenia údajov do zahraničných telefónnych zoznamov bolo potrebné vyžiadať si osobitný súhlas holandských účastníkov.
37.

Vzhľadom na to, že podmienky povolenia sú zosúladené, nemôže byť sloboda poskytovať služby obmedzená zavedením dodatočných podmienok zo strany členských štátov, ktorým by tieto podriadili výkon činnosti poisťovníctva na ich území, či už na základe slobody usadiť sa alebo na základe slobody poskytovať služby. Rovnako treba usudzovať, že slobodu poskytovať služby by tiež nebolo možné plne vykonávať, ak by ostatné členské štáty mohli odmietnuť uplatňovať ustanovenia práva Únie vo vzťahu k poisťovni, ktorá získala predchádzajúce administratívne povolenie, a to tak, že by odlišne posúdili situáciu tejto poisťovne z hľadiska podmienok stanovených normotvorcom Únie.
39.

Ako však správne uvádzajú Nemecká správa pre obchodovanie s emisnými kvótami, nemecká vláda a Komisia, definícia v článku 3 písm. b) nie je obmedzená na „priame a bezprostredné“ uvoľňovanie skleníkových plynov do atmosféry. Skutočnosť, že skleníkové plyny sa do atmosféry uvoľňujú až po určitej dobe od ich vzniku a prípadne mimo zariadenia, z ktorého pochádzajú, teda neovplyvňuje ich klasifikáciu ako „emisie“. Opačný výklad by umožňoval prevádzkovateľom obchádzať systém obchodovania s kvótami tým, že by zachytávali skleníkové plyny vyprodukované v zariadení a prevádzali by ich do iného zariadenia, čím by došlo k odloženiu ich uvoľnenia do atmosféry.
113.

Aj keď je možné, že sa konanie postúpením na iný orgán stane kontradiktórnym konaním (a to veľmi ľahko), podľa môjho názoru to samo osebe nestačí na to, aby bol orgán, ktorému bola vec postúpená, označený za „súd alebo tribunál“ v zmysle nariadenia. Dôvod je jednoduchý: skutočná inter partes, kontradiktórna časť súdneho konania prebieha pred súdmi, nie však pred notárom.
1.

Vo filme Polnočný beh z roku 1988 hrá Robert De Niro lovca ľudí, ktorý má za úlohu priviesť naspäť do Los Angeles bývalého mafiánskeho účtovníka, ktorý zmizol s peniazmi. V New Yorku ho zadrží a nastúpia na komerčný let. Pred vzlietnutím lietadla sa však účtovník rozčúli a začne sa správať násilne. Pilot ho požiada, aby opustil palubu lietadla. Sú nútení vydať sa namiesto toho na dlhú cestu cez celú krajinu do Los Angeles, o ktorej plagát k filmu do istej miery prekvapivo sľubuje, že „by to mohol byť začiatok nádherného priateľstva“. ( 2 )
69.

Ak by Komisia v rámci konzultácií s členským štátom bola povinná ubezpečiť sa, či sú prijaté záväzky dostatočnou odpoveďou na jej obavy súvisiace s hospodárskou súťažou a zároveň či nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutnou odpoveďou na tieto obavy, potom by jej úloha pri týchto konzultáciách bola podobná úlohe, ktorú má v zvyčajnom rozhodovacom konaní, čo by spochybnilo konsenzuálny charakter konania, o ktoré ide v prejednávanom prípade.
37.

Judikatúra založená na ustanoveniach, ktoré zodpovedajú terajšiemu článku 3 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2011/64, a týkajúca sa „jednoduchého, nie priemyselného postupu“ preto môže Súdnemu dvoru poslúžiť ako zdroj inšpirácie. V rozsudku Komisia/Nemecko Súdny dvor rozhodol, že vkladanie roliek jemne rezaného tabaku, kde každá rolka je zabalená do dutinky z hliníkovej fólie, otvorenej na oboch koncoch, ktorá má vhodné rozmery tak, aby tieto rolky mohli byť vložené do dutiniek z cigaretového papiera s filtrom, a následné odstránenie obalovej fólie s pomôckou vo veľkosti guľôčkového pera, je „jednoduchým nepriemyselným postupom“. Tieto tabakové rolky teda možno kvalifikovať ako cigarety podľa ustanovenia zodpovedajúceho terajšiemu článku 2 ods. 1 písm. a) smernice 2011/64, a nie ako jemne rezaný tabak na vlastnoručné zhotovenie cigariet alebo – ak použijem ustálenejší výraz – tabak na šúľanie cigariet podľa ustanovenia zodpovedajúceho terajšiemu článku 2 ods. 1 písm. c) bodu i) tej istej smernice. ( 13 ) Generálny advokát Jacobs konkrétne opísal „jednoduchý nepriemyselný postup“ ako „prakticky akýkoľvek proces, ktorým si fajčiar vyrába svoje vlastné cigarety z vyrobených súčastí“. Dodal, že „ak by proces nemohol byť uskutočnený po štipke praxe s relatívnou ľahkosťou a s priemerným stupňom odbornosti priemerného fajčiara tak, aby bola zhotovená prijateľná cigareta, je nepravdepodobné, že by si súčasti našli svoj trh“ ( 14 ).
17.

Stále si skôr myslím, že v tomto štádiu úvah a v tejto fáze skúmania prípadného odôvodnenia nového obmedzenia v zmysle článku 13 rozhodnutia č. 1/80 by mal Súdny dvor zostať pri analýze in abstracto naliehavého dôvodu, ktorý uvádza nemecká vláda. Dosiahnutie účinného riadenia migračných tokov je pritom jedným z cieľov spoločnej prisťahovaleckej politiky uvedených v článku 79 ods. 1 ZFEÚ a ako také zrejme neodporuje cieľu, ktorý sleduje pridruženie medzi EHS a Tureckom. Naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý uvádza nemecká vláda, považujem za prípustný tým skôr, že – ako je všeobecne známe – Únia už niekoľko rokov čelí nebývalej migračnej kríze a podľa môjho názoru by nebolo vhodné, aby Súdny dvor neumožnil členskému štátu odvolať sa – hoci to v každom prípade nepostačuje na odôvodnenie právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej – na sledovanie cieľa, ktorý sa samotná Únia zúfalo usiluje dosiahnuť. Ak by si však Súdny dvor zvolil konkrétnejší prístup, bolo by možné položiť si otázku, či otázka týkajúca sa práva na pobyt dieťaťa, ktoré sa narodilo a vždy zdržiavalo na území Nemecka – a teda v pravom zmysle slova nikdy nemigrovalo –, v Nemecku skutočne súvisí s riadením migračných tokov.
72.

V abstraktnej rovine by irelevantnosť článku 156 smernice o DPH znamenala, že na účely článkov 61 a 71 tej istej smernice by sa uvedený tovar považoval za „dovezený“ po ukončení colného režimu tranzitu. Z toho istého hľadiska by sa uplatnil článok 71 ods. 1 druhý pododsek smernice o DPH. ( 19 ) Domnievam sa však, že to môže byť tak len vtedy, ak je s dovozom spojená možnosť vstupu tovaru do hospodárskeho obehu Únie, čo obvykle má byť pravidlom. Ak naopak možno bez akýchkoľvek pochybností na základe jednoznačného posúdenia súdu určiť, že nevznikla možnosť vstupu do tohto hospodárskeho obehu, taký „dovoz“ je právnym úkonom, ktorý nemá za následok vznik povinnosti zaplatiť DPH.
81.

Ôsmym odvolacím dôvodom ďalej Ferriere Nord Všeobecnému súdu vytýka konštatovanie, že obdobím, ktoré sa má zohľadniť pri posudzovaní uplatnenia tejto priťažujúcej okolnosti, je obdobie od preukázania prvého porušenia Komisiou do začiatku nového protiprávneho konania toho istého podniku. Ferriere Nord sa domnieva, že toto obdobie by namiesto toho malo začať plynúť dňom ukončenia prvého porušenia. V jej prípade by to znamenalo, že medzi prvým a druhým porušením uplynulo približne 13 rokov. Vzhľadom na dĺžku tohto obdobia určite nie je nemožné, že jej vedenie nevedelo o prvom rozhodnutí Komisie, a teda priťažujúca okolnosť opakovaného porušenia by sa v súlade so zásadou in dubio pro reo nemala uplatniť.
43.

Domnievam sa, že inak by to bolo v prípade, ak by existenciu dôvodu neplatnosti pre tieto tovary určil ako prvý nie odvolací senát, ale Všeobecný súd ( 19 ). V takomto prípade by sa totiž nedostatok odôvodnenia rozsudku Všeobecného súdu z hľadiska článku 52 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 mohol platne uplatniť v štádiu odvolania ( 20 ).
11.

Podľa ustanovení, ktoré upravujú spravodlivé porovnanie je existencia dumpingových rozpätí počas obdobia zisťovania spravidla stanovená na základe porovnania váženého priemeru normálnej hodnoty s váženým priemerom cien všetkých vývozných porovnateľných obchodných prípadov do [Únie] alebo porovnaním individuálnych normálnych hodnôt a individuálnych vývozných cien do [Únie] v jednotlivých obchodných prípadoch. Normálnu hodnotu stanovenú na základe váženého priemeru možno však porovnať s cenami jednotlivých individuálnych vývozných transakcií do [Únie], ak existuje model vývozných cien, ktorý sa významne odlišuje medzi rôznymi kupujúcimi, regiónmi alebo dobami a ak by metódy špecifikované v prvej vete tohto odseku neodrážali plnú mieru praktizovaného dumpingu. …“
48.

Súdny dvor okrem toho poukázal na to, že predovšetkým vzhľadom na úplnosť systému kolíznych noriem upraveného nariadením č. 1408/71, najmä zásady uplatnenia jednej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia stanovenej v článku 13 tohto nariadenia, ktorej cieľom je predísť ťažkostiam, ktoré by mohli vyplynúť zo súčasného uplatnenia viacerých vnútroštátnych predpisov, a odstrániť nerovnosť v zaobchádzaní s osobami pohybujúcimi sa v rámci Únie, sa uplatňovanie nariadenia č. 1408/71 nemôže obmedziť na príjmy týchto osôb z pracovnoprávnych vzťahov, lebo inak by hrozilo vytvorenie rozdielov v uplatňovaní článku 13 tohto nariadenia v závislosti od pôvodu príjmov, ktoré tieto osoby poberajú. ( 23 )„Povinnosť osôb s bydliskom v jednom členskom štáte, ktoré prispievajú do systému sociálneho zabezpečenia iného členského štátu, financovať navyše, hoci len čiastočne, sociálne zabezpečenie štátu bydliska, vytvára totiž nerovné zaobchádzanie z pohľadu článku 13 nariadenia č. 1408/71, keďže všetky ostatné osoby s bydliskom v tomto členskom štáte musia prispievať iba do jeho systému sociálneho zabezpečenia.“ ( 24 )
27.

Smernicou 2014/25 bola zrušená smernica 2004/17 s účinnosťou od 18. apríla 2016. Z tohto dôvodu sa nevzťahuje na prejednávanú vec, v rámci ktorej bolo oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania uverejnené 2. apríla 2014. Súdny dvor v súvislosti so smernicou 2014/24 nedávno rozhodol, že uplatnenie tejto smernice pred uplynutím jej lehoty na prebratie by zabraňovalo nielen členským štátom, ale aj verejným obstarávateľom a hospodárskym subjektom v tom, aby využili dostatočnú lehotu na prispôsobenie sa novým ustanoveniam zavádzaným touto smernicou. ( 12 ) Takéto konanie by podľa môjho názoru bolo taktiež v rozpore so zásadou právnej istoty. ( 13 ) To isté platí analogicky vo vzťahu k smernici 2014/25.
55.

Dohoda o súdnej právomoci alebo zachovanie právomoci by mohli byť odôvodnené iba vtedy, ak by šlo o najlepší záujem dieťaťa. Článok 24 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie v tomto smere uvádza, že „pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa“.
55.

Ako zdôrazňuje táto vláda a slovenská vláda, pokiaľ by sa mal sledovať výklad, ktorý navrhuje pán Popescu, išlo by to priamo proti jednému z hlavných cieľov sledovaných smernicou 2006/126, pretože takáto analýza by viedla ku konštatovaniu, že členským štátom bolo zakázané sprísniť podmienky na získanie oprávnenia viesť mopedy na verejných pozemných komunikáciách, ktoré existovali pred 19. januárom 2013, zatiaľ čo z tohto posilnenia zákonných požiadaviek môže zjavne vyplynúť zlepšenie cestnej bezpečnosti.
59.

V prvom rade je možné sa pýtať na právomoc orgánu zriadeného podľa článku 30 smernice 2001/14 skúmať sťažnosť týkajúcu sa úrovne poplatkov, ktoré už boli zaplatené a ktorá by prípadne už mohla byť neaktuálna. Aj keď sa totiž pripustí, ako to navrhuje Komisia, že použitie pojmu „žiadateľ“ v odseku 2 článku 30 uvedenej smernice neimplikuje nevyhnutne, že sťažnosť by mohla byť podaná, len kým nebola uzatvorená zmluva s manažérom infraštruktúry, je pravda, že článok 30 ods. 2 písm. e) tejto smernice tým, že uvádza, že sťažnosť sa môže týkať úrovne alebo štruktúry poplatkov, ktoré dotknutá osoba „zaplatil[a] alebo m[á] zaplatiť“, ( 38 ) zdá sa, vylučuje obrátenie sa na uvedený orgán so sťažnosťami týkajúcimi sa poplatkov, ktoré sa už neuplatňujú alebo zmlúv, ktoré už boli vykonané.
6.

Odôvodnenie 26 smernice 2004/48 stanovuje: „Na účely náhrady ujmy spôsobenej v dôsledku porušenia spáchaného porušovateľom, ktorý sa zapojil do činnosti vedome alebo s dostatočným dôvodmi nato, aby vedel, že by to spôsobilo takú škodu, by výška náhrady ujmy poskytnutá držiteľovi práv mala zohľadňovať všetky náležité aspekty, ako napríklad stratu príjmu spôsobenú držiteľovi alebo nekalé zisky porušovateľa, prípadne akúkoľvek morálnu [nemajetkovú – neoficiálny preklad] ujmu spôsobenú vlastníkovi práv. Ako alternatíva, ak by napríklad bolo ťažké stanoviť čiastku skutočnej vzniknutej ujmy, by sa výška odškodného mohla odvodiť od takých prvkov, ako napríklad honorár alebo poplatky, ktoré by boli splatné, ak by porušovateľ požiadal o oprávnenie používať príslušné právo duševného vlastníctva. Cieľom nie je zaviesť povinnosť ustanoviť povinn[ú] náhradu škody ako trestu, ale poskytnúť náhradu založenú na objektívnom kritériu a zohľadniť pri tom výdavky, ktoré znáša vlastník práv, ako napríklad náklady spojené s identifikáciou a výskumom.“