Článok 21 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá odmieta priznať odvodené právo na pobyt podľa práva Únie štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom tohto členského štátu a vráti sa na územie uvedeného členského štátu po tom, ako sa na základe práva Únie a v súlade s ním zdržiaval v inom členskom štáte, ak tento rodinný príslušník dotknutého občana Únie nevstúpil na územie členského štátu pôvodu tohto občana Únie alebo nepodal žiadosť o povolenie na pobyt v rámci „prirodzenej súvislosti“ s návratom predmetného občana Únie do tohto členského štátu, za predpokladu, že takáto právna úprava vyžaduje, aby boli v rámci celkového posúdenia zohľadnené aj ďalšie relevantné skutočnosti, najmä tie, ktoré sú spôsobilé preukázať, že napriek času, ktorý uplynul medzi návratom občana Únie do uvedeného členského štátu a vstupom jeho rodinného príslušníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, do tohto istého členského štátu, rodinný život, ktorý sa rozvinul a konsolidoval v hostiteľskom členskom štáte neskončil, čo odôvodňuje priznanie odvodeného práva na pobyt dotknutému rodinnému príslušníkovi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

Keďže priznanie odvodeného práva na pobyt na základe článku 21 ods. 1 ZFEÚ má za cieľ umožniť pokračovanie rodinného života v členskom štáte, ktorého je občan Únie štátnym príslušníkom, ktorý sa rozvinul alebo konsolidoval s jeho rodinným príslušníkom, štátnym príslušníkom tretej krajiny, v hostiteľskom členskom štáte, príslušné orgány členského štátu, ktorého je občan Únie štátnym príslušníkom, majú právo overiť pred priznaním takéhoto práva na pobyt, že takýto rodinný život medzi občanom Únie a štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý je jeho rodinným príslušníkom, nebol pred vstupom štátneho príslušníka tretej krajiny do členského štátu, ktorého je dotknutý občan Únie štátnym príslušníkom, prerušený.

Na účely takého overenia dotknutý členský štát môže zohľadniť ako nepriamy dôkaz skutočnosť, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je rodinným príslušníkom jedného z jeho vlastných štátnych príslušníkov, vstúpil na jeho územie až po uplynutí významnej doby od návratu tohto posledného uvedeného vlastného štátneho príslušníka na jeho územie.

Nemožno však vylúčiť, že rodinný život, ktorý sa rozvinul alebo konsolidoval medzi občanom Únie a jeho rodinným príslušníkom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, v súlade s právom Únie počas ich pobytu v hostiteľskom členskom štáte, bude pokračovať aj napriek tomu, že tento občan sa nevráti do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, v sprievode dotknutého rodinného príslušníka, ktorý môže byť nútený, najmä z dôvodov týkajúcich sa jeho osobnej situácie, jeho povolania alebo jeho vzdelania, oddialiť svoj príchod do členského štátu pôvodu predmetného občana Únie.

Preto skutočnosť, že žiadosť o povolenie na pobyt nebola podaná „v prirodzenej súvislosti“ s návratom občana Únie, predstavuje relevantný prvok, ktorý, hoci sám osebe nie je rozhodujúci, môže v rámci celkového posúdenia viesť členský štát pôvodu dotknutého občana Únie k záveru o neexistencii súvislosti medzi žiadosťou a predchádzajúcim výkonom slobody pohybu uvedeným občanom a v dôsledku toho k odmietnutiu vydať takéto povolenie na pobyt.

(pozri body 31 – 35 a výrok)