Smernica 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že do jej pôsobnosti, vzhľadom na článok 3 ods. 1 písm. c) a článok 3 ods. 3 tejto smernice v spojení s jej odôvodnením 13, patria odmeny v zmysle článku 157 ods. 2 ZFEÚ. Plat za disponibilitu, ktorý je určený štátnym zamestnancom, ktorí boli prepustení z dôvodu zrušenia ich pracovného miesta, predstavujúci okamžitú peňažnú dávku, ktorú zamestnávateľ platí štátnemu zamestnancovi v súvislosti s jeho zamestnaním, teda predstavuje odmenu v zmysle článku 157 ods. 2 ZFEÚ, a preto patrí do pôsobnosti smernice 2000/78.

Článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej štátni zamestnanci, ktorí dosiahli vek umožňujúci im poberať starobný dôchodok, nemôžu z tohto jediného dôvodu poberať plat za disponibilitu, ktorý je určený štátnym zamestnancom, ktorí boli prepustení z dôvodu zrušenia ich pracovného miesta.

Cieľ spočívajúci v zabezpečení disponibility štátnych zamestnancov a v zabezpečení ich ochrany v prípade zrušenia ich pracovného miesta, ktorý zároveň obmedzuje nárok na plat za disponibilitu len na štátnych zamestnancov, ktorí potrebujú ochranu a ktorí dodržia svoju povinnosť byť k dispozícii, nepochybne patrí do kategórie legitímnych cieľov politiky zamestnanosti a trhu práce v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78. Okrem toho priznanie nároku na plat za disponibilitu len tým štátnym zamestnancom, ktorí nemajú nárok na starobný dôchodok, sa nezdá neprimerané s ohľadom na cieľ sledovaný zákonodarcom, ani zjavne neprimerané na dosiahnutie uvedených legitímnych cieľov. Vnútroštátna právna úprava, ktorá automaticky z nároku na plat za disponibilitu vylučuje tak štátnych zamestnancov, ktorí si želajú odísť do dôchodku a ktorí v dôsledku toho budú skutočne poberať starobný dôchodok, ako aj tých, ktorí si želajú pokračovať vo svojej profesijnej kariére v rámci verejnej správy aj po dosiahnutí šesťdesiatich piatich rokov, len z toho dôvodu, aby mohli, najmä vzhľadom na svoj vek, takýto dôchodok poberať, ide nad rámec toho, čo je na dosiahnutie sledovaných cieľov nevyhnutné. Toto opatrenie totiž môže štátnych zamestnancov, ktorí si želajú zostať na trhu práce, nútiť, aby prijali starobný dôchodok v menšej výške oproti dôchodku, na ktorý by mali nárok, ak by boli profesijne činní až do vyššieho veku.

Navyše legitímne ciele sledované touto právnou úpravou zrejme možno dosiahnuť menej obmedzujúcimi prostriedkami, ktoré sú však rovnako primerané. Ustanovenia, ktoré by nárok na plat za disponibilitu obmedzili len na štátnych zamestnancov, ktorí sa dočasne vzdali nároku na starobný dôchodok, aby pokračovali vo svojej profesijnej činnosti, a zároveň by v prípade, že títo štátni zamestnanci odmietnu nastúpiť na vhodné náhradné pracovné miesto, stanovili opatrenia smerujúce k uloženiu sankcií za zneužívanie, by umožnili zabezpečiť, aby tento plat poberali len štátni zamestnanci, ktorí sú skutočne k dispozícii nastúpiť na náhradné pracovné miesto.

(pozri body 51, 58, 66, 67, 69, 72, 74, bod 2 výroku)