NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 19. januára 2016 ( 1 )

Vec C‑566/14 P

Jean‑Charles Marchiani

proti

Európskemu parlamentu

„Odvolanie — Poslanec Európskeho parlamentu — Príspevok na asistenta — Vymáhanie neoprávnene prijatých súm — Nariadenie (EÚ, Euratom) č. 966/2012 — Delegované nariadenie (EÚ) č. 1268/2012 — Premlčanie — Primeraná lehota — Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)“

1. Pán Marchiani sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 10. októbra 2014, Marchiani/Parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia rozhodnutia generálneho tajomníka Európskeho parlamentu zo 4. júla 2013 o vymáhaní sumy 107694,72 eura (ďalej len „sporné rozhodnutie“) a príslušného oznámenia o dlhu z 5. júla 2013 (ďalej len „oznámenie o dlhu“).

2. V rámci štvrtého odvolacieho dôvodu uvedeného na podporu svojho odvolania pán Marchiani vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil viacnásobného nesprávneho právneho posúdenia týkajúceho sa premlčania pohľadávok, ktoré sú uvedené v spornom rozhodnutí. Odvolateľ nesformuloval svoje odvolanie veľmi jasne. V rámci štvrtého odvolacieho dôvodu však možno identifikovať štvrtú časť, ktorá sa konkrétne týka posúdenia zásady primeranej lehoty, ktorá sa uplatní vtedy, keď žiadne ustanovenie práva Únie nestanovilo, v akej lehote sa má podať určitá žiadosť alebo žaloba.

3. Súdny dvor sa podrobne zaoberal touto otázkou v rámci preskúmania (preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) ( 2 ). Uvedená otázka bola neskôr za podobných okolností, o aké ide v prejednávanom odvolaní, tiež rozobratá v rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), ale prístupy, ktoré Súdny dvor v týchto dvoch rozsudkoch použil, sa môžu zdať protichodné.

4. Preto sa v súlade s pokynom Súdneho dvora v týchto návrhoch obmedzím na rozbor tejto konkrétnej otázky.

I – Právny rámec

A – Charta

5. Článok 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), nazvaný „Právo na dobrú správu vecí verejných“, v odseku 1 stanovuje, že „každý má právo, aby inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie vybavovali jeho záležitosti nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote“.

B – Nariadenie (EÚ, Euratom) č. 966/2012

6. Článok 81 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ( 3 ), nazvaný „Premlčacia lehota“, stanovuje: „1. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia osobitných právnych predpisov a uplatňovanie rozhodnutia 2007/436/ES, Euratom, sa na pohľadávky Únie voči tretím stranám a na pohľadávky tretích strán voči Únii uplatňuje premlčacia lehota v dĺžke piatich rokov. 2. Komisia je splnomocnená v súlade s článkom 210 prijať delegované akty týkajúce sa podrobných pravidiel vzťahujúcich sa na premlčaciu lehotu.“

C – Delegované nariadenie (EÚ) č. 1268/2012

7. Článok 93 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1268/2012 z 29. októbra 2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia Európskeho parlamentu a Rady č. 966/2012 ( 4 ), má názov „Pravidlá vzťahujúce sa na premlčacie lehoty“.

8. V odseku 1 prvom pododseku tohto článku sa uvádza, že „premlčacia lehota na uplatnenie nárokov Únie voči tretím stranám začína plynúť po uplynutí lehoty oznámenej dlžníkovi v oznámení o dlhu podľa článku 80 ods. 3 písm. b)“.

II – Pripomenutie relevantných skutkových okolností podľa napadnutého rozsudku

9. Pán Marchiani bol v období od 20. júla 1999 do 19. júna 2004 poslancom Európskeho parlamentu. Od roku 2001 do roku 2004 odvolateľ využíval služby asistentov, ktorými boli pani T. a pán T., a od roku 2002 do roku 2004 využíval tiež služby asistentky, ktorou bola pani B.

10. Dňa 30. septembra 2004 sudca pre prípravné konanie na Tribunal de grande instance de Paris (Vrchný súd v Paríži, Francúzsko) oznámil predsedovi Parlamentu, že existuje podozrenie, že funkcie, ktoré pani T. a pán T. vykonávali od roku 2001 do roku 2004, v skutočnosti nesúviseli s funkciami asistenta.

11. Generálny tajomník Parlamentu (ďalej len „generálny tajomník“) rozhodnutím zo 4. marca 2009 po kontradiktórnom konaní a po porade s kvestormi, ktorá sa uskutočnila 14. januára 2009, konštatoval, že odvolateľovi bola na základe článku 14 pravidiel o výdavkoch a náhradách poslancov Parlamentu (ďalej len „PVNPP“) neoprávnene vyplatená suma 148160,27 eura, a požiadal povoľujúceho úradníka Parlamentu, aby prijal potrebné opatrenia na vymoženie tejto sumy.

12. V ten istý deň povoľujúci úradník Parlamentu zaslal odvolateľovi oznámenie o dlhu, ktorým ho vyzval, aby vrátil sumu 148160,27 eura. Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) po tom, čo mu generálny tajomník 21. októbra 2008 zaslal spis týkajúci sa predmetných protiprávností, 14. augusta 2009 upovedomil Parlament a odvolateľa o začatí vyšetrovania.

13. Dňa 14. októbra 2011 OLAF po prešetrení veci a vypočutí odvolateľa, ktoré sa uskutočnilo 6. júla 2011, zaslal Parlamentu kópiu svojej záverečnej vyšetrovacej správy. V tejto správe sa uvádza, že odvolateľ neoprávnene prijal náhrady za funkcie, ktoré vykonávali pani T., pán T. a pani B., pričom Parlamentu sa odporúča, aby prijal potrebné opatrenia na vymoženie dlžných súm. Dňa 25. októbra 2011 OLAF upovedomil odvolateľa o skončení vyšetrovania.

14. Dňa 28. mája 2013 generálny tajomník na základe správy OLAF‑u podľa článku 27 ods. 3 PVNPP oznámil odvolateľovi, že má v úmysle pristúpiť k vymáhaniu všetkých súm, ktoré Parlament vyplatil v súvislosti s údajne vykonávanou činnosťou parlamentných asistentov pani T., pána T. a pani B., a vyzval ho, aby v tejto súvislosti predložil pripomienky.

15. Generálny tajomník vypočul odvolateľa 25. júna 2013. Dňa 27. júna 2013 odvolateľ zaslal generálnemu tajomníkovi zápisnicu o vypočutí. Generálny tajomník sa poradil s kvestormi 2. júla 2013.

16. Generálny tajomník sporným rozhodnutím konštatoval, že hoci v rozhodnutí zo 4. marca 2009 bolo uvedené, že sa má vymôcť suma 148160,27 eura, odvolateľovi bola neoprávnene vyplatená ďalšia suma vo výške 107694,72 eura, pričom požiadal povoľujúceho úradníka Parlamentu, aby prijal potrebné opatrenia na vymoženie tejto poslednej uvedenej sumy. Generálny tajomník sa v podstate domnieval, že odvolateľ nepredložil dôkazy, ktoré by umožnili preukázať, že pani T., pán T. a pani B. vykonávali činnosť asistenta v zmysle článku 14 PVNPP. V spornom rozhodnutí sa konštatuje, že sumy vyplatené ako náhrada pre poslanca predstavujú spolu 255854,99 eura, pričom časť tejto celkovej sumy bola predmetom rozhodnutia zo 4. marca 2009, a preto sa v spornom rozhodnutí uvádza, že ďalšia suma vo výške 107694,72 eura nie je v súlade s PVNPP a treba ju vymôcť.

17. Dňa 5. júla 2013 povoľujúci úradník Parlamentu vydal oznámenie o dlhu č. 2013-807, ktorým nariadil vymoženie sumy 107694,72 eura do 31. augusta 2013.

III – Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok

18. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 3. septembra 2013 odvolateľ podal žalobu, ktorou sa domáhal jednak zrušenia sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom generálny tajomník týmto rozhodnutím nariadil vymoženie sumy 107694,72 eura od odvolateľa, a jednak zrušenia príslušného oznámenia o dlhu.

19. Na podporu svojej žaloby odvolateľ uviedol päť žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod bol založený na porušení postupu stanovenom v rozhodnutí predsedníctva Parlamentu z 19. mája 2008 a 9. júla 2008, ktorým sa uplatňujú vykonávacie pravidlá k štatútu poslancov Európskeho parlamentu ( 5 ), ako aj zásady kontradiktórnosti a práva na obhajobu. Druhý žalobný dôvod bol založený na nesprávnom uplatnení PVNPP, tretí na nesprávnom posúdení dôkazov a štvrtý na predpojatosti generálneho tajomníka. Piaty žalobný dôvod sa napokon týkal premlčania súm, ktoré sa mali vymôcť. Keďže sa odvolateľ domnieval, že predmetné pohľadávky sú premlčané, tiež navrhol, aby Všeobecný súd zrušil oznámenie o dlhu.

20. Všeobecný súd napadnutým rozsudkom bez toho, aby rozhodol o tvrdeniach parlamentu týkajúcich sa neprípustnosti žaloby, z vecného hľadiska zamietol návrhy odvolateľa na zrušenie sporného rozhodnutia a oznámenia o dlhu a zaviazal ho na náhradu trov konania.

IV – Štvrtá časť štvrtého odvolacieho dôvodu a návrhy účastníkov konania

21. Štvrtý odvolací dôvod, ktorý pán Marchiani uvádza na podporu svojho odvolania, je teda založený na viacnásobnom nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri posudzovaní pravidiel týkajúcich sa premlčania pohľadávok uvedených v spornom rozhodnutí.

22. Štvrtá časť uvedeného odvolacieho dôvodu sa konkrétne týka zásady primeranej lehoty. Podľa odvolateľa mal Všeobecný súd vzhľadom na výšku sumy, ktorá bola predmetom sporu, a nízku mieru zložitosti veci dospieť k záveru, že táto zásada bola v prejednávanom prípade porušená.

23. Parlament navrhuje zamietnuť odvolanie ako neprípustné a v každom prípade nedôvodné. Pokiaľ ide o štvrtú časť štvrtého odvolacieho dôvodu, zastáva názor, že Všeobecný súd preskúmal zásadu primeranej lehoty, hoci na ňu odvolateľ nepoukázal. Nemal ju teda posudzovať, a to tým skôr, že táto zásada nepatrí medzi pravidlá, ktoré môže súd Únie zohľadniť ex offo.

24. Parlament napokon na základe rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) uvádza, že až ku dňu prijatia konečnej správy OLAF‑u bolo možné konštatovať, že jeho pohľadávka je istá, má pevne stanovenú výšku a je splatná, ako to vyžaduje článok 78 ods. 2 nariadenia č. 966/2012 a článok 81 písm. b) delegovaného nariadenia č. 1268/2012. Ku dňu vydania sporného rozhodnutia teda primeraná päťročná lehota, ktorú Súdny dvor stanovil v rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), ešte neuplynula, takže Parlament túto zásadu neporušil.

V – Posúdenie

A – O prípustnosti štvrtej časti štvrtého odvolacieho dôvodu

25. Všeobecný súd v napadnutom rozsudku preskúmal dodržanie primeranej lehoty s použitím formulácie „pre úplnosť, za predpokladu, že žalobca chce svojou argumentáciou vytknúť Parlamentu, že si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo zásady primeranej lehoty“ ( 6 ).

26. Výhrada, ktorú odvolateľ uvádza v rámci svojho odvolania v súvislosti s primeranou lehotou, by sa teda mala považovať za neúčinnú. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že výhrady smerujúce proti odôvodneniu rozhodnutia Všeobecného súdu uvedeného len pre úplnosť nemôžu viesť k jeho zrušeniu, a teda sú neúčinné. ( 7 )

27. Nemožno však vylúčiť, že Všeobecný súd síce uviedol, že vykoná skúmanie pre úplnosť, ale v skutočnosti chcel vyčerpávajúcim spôsobom preskúmať výhradu založenú na oneskorenom konaní Parlamentu. V takom prípade by možné nesprávne právne posúdenie, ktorého sa Všeobecný súd dopustil v úvahách venovaných zásade primeranej lehoty, mohlo viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.

28. Súdny dvor navyše podľa všetkého použil taký prístup vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Všeobecný súd totiž vo svojom rozsudku tiež preskúmal výhradu týkajúcu sa primeranej lehoty, „pokiaľ… má žalobca v úmysle vytknúť Parlamentu, že si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo zásady primeranej lehoty“ ( 8 ). Súdny dvor pritom neodmietol tvrdenia týkajúce sa týchto úvah Všeobecného súdu, ktoré pán Nencini uviedol v rámci prvého odvolacieho dôvodu svojho odvolania.

29. Vychádzam teda zo zásady, že Súdny dvor nezamietne výhradu odvolateľa týkajúcu sa výkladu a uplatňovania zásady primeranej lehoty ako neúčinnú.

B – Úvodné poznámky o chápaní primeranej lehoty a riadnej správy vecí verejných

30. Odvolateľ na podporu svojho odvolania uvádza, že došlo k „porušeniu primeranej lehoty“ ( 9 ). Domnievam sa, že ešte pred preskúmaním tejto výhrady môže byť užitočné venovať pozornosť chápaniu tejto lehoty v práve Únie.

1. Primeraná lehota

31. S uznaním primeranej lehoty v práve Únie sa spájajú určité nejasnosti. Ide o všeobecnú právnu zásadu ako takú, alebo je primeraná lehota súčasťou iných všeobecných zásad, akými sú zásada riadnej správy vecí verejných, zásada právnej istoty, zásada ochrany legitímnej dôvery alebo zásada rešpektovania práva na obhajobu, či dokonca základným právom? ( 10 )

32. Domnievam sa však, že tieto otázky majú obmedzený význam. Je totiž nesporné, že primeraná lehota je nerozlučne spätá so zásadou právnej istoty ( 11 ) a s právom na riadnu správu vecí verejných. ( 12 ) Napriek tomu ide o plnohodnotnú všeobecnú zásadu práva Únie, ktorú uznal Súdny dvor. ( 13 )

33. Táto zásada je teda ako taká súčasťou právneho poriadku Únie a jej porušenie je porušením podstatného procesného predpisu alebo aspoň porušením zmlúv alebo „alebo akéhokoľvek právneho pravidla týkajúceho sa [ich] uplatňovania“ v zmysle článku 263 druhého odseku ZFEÚ. ( 14 )

2. Riadna správa vecí verejných

34. Požiadavka dodržiavať túto primeranú lehotu je navyše v súčasnosti výslovne stanovená v dvoch článkoch Charty.

35. V prvom rade článok 41 Charty, nazvaný „Právo na riadnu správu vecí verejných“, priznáva každému „právo, aby inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie vybavovali jeho záležitosti nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote“ ( 15 ). Článok 47 Charty, ktorý upravuje „právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces“, ďalej zaručuje každému právo, „aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom“.

36. Primeraná lehota teda bola v práve Únie z formálneho hľadiska začlenená do práva na riadnu správu vecí verejných.

37. Niektorí autori si tiež položili otázku, aký význam a akú povahu má táto „riadna správa vecí verejných“. Je to všeobecný pojem, osobitná zásada, všeobecná zásada alebo základné právo? ( 16 ) Názov a znenie článku 41 Charty však riešia túto pochybnosť. Ide totiž o „právo na riadnu správu vecí verejných“ ( 17 ), pričom „toto právo zahŕňa najmä… právo každého na vypočutie pred prijatím akékohoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať[,] právo každého na prístup k spisu, ktorý sa ho týka, [a tiež] povinnosť administratívy odôvodniť svoje rozhodnutia“ ( 18 ).

38. Tento formálny vývoj je navyše len zakotvením všeobecnej právnej zásady, ktorú predtým uznal Súdny dvor. Podľa vysvetliviek k Charte základných práv ( 19 ) je totiž uvedený článok 41 „založený na existencii Únie, ktorá je založená na zásade právneho štátu, a ktorej charakteristické znaky boli rozvinuté v judikatúre obsahujúcej okrem iného dobrú správu vecí verejných ako všeobecnú právnu zásadu“. Podľa článku 52 ods. 7 Charty pritom „súdy Únie a členských štátov náležite prihliadajú“ na tieto vysvetlivky.

39. Občan Únie sa teda bezpochyby môže dovolávať svojho práva, aby inštitúcie Únie vybavovali jeho záležitosti v primeranej lehote, a to či už ako všeobecnej právnej zásady, alebo ako súčasti základného práva na riadnu správu vecí verejných.

C – Vymedzenie primeranej lehoty v judikatúre Súdneho dvora

40. Posúdenie primeranej lehoty bolo predmetom analýzy, ktorú možno označiť za zásadnú, v preskúmavacom rozsudku (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). V tejto veci totiž Súdny dvor konštatoval, že je potrebné uskutočniť preskúmanie s cieľom určiť, či je výklad Všeobecného súdu, podľa ktorého Súd pre verejnú službu pri posúdení primeranosti lehoty, v ktorej mal zamestnanec Európskej investičnej banky (EIB) podať žalobu o neplatnosť proti ňou vydanému aktu, nebol povinný zohľadniť osobitné okolnosti prejednávanej veci, v súlade s judikatúrou Súdneho dvora. ( 20 )

41. Otázka, v akej lehote od okamihu vzniku predmetnej pohľadávky musí inštitúcia Únie doručiť oznámenie o dlhu, bola zasa posúdená v rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

42. Je teda potrebné zhrnúť tieto dva rozsudky, aby bolo následne možné vyvodiť z nich všeobecné pravidlo, ktoré by sa prípadne vzťahovalo na prejednávaný prípad.

1. Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134)

43. V rozsudku Arango Jaramillo a i./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) Všeobecný súd potvrdil výklad Súdu pre verejnú službu, podľa ktorého v prípade, ak neexistuje nijaké ustanovenie, ktoré by stanovovalo lehoty na podávanie žalôb uplatniteľné na spory medzi EIB a jej zamestnancami, treba v zásade konštatovať, že každá žaloba podaná zamestnancom EIB po uplynutí trojmesačnej lehoty predĺženej o jednotnú desaťdňovú lehotu z dôvodu vzdialenosti bola podaná v neprimeranej lehote ( 21 ).

44. Tento výklad sa opieral o článok 91 ods. 3 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie ( 22 ), ktorý výslovne obmedzuje lehotu, v ktorej môže úradník podať žalobu o neplatnosť proti aktu, ktorý mu spôsobuje ujmu, na tri mesiace. Podľa Všeobecného súdu preto norma vyplývajúca z tohto výkladu predstavovala len „konkrétne uplatnenie zásady [primeranej lehoty]“ ( 23 ) na spory medzi EIB a jej zamestnancami, ktorá „spočíva na všeobecnom predpoklade, že trojmesačná lehota je v zásade dostatočná na to, aby zamestnancom EIB umožnila posúdiť zákonnosť jej aktov, ktoré im spôsobujú ujmu, a prípadne si pripraviť svoje žaloby[, a] neukladá súdu Únie, ktorý ju má uplatniť, povinnosť brať do úvahy okolnosti každej veci a najmä uskutočniť konkrétne zváženie dotknutých záujmov“ ( 24 ).

45. Práve tieto konštatovania boli predmetom preskúmania.

46. Súdny dvor na konci svojej analýzy konštatoval, že pojem primeraná lehota sa má uplatňovať jednotne bez ohľadu na to, o ktorú oblasť ide. Podľa Súdneho dvora sa totiž „judikatúra Súdneho dvora… síce vzťahuje na otázku primeranosti dĺžky správneho konania, ak žiadne ustanovenie práva Únie nespája vedenie takého konania s presnou lehotou, ale pojem ‚primeraná lehota‘ treba uplatňovať rovnakým spôsobom vtedy, ak sa týka žaloby alebo žiadosti, pre ktoré nijaké ustanovenie práva Únie nestanovilo lehotu, v akej musia byť podané“ ( 25 ).

47. Podľa judikatúry citovanej Súdnym dvorom pritom platí, že „ak dĺžka konania nie je upravená ustanovením práva Únie, musí byť ‚primeranosť‘ lehoty… posúdená v závislosti od všetkých okolností každej veci a najmä od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a správania účastníkov konania“ ( 26 ). Z tejto požiadavky konkrétneho posudzovania teda vyplýva, že „primeranosť lehoty nemôže byť stanovená s odkazom na presnú maximálnu hranicu určenú abstraktným spôsobom, ale musí byť posúdená v každej prejednávanej veci v závislosti od predmetných okolností“ ( 27 ).

48. Súdny dvor preto považoval výklad lehoty na podávanie žalôb zamestnancov EIB proti aktom, ktoré im spôsobujú ujmu, ktorý použil Všeobecný súd, za skreslenie pojmu primeraná lehota, ktoré narúša vnútorný súlad práva Únie. ( 28 )

2. Rozsudok Nencini/Parlament

49. Nemožno opomenúť rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Pán Nencini, bývalý poslanec Parlamentu, totiž podal na Všeobecnom súde žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu generálneho tajomníka o vymáhaní náhrad určitých výdavkov, ktoré mu boli neoprávnene vyplatené počas jeho funkčného obdobia. Sporná otázka, ktorú mal Súdny dvor posúdiť v odvolacom konaní, bola teda podobná tej, o ktorú ide v prejednávanej veci, lebo sa týkala premlčania pohľadávky Parlamentu voči bývalému poslancovi a vplyvu primeranej lehoty na vymáhanie tejto pohľadávky.

50. Zo spoločného posudzovania uplatniteľných predpisov v prvom rade vyplývalo, že premlčacia lehota týkajúca sa pohľadávok Únie voči tretím stranám začína plynúť v deň uplynutia konečného termínu uvedeného v oznámení o dlhu. ( 29 )

51. To je však lehota, ktorá sa vzťahuje na vymáhanie dlhu. Naproti tomu lehota, v ktorej sa od okamihu vzniku predmetnej pohľadávky toto oznámenie o dlhu musí doručiť dlžníkovi, vôbec nie je stanovená. ( 30 )

52. Generálny advokát Szpunar sa pritom domnieva, že existujú pohľadávky, ktoré sú splatné už v okamihu, keď inštitúcia, ktorá je veriteľom, vydá akt, ktorým sa konštatuje existencia pohľadávky. Pokiaľ ide o tento druh pohľadávok, premlčacia lehota stanovená príslušnou právnou úpravou sa teda zdá nepostačujúca „ako nástroj ochrany záujmov dlžníka vyplývajúcich zo zásady právnej istoty vzhľadom na to, že začína plynúť v deň, ktorý si vyberie veriteľ a ktorý nie je nijako spojený s momentom vzniku pohľadávky alebo dňom jej splatnosti“ ( 31 ).

53. Vzhľadom na túto medzeru ( 32 ) Súdny dvor pripomenul, že „pri existencii medzery v príslušnej právnej úprave zásada právnej istoty vyžaduje, aby dotknutá inštitúcia doručila [oznámenie o dlhu] v primeranej lehote. Inak by mohol zodpovedný povoľujúci úradník, ktorému prináleží v oznámení o dlhu stanoviť konečný termín na zaplatenie, ktorý je podľa podmienok uvedených v článku [93 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 1268/2012] momentom, od ktorého začína plynúť premlčacia lehota, voľne stanoviť moment začiatku tohto plynutia, a to bez akejkoľvek spojitosti s momentom vzniku predmetnej pohľadávky, čo by bolo zjavne v rozpore so zásadou právnej istoty, ako aj s účelom článku [81 nariadenia č. 966/2012]“ ( 33 ).

54. Zatiaľ čo generálny advokát Szpunar konštatoval, že primeraná lehota nemôže byť stanovená odkazom na presné maximálne ohraničenie stanovené abstraktným spôsobom ( 34 ), Súdny dvor rozhodol, že „lehota na doručenie oznámenia o dlhu sa musí považovať za neprimeranú, ak sa doručenie vykoná po uplynutí doby piatich rokov od momentu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť“ ( 35 ).

55. Pokiaľ inštitúcia nepreukáže, že „napriek jej snahe bolo zdržanie spôsobené správaním dlžníka, konkrétne jeho zdržiavacou taktikou alebo nekonaním v dobrej viere…[,] je preto potrebné konštatovať, že inštitúcia si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo zásady primeranej lehoty“ ( 36 ).

D – Kritériá jednotného uplatňovania primeranej lehoty

1. Všeobecné a abstraktné vymedzenie kritérií posudzovania primeranej lehoty

56. V rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) teda Súdny dvor stanovil domnienku, podľa ktorej primeraná lehota uplynie za päť rokov od okamihu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností uplatniť svoju pohľadávku.

57. Toto posúdenie pevne stanovenej päťročnej lehoty ako primeranej lehoty by sa prípadne mohlo vykladať ako konkrétne uplatnenie primeranosti uvedenej lehoty obmedzené na posudzovaný prípad.

58. Taký výklad rozsudku však ťažko možno zosúladiť s jeho znením a systematikou, ako aj s pravidlami týkajúcimi sa odvolania.

59. V prvom rade totiž poukazujem na to, že Súdny dvor sa v bode 49 tohto rozsudku vyjadril všeobecne a abstraktne, keďže rozhodol, že „lehota na doručenie oznámenia o dlhu sa musí považovať za neprimeranú, ak sa doručenie vykoná po uplynutí doby piatich rokov od momentu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť“. Súdny dvor v tomto bode navyše výslovne uviedol „prezumpciu[, ktorú] je možné vyvrátiť“ len za určitých podmienok. ( 37 )

60. Existencii pravidla so všeobecnou pôsobnosťou podľa všetkého nasvedčuje aj znenie úvodu nasledujúceho bodu. Slovné spojenie „v prejednávanej veci“, ktorým sa začína bod 50 rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), totiž má signalizovať, že ide o uplatnenie právnej normy alebo zásady, ktorá bola spomenutá predtým, na prejednávaný prípad.

61. Napokon rozbor konkrétnych okolností sporu v zásade nepatrí do právomoci Súdneho dvora, keď rozhoduje v odvolacom konaní. ( 38 )

62. Päťročnú „hranicu“ stanovenú v rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) možno vyložiť v súlade so zásadami potvrdenými v preskúmavacom rozsudku Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, body 28 a29) ( 39 ) len tak, že táto „hranica“ sa považuje za okolnosť, ktorá umožňuje určiť, kto nesie dôkazné bremeno.

63. Po uplynutí doby piatich rokov od okamihu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností uplatniť svoju pohľadávku, jej prináleží preukázať, že primeraná lehota nebola vzhľadom na okolnosti prípadu prekročená. Zdržiavacia taktika dlžníka a jeho nekonanie v dobrej viere – čo sú okolnosti, na ktoré sa môže inštitúcia odvolávať – sú v tejto súvislosti len príkladmi, ktoré uvádza Súdny dvor, o čom svedčí príslovka „konkrétne“, ktorá je uvedená pred nimi v bode 49 rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

64. Naproti tomu, ak sa táto „kľúčová hranica“ ešte nedosiahla, je vecou dlžníka, aby preukázal, že primeraná lehota bola prekročená, na základe kritérií, ktoré sa zvyčajne používajú v judikatúre, teda – spomedzi všetkých okolností veci – najmä na základe významu sporu pre dlžníka, zložitosti veci a správania účastníkov konania.

65. Ak sa naopak bod 49 rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) má vykladať tak, že stanovuje všeobecné a abstraktné pravidlo – čo je môj názor –, taký prístup by viedol k podobnému výsledku, k akému Všeobecný súd dospel vo veci, v ktorej bol vydaný preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Súdny dvor však označil tento výsledok za „skreslenie pojmu primeraná lehota“ ( 40 ).

66. Ako Súdny dvor pripomenul v tomto preskúmavacom rozsudku Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), pojem primeraná lehota je „použiteľný bez ohľadu na prejednávanú problematiku“ ( 41 ) a jeho posúdenie sa môže týkať vnútorného súladu práva Únie ( 42 ).

67. Pojem „primeraná lehota“ teda treba uplatňovať jednotne, bez ohľadu na to, o aký prípad ide, či už vtedy, keď žiadne ustanovenie práva Únie nespája vedenie správneho konania s presnou lehotou, alebo vtedy, keď ide o žalobu alebo žiadosť, pre ktoré nijaké ustanovenie práva Únie nestanovilo lehotu, v akej musia byť podané. ( 43 )

68. Zastávam teda názor, že zásady výkladu a uplatňovania primeranej lehoty, ako ich Súdny dvor zhrnul v preskúmavacom rozsudku Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), treba považovať za uznané a prevládajúce.

69. Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) aj rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) totiž síce vydala päťčlenná komora a druhý z nich bol vydaný neskôr, ale prvý z týchto dvoch rozsudkov bol vydaný na základe preskúmavacieho konania. Tento rozsudok má pritom vzhľadom na povahu a cieľ tohto mimoriadneho konania nevyhnutne osobitný význam, lebo nesprávne právne posúdenie Všeobecného súdu konštatované v takom rozsudku môže ovplyvniť jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie. ( 44 )

70. V prejednávanom prípade to znamená, že „primeranosť lehoty nemôže byť stanovená s odkazom na presnú maximálnu hranicu určenú abstraktným spôsobom, ale musí byť posúdená v každej prejednávanej veci v závislosti od predmetných okolností“ ( 45 ). Z toho vyplýva, že „ak dĺžka konania nie je upravená ustanovením práva Únie, musí byť ‚primeranosť‘ lehoty… posúdená v závislosti od všetkých okolností každej veci a najmä od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a správania účastníkov konania“ ( 46 ).

71. Je pravda, že tento výklad neposkytuje najvyššiu mieru právnej istoty. Domnievam sa však, že je to „záchranné riešenie“ ( 47 ), ktoré najviac zodpovedá deľbe právomocí, ktorá musí existovať medzi normotvorcom Únie a súdmi. Presné a definitívne stanovenie dĺžky (ne)primeranej lehoty by sa totiž podobalo skôr určeniu premlčacej lehoty. Taká právomoc však podľa môjho názoru patrí len normotvorcovi. ( 48 )

2. Posúdenie primeranej lehoty v napadnutom rozsudku

72. Ak preskúmame napadnutý rozsudok, treba konštatovať, že Všeobecný súd v ňom pripomenul a uplatnil tie isté zásady. Podľa Všeobecného súdu totiž „povinnosť dodržiavať primeranú lehotu platí vo všetkých prípadoch, keď pri existencii medzery v príslušnej právnej úprave bránia zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery inštitúciám Únie konať bez akéhokoľvek časového obmedzenia…, pričom treba pripomenúť, že primeranosť lehoty sa musí posudzovať v závislosti od okolností každej veci a najmä od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a správania účastníkov konania“ ( 49 ).

73. Všeobecný súd navyše v bode 83 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že žiadne ustanovenie nestanovovalo lehotu, v ktorej sa malo doručiť oznámenie o dlhu, a to bez ohľadu na to, kedy vznikla predmetná pohľadávka.

74. Všeobecný súd teda bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v bode 84 napadnutého rozsudku vyvodil z týchto konštatovaní záver, že bolo potrebné „overiť, či si Parlament v prejednávanom prípade splnil povinnosti, ktoré mu vyplývali zo zásady primeranej lehoty“.

75. Toto overenie predstavuje jednoducho rozbor skutkových okolností a dôkazov, ktoré uviedli účastníci konania. Inak povedané, ide o posúdenie skutkového stavu.

76. Ako som už pripomenul, podľa ustálenej judikatúry z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky, a preto má len Všeobecný súd právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav, okrem prípadu, ak vecná nesprávnosť jeho zistení vyplýva zo spisového materiálu, ktorý mu bol predložený. Posúdenie skutkového stavu teda s výnimkou prípadu skreslenia dôkazov predložených v konaní pred Všeobecným súdom nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom. ( 50 )

77. Namietané skreslenie skutkového stavu musí zjavne vyplývať z listín založených v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov. ( 51 )

78. Z dôkazov predložených Súdnemu dvoru však nevyplýva, že v prejednávanom prípade došlo k skresleniu. Také skreslenie sa navyše vôbec nenamieta, keďže odvolateľ len poukazuje na porušenie primeranej lehoty a žiada o nové preskúmanie posudzovaných okolností, akými sú hodnota predmetu konania a zložitosť veci ( 52 ).

79. Je pravda, že ak by som mal právomoc posúdiť skutkový stav, primeranosť lehoty, o ktorú ide v prejednávanej veci, by som určite neposúdil rovnako. Napriek tomu Všeobecný súd bez toho, aby skreslil skutkový stav vyplývajúci zo spisu, ktorý mu bol predložený, v bode 86 napadnutého rozsudku konštatoval, že „po tom, čo sa Parlament v septembri 2004 dozvedel o informácii poskytnutej francúzskym sudcom pre prípravné konanie, a po výmene viacerých listov so žalobcom Parlament postupoval s náležitou starostlivosťou a v primeranej lehote, pričom v októbri 2008 zaslal spis OLAF‑u a uskutočnil postup, ktorý vyústil do prijatia rozhodnutia zo 4. marca 2009“. Všeobecný súd tiež bez toho, aby skreslil skutkový stav, uznal, že Parlament „po začatí vyšetrovania OLAF‑u v auguste 2009 a po predložení jeho správy na konci vyšetrovacieho postupu v októbri 2011… tiež postupoval s náležitou starostlivosťou a v primeranej lehote, pričom uskutočnil postup, ktorý vyústil do prijatia napadnutého rozhodnutia“ ( 53 ).

80. Hoci odvolateľ to neuviedol na podporu svojho odvolania, chcel by som pre úplnosť dodať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v bode 88 napadnutého rozsudku konštatoval, že „porušenie zásady primeranej lehoty môže mať za následok zrušenie aktu, ktorý vychádza z porušenia tejto zásady, iba vtedy, ak toto porušenie zasiahlo do výkonu práva osoby, ktorej bol tento akt určený, na obhajobu“.

81. Všeobecný súd sa totiž tým, že vyžadoval zásah do práva odvolateľa na obhajobu, „dopustil… nesprávneho posúdenia dôsledkov, ktoré je potrebné vyvodiť z porušenia zásady primeranej lehoty v prípade, že normotvorca Únie prijal ustanovenie všeobecnej povahy, podľa ktorého musia inštitúcie Únie konať v stanovenej lehote“ ( 54 ), akým je článok 81 nariadenia č. 966/2012.

82. Ak sa normotvorca Únie takto vyjadril, „vzhľadom na požiadavky právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, o ktoré sa opiera vôľa normotvorcu, nie je v predmetnom prípade relevantná judikatúra, na ktorú Všeobecný súd odkazuje… a podľa ktorej porušenie zásady primeranej lehoty môže mať za následok zrušenie napadnutého aktu iba v prípade, že toto porušenie zasiahlo do výkonu práva na obhajobu“ ( 55 ).

83. Keďže však toto odôvodenie Všeobecného súdu je v napadnutom rozsudku uvedené pre úplnosť, jeho nesprávnosť nemôže mať za následok zrušenie predmetného rozsudku. Platí to tým skôr, že – na rozdiel od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) – Všeobecný súd v prejednávanom prípade správne rozhodol, že nedošlo k porušeniu zásady primeranej lehoty, o ktoré by sa uvedené konštatovanie nevyhnutne muselo opierať.

VI – Návrh

84. So zreteľom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že štvrtá časť štvrtého odvolacieho dôvodu, ktorý odvolateľ uvádza na podporu svojho odvolania, je nedôvodná a v dôsledku toho nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Pozri tiež predmet preskúmania, ako bol vymedzený v preskúmavacom rozsudku Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 3 ) Ú. v. EÚ L 298, s. 1.

( 4 ) Ú. v. EÚ L 362, s. 1.

( 5 ) Ú. v. EÚ C 159, 2009, s. 1.

( 6 ) Bod 81 napadnutého rozsudku. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 7 ) Pokiaľ ide o nedávne prípady uplatnenia tejto zásady, pozri najmä rozsudky Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 79), Holandsko/Komisia (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, bod 51) a Wünsche Handelsgesellschaft International/Komisia (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, bod 72).

( 8 ) Rozsudok Nencini/Parlament (T‑431/10 a T‑560/10, EU:T:2013:290, bod 43).

( 9 ) Bod 92 odvolania.

( 10 ) V súvislosti s týmito označeniami pozri najmä MIHAESCU‑EVANS, B.‑C.: The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system. Nomos, 2015. Pozri tiež SCHWARZE, J.: Judicial Review of European Administrative Procedure. In: Law and Contemporary Problems, roč. 68, č. 1, s. 85 až 105. Tento autor vníma prijatie rozhodnutia v primeranej lehote v rámci práva na obhajobu (s. 92), no domnieva sa, že ide o všeobecnú zásadu práva Únie (s. 93). Vo svojom závere však označuje procesné záruky v správnom konaní za „základné práva“ (s. 105). Generálna advokátka Sharpston v návrhoch, ktoré predniesla vo veci Gascogne Sack Deutschland/Komisia (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, bod 135), označila primeranú lehotu za „základné právo“. Treba však poznamenať, že v uvedenej veci išlo o právo na vydanie rozsudku v primeranej lehote.

( 11 ) Pozri v tomto zmysle TRIDIMAS, T.: The General Principles of EU Law. 2. vyd. Oxford University Press, 2006, s. 412, a HOFMANN, H. C. H., ROWE, G. C., TÜRK, A. H.: Administrative Law and Policy of the European Union. Oxford University Press, 2011, s. 196. Ako generálny advokát Szpunar dobre vysvetlil v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), cieľom uplatnenia primeranej lehoty „musí byť podľa konkrétnych okolností prípadu ochrana právnej istoty osôb v ich vzťahoch s Úniou v prípade, že neexistuje zákonná lehota“ (bod 98).

( 12 ) Pozri článok 41 Charty a časť 2 týchto návrhov uvedená nižšie s názvom „Riadna správa vecí verejných“.

( 13 ) Pozri rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582). V bode 207 tohto rozsudku Súdny dvor potvrdil, že „ako bolo spomenuté v bode 179 tohto rozsudku, v súdnom konaní platí všeobecná zásada práva Spoločenstva týkajúca sa rešpektovania primeranej lehoty“. V bode 179 toho istého rozsudku pritom Súdny dvor konštatoval, že „zásada primeranej lehoty sa v oblasti hospodárskej súťaže vzťahuje na správne konania… . V prípade podania žaloby sa vzťahuje aj na súdne konanie na súde Spoločenstva“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Súdny dvor v bode 38 rozsudku Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) poznamenal, že v rozsudku napadnutom odvolaním „Všeobecný súd pripomenul, že povinnosť dodržiavať primeranú lehotu pri vedení správnych konaní predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie,… ktorá je tiež prevzatá článkom 41 ods. 1 [Charty] ako súčasť práva na riadnu správu vecí verejných“. Súdny dvor nespochybnil tieto úvahy Všeobecného súdu.

( 14 ) Pozri v tomto zmysle LENAERTS, K., VAN NUFFEL P.: European Union Law. 3. vyd. Sweet & Maxwell, 2011, marg. č. 22‑036.

( 15 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 16 ) V súvislosti s týmito označeniami a významom riadnej správy vecí verejných v práve Únie pozri najmä AZOULAY, L., CLÉMENT‑WILZ, L.: La bonne administration. In: AUBY, J.‑B., DUTHEIL de la ROCHÈRE, J. (spoluautor CHEVALIER, E.): Traité de droit administratif européen. 2. vyd. Bruylant, 2014, s. 671 až 697, najmä s. 672, 674 a 679.

( 17 ) Podľa názvu článku 41 Charty. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 18 ) Článok 41 ods. 2 Charty. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 19 ) Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17.

( 20 ) Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, bod 15). Preskúmanie bolo odôvodnené aj prekluzívnym účinkom, ktorý sa podľa výkladu Všeobecného súdu spájal s prekročením lehoty na podanie žaloby, ktorá nie je stanovená primárnym alebo sekundárnym právom Únie (bod 16).

( 21 ) Bod 27 tohto rozsudku.

( 22 ) Služobný poriadok úradníkov Európskej únie zavedený nariadením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 z 29. februára 1968, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev a zavádzajú osobitné prechodné opatrenia uplatniteľné na úradníkov Komisie (Ú. v. ES L 56, s. 1; Mim. vyd. 01/002, s. 5), zmenený a doplnený nariadením Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 z 22. marca 2004 (Ú. v. EÚ L 124, s. 1; Mim. vyd. 01/002, s. 130).

( 23 ) Rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, bod 30).

( 24 ) Tamže.

( 25 ) Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 33).

( 26 ) Tamže, bod 28.

( 27 ) Tamže, bod 29.

( 28 ) Tamže, body 46 a 54, ako aj výrok rozsudku.

( 29 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 48). Ustanoveniami, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), boli článok 73a nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 z 13. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 390, s. 1), a článok 85b nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie rozpočtového nariadenia č. 1605/2002 (Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145), v znení zmenenom a doplnenom nariadením Komisie (ES, Euratom) č. 478/2007 z 23. apríla 2007 (Ú. v. EÚ L 111, s. 13). Tieto ustanovenia sa uplatňovali aj v čase vyplatenia súm, o ktoré ide v prejednávanej veci. Poznamenávam, že v čase prijatia sporného rozhodnutia boli relevantné ustanovenia nahradené článkom 81 nariadenia č. 966/2012 a článkom 93 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 1268/2012. Tieto nové ustanovenia sú však podobné už citovaným predpisom. Obe skupiny predpisov totiž stanovujú pre pohľadávky Únie voči tretím stranám premlčaciu lehotu v dĺžke piatich rokov, ktorá začína plynúť v deň uplynutia konečného termínu oznámeného dlžníkovi v oznámení o dlhu.

( 30 ) Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 47).

( 31 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 68).

( 32 ) Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 75).

( 33 ) Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 48).

( 34 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 98).

( 35 ) Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 49). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 36 ) Tamže.

( 37 ) Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 49). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 38 ) Podľa ustálenej judikatúry z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky, a preto má len Všeobecný súd právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav, okrem prípadu, ak vecná nesprávnosť jeho zistení vyplýva zo spisového materiálu, ktorý mu bol predložený. Posúdenie skutkového stavu teda s výnimkou prípadu skreslenia dôkazov predložených v konaní pred Všeobecným súdom nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom. Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Wunenburger/Komisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 66) a YKK a i./Komisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).

( 39 ) Pozri bod 47 týchto návrhov.

( 40 ) Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 45).

( 41 ) Bod 52 tohto rozsudku.

( 42 ) Tamže, bod 54.

( 43 ) Tamže, bod 33.

( 44 ) Články 62 a 62b Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.

( 45 ) Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 29). Právna náuka podľa všetkého tiež súhlasí s týmto výkladom primeranej lehoty. Pozri najmä KANSA, L.: Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights. In: European Law Journal, 2004, roč. 10, č. 3, s. 296 až 326, najmä s. 314; MIHAESCU-EVANS, B.-C.: c. d.; TRIDIMAS, T.: c. d., s. 412, a HOFMANN, H. C. H., ROWE, G. C., TÜRK, A. H.: c. d., s. 196.

( 46 ) Preskúmavací rozsudok Arango Jaramillo a i./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, bod 28).

( 47 ) Toto slovné spojenie som prevzal z návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, bod 96).

( 48 ) Pozri v tomto zmysle mimoriadne relevantné úvahy, ktoré generálny advokát Szpunar uviedol v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Nencini/Parlament, v súvislosti s existenciou legislatívnej medzery (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, body 75 až 93). Pozri tiež rozsudok Imperial Chemical Industries/Komisia (48/69, EU:C:1972:70), v ktorom Súdny dvor výslovne uviedol, že premlčacia lehota síce musí byť stanovená vopred, no „stanovenie tejto lehoty a pravidiel jej uplatňovania spadá do pôsobnosti normotvorcu Spoločenstva“ (bod 48). Pokiaľ viem, k jedinej významnej odchýlke od tejto zásady došlo v oblasti štátnej pomoci, kde Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na to, že právna úprava nestanovovala nijakú lehotu, Komisia sa mala vyjadriť k projektu pomoci, ktorý jej bol doručený, do dvoch mesiacov (rozsudok Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, bod 4). Táto lehota bola následne formálne začlenená do príslušnej právnej úpravy.

( 49 ) Bod 82 napadnutého rozsudku.

( 50 ) Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Wunenburger/Komisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 66) a YKK a i./Komisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).

( 51 ) Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Wunenburger/Komisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 67) a YKK a i./Komisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, bod 44).

( 52 ) Body 90 a 91 odvolania.

( 53 ) Tamže.

( 54 ) Rozsudok Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, bod 51).

( 55 ) Tamže, bod 54.