106

V tejto súvislosti treba pripomenúť kontext, v ktorom bol vydaný rozsudok Raad van State z roku 1995 a rozhodnutie rechtbank, ako aj presný obsah a dosah tohto rozsudku a rozhodnutia tak, ako boli vymedzené Súdom prvého stupňa v bodoch 46 a až 70 rozsudku Sison: „46 Zo spisu vyplýva, že žalobca, ktorý je filipínskym štátnym príslušníkom, má od roku 1987 bydlisko v Holandsku. Po tom, ako mu filipínska vláda v septembri 1988 odobrala jeho cestovný pas, podal žiadosť o udelenie postavenia utečenca a povolenia na pobyt v Holandsku z humanitárnych dôvodov. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím štátneho tajomníka pre spravodlivosť (ďalej len ‚štátny tajomník‘) z 13. júla 1990 na základe článku 1 časti F Ženevského dohovoru… 47 Keďže žiadosť žalobcu o preskúmanie tohto rozhodnutia bola štátnym tajomníkom implicitne zamietnutá, žalobca podal proti tomuto implicitne zamietavému rozhodnutiu žalobu na Raad van State (Holandsko). 48 Rozsudkom zo 17. decembra 1992 (ďalej len ‚rozsudok Raad van State z roku 1992‘) Raad van State zrušil uvedené implicitne zamietavé rozhodnutie. Tento súd sa nazdával, že štátny tajomník neodôvodnil právne dostatočným spôsobom, aké údajné činy žalobcu ho viedli k záveru, že sa na žalobcu vzťahuje článok 1 časť F Ženevského dohovoru. V tomto kontexte Raad van State zdôraznil, že dokumenty, ktoré mu štátny tajomník predložil ako dôverné, tento aspekt dodatočne neobjasnili. Vzhľadom na to, že túto nejasnosť nebolo možné vzhľadom na povahu dotknutých dokumentov objasniť kontradiktórnym výsluchom účastníkov konania, Raad van State sa nazdával, že informácie, ktoré tieto dokumenty obsahujú, v rozsahu, v akom nie sú jasné, nemôžu byť použité v neprospech žalobcu. 49 Rozhodnutím z 26. marca 1993 štátny tajomník opätovne zamietol žiadosť žalobcu o preskúmanie jeho rozhodnutia z 13. júla 1990. Toto zamietavé rozhodnutie bolo odôvodnené najmä na základe článku 1 časti F Ženevského dohovoru a subsidiárne na základe článku 15 ods. 2 Vreemdelingenwet (holandský zákon o cudzincoch) s prihliadnutím na naliehavé záujmy Holandska, t. j. na integritu a dôveryhodnosť Holandska ako zvrchovaného štátu, najmä pokiaľ ide o jeho záväzky voči iným štátom. 50 Na základe žaloby podanej žalobcom Raad van State zrušil rozsudkom z 21. februára 1995 (ďalej len ‚rozsudok Raad van State z roku 1995‘) uvedené rozhodnutie štátneho tajomníka z 26. marca 1993. 51 V tomto rozsudku Raad van State určil, že štátny tajomník odôvodnil svoje rozhodnutie na základe nasledujúcich údajoch: — list Binnenlandse Veiligheidsdienst (vnútorná bezpečnostná služba Holandska, ďalej len ‚BVD‘) z 3. marca 1993, z ktorého vyplývalo, že žalobca bol jednak predsedom a vedúcim predstaviteľom filipínskej komunistickej strany (ďalej len ‚KSF‘) a jednak, že ozbrojené krídlo KSF, NPA, bolo podriadené ústrednému výboru KSF, čiže aj žalobcovi, — zistenia BVD, z ktorých vyplýva, že žalobca skutočne riadil NPA a že NPA — a teda zainteresovaný — je zodpovedný za veľký počet teroristických činov na Filipínach. 52 Raad van State uviedol nasledujúce príklady teroristických činov, na ktoré sa štátny tajomník odvolával vo svojom rozhodnutí z 26. marca 1993: — zabitie 40 obyvateľov (najmä bezbranných žien a detí) v obci Digos na ostrove Mindanao (Filipíny) 25. júna 1989, — zastrelenie štrnástich osôb, z toho šiestich detí, v obci Dipalog (Filipíny) v auguste 1989, — popravenie štyroch obyvateľov obce Del Monte (Filipíny) 16. októbra 1991. 53 Raad van State ešte uviedol, že štátny tajomník odkázal na čistky vykonané v roku 1985 v radoch KSF a NPA, počas ktorých sa predpokladá, že 800 členov týchto organizácií bolo zavraždených bez akéhokoľvek súdneho konania. 54 Raad van State uviedol, že podľa štátneho tajomníka BVD takisto určila, že KSF a NPA udržiavajú kontakty s teroristickými organizáciami po celom svete a že takisto boli zaznamenané osobné kontakty medzi žalobcom a predstaviteľmi týchto organizácií. 55 Raad van State sa teda prostredníctvom osobitného postupu oboznámil s niektorými dôvernými dokumentmi v spise štátneho tajomníka, ako aj s ‚operatívnymi prvkami‘, na ktorých bol založený list zaslaný 3. marca 1993 BVD štátnemu tajomníkovi (bod 51). 56 Na základe uvedených údajov Raad van State rozhodol: ‚[Raad van State] na základe uvedených údajov považuje za dostatočne pravdepodobné, že [žalobca] bol v čase prijatia rozhodnutia [z 26. marca 1993] predsedom a vedúcim predstaviteľom KSF. Dôkazy ďalej odôvodňujú predpoklad, podľa ktorého je NPA podriadená centrálnemu výboru KSF, a predpoklad, podľa ktorého sa [žalobca] v dobe prijatia rozhodnutia [z 26. marca 1993] aspoň pokúšal o účinné riadenie NPA z Holandska. [Raad van State] takisto považuje na základe verejných zdrojov, akými sú správy Amnesty International, za dostatočne pravdepodobné, že NPA je zodpovedná za veľký počet teroristických činov na Filipínach. Okrem toho dôkazy poskytujú skutkový podklad na predpoklad, podľa ktorého [žalobca] sa aspoň pokúšal o riadenie uvedených činností, za ktoré je zodpovedná NPA na Filipínach. Z predložených dokladov takisto vyplýva, že existuje faktický podklad na odôvodnenie tézy [štátneho tajomníka], podľa ktorej KSF [a] NPA udržiavajú kontakty s teroristickými organizáciami po celom svete a podľa ktorej došlo k osobným kontaktom medzi [žalobcom] a predstaviteľmi týchto organizácií. Uvedené dokumenty však neposkytujú dostatočný faktický základ na odôvodnenie záveru, podľa ktorého [žalobca] riadil predmetné operácie a je za ne zodpovedný v takom rozsahu, že možno uvažovať o existencii vážnych dôvodov na predpoklad, že [žalobca] sa skutočne dopustil trestných činov stanovených [v článku 1 časti F Ženevského dohovoru]. V tejto súvislosti [Raad van State] výslovne zohľadnil, ako sa to už [Raad van State] domnieval vo svojom rozsudku zo 17. decembra 1992, že článok 1 časť F [Ženevského] dohovoru treba vykladať reštriktívne. [Raad van State] sa teda nazdáva, že [štátny tajomník] nemohol na základe uvedených dôkazov pripustiť, aby bola [žalobcovi] zamietnutá ochrana podľa [Ženevského] dohovoru.‘ 57 Raad van State okrem toho usúdil, že žalobca mal platné dôvody obávať sa, že by bol prenasledovaný, ak by bol vrátený na Filipíny, a preto mal byť považovaný za utečenca v zmysle článku 1 časti A ods. 2 Ženevského dohovoru. 58 Raad van State preskúmal dôvodnosť odôvodnenia, ktoré štátny tajomník subsidiárne predložil na účely odmietnutia prijatia žalobcu do Holandska z dôvodov verejného záujmu na základe článku 15 ods. 2 Vreemdelingenwet. 59 V tejto súvislosti Raad van State usúdil: ‚Napriek tomu, že [Raad van State] uznáva význam záujmu, na ktorý sa [štátny tajomník] odvoláva, a to najmä vzhľadom na uvedené indície o osobných kontaktoch medzi [žalobcom] a predstaviteľmi teroristických organizácií, uvedené neodôvodňuje uplatnenie článku 15 ods. 2 Vreemdelingenwet, ak nie je zaručené, že [žalobca] bude prijatý do inej krajiny ako Filipíny. Bráni tomu skutočnosť, že uvedené odmietnutie prijať [žalobcu] musí byť považované za odporujúce článku 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd.‘ 60 Na základe tohto rozsudku štátny tajomník rozhodnutím zo 4. júna 1996 opätovne zamietol žiadosť žalobcu o preskúmanie rozhodnutia z 13. júla 1990. Štátny tajomník síce nariadil žalobcovi opustiť Holandsko, ale rozhodol, že nebude vyhostený na Filipíny, pokiaľ budú existovať opodstatnené obavy, že v zmysle Ženevského dohovoru bude prenasledovaný, alebo že sa s ním bude zaobchádzať spôsobom nezlučiteľným s článkom 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP). 61 Rozhodnutím z 11. septembra 1997 [… rechtbank] zamietla žalobu, ktorú žalobca podal proti uvedenému rozhodnutiu štátneho tajomníka zo 4. júna 1996, ako nedôvodnú. 62 Počas konania pred rechtbank boli všetky dokumenty týkajúce sa vyšetrovania, ktoré BVD viedlo o činnostiach žalobcu v Holandsku, a najmä list z 3. marca 1993 (bod 51 vyššie), ktorý táto služba adresovala štátnemu tajomníkovi, ako aj operatívne údaje, na ktorých sa uvedená služba zakladala, dôverne oznámené rechtbank. Predseda rechtbank sa s nimi oboznámil prostredníctvom osobitného postupu. Na základe správy vypracovanej jeho predsedom rechtbank rozhodol, že obmedzenie oznamovania týchto dokumentov žalobcovi je legitímne. Keďže žalobca vyjadril svoj súhlas požadovaný zákonom na tieto účely, rechtbank zohľadnil obsah týchto dokumentov na účely vyriešenia sporu. 63 Rechtbank následne preskúmal, či rozhodnutie, ktoré bolo pred ním napadnuté, môže byť z právneho hľadiska potvrdené v rozsahu, v akom zamieta prijať žalobcu ako utečenca a udeliť mu povolenie na pobyt. 64 Pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré použil ako základ pre svoje rozhodnutie, rechtbank odkázal na rozsudok Raad van State z roku 1995. 65 Na základe tohto rozsudku rechtbank usúdil, že treba považovať za právne preukázané, že článok 1 časť F Ženevského dohovoru sa na žalobcu vzťahuje, len ak by existovali odôvodnené obavy, že bude prenasledovaný v zmysle článku 1 časti A tohto dohovoru a článku 15 Vreemdelingenwet, a že článok 3 EDĽP odporuje tomu, aby bol žalobca priamo alebo nepriamo vyhostený do svojej krajiny pôvodu. 66 Rechtbank následne preskúmal, či rozsudok Raad van State z roku 1995 poskytuje štátnemu tajomníkovi možnosť zamietnuť prijatie žalobcu ako utečenca na základe článku 15 ods. 2 Vreemdelingenwet, na základe ktorého ‚prístup je možné zamietnuť iba z vážnych dôvodov založených na všeobecnom záujme, ak by toto zamietnutie nútilo cudzinca bezodkladne odísť do krajiny, na ktorú sa vzťahuje odsek 1‘, ak štátny tajomník nezabezpečil prijatie žalobcu do inej krajiny ako Filipíny. 67 V tejto súvislosti rechtbank citovala in extenso bod rozsudku Raad van State z roku 1995 uvedený v bode 59 vyššie. 68 Rechtbank sa ďalej vyslovil o tom, či štátny tajomník v prejednávanom prípade vykonal správne svoju právomoc rozhodnúť odlišne od pravidla, podľa ktorého je zvyčajne cudzinec prijatý do Holandska ako utečenec, ak preukáže, že existujú vážne obavy, že bude prenasledovaný v zmysle článku 1 časti A Ženevského dohovoru a že neexistuje žiadna iná krajina, ktorá ho prijme ako žiadateľa o azyl, čo sú podľa Rechtbank okolnosti zhodné s okolnosťami tohto prípadu. V tejto súvislosti rechtbank rozhodol: ‚Rechtbank sa nazdáva, že nie je možné tvrdiť, že [štátny tajomník] nevyužil túto právomoc primeraným spôsobom voči [žalobcovi] vzhľadom na «podstatný záujem Holandska, t. j. na integritu a dôveryhodnosť Holandska ako zvrchovaného štátu, najmä pokiaľ ide o záväzky voči iným štátom», ktorý uznala aj [Raad van State]. Skutočnosti, na ktorých [Raad van State] založil toto posúdenie, predstavujú pre rechtbank rovnako rozhodujúci význam. Nebolo preukázané, že by [štátny tajomník] mal týmto skutočnostiam pri prijímaní rozhodnutia [, ktoré je predmetom prejednávaného sporu,] prisúdiť iný význam. Pripomienky [žalobcu], pokiaľ ide o zmenu politickej situácie na Filipínach a o jeho úlohu v rokovaniach medzi filipínskymi orgánmi a [KSF], na tom nič nemenia, pretože významné dôvody sa zakladajú na iných skutočnostiach, ako to vyplýva z rozsudku [Raad van State].‘ 69 Rechtbank teda zamietla žalobu, ktorú žalobca podal proti zamietnutiu prijať ho v Holandsku ako utečenca, ako nedôvodnú. 70 Rechtbank takisto zamietla ako nedôvodnú žalobu, ktorú žalobca podal proti zamietnutiu udeliť mu povolenie na pobyt. Konkrétne pri rozhodovaní o tom, či štátny tajomník prijal svoje rozhodnutie po riadnom zvážení jednotlivých záujmov, rechtbank odkázal na svoj záver uvedený v bode 68 vyššie a dodal, že štátny tajomník správne prisúdil menšiu váhu záujmom, na ktoré sa v tejto súvislosti žalobca odvolával.“