Voľba, vykonaná členským štátom, použiť odlišnú metódu odpočtu, ako je tá stanovená šiestou smernicou nenarušuje možnosť, ktorú má tento členský štát, a to stanoviť, že zdaniteľné osoby nie sú povinné ku konkrétnemu plneniu uskutočnenému na výstupe priradiť každý z tovarov alebo každú zo služieb, ktoré boli použité na nadobudnutie alebo výstavbu budovy na zmiešané použitie, pokiaľ sa požiadavka presnosti týka spôsobov výpočtu odpočítateľnej pomernej časti DPH, a nie priradenia použitých tovarov a služieb.

Členské štáty môžu, ak použijú niektorú z možností stanovených v článku 17 ods. 5 treťom pododseku uvedenej smernice, uplatniť inú metódu výpočtu než metódu, ako je tá, ktorá spočíva v uplatnení rozdeľovacieho kľúča založeného na obrate, pod podmienkou, že zvolená metóda najmä zaručí presnejšie určenie odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe, než je určenie vyplývajúce z uplatnenia tejto prvej metódy. Uvedená podmienka však neznamená, že zvolená metóda musí byť nevyhnutne tá najpresnejšia. Vyžaduje sa len, aby zvolená metóda zaručovala presnejší výsledok než ten, ku ktorému by sa dospelo uplatnením rozdeľovacieho kľúča založeného na obrate.

So zreteľom na tento rozdiel v rozsahu práva na odpočítanie podľa použitia, na ktoré sú určené tovary a služby podliehajúce dani z pridanej hodnoty (DPH), sú členské štáty v zásade povinné stanoviť, že zdaniteľné osoby na určenie výšky ich nároku na odpočítanie musia najskôr priradiť tovary a služby nadobudnuté na vstupe k rôznym plneniam uskutočneným na výstupe, na ktorých uskutočnenie sú určené, a potom uplatňovať na tieto tovary alebo služby režim odpočítania zodpovedajúci ich priradeniu, pričom v súvislosti s tovarmi a službami, ktoré nie sú priraditeľné k jedinému druhu plnenia, treba uplatniť režim stanovený v článku 17 ods. 5 uvedenej smernice.

Rozdeľovací kľúč, a teda uplatnená metóda výpočtu odpočítateľnej sumy sú skutočnosťami, ktoré treba vziať do úvahy na určenie sumy odpočtov v zmysle článku 20 ods. 1 písm. b) šiestej smernice.

Všeobecné zásady práva Únie, ako sú zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje uplatniteľná vnútroštátna právna úprava, ktorá v zmysle článku 20 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 95/7, výslovne nestanovuje opravu dane zaplatenej na vstupe v dôsledku zmeny rozdeľovacieho kľúča dane z pridanej hodnoty použitého na výpočet určitých odpočtov, ani nestanovuje prechodný režim, hoci najvyšší súd uznal rozdelenie dane zaplatenej na vstupe uskutočnené zdaniteľnou osobou podľa rozdeľovacieho kľúča uplatniteľného pred touto zmenou, vo všeobecnosti za primerané.

V súvislosti s neexistenciou výslovnej zmienky vo vnútroštátnej právnej úprave o povinnosti vykonať opravu v prípade zmeny metódy vypočítania nároku na odpočítanie, treba totiž pripomenúť, že taká povinnosť vyplýva z ustanovení článku 20 šiestej smernice. Členské štáty sú pri uplatňovaní ustanovení svojho vnútroštátneho práva preberajúcich smernicu povinné vykladať ich v čo najväčšom súlade s touto smernicou.

Z toho vyplýva, že zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery nemožno vykladať v tom zmysle, že na to, aby oprava nároku na odpočítanie mohla byť v prípade zmeny metódy výpočtu tohto nároku povinná, musí byť povinnosť vykonať túto opravu výslovne pripomenutá vo vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej sa vykonala táto zmena.

Treba však uviesť, že v osobitných situáciách, v akých to zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery vyžadujú, môže byť zavedenie takého režimu prispôsobeného okolnostiam povinné. Vnútroštátny zákonodarca sa tak môže dopustiť porušenia zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, keď náhle a nepredvídateľne prijme nový zákon, ktorý zrušuje právo, ktoré dovtedy požívali zdaniteľné osoby bez toho, aby im priznal čas potrebný na prispôsobenie sa, a to napriek tomu, že to sledovaný cieľ nevyžaduje. Zdaniteľné osoby musia mať konkrétne čas prispôsobiť sa, ak im zo zrušenia práva, ktoré dosiaľ požívali, vyplýva povinnosť vykonať značné ekonomické úpravy.

Aj za predpokladu, že zmenu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa definuje metóda výpočtu nároku na odpočítanie, možno považovať za náhlu a nepredvídateľnú, treba totiž uviesť, že účinkom zmeny metódy výpočtu nie je zrušenie práva na odpočítanie, ktoré majú zdaniteľné osoby, ale upravenie jeho rozsahu.

Na druhej strane samotná taká zmena v zásade neznamená, že zdaniteľné osoby pristúpia k značným ekonomickým úpravám, a čas na prispôsobenie sa teda nezdá byť nevyhnutne potrebný.

(pozri body 52 – 54, 57 – 62, 65, bod 3 výroku)