Vec C‑244/04

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Spolkovej republike Nemecko

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Podnik zamestnávajúci pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov – Podnik uskutočňujúci plnenia v inom členskom štáte – Úprava pracovných víz“

Návrhy prednesené 15. septembra 2005 – generálny advokát L. A. Geelhoed

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. januára 2006

Abstrakt rozsudku

Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vyslanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, do iného členského štátu

(Článok 49 ES)

Členský štát, ktorý sa neobmedzuje na to, aby podmienil vyslanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, s cieľom poskytnúť služby na jeho území len jednoduchým predchádzajúcim vyhlásením podniku so sídlom v inom členskom štáte, ktorý zamýšľa pristúpiť k vyslaniu takýchto pracovníkov, a ktorý požaduje, aby títo pracovníci boli týmto podnikom zamestnaní aspoň jeden rok, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

(pozri bod 64 a výrok)





ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)

z 19. januára 2006 ( )

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Podnik zamestnávajúci pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov – Podnik uskutočňujúci plnenia v inom členskom štáte – Úprava pracovných víz“

Vo veci C‑244/04,

ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 8. júna 2004,

Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Braun a E. Traversa, splnomocnení zástupcovia,

žalobkyňa,

proti

Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: C.-D. Quassowski a A. Tiemann, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

SÚDNY DVOR (prvá komora),

v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič a E. Levits (spravodajca),

generálny advokát: L. A. Geelhoed,

tajomník: R. Grass,

po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. septembra 2005,

vyhlásil tento

Rozsudok

1 Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že úplne neprimeraným spôsobom obmedzila vysielanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov v rámci poskytovania služieb podľa praxe založenej na obežníku, nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.

Právny rámec

2 Podľa znenia článku 3 smernice 96/71/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431):

„1. Členské štáty zabezpečia, aby podniky podľa článku 1 ods. 1, bez ohľadu na rozhodné právo pre pracovnoprávne vzťahy, zaručili pracovníkom, vyslaným na územie členských štátov, nasledujúce pracovné podmienky, platné v členskom štáte vykonávania práce a zakotvené:

– v zákonoch, iných právnych predpisoch alebo správnych opatreniach

a/alebo

– v kolektívnych zmluvách alebo v arbitrážnych nálezoch vyhlásených za všeobecne uplatniteľné v zmysle odseku 8, pokiaľ sa týkajú činností uvádzaných v prílohe:

…

c) minimálne mzdové tarify vrátane sadzby za nadčasy; toto sa nevzťahuje na zamestnanecké systémy doplnkového dôchodkového poistenia…;

…“

3 Vysielanie pracovníkov pracujúcich za mzdu, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, je v Nemecku upravené zákonom o cudzincoch (Ausländergesetz) v jeho podobe z 9. januára 2002 (BGBl. 2002 I, s. 361, ďalej len „AuslG“), vykonávacou vyhláškou k tomuto zákonu a obežníkom z 15. mája 1999 adresovaným Ministerstvom zahraničných vecí všetkým nemeckým diplomatickým a konzulárnym zastupiteľstvám (ďalej len „obežník“).

4 Podľa článkov 1 až 3 AuslG osoby, ktoré nie sú nemeckými štátnymi príslušníkmi, musia pre vstup a pobyt na nemeckom území predložiť povolenie na pobyt vo forme víza.

5 Článok 10 AuslG stanovuje, že cudzinci zamýšľajúci zdržiavať sa na nemeckom území viac ako tri mesiace a vykonávať tam zárobkovú činnosť musia mať podľa vykonávacej vyhlášky k AuslG špecifické povolenie na pobyt.

6 Podmienky vydania tohto víza sú upravené obežníkom, v zmysle ktorého nemecké diplomatické zastupiteľstvo, na ktorom pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, žiada víza s cieľom jeho vyslania do Nemecka, predbežne skúma žiadosť, presvedčiac sa, že sú splnené nasledujúce kritériá a informácie:

– dátumy týkajúce sa začiatku a konca obdobia vyslania pracovníka musia byť jasne určené,

– tento pracovník musí byť zamestnávaný podnikom, ktorý vykonáva vyslanie už najmenej jeden rok,

– povolenie na pobyt, ako aj prípadne pracovné povolenie členského štátu sídla vysielajúceho podniku musia byť predložené na zabezpečenie pokračovania zamestnávania tohto štátneho príslušníka predmetným podnikom po uplynutí obdobia činnosti v Nemecku,

– štátny príslušník tretieho štátu musí spadať pod vnútroštátny režim sociálneho zabezpečenia účinný v členskom štáte, kde má sídlo vysielajúci podnik, alebo ak je účasť na ňom dobrovoľná, musí byť dostatočne zabezpečený súkromným režimom poistenia proti rizikám choroby a úrazu. Ochrana zaručovaná režimom poistenia sa musí, okrem iného, vzťahovať na činnosti zamýšľané v Nemecku a

– predmetný štátny príslušník musí mať na obdobie zamýšľaného pobytu platný pas.

Postup pred začatím konania

7 Komisia v písomnej výzve zaslanej 12. februára 1997 nemeckým orgánom nastolila otázku zlučiteľnosti postupu uplatňovaného Spolkovou republikou Nemecko v oblasti vysielania na jej územie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov a poskytovateľmi služieb so sídlom v iných členských štátoch, s článkom 49 ES.

8 Keďže odpoveď predmetných orgánov na túto výzvu nebola Komisiou považovaná za dostatočnú, Komisia 7. augusta 1998 zaslala Spolkovej republike Nemecko odôvodnené stanovisko vyzývajúce Spolkovú republiku Nemecko na dosiahnutie súladu s jej povinnosťami v lehote dvoch mesiacov od oznámenia predmetného stanoviska.

9 Keďže nemecká vláda odpovedala 5. novembra 1998 na predmetné stanovisko v zásade zotrvávajúc na svojom skoršom stanovisku, Komisia zaslala Spolkovej republike Nemecko 24. mája 2000 a 17. septembra 2001 žiadosti o dodatočné vysvetlenie. Konštatujúc, že právna situácia sa v niektorých bodoch výrazne zmenila, rozhodla sa zamerať svoje výhrady na zlučiteľnosť predbežnej povahy kontroly vykonávanej nemeckými diplomatickými orgánmi, ako aj požiadavky predchádzajúceho obdobia jednoročného zamestnávania v podniku zamýšľajúcom vyslanie pracovníkov s článkom 49 ES.

10 Domnievajúc sa, že odpovede dané nemeckou vládou na predmetné žiadosti o dodatočné vysvetlenie, najmä listom z 28. októbra 2001, neboli vo vzťahu k výhradám relevantným vo veci dostatočné, Komisia sa rozhodla podať túto žalobu.

O žalobe

Argumentácia účastníkov konania

11 Komisia tvrdí, že podriadením poskytovateľov služieb so sídlom v inom členskom štáte než Spolková republika Nemecko špecifickým požiadavkám týkajúcim sa vysielania ich personálu pochádzajúceho z tretích štátov vytvára prax nemeckých orgánov diskrimináciu poškodzujúcu týchto poskytovateľov v porovnaní s ich konkurentmi so sídlom na nemeckom území, ktorí môžu voľne používať svoj personál na poskytovanie služieb v Nemecku.

12 Takéto obmedzenia sú zakázané článkom 49 ES, prinajmenšom pokiaľ nie sú odôvodnené spojenými ustanoveniami článkov 46 ES a 55 ES, pokiaľ sú tieto obmedzenia diskriminačné, alebo pre iné naliehavé dôvody všeobecného záujmu uvedené v judikatúre Súdneho dvora, pokiaľ nie sú diskriminačné.

13 V danom prípade sa Komisia domnieva, že ako prax založená na overení určitých kritérií predchádzajúcom vyslaniu, tak aj jej obmedzenie výlučne na pracovníkov zamestnaných podnikom – poskytovateľom so sídlom v inom členskom štáte najmenej jeden rok, predstavujú prekážky slobodnému poskytovaniu služieb, ktoré nemôžu byť odôvodnené na základe ustanovení spomenutých v predchádzajúcom bode.

14 V prvom rade, pokiaľ ide o požiadavku týkajúcu sa kontroly predchádzajúcej vyslaniu, hoci Komisia nenamieta voči tomu, že vyslaní pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, sú predmetom kontroly na základe kritérií formulovaných Súdnym dvorom v jeho rozsudku z 9. augusta 1994, Vander Elst (C‑43/93, Zb. s. I‑3803), napáda naopak skutočnosť, že táto kontrola je vykonávaná pred vyslaním pracovníkov do Nemecka.

15 Komisia sa domnieva, že kontrola následne po vyslaní by bola rovnako účinná pre umožnenie nemeckým orgánom ubezpečiť sa o návrate pracovníkov do domovského členského štátu, takáto kontrola by však bola v každom prípade menej obmedzujúca, než aktuálne opatrenie predchádzajúcej kontroly.

16 V druhom rade Komisia tvrdí, že skutočnosť, že podnik má možnosť vyslať iba pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, ktorých zamestnáva najmenej jeden rok, predstavuje prekážku slobodnému poskytovaniu služieb.

17 Komisia na jednej strane tvrdí, že toto obmedzenie práva na vyslanie vôbec neodráža kritériá uvedené Súdnym dvorom vo vyššie citovanom rozsudku Vander Elst a robí právo novovzniknutých podnikov na profitovanie zo slobody pohybu iluzórnym.

18 Čo sa týka odôvodnenia tejto druhej požiadavky, Komisia na druhej strane uvádza, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 21. októbra 2004, Komisia/Luxembursko (C‑445/03, Zb. s. I‑10191), výslovne zamietol dôvody ekonomickej povahy spojené s ochranou vnútroštátneho trhu práce, pretože vyslaný pracovník sa neuchádza o dosiahnutie prístupu na trh práce členského štátu, v ktorom má byť poskytnutie služieb vykonané.

19 Nemecká vláda pochybuje v prvom rade o závažnosti obmedzenia, ktoré so sebou prináša aktuálny postup, podľa ktorého v rámci vyslania do Nemecka pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, musia dostať víza, nazývané víza „Vander Elst“, na to, aby mohli pracovať v predmetnom členskom štáte.

20 Tento postup zodpovedá požiadavkám práva Spoločenstva, tak ako vyplývajú najmä z judikatúry vychádzajúcej z vyššie citovaného rozsudku Vander Elst, a týka sa iba obmedzeného množstva prípadov, v danom prípade prípadov týkajúcich sa na jednej strane vyslaných pracovníkov nedisponujúcich Schengenským vízom a na druhej strane štátnych príslušníkov tretích štátov disponujúcich povolením na pobyt vydaným členským štátom, ale vyslaným na obdobie viac ako troch mesiacov na nemecké územie. Okrem toho, orgán príslušný pre vydanie víza „Vander Elst“ nedisponuje žiadnou právomocou správnej úvahy, z dôvodu čoho je toto vydanie takmer automatické a je vykonávané v mimoriadne krátkych lehotách.

21 V druhom rade, pripustiac dokonca, že ide o obmedzenie slobodného poskytovania služieb, nemecká vláda popiera dôvodnosť výhrad vznesených Komisiou.

22 Čo sa týka požiadavky kontroly predchádzajúcej vyslaniu, nemecká vláda tvrdí, že takýto postup má za cieľ iba overiť, že poskytovateľ služieb požíva privilégium slobodného poskytovania služieb v rámci vyslania. Toto umožňuje predísť obchádzaniu vnútroštátnych požiadaviek a požiadaviek Spoločenstva pri zamestnávaní štátnych príslušníkov tretích štátov.

23 Ide teda o primerané a potrebné opatrenie, keďže samotné predloženie pasu a jednoduchého vstupného víza na území hosťovského členského štátu neumožňuje štátnym príslušníkom tretích štátov preukázať, že sú riadne zamestnaní v členskom štáte sídla ich zamestnávateľa.

24 Nemecká vláda okrem iného tvrdí, že následná kontrola v momente prihlásenia na pobyt by nebola tak účinná. Na jednej strane táto povinnosť prihlásenia by sa týkala bydliska, situácie, o ktorú sa vyslaní pracovníci neuchádzajú, a na druhej strane, prislúcha spolkovým krajinám, ktoré nie sú príslušné vo veci vstupu a pobytu cudzincov na nemeckom území. Z toho vyplýva, že následná kontrola legálnosti vyslania v štádiu prihlásenia na pobyt by so sebou pre podnik so sídlom v inom členskom štáte, ktorý pristupuje k vyslaniu, prinášala právnu neistotu, pretože pred vyslaním jeho pracovníkov do Nemecka by nevedel, či títo pracovníci sa môžu zdržiavať na území tohto členského štátu až do ukončenia poskytovania služieb, pre ktoré boli vyslaní.

25 V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, nemecká vláda sa domnieva, že vyššie citovaný rozsudok Komisia/Luxembursko nepredstavuje relevantný príklad z judikatúry, pokiaľ ide o nemeckú prax, ktorá je predmetom žaloby. V prejednávanom prípade nejde o pracovné povolenie v zmysle luxemburskej legislatívy, ale iba o vízum obsahujúce skúmanie niektorých dodatočných kritérií. Rovnako vo veci, v ktorej bol vyhlásený predmetný rozsudok, vydanie pracovného povolenia bolo podriadené posúdeniu príslušného orgánu v závislosti najmä od úvah týkajúcich sa situácie, vývoja alebo organizácie vnútroštátneho trhu práce. Toto nie je prípad prejednávanej veci, keďže prax nemeckých orgánov sa zakladá výlučne na požiadavkách spojených so všeobecným záujmom.

26 Čo sa týka požiadavky pracovnej zmluvy uzavretej najmenej jeden rok pred vyslaním, nemecká vláda tvrdí, že ide o zavedenie kritéria týkajúceho sa nevyhnutnosti trvania pravidelného a obvyklého zamestnania, tak ako bolo uvedené Súdnym dvorom v jeho už citovanom rozsudku Vander Elst.

27 Táto podmienka predstavuje primeraný a účinný prostriedok na dosiahnutie rôznych cieľov všeobecného záujmu. Na jednej strane prispieva k ochrane vyslaných pracovníkov, brániac podnikom so sídlom v inom členskom štáte zamestnávať personál s výlučným cieľom vysielania. Na druhej strane, čo sa týka prístupu štátnych príslušníkov tretích štátov na trh práce členských štátov, umožňuje im zachovať si svoje výhradné práva v oblasti kontroly tohto prístupu.

28 V tejto súvislosti nemecká vláda tvrdí, že riešenie uvedené Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Komisia/Luxembursko nie je v prípade prejednávanej veci relevantné. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, to bol kumulatívny účinok rôznych požiadaviek uvádzaných luxemburskou právnou úpravou, ktorý robil celé konanie neúmerné v pomere k cieľom sledovaným touto právnou úpravou.

29 Z tohto dôvodu nemecká vláda vyhlásila, že je pripravená redukovať trvanie obdobia zamestnávania predchádzajúceho vyslaniu na šesť mesiacov.

Posúdenie Súdnym dvorom

30 Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen elimináciu akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb so sídlom v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých obmedzení, dokonca ak sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať, sťažovať alebo robiť činnosť poskytovateľa so sídlom v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby, menej atraktívnou (pozri najmä rozsudok z 24. januára 2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Zb. s. I‑787, bod 16).

31 Napriek tomu, vnútroštátna právna úprava patriaca do oblasti, ktorá nie je predmetom harmonizácie na úrovni Spoločenstva a ktorá sa uplatňuje rovnako na každú osobu alebo podnik vykonávajúci činnosť na území predmetného členského štátu, môže napriek svojmu reštriktívnemu účinku na slobodné poskytovanie služieb byť odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, a pokiaľ tento záujem už nie je chránený predpismi, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte sídla, pokiaľ je primeraná na zabezpečenie realizácie cieľov, ktoré sleduje, a pokiaľ nejde nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie (pozri rozsudky z 23. novembra 1999, Arblade a i., C‑369/96 a C‑376/96, Zb. s. I‑8453, body 34 a 35, ako aj Portugaia Construções, už citovaný, bod 19).

32 Keďže oblasť týkajúca sa vyslania pracovníkov pracujúcich za mzdu, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov v rámci cezhraničného poskytovania služieb nebola k dnešnému dňu harmonizovaná na úrovni Spoločenstva, zlučiteľnosť požiadaviek praxe nemeckých orgánov s článkom 49 ES je potrebné skúmať vo svetle zásad pripomenutých v dvoch predchádzajúcich bodoch.

O predbežnej povahe kontroly rešpektovania požiadaviek vyžadovaných praxou nemeckých orgánov

33 Na úvod je potrebné uviesť, že skutočnosť, že prax nemeckých orgánov v oblasti vysielania pracovníkov pochádzajúcich z tretích štátov sa týka iba obmedzeného okruhu osôb, že konanie o vydaní víza „Vander Elst“ nepresahuje obdobie siedmych dní a že príslušný orgán nedisponuje žiadnou právomocou správnej úvahy, pri vydávaní takéhoto víza zostáva bez vplyvu, pokiaľ ide o obmedzujúcu povahu tejto praxe vo vzťahu k slobodnému poskytovaniu služieb.

34 V konečnom dôsledku, čo sa týka vysielania pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, podnikom so sídlom v Spoločenstve – poskytovateľom služieb, bolo už konštatované, že vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje vykonávanie poskytovania služieb podnikom so sídlom v inom členskom štáte na vnútroštátnom území vydaniu administratívneho povolenia, predstavuje prekážku slobodnému poskytovaniu služieb v zmysle článku 49 ES (pozri rozsudky Vander Elst, už citovaný, bod 15, a Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 24).

35 Hoci je pravdou, ako to tvrdí nemecká vláda, že administratívne a finančné zaťaženie, ktoré so sebou prináša predbežná kontrola, ktorá je praktizovaná nemeckými orgánmi, nie je takej povahy ako zaťaženie, ktoré Súdny dvor skúmal vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Komisia/Luxembursko, skutočnosťou zostáva, že takéto konanie môže urobiť zložitejším, až takmer nemožným vykonávanie slobodného poskytovania služieb prostredníctvom vyslaných pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, najmä ak si poskytovanie služieb, ktoré má byť vykonané, vyžaduje určitú rýchlosť činnosti.

36 Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor priznal členským štátom možnosť overiť rešpektovanie vnútroštátnych ustanovení a ustanovení Spoločenstva v oblasti poskytovania služieb. Rovnako Súdny dvor pripustil dôvodnosť kontrolných opatrení potrebných na overenie rešpektovania samotných požiadaviek odôvodnených dôvodmi všeobecného záujmu (rozsudok Arblade a i., už citovaný, bod 38). Napriek tomu, v bode 17 rozsudku z 27. marca 1990, Rush Portuguesa (C‑113/89, Zb. s. I‑1417), Súdny dvor rovnako konštatoval, že tieto kontroly musia rešpektovať obmedzenia uložené právom Spoločenstva a nesmú robiť slobodu poskytovania služieb iluzórnou.

37 Za týchto podmienok je potrebné skúmať, či sa obmedzenia slobodného poskytovania služieb, ktoré vyplývajú z praxe nemeckých orgánov, zdajú byť odôvodnené cieľom všeobecného záujmu a prípadne, či sú potrebné na efektívne sledovanie tohto cieľa a primeranými prostriedkami (pozri rozsudky z 25. októbra 2001, Finalarte a i., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98, Zb. s. I‑7831, bod 37, a Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 26).

38 V danom prípade nemecká vláda uvádza dôvody týkajúce sa predchádzania zneužívania slobody poskytovania služieb, ochrany pracovníkov a právnej istoty.

39 Po prvé sa nemecká vláda dovoláva potreby overenia, či poskytovateľ služieb so sídlom v inom členskom štáte než Spolková republika Nemecko nevyužíva slobodu poskytovania služieb s iným cieľom, než na ktorý bola zavedená, napríklad s cieľom poslať svoj personál na účely umiestnenia na vnútroštátnom trhu práce. V tomto smere sa nemecká vláda domnieva, že kontroly sú dôvodné, pretože majú za cieľ vykonať požiadavky práva Spoločenstva, a to overiť, či predmetní pracovníci boli zamestnaní „pravidelným a obvyklým spôsobom“ v členskom štáte sídla predmetného poskytovateľa, v zmysle vyššie citovaného rozsudku Vander Elst, pred ich vyslaním na nemecké územie.

40 Už bolo konštatované, že členský štát môže overiť, že podnik so sídlom v inom členskom štáte, ktorí vysiela na jeho územie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, nevyužíva slobodu poskytovania služieb na iný cieľ než vykonanie predmetného poskytnutia služieb (rozsudky Rush Portuguesa, už citovaný, bod 17, a Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 39).

41 Napriek tomu, ako poznamenal generálny advokát v bode 27 svojich návrhov, požiadavka jednoduchého vyhlásenia na strane poskytovateľa služieb, že situácia predmetných pracovníkov zodpovedá predpisom, najmä vo vzťahu k podmienkam pobytu, pracovného povolenia a sociálneho zabezpečenia v členskom štáte, kde ich tento podnik zamestnáva, ponúka vnútroštátnym orgánom, menej obmedzujúcim a rovnako účinným spôsobom ako kontrola predchádzajúca vyslaniu, záruky týkajúce sa regulárnosti situácie týchto pracovníkov a skutočnosti, že títo pracovníci vykonávajú svoju hlavnú činnosť v členskom štáte, kde má sídlo podnik poskytovateľa služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 46). Takáto požiadavka umožňuje vnútroštátnym orgánom kontrolovať údaje následne a prijať potrebné opatrenia v prípade nezákonnej situácie predmetných pracovníkov. Táto požiadavka môže okrem iného nadobudnúť formu stručného oznámenia požadovaných dokumentov, najmä keď dĺžka vyslania neumožňuje vykonávať takúto kontrolu efektívnym spôsobom.

42 Z toho vyplýva, že opatrenie kontroly predchádzajúcej vyslaniu vyplývajúce z praxe nemeckých orgánov ide nad rámec toho, čo je potrebné na predchádzanie zneužívania, ku ktorému môže dôjsť pri vykonávaní slobody poskytovania služieb.

43 Po druhé, nemecká vláda sa na odôvodnenie praxe kontroly predchádzajúcej vyslaniu dovoláva dôvodov týkajúcich sa ochrany pracovníkov.

44 V tejto súvislosti, hoci Súdny dvor konštatoval, že medzi naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu spôsobilými odôvodniť obmedzenie slobody poskytovania služieb figuruje ochrana pracovníkov (rozsudok Arblade a i., už citovaný, bod 36), je potrebné pripomenúť, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby členské štáty rozšírili svoju legislatívu alebo kolektívne zmluvy uzavreté sociálnymi partnermi na každú osobu vykonávajúcu na ich území platenú prácu, dokonca dočasnej povahy, bez ohľadu na krajinu sídla zamestnávateľa a že členským štátom nie je vopred zakázané uložiť rešpektovanie týchto pravidiel primeranými prostriedkami, pokiaľ sa ukazuje, že ochrana udelená nimi nie je zaručená zhodnými alebo v podstate porovnateľnými povinnosťami, ktorým už podnik podlieha v členskom štáte svojho sídla (rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 29).

45 Predsa však povinnosť uložená podniku – poskytovateľovi služieb so sídlom v inom členskom štáte, paralelne s požiadavkou uvedenou v bode 41 tohto rozsudku, vopred oznámiť miestnym orgánom prítomnosť jedného alebo viacerých vyslaných platených pracovníkov, predpokladané trvanie tejto prítomnosti a poskytnutie alebo poskytnutia služieb odôvodňujúcich vyslanie predstavuje primeranejší prostriedok, než vo veci relevantná kontrola predchádzajúca vyslaniu, pretože je menej obmedzujúca a rovnako účinná. Táto povinnosť by umožňovala týmto orgánom kontrolovať rešpektovanie nemeckej sociálnej právnej úpravy počas doby vyslania, berúc do úvahy povinnosti, ktorým tento podnik už podlieha v zmysle predpisov práva sociálneho zabezpečenia uplatniteľných v domovskom členskom štáte (rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 31).

46 Je teda potrebné domnievať sa, že opatrenie kontroly predchádzajúcej vyslaniu ide nad rámec toho, čo je potrebné na sledovanie cieľa ochrany pracovníkov.

47 Po tretie, nemecká vláda tvrdí, že kontrola predchádzajúca vyslaniu umožňuje podnikom – poskytovateľom služieb so sídlom v inom členskom štáte mať záruku, že toto vyslanie je vykonávané legálne, a istotu, že budú môcť disponovať všetkým svojím personálom počas celého trvania poskytovania služieb.

48 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry členské štáty môžu odôvodniť opatrenia kontroly obmedzujúce slobodné poskytovanie služieb naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, pokiaľ tento záujem nie je už chránený predpismi, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte, kde má sídlo (rozsudok Portugaia Construções, už citovaný, bod 19).

49 Je nepochybne v záujme ako hostiteľského členského štátu, tak aj podniku poskytujúceho služby, mať pred vyslaním záruku, že pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, sú vyslaní za zákonných podmienok.

50 Predsa však, ako to poznamenal generálny advokát v bode 28 svojich návrhov, prislúcha podnikom, ktoré nerešpektovali predmetnú legislatívu, aby znášali zodpovednosť za vyslanie vykonané za nezákonných podmienok.

51 Z toho vyplýva, že opatrenie kontroly predchádzajúcej vyslaniu vyplývajúce z praxe nemeckých orgánov v oblasti vyslania pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, nemôže byť odôvodnené potrebou presvedčenia sa, že toto vyslanie je vykonané zákonne, a preto predstavuje prostriedok neprimeraný cieľom sledovaným Spolkovou republikou Nemecko.

O požiadavke predchádzajúceho aspoň jednoročného obdobia zamestnávania v podniku vykonávajúcom vyslanie

52 Nemecká vláda tvrdí, že požiadavka predchádzajúceho aspoň jednoročného obdobia zamestnávania v podniku vykonávajúcom vyslanie vykonáva judikatúru vyplývajúcu z už citovaného rozsudku Vander Elst, v ktorom Súdny dvor priznal členským štátom možnosť overiť, či vyslaní pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, majú pravidelné a obvyklé zamestnanie v členskom štáte sídla ich zamestnávateľa.

53 Je nesporné, že takáto požiadavka predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Táto podmienka osobitne poškodzuje podniky aktívne v odvetviach charakterizovaných častým využitím zmlúv krátkeho trvania alebo zmlúv na určené plnenie, alebo novovzniknuté podniky (pozri rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 44).

54 V danom prípade nemecká vláda tvrdí, že predmetná požiadavka predstavuje primeraný a efektívny prostriedok zabezpečujúci efektívnosť vnútroštátnej legislatívy a legislatívy Spoločenstva v oblasti ochrany pracovníkov, zachovanie výsad členských štátov v oblasti kontroly prístupu na vnútroštátny trh práce a predchádzanie situáciám sociálneho dumpingu.

55 Na úvod je potrebné uviesť, že Spolková republika Nemecko sa nemôže v tomto opierať o výrok použitý Súdnym dvorom v bode 26 už citovaného rozsudku Vander Elst, tvrdiac, že takáto požiadavka predchádzajúceho zamestnávania umožní overiť, či vyslaný pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, má pravidelné a obvyklé zamestnanie v členskom štáte sídla svojho zamestnávateľa. Ako to tiež poznamenal generálny advokát v bode 38 svojich návrhov, je potrebné umiestniť tento výrok do rámca otázky položenej vnútroštátnym súdom vo veci, v ktorej bol vyhlásený predmetný rozsudok Vander Elst. V tomto zmysle je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor nepodriadil pojem „pravidelné a obvyklé zamestnanie“ podmienke pobytu alebo zamestnávania po určitú dobu v štáte sídla podniku – poskytovateľa služieb.

56 Napriek tomu je potrebné overiť, či požiadavka aspoň jednoročného obdobia zamestnávania v podniku vykonávajúcom vyslanie predstavuje primerané opatrenie na dosiahnutie cieľov uvádzaných Spolkovou republikou Nemecko.

57 V danom prípade sa uvádzajú dôvody týkajúce sa ochrany pracovníkov, zachovania výhradných práv členských štátov v oblasti prístupu na ich trh práce a prechádzania sociálneho dumpingu.

58 V tomto smere, v rozpore s tým, čo uvádza nemecká vláda, už bolo konštatované, že legislatíva ukladajúca podmienku iba šesťmesačného predchádzajúceho obdobia ide nad rámec toho, čo môže byť požadované v mene cieľa sociálnej ochrany pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov (Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 32).

59 Okrem toho, čo sa týka zachovania výsad členských štátov v oblasti prístupu na ich trh práce, je potrebné pripomenúť, že vyslaní pracovníci sa neusilujú o prístup na trh práce členského štátu, do ktorého sú vyslaní (pozri rozsudky Rush Portuguesa, už citovaný, bod 15; Vander Elst, už citovaný, bod 21; Finalarte a i., už citovaný, bod 22, ako aj Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 38).

60 Bolo tiež už konštatované, že takáto požiadavka nie je primeraná vo vzťahu k cieľu smerujúcemu k zabezpečeniu návratu pracovníkov do domovského členského štátu pri ukončení vyslania (rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 45).

61 Nakoniec, čo sa týka odôvodnenia založeného na predchádzaní sociálneho dumpingu, Súdny dvor konštatoval, že členské štáty môžu rozšíriť svoju legislatívu alebo kolektívne zmluvy týkajúce sa minimálnej mzdy na každú osobu, ktorá je zamestnaná, hoci dočasne, na ich území (rozsudok Arblade a i., už citovaný, bod 41). Takáto výsada je tiež uznaná v článku 3 smernice 96/71.

62 V tejto súvislosti predchádzajúce vyhlásenie spomenuté v bodoch 41 a 45 tohto rozsudku, doplnené relevantnými informáciami v oblasti miezd a podmienok zamestnávania, predstavuje, pokiaľ ide o slobodu poskytovania služieb, menej obmedzujúce opatrenie, napriek tomu umožňujúce miestnym orgánom ubezpečiť sa o tom, že vyslaní pracovníci nepodliehajú menej priaznivému režimu, než je režim uplatniteľný v členskom štáte, do ktorého boli vyslaní.

63 Z toho vyplýva, že požiadavka aspoň jednoročného obdobia zamestnávania v podniku vykonávajúcom vyslanie sa musí považovať za neprimeranú na dosiahnutie cieľov uvádzaných Spolkovou republikou Nemecko.

64 Preto je potrebné konštatovať, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES, tým, že sa neobmedzila podmieniť vyslanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, s cieľom poskytnúť služby na jej území len jednoduchým predchádzajúcim vyhlásením podniku so sídlom v inom členskom štáte, ktorý zamýšľa pristúpiť k vyslaniu takýchto pracovníkov, a požadovala, aby títo pracovníci boli týmto podnikom zamestnaní aspoň jeden rok.

O trovách

65 Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trovy konania a Spolková republika Nemecko nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

1. Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES, tým, že sa neobmedzila podmieniť vyslanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, s cieľom poskytnúť služby na jej území len jednoduchým predchádzajúcim vyhlásením podniku so sídlom v inom členskom štáte, ktorý zamýšľa pristúpiť k vyslaniu takýchto pracovníkov, a požadovala, aby títo pracovníci boli týmto podnikom zamestnaní aspoň jeden rok.

2. Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy