NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PAOLO MENGOZZI

prednesené 29. novembra 2017 ( 1 )

Vec C‑551/16

J. Klein Schiphorst

proti

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby, Holandsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dohoda medzi ES a Švajčiarskom o voľnom pohybe osôb – Voľný pohyb pracovníkov – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Články 7, 63 a 64 – Migrujúci pracovníci – Dávky v nezamestnanosti – Uchádzač o zamestnanie, ktorý odíde do iného členského štátu – Zachovanie nároku na dávky v nezamestnanosti – Doba – Možnosť“

I. Úvod

1. Môže členský štát zo zásady odmietnuť jednému zo svojich štátnych príslušníkov, ktorý je uchádzačom o zamestnanie, predĺžiť dobu exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov?

2. Práve to je predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý predložil Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby, Holandsko), a týka sa hlavne výkladu článku 64 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia. ( 2 )

II. Skutkový stav sporu vo veci samej, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

3. Tento návrh bol prednesený v rámci sporu medzi holandským štátnym príslušníkom pánom J. Kleinom Schiphorstom a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Správna rada Úradu pre správu poistenia zamestnancov, Holandsko, ďalej len „Uwv“), ktorý sa týka odmietnutia uvedeného úradu návrhu pána Kleina Schiphorsta predĺžiť trojmesačnú dobu stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004, v rámci ktorej sa zachováva nárok na dávky v nezamestnanosti, ktoré Uwv pánovi Kleinovi Schiphorstovi vyplácala od 1. septembra do 30. novembra 2012 počas obdobia, v ktorom si hľadal zamestnanie na území Švajčiarskej konfederácie, ktorej štátnu príslušnosť má jeho partnerka.

4. Ako uvádza vnútroštátny súd, je nepochybné, že pán Klein Schiphorst skutočne mal pri hľadaní zamestnania vo Švajčiarsku nárok na zachovanie výplaty dávok v nezamestnanosti, a to počas troch mesiacov, konkrétne od 1. septembra do 30. novembra 2012.

5. Po prvé článok 64 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 totiž stanovuje, že úplne nezamestnaná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného členského štátu na nárok na dávky a odíde do iného členského štátu, aby tam hľadala zamestnanie, si zachová svoj nárok na peňažné dávky v nezamestnanosti podľa podmienok a v rámci obmedzení, ktoré tento článok upravuje. Medzi tieto podmienky a obmedzenia patria tie, ktoré sú formulované v písmene c) uvedeného odseku a spočívajú v tom, že nárok na dávky sa zachová „počas doby troch mesiacov od dátumu, kedy nezamestnaná osoba prestala byť k dispozícii službám zamestnanosti členského štátu, z ktorého odišla, za predpokladu, že celkové trvanie poskytovania dávok nepresiahne celkové trvanie doby nároku na dávky podľa právnych predpisov tohto členského štátu“ ( 3 ).

6. Po druhé je nepochybné, že v zmysle dohody medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej o voľnom pohybe osôb, podpísanou v Luxemburgu 21. júna 1999 ( 4 ) (ďalej len „dohoda medzi ES a Švajčiarskom“) a podľa jej prílohy II, zmenenej rozhodnutím č. 1/2012 spoločného výboru založeného na základe dohody medzi ES a Švajčiarskom, z 31. marca 2012, ktorým sa nahradila príloha II uvedenej dohody o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia ( 5 ), sa nariadenie č. 883/2004 uplatňuje na vzťahy medzi členskými štátmi a Švajčiarskou konfederáciou od 1. apríla 2012, pričom Švajčiarska konfederácia sa na účely uplatňovania tohto nariadenia považuje za členský štát.

7. Naopak spor vo veci samej a otázky vnútroštátneho súdu sa týkajú hlavne výkladu poslednej časti článku 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004, ktorá spresňuje, že „príslušné služby alebo inštitúcie môžu túto dobu troch mesiacov predĺžiť maximálne na 6 mesiacov“.

8. V tejto súvislosti z dokumentov v spise vyplýva, že Uwv zamietla žiadosť o predĺženie doby exportu, ktorú podal pán Klein Schiphorst, s odôvodnením, že tento správny orgán musí zo zásady takéto predĺženie odmietnuť, a to v zmysle pokynov, ktoré vydal v januári 2011 holandský minister sociálnych vecí a práce, okrem prípadu, že by takéto odmietnutie vzhľadom na mimoriadne okolnosti konkrétneho prípadu viedlo k nerozumným dôsledkom. Podľa Uwv nemohla byť táto výnimka v prípade pána Kleina Schiphorsta udelená, pretože napriek jeho snahám nájsť vo v Švajčiarsku prácu, neexistovala konkrétna perspektíva jeho zamestnania v tomto štáte a ani iné okolnosti, na základe ktorých by bolo nutné nevyžadovať návrat pána Kleina Schiphorsta do Holandska po uplynutí doby troch mesiacov.

9. Keďže žaloba, ktorú pán Klein Schiphorst podal proti rozhodnutiu Uwv, bola v prvom stupni zamietnutá s odôvodnením, že uvedený správny orgán dostatočne vysvetlil dôvody, pre ktoré nevyužil možnosť upravenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, odvolateľ vo veci samej podal na vnútroštátnom súde odvolanie.

10. Tento súd má pochybnosti o súlade rozhodnutia Uwv a práva Únie.

11. V tejto súvislosti síce vnútroštátny súd uznáva, že podľa článku 63 nariadenia č. 883/2004 členské štáty môžu podmieniť poskytovanie dávok v nezamestnanosti pravidlom bydliska, pripomína však, že toto ustanovenie tiež uvádza, že článok 7 rovnakého nariadenia, ktorý obsahuje zákaz pravidiel bydliska, sa uplatňuje v prípadoch stanovených v článkoch 64 a 65 uvedeného nariadenia a v rámci obmedzení, ktoré tam sú uvedené. Preto vzhľadom na to, že možnosť predĺžiť export dávok v nezamestnanosti o tri mesiace je stanovená v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, podľa vnútroštátneho súdu má uplatnenie uvedeného článku 7 vplyv na výklad a použitie tejto možnosti. Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či na výklad možnosti uvedenej v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia môže mať dosah aj uplatnenie ustanovení Zmluvy o voľnom pohybe osôb a pracovníkov.

12. Práve za týchto podmienok Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Dá sa možnosť priznaná v článku 64 ods. 1… písm. c) [in fine] nariadenia č. 883/2004, s ohľadom na články 63 a 7 tohto nariadenia, na cieľ a obsah [tohto] nariadenia, ako aj na voľný pohyb osôb a pracovníkov, uplatňovať takým spôsobom, že žiadosť o predĺženie obdobia na export dávok v nezamestnanosti sa v zásade zamietne, iba ak podľa názoru Uwv predĺženie obdobia na export nemožno rozumne odoprieť s ohľadom na mimoriadne okolnosti konkrétneho prípadu, napríklad v prípade existencie konkrétnej a preukázateľnej perspektívy na zamestnanie? 2. Akým spôsobom majú v prípade zápornej odpovede členské štáty uplatňovať možnosť priznanú článkom 64 ods. 1… písm. c) [in fine] nariadenia č. 883/2004?“

13. Uwv, holandská, česká, dánska, poľská, švédska a nórska vláda, ako aj Európska komisia predložili k týmto otázkam písomné pripomienky. Prednesy týchto oprávnených subjektov boli vypočuté počas pojednávania 20. septembra 2017, s výnimkou prednesov českej a poľskej vlády, ktoré na tomto pojednávaní neboli zastúpené.

III. Analýza

14. Ako vyplýva z predchádzajúcich úvah, článok 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004 priznáva nezamestnaným pracovníkom jedného členského štátu právo zachovať si na účely hľadania zamestnania v inom členskom štáte svoje dávky v nezamestnanosti počas troch mesiacov, teda počas doby, ktorú v zmysle poslednej vety uvedeného článku „príslušné služby alebo inštitúcie môžu... predĺžiť maximálne na 6 mesiacov“.

15. Majú členské štáty túto možnosť predĺženia doby exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov v prospech dotknutej osoby v tom zmysle, že ju ani nemusia využiť, a teda môžu zakázať akúkoľvek možnosť príslušných správnych orgánov udeliť uvedené predĺženie, tak ako to tvrdia holandská, dánska, švédska a nórska vláda, alebo je táto možnosť určená len príslušným správnym orgánom, ktoré musia v každom prípade mať príležitosť preskúmať každý jednotlivý prípad, tak ako to uvádza česká a poľská vláda, ako aj Komisia?

16. Vzhľadom na okolnosti veci samej by bolo možné neodpovedať priamo na alternatívnu otázku položenú v predchádzajúcom bode. Z dokumentov v spise a z vysvetlení holandskej vlády totiž vyplýva, že hoci Holandské kráľovstvo najprv v súlade s pokynom ministra sociálnych vecí z januára 2011 odmietlo uplatniť možnosť vyplývajúcu z článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, tento členský štát bol následne v zmysle formulácie, ktorú použil zástupca holandskej vlády na pojednávaní pred Súdnym dvorom, „nútený“, napriek tomu, že sa pridržiaval zásady, podľa ktorej sa žiadosti o predĺženie vo všeobecnosti zamietajú, poveriť Uwv, po tom ako bol 2. októbra 2011 vyhlásený rozsudok súdu v Amsterdame, aby preskúmala jednotlivé žiadosti o predĺženie, pričom jej stanovil povinnosť odôvodniť rozhodnutia o odmietnutí predĺženia.

17. Holandské kráľovstvo teda v konečnom dôsledku uplatnilo možnosť, ktorá vyplýva z článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, a to v zmysle formulácie „nie, okrem prípadu“, ktorú použila aj Komisia, a práve toto východisko možno použiť pri odpovedi na prvú otázku vnútroštátneho súdu.

18. Pokladám však za podstatné, aby Súdny dvor jasne vyriešil zásadnú otázku formulovanú v bode 15 vyššie, ktorá sa týka pôsobnosti článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, ako to požadujú účastníci konania. V každom prípade sa domnievam, že je úlohou generálneho advokáta, aby na túto otázku odpovedal a poskytol tak Súdnemu dvoru vysvetlenie, ktoré pritom nemusí byť vyčerpávajúce, a týka sa problematiky možností vyplývajúcich pre vnútroštátne orgány z ustanovení sekundárneho práva Únie.

19. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že aj keď Súdny dvor až doteraz nemal možnosť vykladať článok 64 nariadenia č. 883/2004, objasnil už pôsobnosť článku, ktorý mu predchádzal, teda článku 69 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva ( 6 ).

20. Táto judikatúra obsahuje užitočné orientačné body pre vyriešenie prejedávanej veci, aj keď podľa mňa nemajú rozhodujúcu povahu, pretože spornú časť vety („príslušné služby alebo inštitúcie môžu túto dobu troch mesiacov predĺžiť maximálne na 6 mesiacov“) prinieslo až nariadenie č. 883/2004. Judikatúra, ktorá sa vyvíjala na základe nariadenia č. 1408/71 teda nepochybne predstavuje vynikajúce východisko, avšak podľa mňa je zbytočné z nej vyvodzovať, tak ako sa o to pokúša vo svojich pripomienkach Komisia, jednoznačnú odpoveď na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom.

21. Predovšetkým je jasné, že judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa článku 69 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 je v súvislosti s trojmesačnou dobou stanovenou v článku 64 ods. 1 písm. c) ab initio nariadenia č. 883/2004 v plnej miere relevantná.

22. V tomto zmysle možno bez problémov tvrdiť, že uvedený článok priznáva pracovníkovi hľadajúcemu zamestnanie možnosť vyhnúť sa v uvedenom období povinnosti stanovenej v rôznych vnútroštátnych právnych poriadkoch byť k dispozícii službám zamestnanosti príslušného štátu, aby si mohol hľadať prácu v inom členskom štáte, pričom však nestráca nárok na dávky v nezamestnanosti v prvom uvedenom štáte. ( 7 )

23. Ide o „možnosť“, ktorá sa pracovníkovi hľadajúcemu si zamestnanie priznáva s cieľom podporiť voľný pohyb osôb, a ktorá mu dáva výhodu v porovnaní s pracovníkom zostávajúcim v príslušnom štáte, keďže prvý uvedený pracovník je počas troch mesiacov oslobodený od povinnosti byť k dispozícii službám zamestnanosti v tomto štáte a podliehať kontrole, ktorú tieto služby organizujú, aj keď sa musí zaregistrovať u služieb zamestnanosti štátu, do ktorého odchádza. ( 8 )

24. Obmedzenie tejto možnosti na tri mesiace znamená, že po uplynutí tejto doby sa musí pracovník, ktorý nenašiel prácu v štáte, do ktorého odišiel, v zásade vrátiť na územie príslušného štátu, aby mohol v súlade s právnou úpravou tohto štátu naďalej poberať dávky v nezamestnanosti, v opačnom prípade stratí na tieto dávky akýkoľvek nárok. ( 9 )

25. Inak povedané členský štát môže po uplynutí troch mesiacov opäť podmieniť výplatu dávok v nezamestnanosti pobytom na svojom území.

26. Súdny dvor konštatoval, že normotvorca Spoločenstva sa tým, že stanovil v súvislosti s možnosťou upravenou v článku 69 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 podmienky a obmedzenia, nedopustil porušenia pravidiel o voľnom pohybe pracovníkov v Spoločenstve. ( 10 )

27. Pripustil tiež, že okrem situácií upravených ustanoveniami nariadenia č. 1408/71, medzi ktoré patrí aj jeho článok 69, je povinnosť mať bydlisko v členskom štáte, v ktorom sa nachádza orgán zodpovedný za vyplatenie dávky, teda povinnosť, ktorá je vo vnútroštátnom práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie dávok nezamestnaným v súlade s voľným pohybom a pobytom občanov Európskej únie. ( 11 ) Ako vo svojich písomných pripomienkach uviedla nórska vláda, možno to vysvetliť predovšetkým osobitnou potrebou štátov kontrolovať podmienky poskytovania dávok v nezamestnanosti, čo je kontrola, ktorá „vykazuje špecifické znaky, ktoré odôvodňujú zavedenie prísnejších mechanizmov než pri kontrole týkajúcej sa iných dávok“ ( 12 ).

28. Tieto zásady zostávajú relevantné aj vo vzťahu k nariadeniu č. 883/2004.

29. Ako som už totiž uviedol, článok 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004 v prvom rade zabezpečuje právo na zachovanie dávok počas doby troch mesiacov od dátumu, kedy nezamestnaný prestal byť k dispozícii službám zamestnanosti členského štátu, kým článok 64 ods. 2 tohto nariadenia v zásade stanovuje, že zamestnanec „stratí všetky nároky na dávky podľa právnych predpisov príslušného členského štátu, ak sa do tohto členského štátu nevráti k dátumu alebo pred uplynutím uvedenej doby“.

30. V druhom rade článok 64 nariadenia č. 883/2004 predstavuje, ako pripúšťajú všetci účastníci konania na pojednávaní na Súdnom dvore, lex specialis vo vzťahu k článku 7 tohto nariadenia, ktorý stanovuje „upustenie od pravidiel bydliska“, avšak „iba v prípadoch ustanovených v [článku 64] a v rámci obmedzení uvedených v týchto článkoch“, tak ako to vyplýva z článku 63 tohto nariadenia.

31. V tomto zmysle sa musí nezamestnanému, ktorý spĺňa všetky podmienky uvedené v článku 64 nariadenia č. 883/2004, priznať export jeho dávok v nezamestnanosti, a to na dobu troch mesiacov podľa odseku 1 písm. c) tohto článku, pričom v zmysle článku 7 tohto nariadenia č. 883/2004 dávky vyplatené počas tohto obdobia „nepodliehajú žiadnemu zníženiu, zmenám a doplneniam, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu na základe skutočnosti, že príjemca alebo jeho rodinní príslušníci majú bydlisko v členskom štáte inom, ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok“.

32. Naopak uplatnenie článku 7 nariadenia č. 883/2004 nemôže slúžiť na to, aby sa obišli podmienky a obmedzenia stanovené v článku 64 tohto samotného nariadenia, najmä podmienky a obmedzenia týkajúce sa doby exportu dávok. Článok 7 uvedeného nariadenia nemôže ani zmeniť možnosť stanovenú v článku 64 tohto nariadenia na povinnosť.

33. Je preto mimo akúkoľvek pochybnosť, že uchádzač o zamestnanie nemôže vyžadovať získanie nároku na export svojich dávok v nezamestnanosti na dobu dlhšiu ako tri mesiace a najviac na šesť mesiacov.

34. Toto konštatovanie vyplýva už zo znenia článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, v ktorom sa spresňuje, že dobu troch mesiacov príslušné úrady „môžu... predĺžiť maximálne na 6 mesiacov“ ( 13 ). Podporujú ho i prípravné práce, ( 14 ) ktoré viedli k prijatiu tohto ustanovenia a vyplýva z nich, že pôvodný návrh Komisie, ktorého cieľom bola obligatórna povaha doby exportu trvajúca šesť mesiacov, nezískal podporu Rady (ktorá rozhodovala jednohlasne), pričom členské štáty sa napokon dohodli na kompromisnej formulácii, ktorú odráža súčasné znenie článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004. ( 15 )

35. Toto tvrdenie však neumožňuje odpovedať na otázku, či v súvislosti s predĺžením doby exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov, pri ktorom sa všetky oprávnené subjekty zhodujú, že ide o možnosť, ktorú majú iba služby zamestnanosti príslušného štátu, takže uvedené služby musia mať stále a v každom jednotlivom prípade túto možnosť k dispozícii alebo či sa naopak členské štáty môžu využitia tejto možnosti vzdať.

36. Túto otázku Súdny dvor vo svojej judikatúre doteraz neriešil, a to z jednoduchého dôvodu spočívajúceho v tom, že fakultatívny režim stanovený v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 v súvislosti s nariadením č. 1408/71 neexistoval.

37. Ako uvádza Komisia, je pravda, že zo znenia článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 vyplýva, že toto ustanovenie dáva uvedenú možnosť predĺženia výplaty dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov „príslušným službám alebo inštitúciám“, a nie príslušnému (členskému) štátu.

38. Komisia, rovnako ako česká a poľská vláda z toho vyvodzujú, že členské štáty sú povinné nezasahovať do voľnej úvahy, ktorú majú príslušné služby alebo inštitúcie v súvislosti s preskúmaním možnosti predĺžiť dobu exportu po uplynutí troch mesiacov v každom jednotlivom prípade.

39. Táto argumentácia sa mi nezdá byť presvedčivá.

40. Po prvé, ak by to tak bolo, normotvorca Únie by tak vyjadril súhlas s tým, že pravidlá bydliska by sa zo zásady neuplatňovali počas doby po uplynutí troch mesiacov a najviac šesť mesiacov.

41. Takéto zásadné rozhodnutie by najmä vzhľadom na jeho administratívne dôsledky spojené hlavne so zložitým zabezpečovaním dlhotrvajúcej kontroly hľadania zamestnania dotknutých osôb v zahraničí, ako aj na významné finančné dôsledky vyplývajúce pre členské štáty, ktoré vyplácajú dávky v nezamestnanosti v zmysle svojho vnútroštátneho práva, malo podľa mňa jednoznačne vyplývať z ustanovení nariadenia č. 883/2004. V tejto súvislosti je potrebné v súlade so švédskou vládou poznamenať, že článok 64 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia spresňuje, že dávky poskytuje príslušná inštitúcia „v súlade s právnymi predpismi, ktoré uplatňuje a na vlastné náklady“. V rámci možnosti stanovenej v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine uvedeného nariadenia by preto príslušný úrad nemal konať mimo zákonných podmienok vzťahujúcich sa na poskytovanie dávok v nezamestnanosti. Uvedené podmienky nevyhnutne zahŕňajú tie, ktoré sú podľa okolností stanovené vo vnútroštátnych zákonoch a/alebo správnych predpisoch týkajúcich sa práva vnútroštátneho správneho orgánu poskytovať tieto dávky uchádzačovi o zamestnanie, ktorý odišiel do iného štátu, počas doby, ktorá presahuje tri mesiace, v nadväznosti na ustanovenia nariadenia č. 883/2004.

42. Po druhé, hoci je pravda, že článok 1 písm. q), i), nariadenia č. 883/2004 definuje „príslušnú inštitúciu“ ako „inštitúciu, v ktorej je daná osoba poistená v čase žiadosti o dávku“, znenie článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia odkazuje aj na „príslušné služby“, čo je výraz, ktorý sa v nariadení nedefinuje a vzhľadom na jeho všeobecnú povahu môže označovať akýkoľvek typ úradu alebo orgánu, ktorý je zodpovedný za systém sociálneho zabezpečenia alebo za uplatňovanie relevantnej právnej úpravy v zmysle právneho poriadku príslušného členského štátu.

43. Znenie článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 teda nedovoľuje tvrdiť, že normotvorca Únie zakázal členským štátom obmedziť export dávok v nezamestnanosti na dobu troch mesiacov a uložil im povinnosť nezakazovať, neobmedzovať alebo nevymedzovať možnosť ich správnych orgánov predĺžiť túto dobu na najviac šesť mesiacov.

44. Po tretie práve uvedené konštatovanie nie je oslabené ani dodatočným tvrdením Komisie, ktoré je analogicky založené na judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa výkladu článku 69 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, z ktorej podľa Komisie vyplýva, že príslušné služby zamestnanosti musia vždy overiť konkrétne okolnosti každého prípadu.

45. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 69 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že dotknutá osoba stratí všetky nároky na dávky v nezamestnanosti podľa právnych predpisov príslušného štátu, ak sa doň nevráti pred uplynutím troch mesiacov. Toto ustanovenie vo svojej druhej vete zmierňuje prísnosť dôsledku spočívajúceho v nenávratnej strate dávok v prípade oneskoreného návratu tým, že „vo výnimočných prípadoch“ môžu príslušné služby alebo inštitúcie túto dobu predĺžiť.

46. Je pravda, tak ako uvádza Komisia, že Súdny dvor pripustil, že článok 69 ods. 2 druhá veta nariadenia č. 1408/71 umožňuje dodržanie zásady proporcionality, v rámci ktorej príslušné služby alebo inštitúcie musia vziať do úvahy v každom jednotlivom prípade rozsah, v akom bola doba troch mesiacov prekročená, dôvod oneskoreného návratu dotknutej osoby do príslušného štátu a závažnosť právnych dôsledkov, ktoré z takéhoto oneskoreného návratu vyplývajú. ( 16 )

47. Komisia z toho zrejme vyvodzuje, že ak Súdny dvor potvrdil, že služby zamestnanosti príslušného štátu môžu takto obmedziť právne dôsledky straty nároku na dávky vo výnimočnom prípade, keď sa dotknutá osoba nevráti do tohto štátu po uplynutí trojmesačnej doby, pripustil tým, prinajmenšom implicitne a v súvislosti s nariadením č. 1408/71, že uvedené služby sú oprávnené predĺžiť nárok na dávky po uplynutí doby troch mesiacov. Bez toho, aby došlo ku konfliktu s logikou odôvodnenia Komisie, z toho podľa mňa vyplýva, že možnosť stanovená v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 v konečnom dôsledku len potvrdzuje výklad Súdneho dvora týkajúci sa článku 69 ods. 2 nariadenia č. 1408/71.

48. Chcem však poukázať na to, že Komisia vo svojich pripomienkach neuvádza skutočnosť, že článok 69 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 nebol nahradený článkom 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, ale článkom 64 ods. 2 rovnakého nariadenia.

49. Posledné uvedené ustanovenie totiž uvádza, že dotknutá osoba stratí všetky nároky na dávky, ak sa nevráti k dátumu alebo pred uplynutím doby, počas ktorej má nárok na dávky podľa článku 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004, okrem výnimočných prípadov, v ktorých príslušné služby alebo inštitúcie môžu povoliť dotknutej osobe, aby sa vrátila neskôr bez straty nároku.

50. V tejto súvislosti je pochopiteľné a logické, že pri posudzovaní existencie „výnimočného prípadu“ (akým je napríklad choroba alebo nehoda), ( 17 ) na základe ktorého je možné vyhnúť sa právnemu dôsledku spočívajúcemu v strate nároku na dávky, ak sa dotknutá osoba nevráti do príslušného štátu do konca doby stanovenej v článku 64 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 883/2004, majú príslušné orgány členského štátu zohľadniť individuálne okolnosti každej „dotknutej osoby“, tak ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora.

51. Je potrebné pripustiť, že táto judikatúra je analogicky relevantná aj v súvislosti s článkom 64 ods. 2 nariadenia č. 883/2004.

52. Z tohto konštatovania vyplýva, že voľná úvaha, ktorú príslušným službám alebo inštitúciám priznáva článok 64 ods. 2 nariadenia č. 883/2004, aby mohli overiť, či existuje „výnimočný prípad“, sa vykonáva v rámci trvania doby, v ktorej má dotknutá osoba nárok na dávky, teda buď počas troch mesiacov, alebo ak členský štát podľa okolností využil možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, počas nadväzujúcej doby v prípade, keď uchádzačovi o zamestnanie bola trojmesačná doba predĺžená.

53. Z toho vyplýva, že nedôjde k prekrývaniu situácie, v ktorej príslušné služby zamestnanosti môžu vo výnimočnom prípade obmedziť právne dôsledky straty nároku na dávky v prípade, že sa dotknutá osoba nevrátila pred uplynutím obligatórnej trojmesačnej doby (alebo fakultatívnej šesťmesačnej doby), a situácie, v ktorej ide o zistenie, či pracovníkovi možno v členskom štáte zo zásady priznať predĺženie trojmesačnej doby exportu na najviac šesť mesiacov.

54. Ak by boli členské štáty povinné, tak ako tvrdí Komisia, poveriť svoje správne orgány, aby za každých okolností posúdili možnosť predĺžiť trojmesačnú dobu na najviac šesť mesiacov, „výnimočný prípad“ uvedený v článku 64 ods. 2 nariadenia č. 883/2004 by stratil všetok svoj potrebný účinok. ( 18 ) V takom prípade by totiž stačilo, aby každý uchádzač o zamestnanie, ktorý sa nemôže pred uplynutím trojmesačnej doby vrátiť do príslušného členského štátu, jednoducho požiadal o predĺženie trojmesačnej doby na najviac šesť mesiacov v zmysle článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia, pričom by sa ani nemusel odvolávať na „výnimočný prípad“.

55. Skutočnosť, že sa normotvorca Únie rozhodol zachovať možnosť odvolať sa na „výnimočný prípad“ s cieľom zmierniť príliš tvrdé právne dôsledky návratu na územie príslušného členského štátu po uplynutí trojmesačnej doby, potvrdzuje, že nevyhnutne pripúšťa, aby doba exportu dávok v nezamestnanosti mohla byť obmedzená na tri mesiace v zmysle voľby, pre ktorú sa uvedený normotvorca rozhodol, aby splnil svoju povinnosť vyplývajúcu z úlohy, ktorú mu ukladá článok 48 ZFEÚ, vytvoriť systém umožňujúci pracovníkom prekonať prekážky, ktoré im môžu vyplynúť z vnútroštátnych predpisov prijatých v oblasti sociálneho zabezpečenia. ( 19 )

56. Vzhľadom na kontext a systematiku ustanovení nariadenia č. 883/2004 týkajúcich sa uchádzačov o zamestnanie, ktorí odchádzajú do iného členského štátu, preto článok 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia umožňuje členským štátom nevyužiť možnosť, ktorú stanovuje, a teda nepredĺžiť dobu exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov. ( 20 )

57. Takýto záver podľa mňa nie je v rozpore s cieľom článku 64 nariadenia č. 883/2004, ktorým je podpora mobility uchádzačov o zamestnanie. ( 21 ) Na uvedených uchádzačov sa totiž jednak už vzťahuje export dávok v nezamestnanosti počas doby troch mesiacov. Okrem toho si aj tak nemôžu uplatniť právo na predĺženie trojmesačnej doby, aj keby orgány členského štátu využili možnosť, ktorú im dáva článok 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia, vzhľadom na to, že v nariadení sa neuvádza nič o podmienkach a kritériách, ktorými sa riadi uplatnenie voľnej úvahy vyplývajúcej pre tieto orgány z uvedeného ustanovenia. Vrátim sa k tomu nižšie. ( 22 )

58. Po štvrté, pokiaľ ide o zásady, diskusia, v ktorej proti sebe v tomto konaní stoja oprávnené subjekty v súvislosti s otázkou, kto je adresátom možnosti uvedenej v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, z môjho pohľadu nie je ďaleko od sporu, ktorý Súdny dvor rozhodol v rámci výkladu článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi. ( 23 )

59. Tento článok 4, nazvaný „Dôvody pre nepovinné nevykonanie európskeho zatykača“, dáva v zmysle svojho znenia „vykonávajúcemu súdnemu orgánu“ možnosť odmietnuť vykonať uvedený zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody, ak podľa bodu 6 tohto článku sa požadovaná osoba zdržiava vo vykonávajúcom členskom štáte alebo je jeho štátnym občanom, alebo v ňom má trvalý pobyt a tento štát sa zaviaže, že vykoná uvedený trest.

60. Vznikla teda otázka, či uplatnenie dôvodu pre nevykonanie vo vnútroštátnom práve, tak ako je uvedený v článku 4 bode 6 rámcového rozhodnutia 2002/584, spadá do diskrečnej právomoci členských štátov, alebo naopak, či má obligatórnu povahu, z čoho by vyplývalo, že „vykonávajúci súdny orgán“, ktorý uvedený článok výslovne uvádza, musí mať vo vnútroštátnom práve stále možnosť odmietnuť vykonanie európskeho zatykača za podmienok stanovených v článku 4 bode 6 tohto rámcového rozhodnutia, s cieľom zvýšiť šancu sociálnej reintegrácie požadovanej osoby po odpykaní trestu, na ktorý bola odsúdená.

61. Generálny advokát Bot vo svojich návrhoch vo veci Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:183, body 102 až 107) navrhol Súdnemu dvoru, aby sa priklonil k druhému uvedenému výkladu, ktorý je vernejší zneniu článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia 2002/584.

62. V rozsudkoch z 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, body 35 a 50), ako aj z 29. júna 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, bod 21) rozhodol Súdny dvor inak. Pripustil totiž, že napriek článku 4 bodu 6 rámcového rozhodnutia 2002/584, ktorý je adresovaný vykonávajúcemu súdnemu orgánu, majú členské štáty voľnosť uplatniť alebo neuplatniť vo vnútroštátnom práve dôvod pre nepovinné nevykonanie, ktorý tento článok upravuje.

63. Inak povedané členské štáty nie sú povinné využiť možnosť, ktorú upravuje článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia 2002/584.

64. To isté platí, pokiaľ ide o možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004.

65. Je nepochybné, že povaha aktu, ktorého sa týka táto vec, teda nariadenia, sa v zásade líši od povahy rámcového rozhodnutia.

66. Na rozdiel od rámcových rozhodnutí prijatých na základe bývalého článku 34 ods. 2 písm. b) EÚ, ktoré nemajú priamy účinok, ( 24 ) nariadenie je podľa článku 288 druhého odseku ZFEÚ záväzné vo svojej celistvosti a je priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch, čo znamená, že jeho ustanovenia si v zásade nevyžadujú, aby členské štáty prijali vykonávacie predpisy. ( 25 )

67. Pravdou však zostáva jednak to, že bez ohľadu na povahu dotknutého aktu je možnosť možnosťou, pričom Súdny dvor pripustil, že členský štát, ktorý sa rozhodol takúto možnosť, ktorú mu ponúka nariadenie Rady, nevyužiť, neporušuje článok 288 ZFEÚ. ( 26 ) Okrem toho, ako Súdny dvor pravidelne konštatuje, ustanovenia nariadenia môžu napriek jeho povahe nechať na členských štátoch, aby samy prijali zákony, iné právne predpisy, správne a/alebo finančné opatrenia nevyhnutné na to, aby mohli byť uvedené ustanovenia účinne uplatňované. ( 27 )

68. Článok 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 podľa môjho názoru zodpovedá týmto dvom prípadom.

69. Po prvé, ako som už uviedol, článok 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 nestanovuje členským štátom nijakú povinnosť zabezpečiť, aby obligatórna trojmesačná doba exportu dávok v nezamestnanosti mohla byť predĺžená na najviac šesť mesiacov.

70. Po druhé, ak sa členský štát rozhodne využiť možnosť vyplývajúcu z článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, je dôležité poukázať na to, že toto ustanovenie neuvádza nijaké kritérium, podľa ktorého by mohol príslušný vnútroštátny správny orgán predĺžiť dobu exportu dávok v nezamestnanosti až na šesť mesiacov. Z toho vyplýva, že na to, aby tento článok mohol byť úplne funkčný a aby bola zabezpečená právna istota a tiež rovnosť zaobchádzania s uchádzačmi, uvedené ustanovenie si vyžaduje prijatie vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré spresňujú podmienky, za ktorých bude alebo nebude priznané predĺženie trojmesačnej doby, alebo ktoré vymedzujú voľnú úvahu ponechanú príslušnému vnútroštátnemu orgánu na základe článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia.

71. Možno z tohto konštatovania vyvodiť, že členský štát, ktorý rovnako ako Holandské kráľovstvo využil uvedenú možnosť, sa môže napriek tomu rozhodnúť, že zo zásady odmietne akúkoľvek žiadosť o predĺženie trojmesačnej doby, okrem prípadu, že by vzhľadom na konkrétne okolnosti veci takéto riešenie prinieslo nerozumný, a teda v konečnom dôsledku neprimeraný výsledok?

72. Kladnú odpoveď si možno a priori predstaviť už len na základe výroku „qui potest majus potest et minus“.

73. Komisia však navrhuje odpovedať na otázku formulovanú v bode 71 vyššie negatívne. Tvrdí, že príslušný vnútroštátny orgán by mal v každom prípade svoju voľnú úvahu uplatňovať na základe formulácie „áno, okrem prípadov, že“ a nie na základe formulácie „nie, okrem prípadov, že“.

74. S tým nesúhlasím.

75. Po prvé, ako som už viedol, článok 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004 ani neupravuje kritériá, podľa ktorých má príslušný vnútroštátny správny orgán preskúmať žiadosť o predĺženie trojmesačnej doby a ani neuvádza spôsob, akým sa má vykonávať voľná úvaha, ktorá tak bola uvedeným správnym orgánom priznaná, ako to v podstate uznala najmä poľská vláda.

76. Hoci je pravda, že príslušný správny orgán musí pri uplatnení svojej voľnej úvahy dodržiavať aj právo Únie, najmä zásadu nediskriminácie a proporcionality, táto povinnosť neznamená, že uvedená voľná úvaha sa musí uplatňovať jediným určeným spôsobom typu „áno, okrem prípadov, že“, ako to tvrdí Komisia.

77. Inak povedané článok 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, vykladaný z hľadiska zásad nediskriminácie a proporcionality, nebráni tomu, aby členský štát okrem iného ustanovil všeobecné, objektívne a nediskriminačné kritériá, ktoré vymedzia uplatňovanie voľnej úvahy jeho správnych orgánov a určil okolnosti alebo predpoklady, za ktorých uvedené orgány môžu výnimočne pripustiť, že uchádzačovi o zamestnanie v inom členskom štáte sa predĺži export dávok v nezamestnanosti na najviac šesť mesiacov.

78. Domnievam sa, že členský štát sa bude pohybovať v rámci hraníc stanovených právom Únie, keď prijme opatrenia, podľa ktorých je možné predĺžiť dobu exportu dávok v nezamestnanosti až na šesť mesiacov len vtedy, keď sú splnené isté podmienky, ako sú tie, ktoré uviedol vnútroštátny súd, presnejšie, že v súvislosti s dotknutou osobou sa už začal postup, ktorý môže konkrétne viesť k získaniu zamestnania vyžadujúceho si predĺženie pobytu v dotknutom členskom štáte, alebo že uchádzač o zamestnanie predložil vyhlásenie o zámere zamestnávateľa v uvedenom členskom štáte, v ktorom sa mu ponúka reálna perspektíva prijatia do zamestnania. Takéto opatrenia môžu dokonca jednak posilniť právnu istotu dotknutých osôb tým, že im umožnia vopred spoznať podmienky a/alebo kritériá, na základe ktorých bude vnútroštátny správny orgán uplatňovať svoju voľnú úvahu, a jednak tiež umožniť podľa okolností súdne preskúmanie rozhodnutí prijatých týmto orgánom.

79. Navyše z formulácie prvej prejudiciálnej otázky, ako aj z pripomienok Uwv vyplýva, na rozdiel od tvrdenia Komisie, že tento vnútroštátny správny orgán sa nevzdal možnosti overiť, či osobitné okolnosti konkrétneho prípadu odôvodňujú predĺženie doby exportu dávok v nezamestnanosti v prospech odvolateľa vo veci samej po uplynutí troch mesiacov, ktoré mu už boli priznané v zmysle nariadenia č. 883/2004.

80. Dodávam, že skutočnosť, že podmienky a/alebo kritériá, ktorými sa riadi priznanie predĺženia doby exportu dávok v nezamestnanosti, sa môžu u jednotlivých členských štátov, ktoré sa rozhodli zvoliť si možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, líšiť, vyplýva práve z voľnej úvahy, ktorú členským štátom priznal normotvorca Únie, keď prijal toto nariadenie.

81. Tieto rozdiely medzi systémami a opatreniami členských štátov, ktoré využili možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, normotvorca Únie akceptoval. ( 28 ) Nemožno ich považovať za obmedzenie voľného pohybu pracovníkov, keďže vyplývajú z neexistencie harmonizácie podmienok a spôsobov, podľa ktorých správne orgány členských štátov môžu predĺžiť dobu exportu dávok v nezamestnanosti až na šesť mesiacov. ( 29 ) Toto konštatovanie sa vzťahuje aj na ustanovenia o voľnom pohybe pracovníkov podľa dohody medzi ES a Švajčiarskom, ktorých pôsobnosť nie je širšia ako pôsobnosť ustanovení Zmluvy o FEÚ.

82. Je úlohou normotvorcu Únie, a nie Súdneho dvora, aby tieto rozdiely zmiernil alebo odstránil v prípade, že to bude považovať za nevyhnutné.

83. Preto navrhujem odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom tak, že s ohľadom na voľný pohyb pracovníkov a na zásady nediskriminácie a proporcionality nebránia ustanovenia nariadenia č. 883/2004 tomu, aby členský štát uplatnil možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia tak, že zo zásady odmietne akúkoľvek žiadosť o predĺženie doby exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov a najviac na šesť mesiacov, okrem prípadu, že príslušný orgán tohto členského štátu usúdi, že mimoriadne okolnosti konkrétneho prípadu, najmä existencia konkrétnej a preukázateľnej perspektívy zamestnania, mu nedovoľujú rozumne odmietnuť predĺženie doby exportu týchto dávok.

84. Za týchto okolností je odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku, ktorá sa týka spôsobu, akým majú členské štáty vykonávať možnosť, ktorú im dáva článok 64 ods. 1 písm. c) in fine nariadenia č. 883/2004, zbytočná. Napokon aj bola položená len pre prípad, že by bolo na prvú otázku potrebné odpovedať záporne, čo je hypotéza, ktorú z dôvodov uvedených vyššie navrhujem zamietnuť.

IV. Návrh

85. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby, Holandsko), takto: S ohľadom na voľný pohyb pracovníkov a na zásady nediskriminácie a proporcionality nebránia ustanovenia nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia tomu, aby členský štát uplatnil možnosť stanovenú v článku 64 ods. 1 písm. c) in fine tohto nariadenia tak, že zo zásady odmietne akúkoľvek žiadosť o predĺženie doby exportu dávok v nezamestnanosti po uplynutí troch mesiacov a najviac na šesť mesiacov, okrem prípadu, že príslušný orgán tohto členského štátu usúdi, že mimoriadne okolnosti konkrétneho prípadu, najmä existencia konkrétnej a preukázateľnej perspektívy zamestnania, mu nedovoľujú rozumne odmietnuť predĺženie doby exportu týchto dávok.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72.

( 3 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 4 ) Ú. v. ES L 114, 2002, s. 6.

( 5 ) Ú. v. EÚ L 103, 2012, s. 51.

( 6 ) Ú. v. ES L 149, 1971, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35.

( 7 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163, bod 4), ako aj z 21. februára 2002, Rydergård (C‑215/00, EU:C:2002:111, bod 17).

( 8 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163, body 5 a 13).

( 9 ) Pozri rozsudok z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163, bod 8).

( 10 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163, body 14 až 16).

( 11 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, body 38 a 47).

( 12 ) Rozsudok z 18. júla 2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, bod 45).

( 13 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 14 ) Súdny dvor pravidelne zohľadňuje prípravné práce ako zdroj pre výklad aktov Únie; pozri najmä, pokiaľ ide o nariadenie č. 883/2004, rozsudok z 11. apríla 2013, Jeltes a i. (C‑443/11, EU:C:2013:224, body 33 a 34), ako aj v kontextoch iných právnych úprav nedávne rozsudky z 18. októbra 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, bod 45), a z 26. júla 2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, body 89 a 90).

( 15 ) Pozri v tomto zmysle článok 50 ods. 1 písm. d) návrhu nariadenia Rady (ES) o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia z 21. decembra 1998 [KOM (1998) 779 v konečnom znení, s. 45] a bod 3.3.9 oznámenia Komisie adresovaného Európskemu parlamentu v zmysle článku 251 ods. 2 druhej vety Zmluvy ES o spoločnej pozícii prijatej Radou s cieľom prijatia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia [KOM(2004) 44 v konečnom znení, s. 9]. V súvislosti s odmietnutím členských štátov obligatórne predĺžiť dobu exportu dávok na šesť mesiacov, pozri CORNELISSEN, R.: The New EU Coordination System for Workers Who Become Unemployed. In: European Journal of Social Security. 2007, č. 3, s. 204. Pozri tiež, pokiaľ ide o aktuálne rozdiely medzi členskými štátmi, dôvodovú správu návrhu, ktorý Komisia predložila 13. decembra 2016 a týkal sa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení nariadenie č. 883/2004 a nariadenie (ES) č. 987/2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004, [COM(2016) 815 final, s. 7].

( 16 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163, body 21 a 22). Pozri tiež rozsudok z 20. marca 1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75, body 8 a 9).

( 17 ) V rozsudkoch z 20. marca 1979, Coccioli (139/78, EU:C:1979:75), ako aj z 19. júna 1980, Testa a i. (41/79, 121/79 a 796/79, EU:C:1980:163), Súdny dvor rozhodoval v súvislosti so situáciami, v ktorých dotknutí nezamestnaní ochoreli pred návratom na územie členského štátu, ktorý im vyplácal dávky.

( 18 ) Pripomínam, že z judikatúry vyplýva, že ak možno ustanovenie práva Únie vykladať viacerými spôsobmi, treba uprednostniť ten výklad, ktorý svojou povahou zabezpečuje jeho potrebný účinok: pozri najmä rozsudky z 18. decembra 2008, Afton Chemical (C‑517/07, EU:C:2008:751, bod 43), a z 10. septembra 2014, Holger Forstmann Transporte (C‑152/13, EU:C:2014:2184, bod 26).

( 19 ) Pozri analogicky rozsudok z 11. apríla 2013, Jeltes a i. (C‑443/11, EU:C:2013:224, bod 40).

( 20 ) Nie je to síce rozhodujúce, ale dodávam, že útvary Komisie majú zrejme rovnaký názor, ako to vyplýva z pracovného dokumentu o posúdení dosahu návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení nariadenie č. 883/2004 a nariadenie (ES) č. 987/2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004 [COM(2016) 815 final], tak ako ho Komisia predniesla 13. decembra 2016; pozri Commission Staff Working Document, Impact Assessment, Initiative to Partially Revise Regulation No. 883/2004 and its Implementing Regulation (EC) No. 987/2004 [SWD(2015) 460 final], Part 1/6, s. 69, v ktorom sa uvádza „Under the current rules Member States have a discretion to determine whether they export unemployment benefits only for the minimum period of three months or the maximum of six months“. Podľa tohto dokumentu a ak vylúčime Holandské kráľovstvo, toto predĺženie v súčasnosti odmieta jedenásť členských štátov.

( 21 ) Pozri analogicky s článkom 69 nariadenia č. 1408/71 rozsudok zo 6. novembra 2003, Komisia/Holandsko (C‑311/01, EU:C:2003:598, bod 39 a citovaná judikatúra).

( 22 ) Pozri body 70 až 82 nižšie.

( 23 ) Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34.

( 24 ) Pokiaľ ide o rámcové rozhodnutie 2002/584, pozri najmä rozsudky z 5. septembra 2012, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, bod 53), a z 29. júna 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, bod 28).

( 25 ) V tomto zmysle pozri najmä rozsudky z 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, bod 27 a citovaná judikatúra).

( 26 ) Pozri rozsudok zo 17. decembra 2015, Imtech Marine Belgium (C‑300/14, EU:C:2015:825, body 27 až 31).

( 27 ) Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 5. mája 2015, Španielsko/Rada (C‑147/13, EU:C:2015:299, bod 94); z 9. februára 2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, bod 48), a z 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, bod 27).

( 28 ) Pre úplnosť treba dodať, že z pracovného dokumentu útvarov Komisie (s. 69), ktorý bol citovaný v poznámke pod čiarou 20, vyplýva, že kritériá, ktorými sa riadi predĺženie trojmesačnej doby na najviac šesť mesiacov, sa medzi pätnástimi členskými štátmi, ktoré pripúšťajú možnosť takéhoto predĺženia, výrazne líšia.

( 29 ) Pozri analogicky rozsudok z 11. apríla 2013, Jeltes a i. (C‑443/11, EU:C:2013:224, bod 45).