Vec C‑662/17

E. G.

proti

Republika Slovenija

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vrhovno sodišče)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločný európsky azylový systém – Smernica 2013/32/EÚ – Článok 46 ods. 2 – Žaloba proti rozhodnutiu, ktorým sa zamieta priznanie postavenia utečenca, ale priznáva sa postavenie osoby s doplnkovou ochranou – Prípustnosť – Neexistencia dostatočného záujmu, ak doplnková ochrana priznaná členským štátom poskytuje tie isté práva a výhody, ako sú práva a výhody vyplývajúce z postavenia utečenca na základe práva Únie a vnútroštátneho práva – Význam individuálnej situácie žiadateľa na účely skúmania totožnosti uvedených práv a výhod“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 18. októbra 2018

Hraničná kontrola, azyl a prisťahovalectvo – Azylová politika – Konania o priznaní a odňatí medzinárodnej ochrany – Smernica 2013/32 – Právo na účinné súdne preskúmanie – Žaloba proti rozhodnutiu, ktorým sa zamieta priznanie postavenia utečenca, ale priznáva sa postavenie osoby s doplnkovou ochranou – Možnosť členských štátov považovať takúto žalobu za prípustnú – Podmienky – Totožnosť práv a výhod poskytnutých týmito dvomi postaveniami – Abstraktné posúdenie – Rozsah

(Charta základných práv Európskej únie, článok 47; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32, článok 46 ods. 2 druhý pododsek)

Článok 46 ods. 2 druhý pododsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že postavenie osoby s doplnkovou ochranou priznané právnou úpravou členského štátu, o akú ide vo veci samej, neposkytuje v zmysle tohto ustanovenia „tie isté práva a výhody, ako sú práva a výhody vyplývajúce z postavenia utečenca na základe práva Únie a vnútroštátneho práva“, takže súd tohto členského štátu nemôže opravný prostriedok podaný proti rozhodnutiu považujúcemu žiadosť za neopodstatnenú, pokiaľ ide o priznanie postavenia utečenca, ale poskytujúcemu doplnkovú ochranu z dôvodu nedostatočného záujmu zo strany žiadateľa na pokračovaní v konaní, zamietnuť ako neprípustný, ak sa preukáže, že podľa uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy nie sú tieto práva a výhody, ktoré vyplývajú z týchto dvoch postavení medzinárodnej ochrany, skutočne totožné.

Takýto opravný prostriedok nemožno zamietnuť ako neprípustný, aj keď sa z hľadiska konkrétnej situácie žiadateľa zistí, že priznanie postavenia utečenca mu nebude môcť poskytnúť viac práv a výhod ako priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, keďže žiadateľ neuplatňuje alebo ešte neuplatňuje práva, ktoré sa priznajú na základe postavenia utečenca, ale sa nepriznajú alebo sa priznajú len v menšej miere na základe postavenia osoby s doplnkovou ochranou.

Článok 46 ods. 2 druhý pododsek smernice 2013/32 umožňuje členskému štátu stanoviť, že opravný prostriedok podaný proti rozhodnutiu považujúcemu žiadosť o priznanie postavenia utečenca za neopodstatnenú, ale priznávajúcemu postavenie osoby s doplnkovou ochranou, možno zamietnuť ako neprípustný z dôvodu nedostatočného záujmu, ak toto posledné uvedené postavenie priznané týmto členským štátom poskytuje „tie isté práva a výhody“, aké poskytuje postavenie utečenca na základe práva Únie a vnútroštátneho práva. V dôsledku toho, keďže vylúčenie práva na opravný prostriedok stanoveného v článku 46 ods. 2 druhom pododseku smernice 2013/32 predstavuje výnimku z práva na účinný ochranný prostriedok pred súdom proti akémukoľvek rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorú stanovuje článok 46 tejto smernice, ako aj obmedzenie základného práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré zakotvuje článok 47 Charty, treba toto vylúčenie vykladať reštriktívne. Z uvedeného vyplýva, že toto vylúčenie práva na účinný opravný prostriedok sa má vykladať v tom zmysle, že sa môže uplatniť len vtedy, ak sú práva a výhody, ktoré priznáva postavenie osoby s doplnkovou ohranou priznané dotknutým členským štátom, skutočne rovnaké ako práva a výhody, ktoré priznáva postavenie utečenca na základe uplatniteľného práva Únie a vnútroštátneho práva.

Treba pritom konštatovať, že pokiaľ ide o právo na pobyt, postavenie osoby s doplnkovou ochranou, stanovené slovinskými právnymi predpismi, nepriznáva tie isté práva a výhody, ako sú práva a výhody vyplývajúce z postavenia utečenca na základe práva Únie a vnútroštátneho práva, keďže, ako vyplýva z konštatovaní vnútroštátneho súdu pripomenutých v bode 33 tohto rozsudku, dĺžka trvania povolenia na pobyt spojeného s postavením osoby s doplnkovou ochranou nie je zosúladená s dĺžkou trvania povolenia na pobyt, ktoré majú osoby, ktorým bolo priznané postavenie utečenca.

Naopak, ako tvrdili holandská vláda a Komisia, pravidlá slovinského práva týkajúce sa priznania, zániku, zrušenia alebo predĺženia jednotlivých postavení medzinárodnej ochrany, na ktoré odkazuje vnútroštátny súd vo svojej prvej otázke, sa netýkajú obsahu práv priznaných týmito postaveniami, ale určenia dotknutého postavenia. Tieto pravidlá sú záväzne stanovené v kapitolách III až VI smernice 2011/95 a sú odlišné pre obe dotknuté postavenia medzinárodnej ochrany. Uvedené pravidlá na rozdiel od pravidiel týkajúcich sa obsahu práv, ktoré priznáva uvedené postavenie, nemožno v dôsledku toho vziať do úvahy ako „práva a výhody“ v zmysle článku 46 ods. 2 druhého pododseku smernice 2013/32.

Vnútroštátny súd sa napokon pýta, či v rámci posúdenia podmienky stanovenej v článku 46 ods. 2 druhom pododseku smernice 2013/32, týkajúcej sa totožnosti práv a výhod, ktoré vyplývajú z týchto dvoch dotknutých postavení medzinárodnej ochrany, treba zohľadniť individuálnu situáciu žiadateľa v tom zmysle, že aj v prípade neexistencie takejto totožnosti práv a výhod by v každom prípade neexistoval dostatočný záujem podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu o nepriznaní postavenia utečenca – čo by viedlo k neprípustnosti opravného prostriedku –, ak by mu priznanie tohto postavenia nezabezpečilo vzhľadom na jeho individuálnu situáciu viac práv a výhod ako priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou. Otázka, či podmienka stanovená v článku 46 ods. 2 druhom pododseku smernice 2013/32, podľa ktorej existuje skutočná totožnosť práv spojených s obidvomi dotknutými postaveniami medzinárodnej ochrany, je splnená, musí byť pritom posúdená na základe spoločného skúmania dotknutých vnútroštátnych právnych predpisov a nie vzhľadom na konkrétnu situáciu dotknutého žiadateľa.

(pozri body 43, 49, 50, 54, 57 – 59, 62, 63, 70 a výrok)