Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 9. decembra 2021( )

Vec C‑530/20

SIA „EUROAPTIEKA“

za účasti

Ministru kabinets

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Humánne lieky – Reklama na lieky – Reklama podnecujúca k nákupu liekov uvedením ich ceny – Osobitné predaje alebo kombinované predaje liekov ako balení spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo iným tovarom“





I. Úvod

1. V prejednávanej veci vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad ustanovení smernice 2001/83/ES( ) na účely objasnenia, či vzhľadom na povahu a rozsah harmonizácie vykonanej touto smernicou môže členský štát zakázať šírenie informácií, ktoré nabádajú k nákupu liekov, nielen v prípade, že sa týkajú konkrétneho lieku, ale aj v prípade, že sa týkajú liekov, ktoré nie sú viazané na lekársky predpis, vo všeobecnosti.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

2. Články 86 až 100 smernice 2001/83 týkajúce sa reklamy liekov sa nachádzajú v hlavách VIII a VIIIa tejto smernice, nazvaných „Reklama“ a „Informácie a reklama“.

3. Článok 86 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

„Na účely tejto hlavy, ‚reklama liekov‘ zahŕňa akúkoľvek formu podomového oboznamovania, agitačnú činnosť alebo podnecovanie smerujúce k podpore predpisovania, vydávania, predaja alebo spotreby lieku; rozumie sa ňou najmä:

– reklama liekov u širokej verejnosti,

…“

4. Článok 87 ods. 3 uvedenej smernice okrem iného stanovuje, že „reklama liekov… musí podporovať racionálne používanie lieku prostredníctvom objektívnej prezentácie a bez zveličovania jeho vlastností“.

5. Článok 90 tejto smernice uvádza zoznam prvkov, ktoré reklama lieku pre širokú verejnosť nesmie obsahovať.

B. Lotyšská právna úprava

6. Bod 18.12 Ministru kabineta noteikumi Nr. 378 „Zāļu reklamēšanas kārtība un kārtība, kādā zāļu ražotājs ir tiesīgs nodot ārstiem bezmaksas zāļu paraugus“ (nariadenie Rady ministrov č. 378 o postupoch týkajúcich sa reklamy liekov a postupoch, podľa ktorých môže výrobca liekov poskytnúť lekárom bezplatné vzorky liekov“) zo 17. mája 2011 (Latvijas Vēstnesis, 2011, č. 78), (ďalej len „sporné ustanovenie“) stanovuje:

„Reklama lieku pre širokú verejnosť nesmie obsahovať informácie, ktoré podnecujú k nákupu lieku, pričom odôvodňujú potrebu kúpy lieky cenou lieku, oznamujú osobitný predaj alebo uvádzajú, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi.“

III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, konanie na Súdnom dvore a prejudiciálne otázky

7. SIA „EUROAPTIEKA“ je spoločnosť s ručením obmedzeným so sídlom v Lotyšsku, ktorá vykonáva farmaceutickú činnosť, a je súčasťou skupiny spoločností, ktorá je jednou z najväčších sietí lekární a maloobchodných spoločností s liekmi v tomto členskom štáte. Podľa lotyšskej právnej úpravy môžu lekárne predávať aj iné výrobky než lieky.

8. V marci 2016 EUROAPTIEKA oznámila na svojej webovej stránke a vo svojom mesačníku akciu, ktorá ponúkala 15 % zľavu z kúpnej ceny akéhokoľvek lieku pri kúpe aspoň troch výrobkov.

9. Veselības inspekcijas Zāļu kontroles nodaļa (Sekcia kontroly liekov Inšpektorátu zdravia, Lotyšsko) rozhodnutím z 1. apríla 2016 na základe sporného ustanovenia zakázala spoločnosti EUROAPTIEKA šíriť reklamu súvisiacu s uvedenou akciou (ďalej len „rozhodnutie z 1. apríla 2016“).

10. EUROAPTIEKA podala na vnútroštátny súd ústavnú sťažnosť týkajúcu sa súladu sporného ustanovenia jednak s článkami 100 a 105 lotyšskej Ústavy, ktoré zakotvujú slobodu prejavu a právo vlastniť majetok, a jednak s článkom 288 tretím odsekom ZFEÚ, a následne sa v roku 2020 začalo konanie.

11. Na podporu svojej sťažnosti EUROAPTIEKA uviedla, že sporné ustanovenie sa netýka len reklamy konkrétneho lieku, ale aj reklamy liekov vo všeobecnosti. Sporné ustanovenie teda na jednej strane obmedzuje právo navrhovateľky robiť reklamu pre verejnosť na propagáciu značky navrhovateľky a podporu jej dobrého mena, a na druhej strane jej zakazuje informovať spotrebiteľov o zmluvných podmienkach predaja výrobkov, ktoré sa im ponúkajú. Uvedené ustanovenie tak podľa nej znížilo počet stálych zákazníkov jej lekární, a tým porušilo jej vlastnícke právo, keďže zákazníci by sa mali považovať za vlastníctvo v zmysle článku 1 Protokolu č. 1 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísanému v Ríme 4. novembra 1950.

12. Pokiaľ ide ďalej o časť jej sťažnosti, ktorá je základom prejudiciálnych otázok, EUROAPTIEKA sa domnievala, že zákonodarca nesplnomocnil Radu ministrov vydať na účely prebratia smernice 2001/83 také ustanovenie, akým je sporné ustanovenie. Táto smernica sa totiž podľa jej názoru nevzťahuje na každú reklamu týkajúcu sa farmaceutického sektora alebo liekov vo všeobecnosti, ale len na reklamu týkajúcu sa konkrétnych liekov. Uvedená smernica podľa nej navyše vykonáva úplnú harmonizáciu v oblasti reklamy liekov a členské štáty nie sú oprávnené ukladať vo svojej právnej úprave dodatočné požiadavky. Sporným ustanovením Rada ministrov rozšírila zoznam zakázaných reklamných metód, ktorý je uvedený v článku 90 tejto istej smernice, čím porušila článok 288 tretí pododsek ZFEÚ.

13. Rada ministrov uviedla, že skutočnosť, že sporné ustanovenie ukladá prísnejšie požiadavky na reklamu liekov neznamená, že prekročila právomoc, ktorú jej zákonodarca priznal na vykonanie ustanovení smernice 2001/83. Pojem „reklama liekov“ uvedený v tejto smernici je podľa nej totiž široký. Okrem toho podľa článku 87 ods. 3 uvedenej smernice nie je povolená reklama, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie lieku, čo predstavuje požiadavku, ktorá sa vzťahuje na užívanie akéhokoľvek lieku.

14. Vnútroštátny súd odkazuje na rozsudok Gintec( ) a uvádza, že Súdny dvor rozhodol, že smernica 2001/83 vykonala úplnú harmonizáciu v oblasti reklamy liekov, pričom sa výslovne stanovujú prípady, keď členské štáty môžu prijať ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od pravidiel stanovených v tejto smernici. Tento súd sa domnieva, že sporné ustanovenie sa musí považovať za právnu úpravu týkajúcu sa „reklamy liekov“ v zmysle tejto smernice. Táto istá smernica navyše nebráni spornému ustanoveniu, lebo požiadavka stanovená v tomto ustanovení je v súlade s cieľmi sledovanými smernicou 2001/83.

15. Za týchto podmienok má vnútroštátny súd pochybnosti o tom, ako sa majú vykladať článok 86 ods. 1 a články 87 a 90 smernice 2001/83.

16. Po prvé vnútroštátny súd poznamenáva, že podľa článku 89 ods. 1 písm. b) prvej zarážky smernice 2001/83 musí každá reklama lieku obsahovať názov lieku a prípadne aj jeho bežný názov. To by mohlo znamenať, že iba reklama identifikovateľného lieku predstavuje „reklamu lieku“ v zmysle tejto smernice.

17. Vnútroštátny súd uvádza, že sporné ustanovenie nevyžaduje, aby v tom, čo považuje za reklamu lieku pre širokú verejnosť, boli uvedené informácie týkajúce sa konkrétneho lieku, teda názov lieku, ale zakazuje zahrnúť do reklamy lieku určité informácie, najmä cenu lieku. Keďže teda toto ustanovenie neupravuje informácie týkajúce sa samotných liekov a ich názvu, ale informácie o ich cenách, činnosti uvedené v danom ustanovení nemožno považovať za reklamu v zmysle smernice 2001/83, ale za formu oboznamovania, takže sporné ustanovenie nepatrí do pôsobnosti tejto smernice.

18. Po druhé vnútroštátny súd uvádza, že sporné ustanovenie stanovuje zákaz, ktorý nezodpovedá žiadnej reklamnej metóde zakázanej článkom 90 smernice 2001/83. Vzniká teda otázka, či sú členské štáty oprávnené rozšíriť zoznam zakázaných reklamných metód, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení. Vnútroštátny súd poznamenáva, že predovšetkým článok 87 ods. 3 tejto smernice v spojení s jej odôvodnením 45 by sa mohol vykladať v tom zmysle, že umožňuje členským štátom zakázať akúkoľvek zjavne nadmernú a neprimeranú reklamu liekov, ktorá by mohla ovplyvniť verejné zdravie.

19. V tejto súvislosti Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko) uznesením zo 6. októbra 2020 doručeným Súdnemu dvoru 20. októbra 2020 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Mali by sa za reklamu liekov v zmysle hlavy VIII smernice 2001/83 s názvom ‚Reklama‘ považovať činnosti uvedené v spornom ustanovení?

2. Má sa článok 90 smernice 2001/83 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, ktorá rozširuje zoznam zakázaných reklamných metód a ukladá prísnejšie obmedzenia, ako sú obmedzenia, ktoré sú výslovne stanovené v článku 90 tejto smernice?

3. Má sa právna úprava, o akú ide vo veci samej, považovať za právnu úpravu, ktorá obmedzuje reklamu liekov, aby podporila racionálne používanie týchto liekov v zmysle článku 87 ods. 3 smernice 2001/83?“

20. Písomné pripomienky predložili EUROAPTIEKA, lotyšská, grécka a poľská vláda, ako aj Európska komisia. Vo veci sa nekonalo pojednávanie.

IV. Analýza

A. O predmete sporu vo veci samej

21. Znenie niektorých častí pripomienok účastníkov konania môže viesť k predpokladu, že spor vo veci samej sa týka zákonnosti rozhodnutia z 1. apríla 2016, ktorým bolo spoločnosti EUROAPTIEKA zakázané šíriť reklamu dotknutú vo veci samej, z hľadiska lotyšskej Ústavy a práva Únie.

22. Sťažnosť, ktorú podala EUROAPTIEKA na vnútroštátny súd, sa však podľa všetkého netýka zákonnosti tohto rozhodnutia.

23. EUROAPTIEKA v tejto sťažnosti, ktorú podala na základe sporného ustanovenia niekoľko rokov po prijatí rozhodnutia z 1. apríla 2016, totiž spochybňuje súlad sporného ustanovenia s lotyšskou Ústavou a právom Únie.( )

24. V dôsledku toho je potrebné vykladať smernicu 2001/83 nie so zreteľom na konanie spoločnosti EUROAPTIEKA, ale so zreteľom na normatívny obsah sporného ustanovenia.

25. Pokiaľ ide o objasnenia, ktoré treba poskytnúť vnútroštátnemu súdu, aby mohol rozhodnúť o súlade sporného ustanovenia s právom Únie, je vzhľadom na dôvody, pre ktoré má vnútroštátny súd pochybnosti, ako sa má vykladať smernica 2001/83, ako aj na tvrdenia, ktoré uviedla EUROAPTIEKA vo svojej sťažnosti podanej na vnútroštátny súd, potrebné v prvom rade určiť, či činnosti uvedené v spornom ustanovení spadajú pod pojem „reklama liekov“ v zmysle článku 86 ods. 1 tejto smernice (prvá prejudiciálna otázka). V prípade kladnej odpovede na túto otázku treba v druhom rade poskytnúť vnútroštátnemu súdu objasnenia, na základe ktorých bude môcť overiť, či lotyšský zákonodarca so zreteľom na mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje členský štát pri vykonávaní uvedenej smernice, správne prebral túto smernicu do vnútroštátneho práva (druhá a tretia prejudiciálna otázka).

B. O prvej prejudiciálnej otázke

26. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 86 ods. 1 smernice 2001/83 vykladať v tom zmysle, že šírenie informácií, ktoré podnecujú k nákupu lieku, pričom odôvodňujú potrebu kúpy lieky cenou lieku, oznamujú osobitný predaj alebo uvádzajú, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi, spadá pod pojem „reklama liekov“ v zmysle tohto ustanovenia aj vtedy, keď sa tieto informácie netýkajú konkrétneho lieku, ale liekov neviazaných na lekársky predpis vo všeobecnosti.

27. V prvom rade, hoci prvá prejudiciálna otázka odkazuje na hlavu VIII smernice 2001/83, nazvanú „Reklama“, vymedzenie pojmu „reklama liekov“ podľa článku 86 ods. 1 tejto smernice totiž platí pre všetky ustanovenia tejto hlavy („Na účely tejto hlavy,… zahŕňa…“). Na účely zodpovedania tejto otázky je teda potrebné vyložiť predovšetkým toto ustanovenie.

28. Samozrejme, je pravda, že hlava VIIIa smernice 2001/83 sa týka aj reklamy liekov. Táto hlava obsahuje okrem iného osobitné pravidlá pre reklamu pre širokú verejnosť, ktoré sú stanovené v článkoch 88a až 90.( ) Reklama pre širokú verejnosť však predstavuje kategóriu „reklamy liekov“ v zmysle článku 86 ods. 1 tejto smernice.

29. V druhom rade treba poznamenať, že hoci sporné ustanovenie odkazuje na tri prípady uvedené v bode 26 vyššie, vnútroštátny súd má pochybnosti, či sa na ne vzťahuje článok 86 ods. 1 smernice 2001/83, alebo či sú z tohto ustanovenia vyňaté z dôvodov, ktoré sú pre tieto tri prípady spoločné.

30. Hoci podľa môjho názoru možno tieto tri prípady preskúmať samostatne v kontexte druhej a tretej prejudiciálnej otázky, v kontexte prvej prejudiciálnej otázky však ide o to, aby sa objasnilo, či sú činnosti, na ktoré sa vzťahuje sporné ustanovenie, vyňaté z pôsobnosti smernice 2001/83 v prípade, že sa týkajú liekov neviazaných na lekársky predpis vo všeobecnosti.

31. So zreteľom na obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania a informácie poskytnuté lotyšskou vládou treba tiež uviesť, že činnosti uvedené v spornom ustanovení sa týkajú liekov povolených v Lotyšsku, ktoré v tomto členskom štáte nie sú viazané na lekársky predpis. Reklama nepovolených liekov( ) a liekov viazaných na lekársky predpis( ) je totiž z hľadiska práva Únie zakázaná.

32. Prvú prejudiciálnu otázku preto najprv posúdim z hľadiska doslovného, systematického a teleologického výkladu článku 86 ods. 1 smernice 2001/83 a následne výsledok mojej analýzy porovnám s poznatkami, ktoré možno vyvodiť z nedávnych rozsudkov Súdneho dvora, najmä z rozsudkov A (Reklama a online predaj liekov)( ) a DocMorris( ), na ktoré sa účastníci konania odvolávajú vo svojich písomných pripomienkach a odpovediach na písomné otázky Súdneho dvora.

1. Doslovnývýklad

33. Článok 86 ods. 1 smernice 2001/83 vymedzuje pojem „reklama liekov“ ako „akúkoľvek formu podomového oboznamovania, agitačnú činnosť alebo podnecovanie smerujúce k podpore predpisovania, vydávania, predaja alebo spotreby lieku“.

34. V prvom rade treba poznamenať, že toto ustanovenie odkazuje jednak na lieky v množnom čísle a jednak zahŕňa „akúkoľvek formu“ reklamy.

35. V druhom rade je vzhľadom na normatívny obsah sporného ustanovenia potrebné uviesť, že pojem „reklama liekov“ zahŕňa najmä „reklamu liekov u širokej verejnosti“. A priori činnosti, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, podľa všetkého celkovo spadajú pod túto definíciu.

36. V treťom rade Súdny dvor so zreteľom na znenie článku 86 ods. 1 smernice 2001/83 už spresnil, že účel správy je podstatná charakteristická črta reklamy v zmysle tohto ustanovenia a určujúci prvok na odlíšenie reklamy od jednoduchej informácie.( )

37. Ako uznáva vnútroštátny súd, prináleží vnútroštátnym súdom, aby posúdili, či šírenie informácií má alebo nemá reklamný účel, a to tak, že detailne preskúmajú príslušné okolnosti veci samej.( ) Súdny dvor však uviedol demonštratívny zoznam kritérií a okolností relevantných na posúdenie, či sa má komunikácia kvalifikovať ako „reklama“, ako sú identita pôvodcu komunikácie, predmet a obsah tejto komunikácie, okruh príjemcov a vlastnosti použitého média.( )

38. V rámci svojej prvej otázky vnútroštátny súd žiada len o objasnenia, na základe ktorých by mohol určiť, či okolnosť, že šírenie informácií sa netýka konkrétnych liekov, ale liekov vo všeobecnosti, spôsobuje, že šírenie informácií nespadá pod pojem „reklama liekov“ v zmysle článku 86 ods. 1 smernice 2001/83.

39. Ako vyplýva z bodu 33 vyššie, komunikácia smerujúca k „podpore predpisovania, vydávania, predaja alebo spotreby lieku“, má byť považovaná za spadajúcu pod tento pojem.

40. V tejto súvislosti treba uviesť, že keďže je v definícii pojmu „reklama liekov“ použitý výraz „alebo“ na uvedenie účelov reklamy („predpisovanie, vydávanie, predaj alebo spotreba liekov“), samotná skutočnosť, že šírenie informácií smeruje k podpore predaja liekov – a nie nevyhnutne k ich spotrebe, ktorú je niekedy ťažké identifikovať – postačuje na preukázanie toho, že takéto šírenie informácií spadá pod tento pojem.

41. Podobne ako všetci účastníci konania okrem spoločnosti EUROAPTIEKA zastávam názor, že šírenie informácií o liekoch neviazaných na lekársky predpis môže v zásade ovplyvniť rozhodnutie spotrebiteľa o kúpe. Rozhodujúci nie je liek, ktorý kupuje spotrebiteľ, ale skutočnosť, že šírenie informácií podnecuje spotrebiteľa k nákupu výrobku patriaceho do širokej kategórie liekov, ktoré nie sú viazané na lekársky predpis. Okrem toho, ak by sa usúdilo, že šírenie informácií o liekoch všeobecne nepredstavuje reklamu, viedlo by to k tomu, že by z pôsobnosti hláv VIII a VIIIa smernice 2001/83 boli vyňaté aj informácie o určitej kategórii liekov určených na liečbu konkrétneho ochorenia. Navyše nemožno vylúčiť, že spotrebitelia si takúto kategóriu liekov automaticky spájajú s konkrétnym liekom, aj keď jeho názov nie je v týchto informáciách uvedený.

42. Čo je dôležitejšie, napadnuté ustanovenie zakazuje, ako vyplýva z jeho znenia, šírenie informácií, ktoré podnecujú k nákupu liekov. Na to, aby sa na takéto šírenie vzťahoval zákaz stanovený v tomto ustanovení, je zrejme potrebné, aby podporovalo („podnecovalo“) predaj („k nákupu“) liekov. S výhradou overenia vnútroštátnym súdom je tak reklamný účel predpokladom na uplatnenie sporného ustanovenia a určuje jeho pôsobnosť. Toto ustanovenie je teda potrebné považovať za ustanovenie, ktoré patrí do pôsobnosti smernice 2001/83 v rozsahu, v akom táto smernica v hlavách VIII a VIIIa harmonizuje oblasť reklamy liekov.( )

43. Túto úvahu podporuje systematický výklad smernice 2001/83.

2. Systematickývýklad

44. Súdny dvor v rámci výkladu pojmu „reklama liekov“ rozhodol, že článok 86 ods. 1 smernice 2001/83 stanovuje všeobecné pravidlo, ktoré sa uplatňuje vo všetkých prípadoch, keď je potrebné určiť, či činnosť má povahu reklamy lieku.( ) Okrem toho Súdny dvor objasnil, že článok 87 tejto smernice upravuje všeobecné zásady uplatňujúce sa na všetky typy a prvky reklamy na liekov.( ) Pokiaľ ide najmä o reklamu, článok 88 uvedenej smernice v podstate takisto stanovuje takéto všeobecné zásady.

45. V prvom rade pojem „reklama liekov“ musí byť teda široko vymedzený tak, aby zahŕňal aj situácie, pri ktorých je menej zjavné, že patria do pôsobnosti smernice 2001/83.

46. V tomto kontexte skutočnosť, že článok 89 ods. 1 písm. b) prvá zarážka smernice 2001/83, ktorý je uvedený v hlave VIIIa tejto smernice, stanovuje, že každá reklama lieku na verejnosti musí obsahovať názov tohto lieku, nie je podľa môjho názoru rozhodujúca, lebo ide len o jednu z kategórií reklamy liekov, na ktoré sa vzťahuje všeobecný pojem uvedený v článku 86 ods. 1 tejto smernice. Okrem toho, ak by sa reklama liekov mohla týkať len konkrétneho výrobku, ako tvrdí poľská vláda, povinnosť jasne ho identifikovať by nebola uvedená v osobitných ustanoveniach týkajúcich sa určitých reklamných metód, ale vo všeobecných ustanoveniach uvedenej smernice upravujúcich túto reklamu.

47. V druhom rade úvahu Súdneho dvora, že článok 86 ods. 1 smernice 2001/83 sa vzťahuje na všetky prípady, keď treba určiť, či má nejaká činnosť charakteristické vlastnosti reklamy lieku, chápem v tom zmysle, že pokiaľ ide o rámec na posúdenie súladu reklamných činností týkajúcich sa liekov s právom Únie, normotvorca Únie nechcel uprednostniť ustanovenia primárneho práva, ale ustanovenia tejto smernice.

48. Usudzovať, že také ustanovenie, o aké ide vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti článku 86 ods. 1 smernice 2001/83, by totiž prinajmenšom v prípade cezhraničnej situácie znamenalo, že normatívny obsah tohto ustanovenia a jeho dôsledky pre vnútorný trh by sa skúmali z hľadiska primárneho práva a presnejšie základných slobôd zakotvených v Zmluve o FEÚ.

49. Ako vyplýva z diskusie medzi účastníkmi konania, v rámci ktorej EUROAPTIEKA tvrdí, že sporné ustanovenie sa netýka liekov predávaných lekárňou, ale jej činnosti, nemožno vylúčiť, že vnútroštátne ustanovenie zavádzajúce zákaz reklamy liekov vo všeobecnosti sa v prípade cezhraničnej situácie môže vzťahovať tak na voľný pohyb tovaru, ako aj na slobodu poskytovať služby. Súdny dvor skúma takéto vnútroštátne ustanovenie v zásade len z hľadiska jednej z týchto dvoch základných slobôd, ak sa ukáže, že jedna z nich je sekundárna vo vzťahu k druhej a môže s ňou byť spojená.

50. V prejednávanej veci sa sporné ustanovenie netýka výkonu činnosti lekárnika alebo služby ako takých, ale upravuje určitú formu reklamnej kampane na lieky ponúkané na predaj.( )

51. So zreteľom na voľný pohyb tovaru by sa sporné ustanovenie mohlo považovať za ustanovenie „upravujúce spôsoby predaja“ v zmysle judikatúry Súdneho dvora a za spĺňajúce obe podmienky vyplývajúce z judikatúry Keck a Mithouard( ), a teda nepatriace do pôsobnosti článku 34 ZFEÚ.( )

52. V dôsledku toho by členské štáty mohli zakázať také činnosti, aké sú uvedené v spornom ustanovení, a takéto zákazy by v zásade nepodliehali žiadnemu preskúmaniu ich súladu so smernicou 2001/83 a/alebo so základnými slobodami zakotvenými v Zmluve o FEÚ. Členské štáty by zároveň neboli povinné stanoviť takéto zákazy, aj keby tieto činnosti mohli ovplyvniť správanie spotrebiteľov.( ) Zastávam názor, že práve z týchto dôvodov, ako som už uviedol v bode 47 vyššie, normotvorca uprednostnil smernicu 2001/83 ako rámec na posúdenie súladu reklamných činností týkajúcich sa liekov s právom Únie.

53. Za týchto podmienok povaha článku 86 ods. 1 smernice 2001/83 ako všeobecného pravidla hovorí v prospech výkladu, že reklama liekov vo všeobecnosti, ako je tá, ktorá je uvedená v spornom ustanovení, takisto spadá pod pojem „reklama liekov“ v zmysle prvého uvedeného ustanovenia. Túto úvahu podporuje teleologický výklad tejto smernice.

3. Teleologickývýklad

54. Na základe analýzy judikatúry Súdneho dvora možno usudzovať, že z hľadiska teleologického výkladu musí byť pojem „reklama liekov“ v zmysle článku 86 smernice 2001/83 vymedzený tak, aby zahŕňal akékoľvek oboznamovanie, agitačnú činnosť alebo podnecovanie, ktoré môže ohroziť verejné zdravie.

55. Ochrana verejného zdravia je totiž základným cieľom smernice 2001/83. Lieky sa vzhľadom na svoje terapeutické účinky podstatne líšia od ostatného tovaru. Tieto účinky spôsobujú, že pokiaľ sa lieky užívajú v prípadoch, keď to nie je nevyhnutné, alebo pokiaľ sa užívajú nesprávne, môžu vážne poškodiť zdravie bez toho, aby si to pacient mohol pri ich podávaní uvedomiť.( )

56. Ako uznal Súdny dvor, nemožno vylúčiť, že určité riziká sú spojené aj s užívaním liekov dostupných bez lekárskeho predpisu.( ) Takéto riziká sa podľa lotyšskej vlády týkajú najmä osôb, ktoré užívajú rôzne lieky bez toho, aby sa poradili s lekárom. Podľa tejto vlády môžu mať aj a priori neškodné lieky nežiaduce vedľajšie účinky, ak sa užívajú spoločne s inými liekmi. Užívanie niekoľkých voľnopredajných liekov obsahujúcich rovnakú zložku by navyše mohlo viesť k vážnemu predávkovaniu.

57. Normotvorca Únie uznal tieto riziká a v článku 88 ods. 1 a 2 a článkoch 89 a 90 smernice 2001/83, ktoré sú uvedené v hlave VIIIa tejto smernice, v spojení s odôvodnením 45 stanovil, že reklama liekov, ktoré nie sú viazané na lekársky predpis, pre verejnosť nie je zakázaná, ale povolená s výhradou podmienok a obmedzení stanovených uvedenou smernicou.( )

58. Medzi tieto obmedzenia patrí obmedzenie všeobecnej povahy stanovené v článku 87 ods. 3 smernice 2001/83, podľa ktorého reklama lieku musí podporovať racionálne používanie lieku prostredníctvom objektívnej prezentácie a bez zveličovania jeho vlastností. Podľa môjho názoru nie je cieľom tohto ustanovenia brániť reklame na konkrétny liek, ale brániť reklame, ktorá by mohla viesť k neodôvodnenému užívaniu liekov.

59. Podľa môjho názoru z judikatúry navyše vyplýva, že Súdny dvor sa pri výklade pojmu „reklama liekov“ usiloval zohľadniť význam cieľa ochrany verejného zdravia v rozsahu, v akom jeho výklad umožňuje dosiahnuť tento cieľ.( )

60. Ako som už uviedol, reklama liekov vo všeobecnosti môže v tomto ohľade ovplyvniť správanie spotrebiteľov,( ) čo je v rozpore s týmto cieľom ochrany verejného zdravia a môže predstavovať riziká pre ich zdravie.( )

61. Z toho vyplýva, že podobne ako doslovný a systematický výklad aj teleologický výklad pojmu „reklama liekov“ hovorí v prospech kladnej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku. Úvahy založené na týchto výkladoch nie sú spochybnené poznatkami, ktoré možno vyvodiť z rozsudkov A (Reklama a online predaj liekov)( ) a DocMorris( ), v rozsahu, v akom ich nemožno uplatniť na prejednávanú vec.

4. O rozsudkuA(Reklama a onlinepredajliekov)

62. Treba pripomenúť, že Súdny dvor v bode 50 rozsudku A (Reklama a online predaj liekov)( ) konštatoval, že články 86 až 100 smernice 2001/83 uvedené v hlavách VIII a VIIIa tejto smernice sú zamerané na reguláciu obsahu reklamného oznamu a spôsobov reklamy na určité lieky, ale neupravujú reklamu na služby online predaja liekov. Podľa Súdneho dvora sa preto tieto ustanovenia nemajú zohľadniť najmä pri preskúmavaní, či právo Únie bráni uplatňovaniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá zakazuje lekárňam robiť reklamné ponuky, ktorých cieľom je poskytnúť zľavu z celkovej ceny objednávky liekov pri prekročení určitej sumy.

63. A priori reklamná akcia, o ktorú ide vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok A (Reklama a online predaj liekov)( ), je teda podľa všetkého podobná reklamným akciám zakázaným sporným ustanovením v prejednávanej veci. Táto podobnosť môže viesť k domnienke, že tento rozsudok možno uplatniť na prejednávanú vec, takže smernica 2001/83 by nebola na zodpovedanie prvej prejudiciálnej otázky relevantná.

64. Kontext veci, v ktorej bol vydaný rozsudok A (Reklama a online predaj liekov)( ), sa však veľmi líši od kontextu prejednávanej veci.

65. Vnútroštátna právna úprava dotknutá v tejto prvej veci, ktorá zakazovala lekárňam predovšetkým dávať reklamné ponuky, ktorých cieľom je poskytnutie zľavy z celkovej ceny, sa totiž len nepriamo týkala liekov a ich reklamy,( ) zatiaľ čo sporné ustanovenie sa výslovne a priamo týka reklamy liekov pre širokú verejnosť.

66. Ešte dôležitejšie je, že otázka položená vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok A (Reklama a predaj liekov online)( ), sa v podstate týkala, ako vyplýva z jej znenia a bodu 28 tohto rozsudku, súladu vnútroštátnej právnej úpravy uplatňovanej členským štátom miesta určenia služby online predaja liekov, ktoré nie sú viazané na lekársky predpis, voči poskytovateľovi tejto služby usadenému v inom členskom štáte, s právom Únie. Konkrétne chcel vnútroštátny súd v danej veci porovnať túto vnútroštátnu právnu úpravu s článkom 34 ZFEÚ, článkom 85c smernice 2001/83 a/alebo článkom 3 smernice 2000/31/ES.( )

67. Súdny dvor po tom, čo konštatoval, že služby online predaja liekov nie sú vylúčené z pôsobnosti smernice 2000/31( ) a že článok 85c smernice 2001/83 odkazuje najmä na ustanovenia tejto prvej smernice, preskúmal prejudiciálnu otázku z hľadiska smernice 2000/31. Podľa logiky, z ktorej vychádza smernica 2000/31, sa totiž na poskytovateľa služby informačnej spoločnosti spravidla vzťahuje vnútroštátna právna úprava členského štátu, v ktorom je usadený (členský štát pôvodu). Požiadavky týkajúce sa služieb informačnej spoločnosti, ktoré patria do koordinovanej oblasti, teda môžu pochádzať z členského štátu pôvodu alebo – v medziach obmedzení stanovených v článku 3 ods. 4 uvedenej smernice – z iných členských štátov. V prejednávanej veci je pritom dotknutou právnou úpravou právna úprava členského štátu, v ktorom je usadený poskytovateľ.

5. O rozsudkuDocMorris

68. V rozsudku DocMorris( ), ktorého vyhlásenie predchádzalo podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci, bola Súdnemu dvoru položená otázka, či ustanovenia hlavy VIII smernice 2001/83, a najmä jej článku 87 ods. 3 bránia vnútroštátnej právnej úprave zakazujúcej lekárni, ktorá predáva lieky zásielkovým predajom, usporiadať reklamnú kampaň vo forme výhernej hry umožňujúcej účastníkom vyhrať predmety každodennej spotreby iné ako lieky, ak je zapojenie sa do tejto hry podmienené zaslaním objednávky humánneho lieku viazaného na lekársky predpis spolu s týmto lekárskym predpisom.

69. Súdny dvor v tomto rozsudku prijal záver, že taká reklamná kampaň nepatrí do pôsobnosti ustanovení hlavy VIII smernice 2001/83.

70. Súdny dvor konkrétne konštatoval, že dotknutá reklama sa netýka určitého lieku, ale celej škály liekov viazaných na lekársky predpis a ponúkaných na predaj dotknutou lekárňou. Predtým, ako Súdny dvor dospel k tomuto záveru, v bode 21 uvedeného rozsudku uviedol, že cieľom tejto reklamy nie je ovplyvniť výber zákazníka pre určitý liek, ale pre lekáreň, v ktorej tento zákazník daný liek kupuje, pričom tento druhý výber sa uskutoční ešte pred prvým výberom.

71. Z hľadiska teleologického výkladu je totiž dôležité, že uvedená reklamná kampaň nemohla na rozdiel od činností uvedených v spornom ustanovení podporovať neodôvodnené užívanie liekov. Nákup liekov bol podmienený predchádzajúcim získaním lekárskeho predpisu pod dohľadom osôb, ktoré sú oprávnené ich predpisovať.

72. Naproti tomu z dôvodov, ktoré už boli uvedené v bode 41 vyššie, môžu činnosti uvedené v spornom ustanovení podnecovať spotrebiteľov k nákupu väčšieho množstva liekov aj vtedy, keď sa týkajú liekov neviazaných na lekársky predpis vo všeobecnosti. Keďže v dotknutej vnútroštátnej právnej úprave sa jasne uvádza, že reklama sa týka liekov rovnako ako v prejednávanej veci, pravidlá v oblasti reklamy sa musia uplatňovať, aj keď v reklame nie je výslovne uvedený žiadny konkrétny liek.

6. Závertýkajúcisaprvejprejudiciálnejotázky

73. Vzhľadom na jednoznačné závery vyplývajúce z doslovného, systematického a teleologického výkladu článku 86 ods. 1 smernice 2001/83 sa toto ustanovenie má vykladať v tom zmysle, že šírenie informácií, ktoré podnecujú k nákupu lieku, pričom odôvodňujú potrebu kúpy lieky cenou lieku, oznamujú osobitný predaj alebo uvádzajú, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi, môže spadať pod pojem „reklama liekov“ v zmysle tohto ustanovenia aj vtedy, keď sa tieto informácie netýkajú konkrétneho lieku, ale liekov neviazaných na lekársky predpis vo všeobecnosti.

C. O druhej a tretej prejudiciálnej otázke

74. Svojou druhou a treťou prejudiciálnou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta po prvé, či sa článok 87 ods. 3 a článok 90 smernice 2001/83 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát stanovil zákazy, ktoré nezodpovedajú zákazom uvedeným v článku 90 tejto smernice, ak sa tieto zákazy týkajú reklamy, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie liekov (prvá časť týchto prejudiciálnych otázok), a po druhé, či sporné ustanovenie stanovuje takéto zákazy (druhá časť uvedených prejudiciálnych otázok).

75. Na jednej strane treba poznamenať, že hoci druhá prejudiciálna otázka, ako ju formuloval vnútroštátny súd, zrejme vychádza z predpokladu, že článok 90 smernice 2001/83 sa týka zakázaných reklamných metód, toto ustanovenie napriek tomu stanovuje zákazy týkajúce sa obsahu reklamy lieku pre širokú verejnosť.( ) Na druhej strane vnútroštátny súd spresňuje, že zákazy stanovené sporným ustanovením v každom prípade nezodpovedajú zákazom uvedeným v článku 90 tejto smernice.

1. O prípustnosti

76. Skôr ako pristúpim k preskúmaniu týchto otázok, musím uviesť, že EUROAPTIEKA vo svojich písomných pripomienkach namieta, hoci len implicitne, neprípustnosť druhej a tretej prejudiciálnej otázky, ktoré položil vnútroštátny súd. Tieto otázky nie sú podľa jej názoru relevantné na vyriešenie sporu, keďže sa týkajú výkladu ustanovení smernice 2001/83 a sporné ustanovenie nepatrí do pôsobnosti tejto smernice.

77. Treba konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojou prvou prejudiciálnou otázkou usiluje v podstate zistiť, či sporné ustanovenie patrí do pôsobnosti smernice 2001/83, a že druhú a tretiu prejudiciálnu otázku treba skúmať len v prípade, že je odpoveď na prvú otázku kladná. Vzhľadom na moju kladnú odpoveď na túto prvú otázku mi nič neumožňuje domnievať sa, že druhá a tretia otázka sú zjavne irelevantné na vyriešenie sporu vo veci samej. Podľa môjho názoru sú teda tieto otázky prípustné.

2. O vecisamej

78. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na prvú časť druhej a tretej prejudiciálnej otázky treba odpovedať záporne.

79. Tieto dve otázky, posudzované spoločne, sú totiž založené na výklade smernice 2001/83, podľa ktorej článok 90 tejto smernice stanovuje taxatívny zoznam zákazov týkajúcich sa obsahu reklamy lieku pre širokú verejnosť, zatiaľ čo článok 87 ods. 3 tejto smernice umožňuje členským štátom vydať iné zákazy, pokiaľ tieto zákazy podporujú racionálne používanie lieku.

80. Takýto výklad smernice 2001/83 poskytol Súdny dvor v rozsudku Gintec( ), na ktorý odkazuje vnútroštátny súd.

81. V tomto rozsudku Súdny dvor okrem iného rozhodol o otázke, či absencia výslovného zákazu reklamy prostredníctvom zlosovaní v smernici 2001/83 znamená, že tá je v zásade povolená, alebo ju zakazuje článok 87 ods. 3 tejto smernice.( )

82. V tejto súvislosti Súdny dvor v podstate rozhodol, že hoci smernica 2001/83 neobsahuje špecifické pravidlá pre reklamu liekov prostredníctvom zlosovaní, takáto reklama je zakázaná okrem iného na základe článku 87 ods. 3 tejto smernice, keďže taká reklama podporuje neodôvodnené užívanie tohto lieku a predstavuje jeho priamu distribúciu verejnosti, ako aj distribúciu bezplatných vzoriek.

83. Na to, aby Súdny dvor dospel k tejto úvahe, najprv uviedol, že takáto reklama je len ťažko prijateľná z hľadiska potreby zabrániť nadmernej a nesprávnej reklame, ktorá by mohla ovplyvniť verejné zdravie. Následne Súdny dvor uviedol, že takúto reklamu možno ťažko akceptovať vzhľadom na potrebu zabrániť nadmernej a nerozlišujúcej reklame, ktorá by mohla mať vplyv na verejné zdravie. Súdny dvor ďalej uviedol, že táto potreba sa zdôrazňuje v článku 87 ods. 3 smernice 2001/83, v zmysle ktorého by reklama liekov mala podporovať ich racionálne používanie.( ) Napokon Súdny dvor súhlasne so stanoviskom niektorých vlád konštatoval, že reklama liekov vo forme zlosovaní podporuje neodôvodnené a nadmerné užívanie tohto lieku, pretože ho predstavuje ako darček alebo cenu, pričom spotrebiteľa zbavuje objektívneho posúdenia potreby užiť uvedený liek.( )

84. Z uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o prvú časť druhej a tretej prejudiciálnej otázky, článok 87 ods. 3 a článok 90 smernice 2001/83 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát stanovil zákazy, ktoré nezodpovedajú zákazom uvedeným v článku 90 tejto smernice, pokiaľ sa tieto zákazy týkajú reklamy, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie liekov.

85. Pokiaľ ide o druhú časť prejudiciálnych otázok, treba uviesť, že sporné ustanovenie nezakazuje šírenie jednoduchej informácie o cene liekov. Netýka sa ani povinnosti stanoviť určitú cenu liekov. Na druhej strane toto ustanovenie zakazuje šírenie informácií, ktoré podnecujú k nákupu lieku, pričom odôvodňujú potrebu kúpy lieku jeho cenou, oznamujú osobitný predaj alebo uvádzajú, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi.

86. Ako som uviedol v bode 72 vyššie, sporné ustanovenie sa teda vzťahuje na činnosti, ktoré môžu podnecovať spotrebiteľov k nákupu väčšieho množstva liekov bez toho, aby tento nákup nevyhnutne súvisel s benefitom pre ich zdravie.

87. V tejto súvislosti, ako poznamenáva Komisia vo svojich odpovediach na písomné otázky Súdneho dvora, sú spotrebitelia vždy ovplyvňovaní cenou a možno ich podnecovať k tomu, aby si kúpili viac, než je nutné, ak existuje osobitná ponuka alebo zľava. Pri nákupe liekov spotrebiteľmi musí mať prednosť kladný vplyv na ich zdravie (prevencia alebo liečba), a nie prípadné hospodárske záujmy alebo finančné výhody spojené s nákupom v rámci osobitných predajov alebo v balíčku s inými liekmi alebo produktmi.

88. Nákup liekov, ktorý sa neriadi prospechom pre zdravie spotrebiteľov, môže zasa viesť k spotrebe liekov bez ohľadu na tento prospech, čo predstavuje prípad neodôvodneného užívania liekov v pravom zmysle slova, pričom ani netreba uvádzať riziká uvedené lotyšskou vládou.( )

89. Okrem toho skutočnosť, že účinná ochrana zdravia a života osôb predovšetkým vyžaduje, aby sa lieky predávali za primerané ceny,( ) nemôže zakryť potrebu, uznanú v odôvodnení 45 smernice 2001/83, zabrániť každej nadmernej a neprimeranej reklame, ktorá by mohla ovplyvniť verejné zdravie. Ako uviedol Súdny dvor v rozsudku Gintec( ), táto požiadavka sa odráža v článku 87 ods. 3 tejto smernice, podľa ktorého by reklama liekov mala podporovať ich racionálne používanie.

90. Na druhú časť druhej a tretej prejudiciálnej otázky je preto potrebné odpovedať v tom zmysle, že zákazy týkajúce sa reklamy, ktorá podnecuje k nákupu lieku, pričom odôvodňuje potrebu kúpy lieky cenou lieku, oznamuje osobitný predaj alebo uvádza, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi, sa vzťahujú na reklamu, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie liekov.

V. Návrh

91. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko), takto:

1. Článok 86 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/83/ES zo 6. novembra 2001, ktorou sa ustanovuje zákonník Spoločenstva o humánnych liekoch, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/27/ES z 31. marca 2004, sa má vykladať v tom zmysle, že šírenie informácií, ktoré podnecujú nákup lieku, pričom odôvodňujú potrebu kúpy lieku jeho cenou, oznamujú osobitný predaj alebo uvádzajú, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi, môže spadať pod pojem „reklama liekov“ v zmysle tohto ustanovenia aj vtedy, keď sa tieto informácie netýkajú konkrétneho lieku, ale liekov neviazaných na lekársky predpis vo všeobecnosti.

2. Článok 87 ods. 3 a článok 90 smernice 2001/83, zmenenej smernicou 2004/27, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát stanovil zákazy, ktoré nezodpovedajú zákazom uvedeným v článku 90 tejto smernice, pokiaľ sa tieto zákazy týkajú reklamy, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie liekov.

Zákazy týkajúce sa reklamy, ktorá podnecuje k nákupu lieku, pričom odôvodňuje potrebu kúpy lieku jeho cenou, oznamuje osobitný predaj alebo uvádza, že sa liek predáva ako balenie spolu s inými liekmi (aj za zníženú cenu) alebo produktmi, sa vzťahujú na reklamu, ktorá podporuje neodôvodnené užívanie liekov.