ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Členský štát, ktorý prijme vnútroštátne vykonávacie opatrenia na objasnenie pojmu kabotážna preprava v zmysle nariadenia č. 1072/2009 o spoločných pravidlách prístupu nákladnej cestnej dopravy na medzinárodný trh, neporušil svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 bodu 6 a z článku 8 uvedeného nariadenia.

V prvom rade totiž znenia článku 2 bodu 6 a článku 8 ods. 2 nariadenia č. 1072/2009 neumožňujú odpovedať na otázku, či sa má pojem „kabotážna preprava“ uvedený v tomto nariadení chápať v tom zmysle, že kabotážna preprava môže zahŕňať viaceré miesta nakládky a viaceré miesta vykládky. Skutočnosť, že ustanovenie je sformulované všeobecne alebo nepresne, svedčí o tom, že sú potrebné vnútroštátne vykonávacie opatrenia. V druhom rade na to, aby sa rozhodlo, kedy je potrebné považovať za dosiahnutú hranicu troch prepráv stanovenú v uvedenom článku 8 ods. 2, treba určiť, či preprava zahŕňajúca viaceré miesta nakládky a viaceré miesta vykládky predstavuje jednu a tú istú kabotážnu prepravu alebo viaceré kabotážne prepravy. V treťom rade pojem „kabotážna preprava“ v zmysle nariadenia č. 1072/2009 je v jednotlivých členských štátoch vykladaný odlišne.

Okrem toho vzhľadom na to, že ak by sa dovolilo prevádzkovateľom cestnej dopravy‑nerezidentom uskutočniť kabotážne prepravy s neobmedzeným počtom miest nakládky a neobmedzeným počtom miest vykládky, limit troch prepráv stanovený v článku 8 ods. 2 nariadenia č. 1072/2009 by mohol stratiť význam, čo by bolo v rozpore s dočasnou povahou kabotáže, ako aj cieľom sledovaným týmto nariadením, čo sa týka tohto druhu dopravy, je zákaz v tomto zmysle upravený vnútroštátnymi vykonávacími opatreniami vhodný na dosiahnutie cieľa sledovaného uvedeným nariadením, pokiaľ ide o kabotáž. V tejto súvislosti vzhľadom na to, že vnútroštátnych vykonávacích opatrení je zakázaná iba kabotážna preprava zahŕňajúca viacero miest nakládky a viacero miest vykládky, uvedené opatrenia nepresahujú rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného nariadením č. 1072/2009.

(pozri body 38, 39, 41, 42, 53, 55, 59, 60, 62)
Smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje rozsudkom pre zmeškanie, pričom podľa vnútroštátnych procesných pravidiel má právomoc preskúmať ex offo rozpor medzi zmluvnou podmienkou, na ktorej je založená žaloba, a vnútroštátnymi pravidlami verejného poriadku, je povinný preskúmať ex offo, či zmluva obsahujúca túto podmienku patrí do rozsahu pôsobnosti tejto smernice, a prípadne, či je takáto podmienka nekalá.

Okrem toho Súdny dvor tiež rozhodol, že vzhľadom na povahu a význam verejného záujmu, z ktorého vychádza ochrana spotrebiteľov zaručená touto smernicou, jej článok 6 musí byť považovaný za ustanovenie rovnocenné s vnútroštátnymi pravidlami, ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku právnu silu noriem verejného poriadku. Je potrebné vychádzať z toho, že táto kvalifikácia sa vzťahuje na všetky ustanovenia smernice, ktoré sú nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného uvedeným článkom 6 (rozsudok z 30. mája 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 44, ako aj citovaná judikatúra).

Z toho vyplýva, že ak je vnútroštátny súd podľa vnútroštátnych procesných pravidiel oprávnený preskúmať ex offo rozpor žaloby s vnútroštátnymi pravidlami verejného poriadku, čo podľa informácií uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania platí v belgickom súdnom systéme v prípade súdu rozhodujúceho rozsudkom pre zmeškanie, musí túto právomoc uplatniť aj na účely posúdenia ex offo, či vzhľadom na kritériá stanovené smernicou 93/13 sporná podmienka, na ktorej je založená táto žaloba, ako aj zmluva, v ktorej je táto podmienka uvedená, spadajú do rozsahu pôsobnosti tejto smernice, a prípadne, či je takáto podmienka nekalá (pozri analogicky rozsudok z 30. mája 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 45).

(pozri body 35 – 37, bod 1 výroku)
Články 63 až 65 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá podriaďuje odpočítanie ziskov z podielov na kapitálových spoločnostiach s ústredím a sídlom v treťom štáte prísnejším podmienkam než odpočítanie ziskov pochádzajúcich z podielov v kapitálovej spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva, ktorá nie je oslobodená od dane.

Z judikatúry Súdneho dvora na jednej strane vyplýva, že porovnateľný charakter cezhraničnej situácie s vnútroštátnou situáciou sa musí skúmať s prihliadnutím na cieľ, ktorý sledujú predmetné vnútroštátne ustanovenia, ako aj s prihliadnutím na predmet a obsah týchto vnútroštátnych ustanovení (rozsudok z 2. júna 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, bod 48 a citovaná judikatúra).

Na druhej strane na účely posúdenia, či je rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z takejto právnej úpravy odrazom objektívne rozdielnych situácií, treba vziať do úvahy iba relevantné rozlišujúce kritériá stanovené dotknutou právnou úpravou (rozsudky z 10. mája 2012, Santander Asset Management SGIIC a i., C‑338/11 až C‑347/11, EU:C:2012:286, bod 28, ako aj z 2. júna 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, bod 49).

V súvislosti s vnútroštátnou právnou úpravou, ako je právna úprava vo veci samej, ktorá má za cieľ zamedziť dvojitému zdaneniu tým, že povoľuje odpočítať od základu dane z prevádzkového zisku dividendy pochádzajúce z podielov na jednej alebo viacerých kapitálových spoločnostiach, je situácia spoločnosti prijímajúcej dividendy vyplácané rezidentskými spoločnosťami porovnateľná so situáciou spoločnosti prijímajúcej zisky z podielov, ktoré pochádzajú z nerezidentských spoločností (pozri analogicky rozsudky z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 62, ako aj z 10. februára 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C‑436/08, EU:C:2011:61, bod 113).

V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že na to, aby bolo možné konštatovať, že cieľom určitej vnútroštátnej právnej úpravy je zamedziť daňovým únikom a zneužívaniu daňového režimu, jej osobitným cieľom musí byť zamedzenie konania, ktoré spočíva vo vytváraní vyslovene umelých konštrukcií zbavených hospodárskej podstaty, ktorých účelom je neoprávnene dosiahnuť daňovú výhodu (rozsudok z 5. júla 2012, SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, bod 40, a zo 7. septembra 2017, Eqiom a Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, bod 30 a citovaná judikatúra).

Všeobecná domnienka o daňovom úniku a zneužívaní daňového režimu nemôže odôvodňovať opatrenie zasahujúce do výkonu základnej slobody zaručenej Zmluvou a samotná okolnosť, že spoločnosť vyplácajúca dividendy sa nachádza v treťom štáte, tiež nemôže odôvodňovať všeobecnú domnienku daňového úniku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júla 2012, A, C‑48/11, EU:C:2012:485, bod 32 a citovanú judikatúru).

(pozri body 88, 89, 92, 95, 96, 100 a výrok)
Článok 54 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/39/ES z 21. apríla 2004 o trhoch s finančnými nástrojmi, o zmene a doplnení smerníc Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení smernice Rady 93/22/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že všetky informácie týkajúce sa podniku, nad ktorým sa vykonáva dohľad, ktoré tento podnik poskytne príslušnému orgánu, ako aj všetky vyhlásenia toho orgánu uvedené v jeho dokumentácii o dohľade, vrátane jeho korešpondencie s inými orgánmi, nie sú bezpodmienečne dôvernými informáciami, na ktoré sa teda vzťahuje povinnosť zachovávať služobné tajomstvo, ktorá je stanovená v tomto ustanovení. Táto kvalifikácia sa vzťahuje na informácie, ktoré majú k dispozícii orgány určené členskými štátmi na to, aby plnili úlohy stanovené touto smernicou, a ktoré jednak nemajú verejnú povahu a jednak ich sprístupnenie by mohlo poškodiť záujmy fyzickej či právnickej osoby, ktorá ich poskytla, alebo tretej osoby, alebo aj riadne fungovanie systému monitorovania činností investičných podnikov, ktorý normotvorca Únie zaviedol prijatím smernice 2004/39.

Článok 54 ods. 1 smernice 2004/39 sa má vykladať v tom zmysle, že dôverná povaha informácií týkajúcich sa podniku, nad ktorým sa vykonáva dohľad, ktoré boli poskytnuté orgánom určeným členskými štátmi na to, aby plnili úlohy stanovené touto smernicou, sa musí posúdiť ku dňu preskúmania, ktoré majú tieto orgány vykonať pri rozhodovaní o žiadosti o sprístupnenie uvedených informácií, bez ohľadu na to, ako boli kvalifikované v okamihu, keď boli uvedeným orgánom poskytnuté.

Článok 54 ods. 1 smernice 2004/39 sa má vykladať v tom zmysle, že informácie, ktoré majú k dispozícii orgány určené členskými štátmi na to, aby plnili úlohy stanovené touto smernicou, a ktoré môžu predstavovať obchodné tajomstvo, no sú staré päť a viac rokov, sa v dôsledku uplynutia času v zásade považujú za zastarané, ktoré z tohto dôvodu stratili svoj tajný charakter, ibaže by účastník konania, ktorý sa odvoláva na tento charakter, výnimočne preukázal, že tieto informácie napriek ich veku stále predstavujú podstatné prvky jeho obchodného postavenia alebo postavenia tretej osoby. Takéto úvahy neplatia v prípade informácií, ktoré majú k dispozícií tieto orgány a ktorých dôvernosť možno odôvodniť inými dôvodmi, než je ich význam pre obchodné postavenie dotknutých podnikov.

(pozri bod 57, bod 3 výroku)
Vec C‑590/16

Európska komisia

proti

Helénskej republike

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2008/118/ES – Článok 7 – Všeobecný systém spotrebných daní – Zásobovanie ropnými produktmi bez uloženia spotrebnej dane – Čerpacie stanice na hraniciach Helénskej republiky s tretími krajinami – Vznik daňovej povinnosti k spotrebnej dani – Pojem ‚uvedenie do daňového voľného obehu‘ produktov podliehajúcich dani – Pojem ‚prepustenie z režimu pozastavenia dane‘“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 8. februára 2018

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 2008/118 – Výber spotrebných daní – Miesto a okamih vzniku – Zásobovanie ropnými produktmi – Vnútroštátna právna úprava, ktorá povoľuje predaj ropných produktov bez uloženia spotrebnej dane čerpacími stanicami na hraniciach dotknutého členského štátu s tretími krajinami – Neprípustnosť – Nesplnenie povinnosti

(Smernica Rady 2008/118, článok 7 ods. 1)

Členský štát, ktorý prijal a nechal v platnosti právnu úpravu, ktorá povoľuje predaj ropných produktov bez zaplatenia spotrebnej dane na čerpacích staniciach, ktoré sa nachádzajú v oblastiach hraničiacich s tretími krajinami, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 7 ods. 1 smernice 2008/118 o všeobecnom systéme spotrebných daní.

Dotknuté ropné produkty totiž predstavujú tovar podliehajúci spotrebnej dani. Ich prepustenie z režimu pozastavenia dane v okamihu zásobenia vozidiel na území dotknutého členského štátu má za následok ich uvedenie do daňového voľného obehu. Vzhľadom na to, že v súlade s článkom 7 ods. 1 vzniká daňová povinnosť k spotrebnej dani práve v tomto presnom okamihu, je vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje poskytovanie týchto produktov bez zaplatenia spotrebnej dane, v rozpore s týmto ustanovením.

Toto konštatovanie nemôže zmeniť umiestnenie produktov podliehajúcich spotrebnej dani po ich prepustení z režimu pozastavenia dane do režimu colného režimu vývozu. Na jednej strane, vzhľadom na to, že naplnenie nádrží s pohonnými látkami vozidiel, ako sú dotknuté v tejto veci, treba považovať za „prepustenie“ a v dôsledku za „uvedenie do daňového voľného obehu“ v zmysle článku 7 ods. 1 smernice 2008/118, skutočnosť, že neskôr alebo súčasne sú pohonné látky umiestnené do colného režimu vývozu, nemá nijaký vplyv na vznik daňovej povinnosti k spotrebnej dani. Na druhej strane vnútroštátne pravidlá týkajúce sa vykonania predaja dotknutých ropných produktov nespĺňajú požiadavky smernice 2008/118 umožňujúce buď oslobodiť predaj produktov podliehajúcich spotrebnej dani od tejto dane, alebo vyviesť takéto produkty v režime pozastavenia dane.

(pozri body 46, 47, 49, 51, 58 a výrok)
Ochrana, ktorú zveruje článok 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Európskej únie ochranným známkam s dobrým menom, je široká. Špecifická podmienka tejto ochrany spočíva v použití označenia zhodného so zapísanou ochrannou známkou alebo jej podobného bez náležitého dôvodu, ktoré by neoprávnene získavalo prospech z rozlišovacej spôsobilosti či dobrého mena tejto ochrannej známky alebo by im spôsobovalo ujmu. Používateľ podobného označenia, ako je ochranná známka s dobrým menom, sa však môže odvolať, ako to vyplýva z článku 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009, na „náležitý dôvod“ na účely používania tohto označenia, ktoré je vyjadrením všeobecného cieľa uvedeného nariadenia, ktorým je vyrovnať na jednej strane záujmy majiteľa ochrannej známky zabezpečiť jej základnú funkciu a na druhej strane záujmy tretej osoby používať v obchodných veciach takéto označenie na účely označenia výrobkov a služieb, ktoré uvádza na trh. Odvolanie sa treťou osobou na náležitý dôvod s cieľom používať označenia podobné ochrannej známke s dobrým menom nemôže viesť k uznaniu práv spojených so zapísanou ochrannou známkou v jej prospech, ale zaväzuje majiteľa ochrannej známky s dobrým menom strpieť používanie podobného označenia.

V tejto súvislosti používanie krstného mena prihlasovateľa, konkrétne Kenzo, v zložení prihlasovanej ochrannej známky KENZO ESTATE nepostačuje na to, aby v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009 predstavovalo náležitý dôvod na používanie tohto označenia. Samotná okolnosť, že pojem „kenzo“ tvoriaci ochrannú známku KENZO ESTATE je zhodný s krstným menom odvolateľa, totiž nie je relevantný v súvislosti s otázkou, či používanie tohto pojmu predstavuje náležitý dôvod v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009, keďže skúmanie vyváženia dotknutých záujmov nemôže narušiť základnú funkciu skoršej ochrannej známky, ktorou je zaručiť pôvod výrobku.

V dôsledku toho vzhľadom na širokú ochranu, ktorú priznáva nariadenie č. 207/2009 ochranným známkam s dobrým menom, odvolací senát mohol zohľadniť, že prihlasovateľ slovnej ochrannej známky KENZO ESTATE nepreukázal žiadny náležitý dôvod, a že tento prihlasovateľ mal preto v úmysle neprávom ťažiť z dobrého mena ochrannej známky KENZO.

(pozri body 89 – 92, 94, 95)
Článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že súd členského štátu, ktorý rozhoduje v prvom stupni o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu o žiadosti o medzinárodnú ochranu, je povinný posúdiť tak skutkové a právne okolnosti, akými je uplatniteľnosť článku 12 ods. 1 písm. a) smernice 2011/95 na situáciu žiadateľa, ktoré orgán, ktorý toto rozhodnutie prijal, zohľadnil alebo mohol zohľadniť, ako aj tie skutkové a právne okolnosti, ktoré nastali po prijatí uvedeného rozhodnutia.

Článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 tak stanovuje, že na dosiahnutie súladu s článkom 46 ods. 1 tejto smernice musia členské štáty viazané touto smernicou zabezpečiť, aby súd, na ktorom je napadnuté rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu, vykonal „posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95]“. V tejto súvislosti výraz „ex nunc“ zdôrazňuje povinnosť súdu vykonať posúdenie, ktoré prípadne zohľadní nové skutočnosti, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia, ktoré je predmetom opravného prostriedku. Takéto posúdenie totiž umožňuje vybaviť žiadosť o medzinárodnú ochranu úplne bez toho, aby bolo potrebné vrátiť vec rozhodujúcemu orgánu. Slovné spojenie „v plnom rozsahu“ uvedené v článku 46 ods. 3 smernice 2013/32 zase potvrdzuje, že súd je povinný posúdiť tak skutočnosti, ktoré rozhodujúci orgán zohľadnil alebo mohol zohľadniť, ako aj tie, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia týmto orgánom. Čo sa týka výrazu „prípadné“ obsiahnutého v časti vety „vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95]“, poukazuje na to, ako uviedla Komisia na pojednávaní, že posúdenie v plnom rozsahu a ex nunc, ktoré má vykonať súd, sa nemusí nevyhnutne týkať vecného posúdenia potreby medzinárodnej ochrany, a teda že sa môže týkať prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, pokiaľ to umožňuje vnútroštátne právo podľa článku 33 ods. 2 smernice 2013/32.

(pozri body 106, 111 – 113, 115, 118, bod 3 výroku)
Treba však konštatovať, že tieto účinky sú iba nepriamym dôsledkom úzkeho prepojenia medzi napadnutým rozhodnutím a smernicou 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve. Nič preto nenasvedčuje tomu, že hlavný výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pozostáva z významného ovplyvnenia voľby členského štátu pri výbere medzi rôznymi energetickými zdrojmi a celkovou štruktúrou jeho zásobovania energiou, že by voľba článku 192 ods. 1 ZFEÚ ako právneho základu bola s prihliadnutím na právny základ, ktorý poskytuje článok 192 ods. 2 prvý pododsek písm. c) ZFEÚ, nesprávna.

Článok 15 ods. 1 ZEÚ definuje úlohu Európskej rady ako spočívajúcu v tom, že dáva Únii potrebné podnety na jej rozvoj a určuje jej všeobecné politické smerovanie a priority, pričom spresňuje, že nevykonáva legislatívnu funkciu. Legislatívna právomoc vyhradená Európskemu parlamentu a Rade v článku 14 ods. 1 ZEÚ a v článku 16 ods. 1 ZEÚ, ktorá tvorí súčasť zásady zverenia právomocí zakotvenej v článku 13 ods. 2 ZEÚ, a v širšom zmysle sa týka zásady inštitucionálnej rovnováhy ako charakteristiky inštitucionálnej architektúry Únie, naopak znamená, že len týmto inštitúciám prináleží určiť obsah legislatívneho aktu. Priznať Európskej rade právomoc vydávať príkazy vyššie uvedeným inštitúciám by na jednej strane viedlo k tomu, že Európsky parlament a Rada by boli zredukované na orgány, ktoré len registrujú závery Európskej rady, a na druhej strane k tomu, že Európskej rade by bola priznaná právomoc priamo zasahovať do legislatívnej sféry v rozpore so zásadou zverených právomocí zakotvenou v článku 13 ods. 2 ZEÚ.

(pozri body 83 – 85)
–

keď je občan Únie maloletý, posúdenie existencie takého vzťahu závislosti musí byť založené na tom, že v najlepšom záujme dieťaťa sa zohľadnia všetky okolnosti prejednávanej veci, a to najmä jeho vek, fyzický a emočný vývoj, úroveň jeho citovej väzby s jeho rodičmi, ako aj riziko, ktoré by odlúčenie od rodiča, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, znamenalo pre jeho rovnováhu; existencia rodinného vzťahu s týmto štátnym príslušníkom, či už biologickej alebo právnej povahy, nie je dostatočná a spolužitie s ním nie je nevyhnutné na preukázanie takéhoto vzťahu závislosti. Konkrétnejšie na účely posúdenia rizika, že by dotknuté dieťa, ktoré je občanom Únie, muselo opustiť územie Únie v prípade, že jeho rodičovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, by bolo odopreté odvodené právo na pobyt v dotknutom členskom štáte, prináleží vnútroštátnemu súdu určiť v každej veci samej rodiča, ktorý má dieťa v skutočnej starostlivosti, a či existuje skutočný vzťah závislosti medzi týmto dieťaťom a rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny. V rámci tohto posúdenia musia príslušné orgány zohľadniť právo na rešpektovanie rodinného života, ako je formulované v článku 7 Charty, pričom tento článok treba vnímať v spojení s povinnosťou zohľadniť najlepší záujem dieťaťa uznaný v článku 24 ods. 2 Charty (rozsudok z 10. mája 2017, Chavez‑Vilchez a i., C‑133/15, EU:C:2017:354, bod 70). Okolnosť, že druhý rodič, pokiaľ je občanom Únie, je skutočne schopný a pripravený vykonávať každodennú a skutočnú starostlivosť o dieťa, je relevantná, no sama osebe nie je dostatočná na to, aby bolo možné konštatovať, že medzi rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a dieťaťom neexistuje taký vzťah závislosti, aby bolo toto dieťa nútené opustiť územie Únie v prípade, že by bolo tomuto štátnemu príslušníkovi tretej krajiny odopreté právo na pobyt. Naproti tomu samotná skutočnosť, že sa štátnemu príslušníkovi členského štátu môže zdať vhodné, aby s ním z ekonomických dôvodov alebo na účely zachovania jednoty rodiny na území Únie mohli rodinní príslušníci, ktorí nemajú štátnu príslušnosť členského štátu, bývať na území Únie, nestačí sama osebe na stanovenie, že občan Únie bude nútený opustiť územie Únie, ak takéto právo nebude priznané (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. novembra 2011, Dereci a i., C‑256/11, EU:C:2011:734, bod 68, a zo 6. decembra 2012, O a i., C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 52).
V tejto súvislosti článok 2 ods. 2 písm. a) smernice 2001/18 spresňuje, že na účely definície GMO nastáva genetická modifikácia prinajmenšom použitím techník, ktoré sú vymenované v prílohe I A časti 1 tejto smernice. Hoci však táto príloha I A časť 1 uvedenej smernice techniky/metódy mutagenézy neuvádza, nemôže táto okolnosť sama osebe vylúčiť, že organizmy získané prostredníctvom týchto techník/metód spadajú pod definíciu GMO uvedenú v článku 2 ods. 2 tej istej smernice. Na jednej strane treba totiž uviesť, ako to vyplýva z výrazu „medziiným“ uvedenom v prvej časti vety časti 1 prílohy I A smernice 2001/18, že zoznam techník genetickej modifikácie uvedený v tejto časti nie je taxatívny. Nemožno sa tak domnievať, že tento zoznam vylučuje iné techniky genetickej modifikácie, než ktoré sú v ňom výslovne uvedené. Na druhej strane treba uviesť, že normotvorca Únie nezahrnul mutagenézu do taxatívneho zoznamu techník nespôsobujúcich genetickú modifikáciu uvedených v článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2001/18 v spojení s časťou 2 jej prílohy I A. Naopak, mutagenéza je výslovne uvedená v prílohe I B tejto smernice medzi technikami/metódami „genetickej modifikácie“, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 1 uvedenej smernice týkajúci sa organizmov, ktoré treba z jej rozsahu pôsobnosti vylúčiť.

Článok 3 ods. 1 smernice 2001/18 v spojení s prílohou I B bodom 1 tejto smernice a s prihliadnutím na jej odôvodnenie 17 sa má vykladať v tom zmysle, že z pôsobnosti uvedenej smernice sú vylúčené iba organizmy získané prostredníctvom techník/metód mutagenézy, ktoré sa tradične používajú v rôznom uplatnení a sú o nich dlhodobé bezpečné záznamy.

Za týchto podmienok sa nemôže článok 3 ods. 1 smernice 2001/18 v spojení s jej prílohou I B bodom 1 vykladať tak, že z pôsobnosti uvedenej smernice vylučuje organizmy získané prostredníctvom nových techník/metód mutagenézy, ktoré sa objavili alebo sa obzvlášť vyvinuli po prijatí uvedenej smernice. Taký výklad by totiž viedol k popretiu úmyslu normotvorcu Únie odrážajúceho sa v odôvodnení 17 tejto smernice, ktorým bolo z jej pôsobnosti vylúčiť iba organizmy získané prostredníctvom techník/metód, ktoré sa tradične používajú v rôznom uplatnení a sú o nich dlhodobé bezpečné záznamy. Z toho vyplýva, že výklad výnimky uvedenej v článku 3 ods. 1 smernice 2001/18 v spojení s jej prílohou I B bodom 1, ktorý by z pôsobnosti tejto smernice vylučoval organizmy získané prostredníctvom techník/metód mutagenézy bez akéhokoľvek rozlišovania, by ohrozil cieľ ochrany sledovaný uvedenou smernicou a porušoval by princíp prevencie, ktorý má daná smernica uplatňovať.

(pozri body 51, 53, 54, bod 1 výroku)