NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PRIIT PIKAMÄE

prednesené 30. septembra 2020 ( 1 )

Vec C‑649/19

Specializirana prokuratura

Trestné konanie

proti

IR

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Právo na informácie v trestnom konaní – Smernica 2012/13/EÚ – Články 3 až 7 – Písomné poučenie o právach pri zatknutí – Právo na informácie o obvinení – Právo na prístup k spisovému materiálu – Osoba zatknutá pri výkone európskeho zatykača – Opravný prostriedok proti rozhodnutiu o vydaní európskeho zatykača – Platnosť rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV – Charta základných práv Európskej únie – Články 6, 47 a 48“

I. Úvod

1. Od roku 2010 prijal normotvorca Európskej únie niekoľko smerníc, ktoré majú zlepšiť súdnu spoluprácu v trestných veciach a ktorých cieľom je hlavne posilniť práva osôb dotknutých v trestnom konaní.

2. Prvá otázka položená vnútroštátnym súdom sa vzťahuje na osobnú pôsobnosť tohto posilnenia, predovšetkým pokiaľ ide o priznanie rôznych procesných práv upravených v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní ( 2 ) osobám zatknutým pri výkone európskeho zatykača. Vnútroštátny súd, ktorý spája tieto práva s výkonom práva na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu o vydaní takéhoto zatykača, sa pre prípad, ak bude odpoveď na prvú otázku záporná, pýta na samotnú platnosť rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi ( 3 ) s prihliadnutím na články 6 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

3. Prejednávaná vec tak dáva Súdnemu dvoru príležitosť spresniť vzťah medzi smernicou 2012/13 a rámcovým rozhodnutím 2002/584, ako aj jeho požiadavky na ochranu základných práv uplatňované v systéme európskeho zatykača.

II. Právny rámec

A. Smernica 2012/13

4. Odôvodnenie 39 tejto smernice znie takto: „Právo na písomné informácie o právach v súvislosti so zatknutím ustanovené v tejto smernici by sa malo taktiež primerane vzťahovať na osoby zatknuté na účely vykonania európskeho zatykača podľa rámcového rozhodnutia [2002/584]. V snahe pomôcť členským štátom vyhotoviť písomné poučenie o právach pre takéto osoby sa v prílohe II uvádza jeho vzor. Tento vzor má len orientačný charakter a môže byť neskôr prehodnotený, a to v kontexte správy Komisie o vykonávaní tejto smernice, ako aj v kontexte nadobudnutia účinnosti všetkých opatrení stanovených v pláne.“

5. Článok 1 uvedenej smernice stanovuje: „Touto smernicou sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim. Smernica taktiež stanovuje pravidlá týkajúce sa práva na informácie o právach osôb zatknutých v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača.“

6. Článok 3 tej istej smernice stanovuje: „1. Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie: a) právo na prístup k advokátovi; b) nárok na bezplatné právne poradenstvo a podmienky poskytnutia takéhoto poradenstva; c) právo na informácie o obvinení v súlade s článkom 6; d) právo na tlmočenie a preklad; e) právo nevypovedať. 2. Členské štáty zabezpečia, aby sa informácie poskytnuté podľa odseku 1 podali v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne, pričom sa prihliada na akékoľvek konkrétne potreby podozrivých zraniteľných osôb alebo obvinených zraniteľných osôb.“

7. Článok 4 smernice 2012/13 stanovuje: „1. Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, bezodkladne poskytlo písomné poučenie o právach. Dotknutej osobe sa umožní prečítať si písomné poučenie o právach a ponechať si ho počas celého trvania pozbavenia slobody. 2. Písomné poučenie o právach uvedené v odseku 1 tohto článku obsahuje okrem informácií stanovených v článku 3 aj informácie o týchto právach, tak ako sa uplatňujú vo vnútroštátnom práve: a) právo na prístup k spisovému materiálu; b) právo na informovanie konzulárnych orgánov a jednej ďalšej osoby; c) právo na naliehavú lekársku pomoc a d) maximálnu dobu, počas ktorej môžu byť podozrivé alebo obvinené osoby pozbavené osobnej slobody pred tým, ako budú postavené pred justičný orgán. 3. Písomné poučenie o právach obsahuje základné informácie týkajúce sa všetkých možností podľa vnútroštátneho práva, ako je napadnutie zákonnosti zatknutia, dosiahnutie preskúmania zákonnosti zadržania a požiadanie o predbežné prepustenie. 4. Písomné poučenie o právach sa vypracuje v jednoduchej a zrozumiteľnej forme. Orientačný vzor písomného poučenia o právach je uvedený v prílohe I. 5. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby dostali písomné poučenie o právach napísané v jazyku, ktorému rozumejú. Ak písomné poučenie o právach nie je v príslušnom jazyku k dispozícii, budú podozrivé alebo obvinené osoby informované o svojich právach ústne v jazyku, ktorému rozumejú. Písomné poučenie o právach v jazyku, ktorému tieto osoby rozumejú, im bude poskytnuté bez zbytočného odkladu.“

8. Článok 5 tejto smernice stanovuje: „1. Členské štáty zabezpečia, aby sa osobám, ktoré sú zatknuté v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača, bezodkladne poskytlo vhodné písomné poučenie o právach, ktoré obsahuje informácie o ich právach podľa ustanovení, ktorými sa v príslušnom členskom štáte vykonáva rámcové rozhodnutie [2002/584]. 2. Písomné poučenie o právach sa vypracuje v jednoduchom a zrozumiteľnom jazyku. Orientačný vzor písomného poučenia o právach je uvedený v prílohe II.“

9. Podľa článku 6 uvedenej smernice: „1. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivým alebo obvineným osobám boli poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa poskytnú bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu. 2. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, boli informované o dôvodoch zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania sú podozrivé alebo obvinené. 3. Členské štáty zabezpečia, aby sa najneskôr pri podaní obžaloby súdu poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie predmetného trestného činu, ako aj povahy predpokladanej účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu. 4. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby boli bezodkladne informované o akýchkoľvek zmenách, ktoré sa týkajú informácií, ktoré im boli poskytnuté v súlade s týmto článkom, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania.“

10. Článok 7 tej istej smernice stanovuje: „1. Ak je určitá osoba zatknutá a zadržaná počas ktoréhokoľvek štádia trestného konania, členské štáty zabezpečia, aby sa zatknutej osobe alebo jej advokátovi sprístupnili dokumenty týkajúce sa daného prípadu, ktoré majú príslušné orgány v držbe a ktoré sú podstatné pre účinné napadnutie zákonnosti zatknutia alebo zadržania v súlade s vnútroštátnym právom. 2. Členské štáty zabezpečia, aby bol podozrivým alebo obvineným osobám alebo ich advokátom zabezpečený prístup aspoň k všetkým dôkazom, ktoré majú v držbe príslušné orgány, svedčiacim v prospech či neprospech týchto osôb, aby sa zaručilo spravodlivé súdne konanie a príprava obhajoby. 3. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 1, prístup k materiálom uvedeným v odseku 2 sa poskytne včas, aby sa tým umožnilo účinné uplatnenie práva na obhajobu, a najneskôr pri podaní obžaloby súdu na účel vynesenia rozsudku. Ak neskôr príslušné orgány získajú ďalšie dôkazy, prístup k nim poskytnú včas na to, aby sa mohli vziať do úvahy. 4. Odchylne od odsekov 2 a 3, a pokiaľ tým nie je ohrozené právo na spravodlivý proces, možno prístup k určitým materiálom odmietnuť, ak by takýto prístup viedol k vážnemu ohrozeniu života alebo základných práv inej osoby alebo ak je odmietnutie prístupu nevyhnutné na ochranu dôležitého verejného záujmu, ako napríklad v prípade, ak by prístup mohol ohroziť prebiehajúce vyšetrovanie alebo vážnym spôsobom poškodiť bezpečnosť členského štátu, v ktorom trestné konanie prebieha. Členské štáty zabezpečia, aby v súlade s postupmi zakotvenými vo vnútroštátnom práve rozhodol o odmietnutí prístupu k určitým materiálom v súlade s týmto odsekom justičný orgán alebo aby aspoň toto rozhodnutie podliehalo súdnemu preskúmaniu. 5. Prístup k materiálom podľa tohto článku sa poskytne bezplatne.“

B. Rámcové rozhodnutie 2002/584

11. Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia stanovuje: „1. Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia [s cieľom, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu odňatia slobody, alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody – neoficiálny preklad]. 2. Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia. 3. Toto rámcové rozhodnutie nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 [ZEÚ].“

12. Článok 8 uvedeného rámcového rozhodnutia stanovuje: „1. Európsky zatykač obsahuje nasledujúce informácie stanovené v súlade s formou, obsiahnutou v prílohe: a) totožnosť a štátnu príslušnosť vyžiadanej osoby; b) názov, adresu, telefónne a faxové číslo a e‑mailovú adresu vydávajúceho súdneho orgánu; c) dôkaz o vykonateľnom rozsudku, zatykači alebo inom vykonateľnom súdnom rozhodnutí s rovnakým účinkom, ktoré spadá do rozsahu článkov 1 a 2; d) charakter a skutkovú podstatu trestného činu, najmä vo vzťahu k článku 2; e) opis okolností, za ktorých bol trestný čin spáchaný, vrátane času, miesta a miery účasti vyžiadanej osoby na trestnom čine; f) uložený trest, ak existuje konečný rozsudok, alebo určený rozsah trestov pre trestný čin podľa práva vydávajúceho členského štátu; g) prípadne iné následky trestného činu. 2. Európsky zatykač sa musí preložiť do úradného jazyka alebo jedného z úradných jazykov vykonávajúceho členského štátu. Každý členský štát môže v čase prijatia tohto rámcového rozhodnutia alebo neskôr uviesť vo vyhlásení, uloženom na Generálnom sekretariáte Rady, že akceptuje preklad do jedného alebo viacerých ďalších úradných jazykov inštitúcií Európskych spoločenstiev.“

13. Článok 11 toho istého rámcového rozhodnutia uvádza: „1. Ak je vyžiadaná osoba zatknutá, vykonávajúci kompetentný súdny orgán v súlade so svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi informuje túto osobu o európskom zatykači a jeho obsahu, ako aj o možnom súhlase na odovzdanie vydávajúcemu súdnemu orgánu. 2. Vyžiadaná osoba, ktorá je zatknutá s cieľom výkonu európskeho súdneho zatykača, má právo na pomoc právneho zástupcu a tlmočníka v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu.“

14. Článok 12 rámcového rozhodnutia 2002/854 znie takto: „Keď je osoba zatknutá na základe európskeho zatykača, vykonávajúci súdny orgán vydá rozhodnutie o tom, či vyžiadaná osoba sa má naďalej zadržiavať v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu. Osoba sa môže kedykoľvek dočasne prepustiť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu za podmienky, že príslušný orgán uvedeného členského štátu vykoná všetky potrebné opatrenia, na jej zabránenie ukrytiu.“

III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

15. Specializirana prokuratura (Špecializovaná prokuratúra, Bulharsko) začala trestné stíhanie proti IR, ktorý je obvinený z toho, že bol členom organizovanej zločineckej skupiny na páchanie daňových trestných činov. Počas prípravnej fázy trestného konania vedeného proti nemu, počas ktorej využil služby dvoch advokátov, ktorých si zvolil, bol IR informovaný iba o niektorých svojich právach ako obvinenej osoby.

16. V čase začatia súdnej fázy trestného konania vedeného proti IR, 24. februára 2017, IR opustil miesto svojho trvalého bydliska a nebolo ho možné nájsť. Dvaja advokáti, ktorí ho zastupovali v prípravnej fáze trestného konania, vyhlásili, že ho už nezastupujú. Na jeho zastupovanie mu bol ustanovený nový advokát ex offo.

17. Uznesením z 10. apríla 2017, potvrdeným v odvolacom konaní 19. apríla 2017, vnútroštátny súd prijal voči IR opatrenie predstavujúce vnútroštátny zatykač, ktorým nariadil jeho vyšetrovaciu väzbu. IR sa nezúčastnil konania a bol obhajovaný ustanoveným advokátom.

18. Dňa 25. mája 2017 bol proti IR, ktorého sa stále nepodarilo nájsť, vydaný európsky zatykač. Advokát ustanovený ex offo na jeho zastupovanie bol nahradený novým advokátom, ktorý bol tiež ustanovený ex offo.

19. Na základe rozsudkov OG a PI (Prokuratúry Lübeck a Zwickau) ( 4 ) a PF (Generálny prokurátor Litvy) ( 5 ), ako aj návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Gavanozov ( 6 ), vnútroštátny súd rozhodol o zrušení uvedeného zatykača, pretože si nebol istý jeho súladom s právom Únie, keďže tento zatykač nezaručoval IR právo na účinný opravný prostriedok v tom zmysle, že IR nemal možnosť ihneď po svojom zatknutí vo vykonávajúcom členskom štáte požiadať o zrušenie vnútroštátneho zatykača a európskeho zatykača.

20. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že na to, aby mohol vydať nový európsky zatykač proti IR v súlade s právom Únie, potrebuje spresnenia týkajúce sa obsahu tohto zatykača alebo možnosti pripojiť k nemu dokumenty tak, aby bolo zaručené rešpektovanie práv priznaných smernicou 2012/13.

21. V prvom rade sa vnútroštátny súd domnieva, že podľa tejto smernice nie je jednoznačné, či niektoré ustanovenia, ako napríklad jej článok 4 ods. 3, článok 6 ods. 2 a článok 7 ods. 1, nemožno uplatniť na osobu, ktorá je zatknutá na území iného členského štátu na základe európskeho zatykača. Je potrebné zistiť, či sa táto osoba popri právach výslovne uvedených v článku 5 a prílohe II smernice 2012/13 môže odvolávať na práva upravené v týchto ustanoveniach.

22. V druhom rade, ak sa treba domnievať, že osoba zatknutá vo vykonávajúcom členskom štáte na základe európskeho zatykača musí mať všetky práva, ktoré by mala, ak by bola zatknutá na území členského štátu vydávajúceho zatykač, sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 8 rámcového rozhodnutia 2002/584 má vykladať v tom zmysle, že obsah európskeho zatykača možno zmeniť a doplniť do neho práva upravené vo vyššie uvedených ustanoveniach smernice 2012/13.

23. V treťom rade, ak by sa bolo treba domnievať, že informácie obsiahnuté vo formulári, ktorý je prílohou rámcového rozhodnutia 2002/584, nemožno doplniť, vnútroštátny súd sa pýta, aké sú iné právne prostriedky zaručujúce skutočný a účinný výkon práv, ktoré má IR podľa smernice 2012/13 bezodkladne po svojom zatknutí v inom členskom štáte na základe európskeho zatykača. To by mohlo viesť vnútroštátny súd, ktorý vydal európsky zatykač, k tomu, aby uvedenej osobe po tom, čo sa dozvedel o jej zatknutí, zaslal poučenie o právach v prípade zatknutia, kópiu vnútroštátneho zatykača a súvisiace dôkazy, ako aj údaje o jej zástupcovi, a v prípade, ak o to požiada, kópiu ostatných dokumentov vo veci, ktoré sa jej týkajú.

24. V štvrtom rade, ak neexistuje právne záväzné riešenie zaručujúce zatknutej osobe výkon práv, ktoré má podľa článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13, pýta sa vnútroštátny súd na platnosť rámcového rozhodnutia 2002/584 so zreteľom na nevyhnutné rešpektovanie základných práv formulované v odôvodnení 12 a článku 1 ods. 3 uvedeného rámcového rozhodnutia a zvlášť so zreteľom na práva zakotvené v článkoch 6 a 47 Charty.

25. Za týchto okolností Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Vzťahujú sa práva obvineného podľa článku 4 (najmä právo podľa článku 4 ods. 3), článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice [2012/13] na obvineného, ktorý bol zatknutý na základe európskeho zatykača? 2. V prípade kladnej odpovede na uvedenú otázku, má sa článok 8 rámcového rozhodnutia [2002/584] vykladať v tom zmysle, že pripúšťa zmenu v obsahu európskeho zatykača oproti formuláru uvedenému v prílohe, najmä vloženie nového textu do tohto formulára týkajúceho sa práv vyžiadanej osoby voči súdnym orgánom členského štátu vydávajúceho zatykač napadnúť vnútroštátny zatykač a európsky zatykač? 3. V prípade zápornej odpovede na druhú otázku, je v súlade s odôvodnením 12, článkom 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia [2002/584], článkom 4, článkom 6 ods. 2 a článkom 7 ods. 1 smernice [2012/13] a s článkami 6 a 47 Charty, ak sa európsky zatykač vydá presne podľa formuláru uvedeného v prílohe (t. j. bez poučenia vyžiadanej osoby o jej právach, ktoré môže uplatniť na súdnom orgáne vydávajúcom zatykač) a súdny orgán vydávajúci zatykač túto osobu bezodkladne po tom, čo sa dozvie o jej zatknutí, poučí o jej právach a zašle jej príslušné dokumenty? 4. Ak neexistuje nijaký iný právny prostriedok na zaručenie práv osoby zatknutej na základe európskeho zatykača podľa článku 4 (najmä podľa článku 4 ods. 3), článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice [2012/13], je rámcové rozhodnutie [2002/584] platné?“

IV. Konanie na Súdnom dvore

26. Česká vláda, nemecká vláda, maďarská vláda, rakúska vláda a Európska komisia predložili písomné pripomienky v lehote stanovenej v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.

V. Analýza

27. Vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru štyri otázky, ktoré sa čiastočne prekrývajú a podľa môjho názoru ich možno spojiť do dvoch otázok.

28. Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa uvedený súd v podstate pýta, či sa článok 4 ods. 3, článok 6 ods. 2 a článok 7 ods. 1 smernice 2012/13 majú vykladať v tom zmysle, že práva, ktoré sú tam uvedené, sa vzťahujú na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd pýta na možnosť zmeniť obsah formulára obsahujúceho jednotný vzor európskeho zatykača, ktorý je určený v článku 8 rámcového rozhodnutia 2002/584, a to tak, že sa tam uvedené práva doplnia, alebo ak sa tam tieto práva nedoplnia, tak tým, že sa zatknutej osobe zašlú dokumenty informujúce ju o jej právach podľa vyššie uvedených ustanovení smernice 2012/13.

29. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pre prípad zápornej odpovede na prvú otázku v podstate pýta Súdneho dvora na zlučiteľnosť rámcového rozhodnutia 2002/584 s požiadavkami, ktoré vyplývajú z práva na slobodu upraveného v článku 6 Charty a práva na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces zakotveného v článku 47 Charty z dôvodu, že toto rozhodnutie nezaručuje osobe zatknutej na základe európskeho zatykača a zadržanej vo vykonávajúcom členskom štáte právo na informácie upravené vo vyššie uvedených článkoch smernice 2012/13 na to, aby mohla bezodkladne po svojom zatknutí v tomto štáte účinne podať na súdny orgán vydávajúci zatykač opravný prostriedok navrhujúci zrušenie vnútroštátneho zatykača a európskeho zatykača.

A. O prípustnosti

30. Nemecká vláda vyjadrila pochybnosti o prípustnosti položených otázok, ktoré pripomínajú návrh na vydanie právneho stanoviska bez súvislosti s prebiehajúcim sporom, čo odporuje zmyslu a účelu návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ.

31. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Z toho vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v právnom a skutkovom rámci, ktorý tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorého správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu podanom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočné zodpovedanie položených otázok. ( 7 )

32. V tomto prípade zo spisu predloženého Súdnemu dvoru zjavne nevyplýva, že situácia v prejednávanej veci zodpovedá jednej z týchto hypotéz. Na vnútroštátnom súde totiž v súčasnosti prebieha trestné konanie v neprítomnosti proti IR, v ktorom tento súd prijal voči IR opatrenie predstavujúce vnútroštátny zatykač, ktorým nariadil jeho vyšetrovaciu väzbu a potom 27. mája 2017 vydal európsky zatykač. Podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania je teda súčasťou tohto trestného konania. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že na Súdny dvor podal návrh preto, aby v závislosti od odpovedí na položené otázky vydal proti IR nový európsky zatykač, keďže pôvodne vydaný zatykač bol zrušený pre pochybnosti uvedeného súdu o jeho zlučiteľnosti s právom Únie. Nemožno teda tvrdiť, že položené otázky nemajú nijakú súvislosť s realitou alebo predmetom konania na vnútroštátnom súde ani že ide o hypotetický problém. ( 8 )

33. Navyše treba zdôrazniť, že vydanie európskeho zatykača má za následok možné zatknutie vyžiadanej osoby, a teda zasahuje do jej osobnej slobody. Súdny dvor však rozhodol, že pokiaľ ide o konanie týkajúce sa európskeho zatykača, patrí zaručenie dodržania základných práv predovšetkým do zodpovednosti členského štátu vydávajúceho zatykač. S cieľom zaručiť tieto práva, čo môže viesť súdny orgán k prijatiu rozhodnutia o zrušení európskeho zatykača, ktorý vydal, je preto potrebné, aby mal tento orgán možnosť obrátiť sa na Súdny dvor s prejudiciálnym návrhom, aby určil podmienky súladu vydania nového európskeho zatykača s právom Únie, predovšetkým pokiaľ ide o rešpektovanie procesných práv dotknutej osoby, a teda uplatniteľnosť článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača. ( 9 )

34. Podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania je v dôsledku toho podľa môjho názoru prípustný.

B. O prvej prejudiciálnej otázke

35. Na úvod považujem za potrebné zdôrazniť to, čo je úplne evidentné, teda že smernica 2012/13 sa uplatňuje na osoby, na ktoré bol vydaný európsky zatykač, takže otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka rozsahu tohto uplatňovania a, konkrétnejšie, priznania práv upravených v článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 týmto osobám.

36. V súlade s ustálenou judikatúrou treba pri výklade ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. ( 10 )

1. O kontextovom a doslovnom výklade článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13

37. Na určenie pôsobnosti článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 a vyriešenie otázky priznania práv, ktoré sú v nich upravené, osobám zatknutým pri výkone európskeho zatykača je podľa môjho názoru podstatná analýza všeobecnej štruktúry tejto smernice.

38. V tejto súvislosti treba uviesť, že situácia vyššie uvedených osôb je v preambule smernice 2012/13 po prvý a jedinýkrát spomenutá iba v odôvodnení 39, keďže všetky predchádzajúce odôvodnenia sa venujú predstaveniu minimálnych pravidiel, ktoré sa majú vzťahovať na oblasť poskytovania informácií „podozrivým alebo obvineným osobám“ v trestnom konaní. Formulácia odôvodnenia 39 potvrdzuje rozdiel medzi týmito situáciami, ktorý robí normotvorca Únie, keďže sa v ňom uvádza, že právo na písomné informácie o právach pri zatknutí sa má „taktiež“ vzťahovať „mutatis mutandis“ [primerane] na osoby zatknuté na účely vykonania európskeho zatykača. Tento latinský výraz, ktorý možno preložiť ako „po potrebných úpravách“, sa bežne používa pri porovnaní medzi situáciami, ktoré sa uvádzajú iba ako podobné.

39. Článok 1 smernice 2012/13 je ešte jednoznačnejší, pretože v dvoch samostatných vetách definuje jej dvojaký predmet úpravy a to stanovenie pravidiel týkajúcich sa práva na informácie dvoch kategórií jednotlivcov, konkrétne podozrivých a obvinených osôb v trestnom konaní na jednej strane a osôb zatknutých v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača na druhej strane. Takto použitá terminológia sa doslovne opakuje v nasledujúcich článkoch 2 až 8 a iba článok 5 tejto smernice, ktorý je teda vyňatý z ustanovení uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, výslovne odkazuje na túto druhú kategóriu. Článok 2 smernice 2012/13 upravuje jej vecnú pôsobnosť iba z hľadiska vymedzenia pojmu trestného konania, ktorý v tomto prípade používa extenzívne, od prvého podozrenia až do právoplatného rozhodnutia o vine dotknutej osoby. Táto definícia tiež preukazuje výnimočnú a do určitej miery vedľajšiu povahu ustanovení týkajúcich sa osôb zatknutých v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača, obsiahnutých v článku 5 smernice 2012/13.

40. Pokiaľ ide konkrétnejšie o rozsah práv upravených v článkoch 4, 6 a 7 smernice 2012/13, tieto ustanovenia vrátane článku 3 tejto smernice treba vykladať spoločne vzhľadom na výslovne odkazy, ktoré sú v nich obsiahnuté, na jednotlivé články.

41. Článok 4 smernice 2012/13 ukladá členským štátom povinnosť poskytnúť podozrivým a obvineným osobám, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, písomné poučenie obsahujúce informácie jednak o procesných právach upravených v článku 3 tejto smernice vrátane práva byť informovaný o obvinení, ktoré je podrobne upravené v článku 6 tej istej smernice, a jednak o štyroch dodatočných právach uvedených v článku 4 ods. 2 tejto smernice vrátane práva na prístup k spisovému materiálu, ktoré je podrobne upravené v článku 7 smernice. Navyše článok 4 ods. 3 smernice 2012/13 stanovuje, že toto poučenie o právach obsahuje aj základné informácie o všetkých možnostiach napadnúť zákonnosť zatknutia, dosiahnuť preskúmanie zadržania alebo požiadať o predbežné prepustenie podľa vnútroštátneho práva.

42. Ako spresňuje odôvodnenie 22 smernice a stanovuje jej článok 4 ods. 4, v prílohe I tejto smernice sa nachádza orientačný vzor, ktorý má členským štátom pomôcť vypracovať toto poučenie o právach a ktorý obsahuje osem nadpisov týkajúcich sa: A. Pomoc advokáta/nárok na právnu pomoc; B. Informácie o obvinení; C. Tlmočenie a preklad; D. Právo odoprieť výpoveď; E. Prístup k dokumentom; F. Informovanie inej osoby o vašom zatknutí alebo zadržaní/informovanie vášho konzulátu alebo veľvyslanectva; G. Naliehavá lekárska pomoc; H. Trvanie pozbavenia osobnej slobody. Z tohto vzoru vyplýva, že nadpisy B., E. a H. zodpovedajú právam uvedeným v článku 6 ods. 2, článku 7 ods. 1 a článku 4 ods. 3 smernice 2012/13.

43. Článok 5 smernice 2012/13 v spojení s jej odôvodnením 39 stanovuje, že osobám, ktoré sú zatknuté na účely výkonu európskeho zatykača, sa musí tiež poskytnúť „vhodné“ písomné poučenie o právach, a odkazuje na orientačný vzor nachádzajúci sa v prílohe II tejto smernice, ktorého obsah sa líši od vzoru uvedeného v prílohe I. Orientačný vzor obsiahnutý v prílohe II totiž neobsahuje nadpisy týkajúce sa práv upravených v článku 6 ods. 2, článku 7 ods. 1 a článku 4 ods. 3 smernice 2012/13, ktoré sa preto nevzťahujú na osoby zatknuté na účely výkonu európskeho zatykača. ( 11 )

44. Ako správne uvádza česká vláda vo svojich pripomienkach, žiadne ustanovenie smernice 2012/13 nestanovuje, ani nenaznačuje, že by osoby zatknuté na základe európskeho zatykača mali dostať písomné poučenie kumulujúce informácie obsiahnuté v oboch orientačných vzoroch nachádzajúcich sa v prílohách I a II tejto smernice. Naopak, z odôvodnenia 39 smernice 2012/13 veľmi jasne vyplýva, že vzor poučenia o právach „pre takéto osoby“ tvorí iba príloha II tejto smernice. Zo znenia článkov 4 a 5 smernice 2012/13 v spojení s jej odôvodneniami 22 a 39 teda vyplýva, že vzory poučenia o právach v týchto prílohách sa vzájomne vylučujú. ( 12 )

45. Záver o neuplatniteľnosti článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 na situáciu osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača potvrdzujú ešte ďalšie dve skutočnosti.

46. V prvom rade sa mi zdá dôležité zamerať sa na význam pojmov „zatknutie“ alebo „zadržanie“ podozrivých a obvinených osôb, ktoré sú použité v článkoch 4, 6 a 7 smernice 2012/13. V tejto súvislosti odôvodnenie 21 smernice 2012/13 spresňuje, že „odkazy tejto smernice na podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, by sa mali týkať každej situácie, keď sú podozrivé alebo obvinené osoby v priebehu trestného konania pozbavené osobnej slobody v zmysle článku 5 ods. 1 písm. c) [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len EDĽP)] a judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva“.

47. Tento článok 5 ods. 1 písm. c) EDĽP sa týka situácie, v ktorej bol jednotlivec „zákonn[e] zatknut[ý] alebo pozbaven[ý] slobody za účelom predvedenia pred príslušný súdny orgán pre dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu, alebo ak je to dôvodne považované za potrebné za účelom zabránenia spáchaniu trestného činu alebo úteku po jeho spáchaní“. Táto situácia sa však odlišuje od situácie uvedenej v článku 5 ods. 1 písm. f) EDĽP, teda zákonného zatknutia alebo iného pozbavenia slobody osoby, aby sa zabránilo jej nepovolenému vstupu na územie štátu, alebo osoby, proti ktorej sa vedie „konanie o vypovedaní alebo vydaní“, pričom tento posledný prípad zodpovedá mechanizmu európskeho zatykača zavedenému rámcovým rozhodnutím 2002/584.

48. V druhom rade z článkov 3 a 4 smernice 2012/13 vyplýva, že podozrivým a obvineným osobám sú priznané rôzne práva vrátane práva byť informovaný o obvinení a práva na prístup k spisovému materiálu, ktoré sú podrobne upravené v článkoch 6 a 7 tejto smernice, a to „tak, ako sa uplatňujú vo vnútroštátnom práve“ dotknutého členského štátu. Tento výslovný odkaz na „vnútroštátne právo“ však nie je zlučiteľný so zohľadnením situácie osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača, ktorá zákonite odkazuje na právo členského štátu, ktorý vydal alebo vykonáva zatykač, čo potvrdzuje znenie článku 5 uvedenej smernice.

2. O teleologickom výklade

49. Na úvod zdôrazňujem, že vzhľadom na povahu položenej prejudiciálnej otázky teleologický výklad so sebou prináša spoločné preskúmanie cieľov smernice 2012/13 a rámcového rozhodnutia 2002/584.

50. Na pochopenie úmyslu normotvorcu Únie, a teda cieľov týchto aktov sa treba zamerať na dynamiku vytvárania priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, predovšetkým v oblasti súdnej spolupráce v trestných veciach, z pohľadu Únie.

51. V tejto súvislosti treba poznamenať, že rámcové rozhodnutie 2002/584, ako vyplýva z jeho odôvodnenia 6, je prvým konkrétnym opatrením v oblasti trestného práva, ktorým sa vykonáva zásada vzájomného uznávania rozsudkov a súdnych rozhodnutí, zakotvená v článku 82 ods. 1 ZFEÚ, ktorý nahradil článok 31 ZEÚ, na základe ktorého bolo prijaté toto rámcové rozhodnutie. Odvtedy boli v rámci súdnej spolupráce v trestných veciach postupne zavedené právne nástroje, ktorých koordinované uplatňovanie má posilniť dôveru členských štátov voči ich jednotlivým vnútroštátnym právnym poriadkom s cieľom zabezpečiť uznávanie a výkon rozsudkov v trestných veciach v Únii, aby sa zabránilo beztrestnosti páchateľov trestných činov. ( 13 )

52. Smernica 2012/13 je, ako to uvádzajú jej odôvodenia 11, 12 a 14, súčasťou tohto súboru právnych nástrojov konkretizujúcich plán prijatý Radou v roku 2009 na posilnenie práv osôb v trestnom konaní, ktorý Európska rada privítala a začlenila do Štokholmského programu ( 14 ). Z tejto chronológie je zrejmé, že normotvorca Únie chcel posilniť súdnu spoluprácu v trestných veciach nad rámec už zavedeného mechanizmu európskeho zatykača, aby tak obsiahol trestné konanie v celej jeho šírke. Ako sa uvádza v uznesení Rady z 30. novembra 2009 o tomto pláne, trestné konanie „na účely tohto uznesenia zahŕňa predsúdne a súdne konania“.

53. K týmto nástrojom patria tiež: – smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/64/EÚ z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní ( 15 ), – smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody ( 16 ), – smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/800 z 11. mája 2016 o procesných zárukách pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní ( 17 ), – smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/1919 z 26. októbra 2016 o právnej pomoci pre podozrivé a obvinené osoby v trestnom konaní a pre vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači ( 18 ).

54. Všetky tieto normy sekundárneho práva vrátane smernice 2012/13 majú posilniť procesné práva podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní, ale majú spoločné aj to, že obsahujú osobitné ustanovenia týkajúce sa situácie osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača, čo má za následok, že niektoré z uvedených práv sa na tieto osoby vzťahujú primeraným spôsobom. Výklad ustanovení uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nemožno podľa môjho názoru oddeliť od tohto osobitného normatívneho kontextu, ktorý sa vyznačuje legislatívnou technikou využívajúcou právne nástroje s dvojakým predmetom úpravy a v ktorom základný text, teda rámcové rozhodnutie 2002/584, zmenené rámovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 ( 19 ), už sám osebe nestačí na pochopenie práv osôb zatknutých na základe európskeho zatykača.

55. Pokiaľ ide konkrétne o smernicu 2012/13, uvádzam, že rôzne formulácie použité v návrhu smernice z 20. júla 2010 ( 20 ) predloženom Komisiou, ktoré sa mohli javiť relatívne nejednoznačné, pokiaľ ide o rozsah upravených práv, boli z finálneho textu vypustené.

56. Odôvodnenie 25 tak uvádzalo, že „práva stanovené v tejto smernici“ by sa mali taktiež primerane uplatňovať na konanie v súvislosti s výkonom európskeho zatýkacieho rozkazu, pričom táto všeobecná formulácia bola v odôvodnení 39 smernice 2012/13 nahradená iba uvedením práva na písomné informovanie o právach v súvislosti so zatknutím s výslovným odkazom na vzor poučenia nachádzajúci sa v prílohe II.

57. Článok 2 návrhu smernice upravujúci pôsobnosť vo svojom odseku 1 obsahoval rovnakú definíciu ratione temporis, teda od prvého podozrenia až do právoplatného rozhodnutia o vine. Podľa odseku 2 sa „táto smernica… uplatňuje na konanie v súvislosti s výkonom európskeho zatýkacieho rozkazu“. Treba uviesť, že článok 2 smernice 2012/13 neobsahuje takúto zmienku o uvedenom konaní.

58. Naproti tomu treba zdôrazniť, že návrh smernice obsahoval vo svojom odôvodnení týkajúcom sa článku 5 výslovnú zmienku, podľa ktorej „na osoby, na ktoré bol vydaný európsky zatýkací rozkaz, sa vzťahujú rôzne práva“, čo sa prejavilo v podobnom vyhotovení tohto ustanovenia v aktuálnom finálnom texte.

59. Zdá sa teda, že cieľom smernice 2012/13 je predovšetkým na jednej strane nariadením minimálnych spoločných pravidiel vymedziť právo podozrivých a obvinených osôb na informácie v trestnom konaní a tak posilniť vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi v systémy ich trestného súdnictva. ( 21 ) Ako uvádzajú odôvodnenia 19, 22, 27 a 28 smernice 2012/13, ako aj jej články 3, 4, 6 a 7, cieľom týchto článkov je práve zabezpečiť účinné uplatňovanie práva na obhajobu, ako aj spravodlivosť uvedeného konania ( 22 ), pričom toto právo je vykonávané v súlade s vnútroštátnym právom dotknutého členského štátu.

60. Na druhej strane má táto smernica podružne spresniť spôsob, akým sa právo na informácie uplatňuje na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača, takže článok 5 smernice 2012/13 a jej príloha II takto dopĺňajú rámcové rozhodnutie 2002/584.

61. Hoci tieto dva predmety úpravy spolu nepopierateľne súvisia alebo ich možno opísať ako paralelné, keďže vydanie európskeho zatykača má zákonite svoj pôvod vo vnútroštátnom trestnom konaní, neprekrývajú sa. Zatknutie vyžiadanej osoby vedie automaticky k uplatneniu osobitného postupu majúceho povahu lex specialis z dôvodu jeho cezhraničnej povahy.

62. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že rámcové rozhodnutie 2002/584 má zavedením nového zjednodušeného a efektívnejšieho systému odovzdávania osôb odsúdených alebo podozrivých z porušenia trestného zákona uľahčiť a zrýchliť súdnu spoluprácu a tak prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného pre Úniu stať sa zónou slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeného na vysokom stupni dôvery, ktorá musí existovať medzi členskými štátmi. Systém európskeho zatykača umožňuje, ako vyplýva z odôvodnenia 5 uvedeného rámcového rozhodnutia, odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri postupoch vydávania existujúcich pred jeho prijatím. V súlade s článkom 1 ods. 1 tohto rámcového rozhodnutia je teda cieľom mechanizmu európskeho zatykača umožniť zatknutie a odovzdanie vyžiadanej osoby tak, aby vzhľadom na cieľ sledovaný uvedeným rámcovým rozhodnutím spáchaný trestný čin nezostal nepotrestaný a aby táto osoba bola stíhaná alebo vykonala trest odňatia slobody, ktorý jej bol uložený. ( 23 )

63. Súdny dvor už rozhodol, že rozhodnutie orgánu vykonávajúceho zatykač umožňuje iba odovzdanie dotknutej osoby v súlade s ustanoveniami rámcového rozhodnutia 2002/584, keďže trestné stíhanie alebo konanie týkajúce sa výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody, alebo aj trestné konanie vo veci samej nepatria do pôsobnosti uvedeného rozhodnutia. ( 24 )

64. Určenie procesných práv osoby zatknutej pri výkone európskeho zatykača nemožno oddeliť od úmyslu normotvorcu Únie vyjadreného pri vytvorení tohto zatykača. Tento zatykač bol koncipovaný ako súdny mechanizmus rýchleho a efektívneho odovzdávania vyžiadaných osôb medzi členskými štátmi a nahradil tak ťažkopádny systém vydávania, ktorý závisel od posúdenia politického orgánu a nedokázal zohľadniť celú procesnú situáciu dotknutej osoby v trestnom konaní. Ako správne zdôrazňuje česká vláda, práva osoby v konaní týkajúcom sa európskeho zatykača sa preto úplne logicky zameriavajú na aspekt odovzdania do iného členského štátu a nezahŕňajú celú škálu práv, ktoré má osoba v trestnom konaní podľa vnútroštátneho práva. ( 25 )

65. V tejto súvislosti sa mi každý výklad smernice 2012/13, ktorý vedie k jej extenzívnemu uplatňovaniu ratione personae ( 26 ) a k silnému prieniku oboch dotknutých noriem sekundárneho práva, zdá nezlučiteľný s vedome obmedzeným predmetom úpravy a s cieľom zrýchliť súdnu spoluprácu, ktoré sú v rámcovom rozhodnutí 2002/584, ktorého článok 17 ods. 1 výslovne stanovuje, že európsky zatykač sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť. ( 27 ) V súlade s vôľou už prejavenou Súdnym dvorom sa teda treba vyhnúť tomu, aby účinky európskeho zatykača boli oslabené prieťahmi, ktoré majú mariť výkon týchto zatykačov. ( 28 )

66. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 4 ods. 3, článok 6 ods. 2 a článok 7 ods. 1 smernice 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že práva, ktoré sú v nich upravené, sa nevzťahujú na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača. ( 29 ) Za týchto okolností netreba preskúmať možnosť uvádzanú vnútroštátnym súdom zmeniť obsah formulára obsahujúceho jednotný vzor európskeho zatykača, ktorý je určený v článku 8 rámcového rozhodnutia 2002/584, a to tak, že sa tam uvedené práva doplnia, alebo ak sa tam tieto práva nedoplnia, tak tým, že sa zatknutej osobe zašlú dokumenty informujúce ju o jej právach podľa vyššie uvedených ustanovení smernice 2012/13.

67. K tvrdeniu vnútroštátneho súdu, že zbavenie osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača práv upravených vo vyššie uvedených ustanoveniach smernice 2012/13 by viedlo k porušeniu povinnosti rešpektovať základné práva obsiahnutej v odôvodnení 12 a článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584, a predovšetkým k porušeniu požiadaviek vyplývajúcich z článkov 6 a 47 Charty, treba zdôrazniť, že takéto tvrdenie v skutočnosti spochybňuje zlučiteľnosť rámcového rozhodnutia 2002/584 so základnými právami chránenými v právnom poriadku Únie, čo je predmetom druhej položenej otázky. ( 30 )

C. O druhej prejudiciálnej otázke

68. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na platnosť rámcového rozhodnutia 2002/584 vzhľadom na články 6 a 47 Charty, keďže osobám zatknutým na základe európskeho zatykača nie sú zaručené práva upravené v ustanoveniach smernice 2012/13 uvedených v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, čo údajne znemožňuje alebo mimoriadne sťažuje napadnutie vnútroštátneho zatykača a európskeho zatykača uvedenými osobami aj vtedy, keď sú zadržané vo vykonávajúcom členskom štáte na základe európskeho zatykača.

69. Na úvod treba pripomenúť, že v súlade s článkom 6 ods. 1 ZEÚ Únia uznáva práva, slobody a zásady uvedené v Charte, ktorá má rovnakú právnu silu ako Zmluvy. ( 31 )

70. V prvom rade treba zdôrazniť, že mechanizmus európskeho zatykača zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584, ktoré neupravuje možnosť podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu o vydaní tohto zatykača, sa zakladá na prezumpcii rešpektovania základných práv zakotvených Chartou, ktorých neoddeliteľnou súčasťou je právo na slobodu upravené v článku 6 Charty, ako aj právo na obhajobu vyplývajúce z práva na spravodlivý proces zakotveného v článkoch 47 a 48 Charty.

71. Zásada vzájomného uznávania, na ktorej spočíva systém európskeho zatykača, sa totiž zakladá na vzájomnej dôvere medzi členskými štátmi v to, že ich vnútroštátne právne poriadky sú spôsobilé poskytnúť rovnocennú a účinnú ochranu základných práv uznaných na úrovni Únie, osobitne práv obsiahnutých v Charte. Zásada vzájomnej dôvery ukladá najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti každému z týchto štátov, aby okrem výnimočných okolností vychádzal z toho, že všetky ostatné členské štáty dodržiavajú právo Únie a najmä základné práva uznané týmto právom. ( 32 )

72. Rámcové rozhodnutie 2002/584 konkrétnejšie vychádza zo zásady, že na rozhodnutia týkajúce sa európskeho zatykača sa vzťahujú všetky záruky, ktoré sú charakteristické pre súdne rozhodnutia, najmä záruky vyplývajúce zo základných práv a základných právnych zásad uvedených v článku 1 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia, čo znamená, že celý postup odovzdávania medzi členskými štátmi upravený v rámcovom rozhodnutí 2002/584 sa vykonáva pod súdnou kontrolou. Z toho vyplýva, že už samotné ustanovenia rámcového rozhodnutia upravujú postup v súlade s požiadavkami článku 47 Charty bez ohľadu na metódy vykonania rámcového rozhodnutia zvolené členskými štátmi. ( 33 )

73. Súdny dvor rozhodol, že pokiaľ ide o konanie týkajúce sa európskeho zatykača, záruka rešpektovania práv osoby, ktorej odovzdanie sa požaduje, patrí predovšetkým do zodpovednosti členského štátu vydávajúceho zatykač, o ktorom treba predpokladať, že dodržiava právo Únie a predovšetkým základné práva uznané týmto právom. ( 34 ) V tejto súvislosti systém európskeho zatykača zahŕňa dvojúrovňovú ochranu procesných a základných práv, ktoré musí mať vyžiadaná osoba, keďže k súdnej ochrane stanovenej na prvej úrovni, teda pri prijímaní vnútroštátneho rozhodnutia, akým je vnútroštátny zatykač, sa pridáva ochrana, ktorá musí byť zabezpečená na druhej úrovni, teda pri vydávaní európskeho zatykača, ku ktorému môže prípadne dôjsť aj krátko po prijatí uvedeného vnútroštátneho súdneho rozhodnutia. ( 35 )

74. Pokiaľ teda ide o opatrenie, ktoré môže tak ako vydanie európskeho zatykača porušiť právo dotknutej osoby na slobodu, táto ochrana vyžaduje, aby rozhodnutie spĺňajúce požiadavky účinnej súdnej ochrany bolo prijaté minimálne na jednej z dvoch úrovní uvedenej ochrany. Predovšetkým druhá úroveň ochrany práv dotknutej osoby predpokladá, že súdny orgán vydávajúci zatykač preveruje dodržanie nevyhnutných podmienok na jeho vydanie a objektívne skúma, či s ohľadom na všetky dôkazy v prospech a v neprospech a bez toho, aby bol vystavený riziku, že jeho rozhodovacia právomoc bude podliehať vonkajším pokynom najmä zo strany výkonnej moci, je vydanie uvedeného zatykača primerané. ( 36 )

75. Členským štátom teda prináleží zabezpečiť, aby ich právne poriadky účinne zaručovali úroveň súdnej ochrany, ktorú vyžaduje rámcové rozhodnutie 2002/584 prostredníctvom procesných pravidiel, ktoré zavedú a ktoré sa môžu v závislosti od systému odlišovať, pokiaľ nie je zmarený cieľ tohto rámcového rozhodnutia a z neho vyplývajúce požiadavky. V tejto súvislosti požiadavky účinnej súdnej ochrany môžu viesť k zavedeniu samostatného práva na opravný prostriedok proti rozhodnutiu o vydaní európskeho zatykača, ktoré prijal iný súdny orgán než súd. ( 37 ) Vzhľadom na znenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania je zaujímavé uviesť, že požiadavku účinnej súdnej ochrany spĺňa vnútroštátny systém upravujúci právo na opravný prostriedok proti rozhodnutiu o vydaní európskeho zatykača na účely trestného stíhania, ktoré možno uplatniť až po skutočnom odovzdaní vyžiadanej osoby. ( 38 )

76. Treba ešte zdôrazniť, že hoci sú podľa článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 členské štáty povinné vykonať každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia, toto uznávanie neznamená absolútnu povinnosť vykonať vydaný zatykač. ( 39 ) Pred rozhodnutím odovzdať vyžiadanú osobu na účely trestného stíhania musí vykonávajúci súdny orgán preskúmať európsky zatykač a ubezpečiť sa, že jej základné práva sú dodržané, ako výslovne pripomína článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584. Tento orgán nesmie tolerovať nerešpektovanie týchto práv a má v takomto prípade možnosť odmietnuť vykonať európsky zatykač. ( 40 )

77. Na záver uvádzam, že judikatúra Súdneho dvora pripomenutá v týchto návrhoch mohla byť oprávnene posúdená ako hnutie „proceduralizácie“ zásady vzájomnej dôvery pri vykonávaní európskeho zatykača, ktoré má vyvážiť jeho takmer automatickú povahu procesnými požiadavkami zaručujúcimi práva dotknutých osôb. ( 41 )

78. V druhom rade treba uviesť, že rámcové rozhodnutie 2002/584 upravuje niekoľko procesných práv v prospech osoby vyžiadanej na základe európskeho zatykača vo vykonávajúcom členskom štáte, a najmä právo na informácie. V súlade s článkom 11 rámcového rozhodnutia 2002/584 musí príslušný vykonávajúci súdny orgán informovať túto osobu hneď po jej zatknutí o európskom zatykači a jeho obsahu, o tom, že môže súhlasiť alebo namietať proti svojmu odovzdaniu súdnemu orgánu vydávajúcemu zatykač, ako aj o jej práve na pomoc právneho zástupcu a tlmočníka. Tieto práva okrem práva byť vypočutý v prípade, ak uvedená osoba nesúhlasí so svojím odovzdaním v súlade s článkom 14 uvedeného rámcového rozhodnutia, zodpovedajú právam uvedeným v písomnom poučení upravenom v článku 5 smernice 2012/13, ktoré musí byť bezodkladne odovzdané osobe zatknutej na účely výkonu európskeho zatykača.

79. V rámci oznámenia obsahu zatykača dostane uvedená osoba informácie požadované vo formulári obsahujúcom jednotný vzor európskeho zatykača, ktorý je prílohou rámcového rozhodnutia 2002/584 a ktorý musia vyplniť súdne orgány vydávajúce zatykač s cieľom zjednodušenia a zrýchlenia postupu odovzdania pri dodržaní lehôt upravených v článku 17 rámcového rozhodnutia 2002/584. Podľa článku 8 tohto rozhodnutia sa tieto informácie celkom zjavne týkajú dôkazu o vykonateľnom rozsudku, zatykači alebo inom vykonateľnom súdnom rozhodnutí s rovnakým účinkom, ktoré patrí do pôsobnosti článkov 1 a 2 tohto rámcového rozhodnutia, ale aj charakteru a skutkovej podstaty trestného činu, opisu okolností, za ktorých bol trestný čin spáchaný, vrátane času, miesta a miery účasti vyžiadanej osoby na trestnom čine. ( 42 ) Je zaujímavé uviesť, že tieto dve posledné informácie pripomínajú informácie uvedené v článku 6 smernice 2012/13.

80. Je teda zjavné, že podľa článku 11 rámcového rozhodnutia 2002/584 a článku 5 smernice 2012/13 osoba zatknutá na účely výkonu európskeho zatykača dostáva presnú, vhodnú a zrozumiteľnú informáciu o jej právach, ktorá je poskytnutá v rannom štádiu postupu odovzdania spôsobom, ktorý tejto osobe umožňuje skutočný výkon týchto práv v špecifickom rámci uvedeného postupu.

81. Tieto práva boli ešte spresnené a doplnené ustanoveniami smerníc 2010/64, 2013/48 a 2016/1919. Súdny dvor tak zdôraznil, že rámcové rozhodnutie 2002/584 je súčasťou všeobecného systému záruk účinnej súdnej ochrany upravených v ďalších právnych predpisoch Únie, ktoré boli prijaté v oblasti súdnej spolupráce v trestných veciach a ktoré prispievajú k zjednodušeniu výkonu práv osoby vyžiadanej na základe európskeho zatykača ešte pred jej odovzdaním do členského štátu, ktorý vydal zatykač. Najmä článok 10 smernice 2013/48 ukladá príslušnému orgánu vykonávajúceho členského štátu povinnosť informovať vyžiadané osoby bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody, že majú právo zvoliť si advokáta v členskom štáte, ktorý vydal zatykač. ( 43 ) Treba však spresniť na jednej strane, že úlohou tohto advokáta je pomáhať advokátovi vo vykonávajúcom členskom štáte poskytovaním informácií a poradenstva s cieľom zaručiť vyžiadaným osobám účinný výkon práv „podľa rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV“, a na druhej strane, že vyššie uvedené právo sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté lehoty stanovené v rámcovom rozhodnutí 2002/584 alebo povinnosť vykonávacieho súdneho orgánu rozhodnúť v lehotách a za podmienok definovaných v uvedenom rámcovom rozhodnutí o tom, či osobu treba odovzdať.

82. Pokiaľ ide v treťom rade o zadržanie vyžiadanej osoby, ktoré vnútroštátny súd spája s otázkou výkonu opravného prostriedku proti vnútroštátnemu zatykaču a európskemu zatykaču, treba zdôrazniť, že podľa článku 12 rámcového rozhodnutia 2002/584 prináleží vykonávajúcemu súdnemu orgánu po zatknutí vyžiadanej osoby rozhodnúť, či táto osoba musí zostať do rozhodnutia o výkone európskeho zatykača zadržaná, alebo má byť prepustená na slobodu. Zadržanie teda nie je nevyhnutne vyžadované a dočasné prepustenie je v súlade s vnútroštátnym právom vykonávajúceho členského štátu kedykoľvek možné.

83. Tieto pripomienky sa spájajú s tým, že európsky normotvorca jednak zabezpečil rešpektovanie práva byť vypočutý vo vykonávajúcom členskom štáte tak, ako vyplýva najmä z článkov 14 a 18 rámcového rozhodnutia 2002/584, čo umožňuje dotknutej osobe účinne napadnúť jej ďalšie zadržiavanie, a jednak dôsledne časovo ohraničil prijatie rozhodnutí týkajúcich sa európskeho zatykača, aby dosiahol cieľ zrýchliť súdnu spoluprácu.

84. Ako už bolo uvedené, pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia o výkone európskeho zatykača, článok 17 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že európsky zatykač sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť. Odseky 2 a 3 tohto článku stanovujú presné lehoty, ktoré musia členské štáty dodržať, a to 10, resp. 60 dní na prijatie konečného rozhodnutia o výkone tohto zatykača, podľa toho, či vyžiadaná osoba súhlasí, alebo nesúhlasí so svojím odovzdaním, pričom odsek 4 upravuje predĺženie lehoty o 30 dní. Temporalita mechanizmu európskeho zatykača sa teda do značnej miery zakladá na prejavenej vôli vyžiadanej osoby.

85. Hoci Súdny dvor uviedol, že lehoty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutia 2002/584 sú najmä vzhľadom na rozhodujúci význam zásady vzájomného uznávania v systéme zavedenom rámcovým rozhodnutím v zásade postačujúce na to, aby vykonávajúci súdny orgán uskutočnil preskúmanie pred výkonom európskeho zatykača a prijal rozhodnutie o jeho výkone, domnieval sa, že uvedený orgán je povinný prijať toto rozhodnutie aj po uplynutí uvedených lehôt a že v takej situácii článok 12 rámcového rozhodnutia v spojení s jeho článkom 17 v zásade nebráni tomu, aby súdny orgán vykonávajúci zatykač v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu ponechal vyžiadanú osobu vo väzbe, aj keď celková dĺžka väzby tejto osoby prekročí tieto lehoty. ( 44 )

86. Považujem za dôležité, že Súdny dvor výkladom dotknutých ustanovení, ktorý je v súlade s článkom 6 Charty, ktorého vysvetlivky odkazujú na článok 5 EDĽP a v tomto prípade na jeho článok 5 ods. 1 písm. f) týkajúci sa konania o vydaní, jasne zmiernil toto riešenie tým, že spresnil, že keďže samotné vydanie európskeho zatykača nemôže odôvodniť väzbu vyžiadanej osoby počas obdobia, ktorého celková dĺžka prekračuje čas nevyhnutný na vykonanie tohto zatykača, vykonávajúci súdny orgán môže rozhodnúť, že ponechá túto osobu vo väzbe, len pokiaľ konanie o výkone európskeho zatykača bolo vedené s dostatočne náležitou starostlivosťou, a teda pokiaľ dĺžka väzby nie je neprimeraná. S cieľom zistiť, že je to tak, musí tento orgán konkrétne preskúmať danú situáciu s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti, aby mohol posúdiť odôvodnenosť dĺžky konania. ( 45 )

87. S prihliadnutím na situáciu zadržania osoby zatknutej pri výkone európskeho zatykača, ktorú uvádza vnútroštátny súd na podloženie jeho pochybností o platnosti tohto rámcového rozhodnutia v prípade, že sa neuplatňujú rôzne práva na informácie obsiahnuté v smernici 2012/13 a uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, považujem za potrebné pripomenúť ešte dve ustanovenia rámcového rozhodnutia 2002/584.

88. Na jednej strane článok 23 ods. 5 rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že po uplynutí lehôt na odovzdanie vyžiadanej osoby po prijatí rozhodnutia o výkone európskeho zatykača sa táto osoba prepustí, ak je stále zadržiavaná.

89. Na druhej strane článok 26 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584 stanovuje, že členský štát, ktorý vydal zatykač, započíta všetky obdobia zadržiavania vyplývajúce z výkonu európskeho zatykača do celkovej doby odňatia slobody, ktorá sa má v ňom vykonať, čím zabezpečí, že každé obdobie zadržiavania vrátane toho, ktoré vyplýva z prípadného ponechania osoby vo väzbe po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia, bude v prípade výkonu trestu odňatia slobody v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, náležite zohľadnené. ( 46 )

90. V tomto kontexte si myslím, že záver o neuplatniteľnosti článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača nemôže vzhľadom na prípadný opravný prostriedok podaný proti rozhodnutiu o vydaní vnútroštátneho zatykača a európskeho zatykača a situáciu týchto osôb počas postupu odovzdania charakterizovať akékoľvek porušenie požiadaviek vyplývajúcich z článkov 6, 47 a 48 Charty rámcovým rozhodnutím 2002/584.

91. Podľa môjho názoru rámcové rozhodnutie 2002/584 tak, ako je spresnené a doplnené najmä článkom 5 smernice 2012/13 a vykladané Súdnym dvorom, zaručuje práva dotknutých osôb v súlade s vyššie uvedenými požiadavkami, pričom súčasne zabezpečuje efektivitu mechanizmu odovzdávania týchto osôb a rovnako efektivitu systému súdnej spolupráce medzi členskými štátmi, ktorého jedným z podstatných prvkov je európsky zatykač.

92. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba odpovedať tak, že preskúmaním položených otázok sa nezistila žiadna skutočnosť, ktorá by mohla mať vplyv na platnosť rámcového rozhodnutia 2002/584.

VI. Návrh

93. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko) odpovedal takto: – Článok 4 ods. 3, článok 6 ods. 2 a článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní sa majú vykladať v tom zmysle, že v nich upravené práva sa nevzťahujú na osoby zatknuté pri výkone európskeho zatykača. – Preskúmaním položených otázok sa nezistila žiadna skutočnosť, ktorá by mohla mať vplyv na platnosť rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1.

( 3 ) Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34.

( 4 ) Pozri rozsudok z 27. mája 2019, OG a PI (Prokuratúry Lübeck a Zwickau) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).

( 5 ) Pozri rozsudok z 27. mája 2019, PF (Generálny prokurátor Litvy) (C‑509/18, EU:C:2019:457).

( 6 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).

( 7 ) Pozri najmä rozsudok z 12. októbra 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, body 21 a 22, ako aj citovaná judikatúra).

( 8 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, AY (Zatykač – Svedok) (C‑268/17, EU:C:2018:602, body 26 a 27).

( 9 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, AY (Zatykač – Svedok) (C‑268/17, EU:C:2018:602, body 28 a 29).

( 10 ) Pozri rozsudok z 10. septembra 2014, Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, bod 22 a citovaná judikatúra).

( 11 ) Príloha II obsahuje päť nadpisov, ktoré sa vzťahujú na: A. Informácie o európskom zatykači; B. Pomoc advokáta; C. Tlmočenie a preklad; D. Možnosť súhlasu s vydaním; E. Vypočutie. Ako uvidíme ďalej, tieto nadpisy zodpovedajú právam vyžiadanej osoby zaručeným priamo v rámcovom rozhodnutí 2002/584.

( 12 ) Spresňujem však, že hneď ako je vyžiadaná osoba odovzdaná súdnemu orgánu vydávajúcemu zatykač, získava postavenie „obvinenej osoby“ v zmysle smernice 2012/13, a má teda všetky práva viažuce sa na toto postavenie.

( 13 ) Pozri rozsudok z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours) (C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, bod 43).

( 14 ) Uznesenie Rady z 30. novembra 2009 o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 1) a „Štokholmský program – otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich“, bod 2.4 (Ú. v. EÚ C 115, 2010, s. 1).

( 15 ) Ú. v. EÚ L 280, 2010, s. 1.

( 16 ) Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1.

( 17 ) Ú. v. EÚ L 132, 2016, s. 1.

( 18 ) Ú. v. EÚ L 297, 2016, s. 1.

( 19 ) Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24.

( 20 ) KOM(2010) 392 v konečnom znení.

( 21 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 34), a z 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 36). V tomto prvom rozhodnutí Súdny dvor ešte v bode 36 spresnil, že smernica 2012/13 prispieva k zavedeniu minimálnej harmonizácie trestných konaní v Európskej únii a uplatnenie pravidiel stanovených touto smernicou v určitom členskom štáte je nezávislé od existencie cezhraničnej situácie v rámci sporu, ktorý vznikol v tomto členskom štáte.

( 22 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 89).

( 23 ) Pozri rozsudky zo 6. decembra 2018, IK (Výkon doplňujúceho trestu) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, body 36 až 39), a z 30. mája 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 57).

( 24 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. decembra 2018, IK (Výkon doplňujúceho trestu) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, bod 56), a z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 57).

( 25 ) Názor uvedený v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, ktorý prirovnáva procesnú situáciu osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača k procesnej situácii podozrivých alebo obvinených osôb uvedených v smernici 2012/13, podľa môjho názoru znamená popieranie osobitosti cezhraničného postupu odovzdania vyžiadanej osoby medzi členskými štátmi.

( 26 ) Uplatňovanie článku 4 ods. 3, článku 6 ods. 2 a článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 na situáciu osôb zatknutých pri výkone európskeho zatykača je v každom prípade bezpredmetné, keď bol tento zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody.

( 27 ) Možno sa predovšetkým spytovať na to, aké by malo dôsledky, ak by sa osobám zatknutým pri výkone európskeho zatykača priznalo právo na prístup k spisu, upravené v článku 7 ods. 1 smernice 2012/13 a spresnené v jej odôvodnení 30 v takej forme, že sa dotknutej osobe a jej advokátovi sprístupnia dokumenty a prípadne fotografie, zvukové a obrazové záznamy, ktoré sú v súlade s vnútroštátnym právom dôležité pre účinné napadnutie zákonnosti zatknutia alebo zadržania podozrivého. Toto oznámenie dokumentov nachádzajúcich sa v spise by umožnilo dotknutej osobe a jej advokátovi podávať žiadosti týkajúce sa predložených dôkazov alebo požadovať doplnenie vyšetrovania, čo by malo nepopierateľne vplyv na priebeh postupu odovzdania.

( 28 ) Rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 41).

( 29 ) Uvádzam, že k tomuto názoru sa pripája Komisia a všetky vlády, ktoré predložili písomné pripomienky v tomto konaní.

( 30 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 45).

( 31 ) Pozri rozsudok z 26. februára 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 48).

( 32 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi et Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 77 a 78).

( 33 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 56), a z 30. mája 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 46 a 47).

( 34 ) Pozri rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 50).

( 35 ) Pozri rozsudok z 27. mája 2019, OG a PI (Prokuratúry Lübeck a Zwickau) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, bod 67, ako aj citovaná judikatúra).

( 36 ) Pozri rozsudok z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours) (C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, body 60 a 61).

( 37 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours) (C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, body 64 až 66).

( 38 ) Pozri rozsudky z 30. mája 2013, F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 50); zo 6. decembra 2018, IK (Výkon doplňujúceho trestu) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, bod 67), ako aj z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours) (C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, body 70 a 71).

( 39 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2020, SF (Európsky zatykač – Záruky vrátenia do vykonávajúceho štátu) (C‑314/18, EU:C:2020:191, body 39 a 40).

( 40 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. januára 2013, Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, bod 41), a z 10. augusta 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, body 103 a 104). Ako príklad možno uviesť prípady, v ktorých súdny orgán vykonávajúci zatykač overoval riziko neľudského a ponižujúceho zaobchádzania z dôvodu podmienok pozbavenia osobnej slobody v členskom štáte vydávajúcom zatykač [rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198)], postavenie orgánu, ktorý vydal zatykač, ako súdneho orgánu [rozsudok z 10. novembra 2016, Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861)], existenciu vnútroštátneho zatykača [rozsudok z 1. júna 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)], dodržanie zásady non bis in idem [rozsudok zo 16. novembra 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)], skutočnosť, že podmienky vydania tohto zatykača a najmä jeho primeranosť sú predmetom súdneho preskúmania v tomto členskom štáte [rozsudok z 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Prokuratúra Švédsko) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)].

( 41 ) RIZCALLAH, C.: La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la „procéduralisation“ du principe de confiance mutuelle. In: L’Observateur de Bruxelles. 2020, č. 119, s. 36.

( 42 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, body 58 a 59).

( 43 ) Pozri rozsudok z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours) (C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, body 72 a 73).

( 44 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, body 42, 52, 60 a 62).

( 45 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, body 53 až 59).

( 46 ) Pozri rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 51).