ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na bezplatné vysielanie zvukových záznamov v zubnej ordinácii v rámci hospodárskeho výkonu slobodného povolania pre klientov, ktorí ho počúvajú nezávisle od svojej vôle. Preto také vysielanie nezakladá právo na zaplatenie odmeny pre výrobcov zvukových záznamov.

Klienti zubného lekára totiž tvoria skupinu osôb, ktorej zloženie je vo veľkej miere stále, a predstavujú tak určitú skupinu možných adresátov, pričom ostatné osoby v zásade nemajú prístup k starostlivosti poskytovanej týmto zubným lekárom. Preto nejde o „osoby vo všeobecnosti“. Navyše v súvislosti s významom počtu osôb, ktorým zubný lekár sprístupnil zvukový záznam na počúvanie, má táto pluralita osôb malý, ba dokonca nemá žiadny význam, keďže okruh osôb nachádzajúcich sa súčasne v jeho ordinácii je vo všeobecnosti veľmi obmedzený. Okrem toho hoci klienti prichádzajú a odchádzajú postupne, nič to nemení na tom, že títo striedajúci sa klienti nie sú vo všeobecnosti adresátmi tých istých zvukových záznamov, a to najmä tých, ktoré sú šírené prostredníctvom rozhlasového vysielania. Napokon zubný lekár, ktorý šíri ako hudobnú kulisu zvukové záznamy v prítomnosti svojich pacientov, nemôže očakávať z dôvodu samotného šírenia nárast počtu klientov svojej ordinácie ani zvyšovať cenu starostlivosti, ktorú poskytuje. Preto takéto šírenie nemôže mať vplyv na zisky tohto zubného lekára. Klienti zubného lekára totiž navštevujú jeho ordináciu s jediným cieľom, a to aby im bola poskytnutá starostlivosť, pričom šírenie zvukových záznamov vôbec nesúvisí s poskytovaním zubnej starostlivosti. Klienti majú prístup k určitým zvukovým záznamom len náhodou a nezávisle od svojej vôle, a to v závislosti od času svojho príchodu do ordinácie a od dĺžky čakania, ako aj od povahy starostlivosti, ktorá im je poskytovaná. Za týchto podmienok nie je možné domnievať sa, že by obvyklá klientela zubného lekára bola prijímateľom daného vysielania. Z tohto dôvodu nemá také vysielanie odplatnú povahu.

(pozri body 95 – 99, 102, bod 2 výroku)
Čo sa týka lokalít prichádzajúcich do úvahy ako lokality európskeho významu, uvedených na vnútroštátnych zoznamoch predkladaných Komisii, a predovšetkým lokalít, kde sa vyskytujú prioritné typy prirodzených biotopov alebo prioritné druhy, členské štáty sú v zmysle smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín povinné prijať ochranné opatrenia, ktoré sú z hľadiska cieľa ochrany vyplývajúceho z tejto smernice vhodné na zabezpečenie relevantného ekologického záujmu, aký tieto lokality majú na vnútroštátnej úrovni.

Režim primeranej ochrany uplatniteľný na lokality uvedené vo vnútroštátnom zozname zaslanom Komisii v zmysle článku 4 ods. 1 uvedenej smernice vyžaduje, aby členské štáty nepovolili zásahy, pri ktorých existuje riziko, že vážne ohrozia ekologické vlastnosti týchto lokalít. Tak je to najmä v prípade, ak existuje riziko, že zásah buď výrazne zníži plochu lokality, alebo spôsobí vymiznutie prioritných druhov prítomných v lokalite, alebo spôsobí zničenie uvedenej lokality či zánik jej reprezentatívnych vlastností.

Ak by to tak totiž nebolo, hrozilo by narušenie rozhodovacieho procesu na úrovni Európskej únie, ktorý sa nezakladá len na integrite lokalít, tak ako sú oznámené členskými štátmi, ale je tiež charakterizovaný ekologickými porovnaniami rôznych lokalít navrhnutých členskými štátmi, a Komisia by už nebola schopná plniť si úlohy v dotknutej oblasti, a to najmä zostaviť zoznam lokalít vybratých ako lokality európskeho významu s cieľom vytvorenia súvislej európskej ekologickej sústavy osobitných chránených území.

Vyššie uvedené úvahy platia v každom prípade mutatis mutandis aj pre lokality, pri ktorých predmetný členský štát nespochybňuje, že spĺňajú ekologické kritériá uvedené v článku 4 ods. 1 smernice 92/43, a preto majú byť uvedené na národnom zozname navrhovaných lokalít európskeho významu zaslanom Komisii. Nemožno totiž pripustiť, aby podľa tejto smernice a cieľov, ktoré sleduje, lokalita, v prípade ktorej dotknutý členský štát nespochybňuje, že má byť zapísaná na uvedený zoznam, nemala žiadnu ochranu.

Preto členský štát, ktorý toleruje činnosti, ktoré vážne ohrozujú ekologické vlastnosti takejto lokality, a neprijme ochranné opatrenia potrebné na zachovanie populácie dotknutého druhu, ktorý predstavuje ekologický záujem tejto lokality, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 92/43.

(pozri body 43 – 47, 69 a výrok)
Článok 168 a článok 178 písm. a) smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neumožňuje spoločnosti odpočet dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe, pokiaľ faktúra vyhotovená pred registráciou a identifikáciou uvedenej spoločnosti na účely dane z pridanej hodnoty bola vystavená na meno jej spoločníkov, hoci sú pravdepodobne splnené hmotnoprávne podmienky uvedené v článku 168 písm. a) potrebné na to, aby si táto spoločnosť mohla uplatniť najmä právo na odpočet dane z pridanej hodnoty, a hoci boli preukázané údaje, ktoré boli nevyhnutné na zabezpečenie spoľahlivého a účinného výberu dane z pridanej hodnoty.

Vzhľadom na to, že takáto spoločnosť nemá možnosť uplatniť si svoje právo na odpočet z dôvodu, že v deň vyhotovenia faktúry táto spoločnosť ešte nebola zaregistrovaná ani identifikovaná na účely dane z pridanej hodnoty a že z tohto dôvodu bola faktúra vystavená na mená spoločníkov, hoci sú osoby, ktoré majú zaplatiť daň z pridanej hodnoty na vstupe, a osoby, ktoré založili uvedenú spoločnosť, totožné, treba túto nemožnosť uplatnenia považovať za dôsledok čisto formálnej povinnosti. Dodržanie takejto povinnosti nemožno požadovať z dôvodu, že táto požiadavka by mohla mať za následok absolútnu nemožnosť uplatnenia práva na odpočet a tým by viedla k spochybneniu zásady neutrality dane z pridanej hodnoty.

(pozri body 44 – 46, 49, 50, bod 2 výroku)
Článok 1 ods. 2 v spojení s článkom 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 o vodičských preukazoch, ako aj článok 2 ods. 1 v spojení s článkom 11 ods. 4 smernice 2006/126 o vodičských preukazoch sa musia vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave hostiteľského členského štátu, ktorá povoľuje tomuto štátu zamietnuť uznať na svojom území vodičský preukaz vydaný v inom členskom štáte, ak vlastníkovi tohto preukazu tento hostiteľský členský štát nestanovil žiadne opatrenie v zmysle článku 8 ods. 4 smernice 91/439 alebo článku 11 ods. 4 druhého pododseku smernice 2006/126, ale v poslednom uvedenom členskom štáte mu bolo zamietnuté vydanie prvého vodičského preukazu z dôvodu nesplnenia podmienok fyzickej a psychickej spôsobilosti bezpečne viesť motorové vozidlo podľa ustanovení toto štátu.

Článok 8 ods. 4 smernice 91/439 totiž predstavuje výnimku zo zásady vzájomného uznávania vodičských preukazov a z tohto dôvodu ju treba vykladať reštriktívne. Keby sa totiž výnimky z povinnosti uznávania vodičských preukazov vydaných v členských štátoch bez formalít, ktoré dávajú túto zásadu do rovnováhy so zásadou bezpečnosti cestnej premávky, chápali širším spôsobom, došlo by k popretiu zmyslu zásady vzájomného uznávania vodičských preukazov vydaných v členských štátoch v súlade so smernicou 91/439.

(pozri body 45, 46, 59, bod 1 výroku)
Smernica 2006/24 o uchovávaní údajov vytvorených alebo spracovaných v súvislosti s poskytovaním verejne dostupných elektronických komunikačných služieb alebo verejných komunikačných sietí a o zmene a doplnení smernice 2002/58 týkajúcej sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách) sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni uplatneniu vnútroštátneho ustanovenia založeného na článku 8 smernice 2004/48 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva, ktoré povoľuje, aby bolo poskytovateľovi internetových služieb na účely identifikácie konkrétneho účastníka alebo používateľa internetu nariadené oznámiť majiteľovi alebo držiteľovi autorských práv informácie o identite účastníka, ktorému bola pridelená určitá adresa IP (internetového protokolu), ktorá bola údajne použitá pri porušení uvedeného práva, pretože taká právna úprava nepatrí do pôsobnosti smernice 2006/24 ratione materiae.

Smernica 2002/58 týkajúca sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách) a smernica 2004/48 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá na účely identifikácie konkrétneho účastníka alebo používateľa internetu povoľuje, aby bolo poskytovateľovi internetových služieb nariadené oznámiť majiteľovi alebo držiteľovi autorských práv informácie o identite účastníka, ktorému bola pridelená určitá adresa IP (internetového protokolu), ktorá bola údajne použitá pri porušení uvedeného práva, ak táto právna úprava vnútroštátnemu súdu, ktorému aktívne legitimovaný subjekt predložil návrh na vydanie príkazu poskytnúť osobné údaje, umožňuje, aby v závislosti od okolností každého samostatného prípadu a s náležitým prihliadnutím na požiadavky vyplývajúce zo zásady proporcionality zvážil jednotlivé protichodné záujmy.

Povinnosťou členských štátov pri preberaní týchto smerníc je totiž dbať o to, aby uplatnili výklad týchto smerníc, ktorý umožní zabezpečiť náležitú rovnováhu medzi rôznymi základnými právami chránenými právnym poriadkom Únie. Ďalej je nevyhnutné, aby orgány a súdy členských štátov pri vykonávaní opatrení na prebratie uvedených smerníc nielen vykladali svoje vnútroštátne právo v súlade s týmito smernicami, ale takisto dbali o to, aby nevychádzali z výkladu týchto smerníc, ktorý by kolidoval s uvedenými základnými právami alebo s inými všeobecnými zásadami práva Únie, ako je zásada proporcionality.

(pozri body 56, 61 a výrok)
Pokiaľ ide o nezákonnosť právneho aktu, vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie je podriadený splneniu súboru podmienok, medzi ktoré patrí existencia dostatočne závažného porušenia právnej normy, ktorej cieľom je priznať jednotlivcom práva.

V tomto kontexte, aj keď nerešpektovanie systému rozdelenia právomocí medzi rozličné inštitúcie Únie, ktorý má za cieľ zabezpečiť dodržiavanie inštitucionálnej rovnováhy stanovenej Zmluvami, a nie ochranu jednotlivcov, nemôže samo osebe postačovať na vznik zodpovednosti Únie voči dotknutým hospodárskym subjektom, o inú situáciu by išlo v prípade, ak by opatrenie Únie bolo prijaté nielen v rozpore s rozdelením právomocí medzi inštitúciami, ale ani jeho hmotnoprávne ustanovenia by neboli v súlade s vyššou právnou normou chrániacou jednotlivcov.

Všeobecný súd sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že Komisia porušením pravidiel rozdelenia právomocí medzi ňou a členskými štátmi vyplývajúcich zo smernice 75/319 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa liekov nemôže spôsobiť vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie, keďže tieto pravidlá nemajú za cieľ priznať práva jednotlivcom, pričom tento súd nezohľadnil judikatúru, podľa ktorej takéto porušenie v prípade, že ho sprevádza porušenie hmotnoprávneho ustanovenia s uvedeným cieľom, môže spôsobiť vznik uvedenej zodpovednosti.

(pozri body 80 – 82)
Článok 82 ES sa netýka len postupov, ktoré by spotrebiteľom mohli spôsobiť okamžitú ujmu, ale aj postupov, ktoré im spôsobujú ujmu tým, že narušujú hospodársku súťaž. Pojem „zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta“ treba chápať v tomto poslednom uvedenom zmysle.

Podnik v dominantnom postavení môže odôvodniť konania, na ktoré sa môže vzťahovať zákaz stanovený v článku 82 ES. Takýto podnik môže v tejto súvislosti najmä preukázať buď to, že jeho správanie je objektívne nevyhnutné, alebo že vylučujúci účinok, ktorý spôsobuje, možno vyrovnať alebo prekonať výhodami v zmysle efektívnosti, z ktorých majú prospech aj spotrebitelia.

Článok 82 ES sa má vykladať v tom zmysle, že politika nízkych cien uplatňovaná vo vzťahu k určitým dôležitým bývalým klientom konkurenta podniku, ktorý má dominantné postavenie, sa nemôže považovať za zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta len z dôvodu, že cena uplatňovaná týmto podnikom voči jednému z týchto zákazníkov je na nižšej úrovni ako celkové priemerné náklady vzniknuté v súvislosti s dotknutou činnosťou, ale vyššej ako s ňou spojené priemerné diferenčné náklady, vymedzené ako náklady, ktoré sa z krátkodobého alebo dlhodobého hľadiska rozplynú, ak by mal podnik prestať s vykonávaním dotknutej činnosti. Na to, aby sa posúdila existencia protisúťažných následkov, treba za takýchto okolností preskúmať, či je dôsledkom tejto cenovej politiky skutočné alebo pravdepodobné vylúčenie tohto konkurenta, ktoré poškodzuje hospodársku súťaž a v dôsledku toho aj záujmy spotrebiteľov, a to bez objektívneho odôvodnenia.

(pozri body 31, 44 a výrok)
Pojem „deň podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva“ uvedený v článku 27 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, zmenené a doplnené nariadením č. 1992/2003, zahŕňa kalendárny deň podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, ale nie hodinu a minútu podania.

Povinnosť uviesť dátum alebo deň, podľa jazykovej verzie, nezahŕňa podľa bežného významu povinnosť označiť hodinu a a fortiori minútu. Keďže v článku 27 nariadenia č. 40/94 neexistuje výslovný odkazu na hodinu a minútu podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, zdá sa, že normotvorca Spoločenstva nepokladal tieto ukazovatele za dôležité pre určenie okamihu podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva a následne pre určenie, či je skoršia ako iná ochranná známka.

Takýto výklad vyplýva aj z kontextu článku 27 nariadenia č. 40/94. Najmä pravidlo 5 nariadenia č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94 upravujúce náležitosti podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, ktoré musí splniť Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory), centrálny úrad priemyselného vlastníctva členského štátu alebo Úrad pre ochranné známky štátov Beneluxu, trvá iba na povinnosti uviesť na prihlášku dátum jej prijatia a nie hodinu a minútu.

Pokiaľ by však normotvorca Spoločenstva zastával názor, že hodina a minúta podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva musia byť brané do úvahy ako podstatné prvky „dátumu podania“ tejto prihlášky v zmysle článku 27 nariadenia č. 40/94, takého spresnenie by malo byť zahrnuté do nariadenia č. 2868/95.

(pozri body 47 – 49, 54)
Pokiaľ ide o vymedzenie pôsobnosti zásad slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť sa, je potrebné určiť, či je hospodársky subjekt usadený v členskom štáte, v ktorom ponúka dotknutú službu. V tomto kontexte pojem usadenie znamená, že subjekt stabilne a trvale ponúka svoje služby prostredníctvom podniku v hostiteľskom členskom štáte. „Poskytovanie služieb“ v zmysle článku 49 ES naopak predstavuje poskytovanie akýchkoľvek služieb, ktoré nie sú stabilne a trvale ponúkané prostredníctvom podniku v hostiteľskom členskom štáte.

Žiadne ustanovenie Zmluvy neumožňuje abstraktným spôsobom určiť dĺžku alebo frekvenciu, od ktorej by sa poskytovanie služby alebo určitého typu služby už nemohlo považovať za poskytovanie služieb, z čoho vyplýva, že pojem služba v zmysle Zmluvy môže zahŕňať služby rozličného druhu vrátane služieb, ktorých poskytovanie trvá dlhšie obdobie, ba dokonca aj niekoľko rokov.

Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprav, ktorá ukladá určité požiadavky ekonomickým subjektom, ktoré si želajú pokračovať vo vykonávaní služieb správy, vyrubovania a výberu príjmov miestnych územných celkov, môže v zásade spadať do pôsobnosti tak článku 43 ES, ako aj článku 49 ES. V opačnom prípade by to v praxi znamenalo, že výber miestnych daní bez existencie podniku by na území hostiteľského členského štátu nebolo možné uskutočňovať. V prípade potreby prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či je to tak.

(pozri body 30 – 33)
„Pôžičky“ sú totiž v bode XI prílohy I smernice 88/361, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy, v prvom rade uvedené bez spresnenia ich odplatného alebo bezodplatného charakteru, prípadne ich konkrétneho predmetu. Ďalej na účely určenia, či sa na daňové zaobchádzanie členského štátu s určitými transakciami vzťahujú ustanovenia týkajúce sa voľného pohybu kapitálu, nie je opodstatnené rozlišovať medzi transakciami uskutočnenými v peniazoch a transakciami uskutočnenými vo vecných plneniach. Napokon zo zaradenia dedičstiev a odkazov do citovaného bodu vyplýva, že bezodplatný charakter transakcie sám osebe nezabraňuje, aby bola označená za pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ES. Navyše bezodplatné poskytnutie motorového vozidla na účely jeho použitia predstavuje výhodu vo forme konkrétnej ekonomickej hodnoty zodpovedajúcej nákladom pri prenájme motorového vozidla rovnakého druhu a na rovnaké obdobie.

Článok 56 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá jeho rezidentom, ktorí si požičali vozidlo zaevidované v inom členskom štáte od rezidenta tohto iného štátu, ukladá pri prvom použití tohto vozidla na vnútroštátnych cestných komunikáciách zaplatenie celej dane bežne splatnej pri zaevidovaní vozidla v prvom členskom štáte bez zohľadnenia dĺžky používania uvedeného vozidla na cestných komunikáciách a bez toho, aby tieto osoby mohli uplatniť právo na oslobodenie od dane alebo vrátenie dane, ak uvedené vozidlo nie je ani určené predovšetkým na trvalé používanie na území prvého členského štátu, ani sa v skutočnosti nepoužíva týmto spôsobom.

Ak sú motorové vozidlá, ktoré nie sú zaevidované v členskom štáte, určené predovšetkým na trvalé používanie na jeho území alebo sa v skutočnosti používajú týmto spôsobom, rozdielne zaobchádzanie medzi obyvateľom tohto štátu, ktorý bezodplatne používa takéto vozidlo, a osobou, ktorá za rovnakých podmienok používa vozidlo zaevidované v tom istom členskom štáte, ktoré bolo teda pri prihlásení do evidencie zdanené, skutočne neexistuje. Preto bude daň, ktorá je požadovaná pri prvom použití motorového vozidla nezaevidovaného v dotknutom členskom štáte na vnútroštátnych cestných komunikáciách tohto štátu, odôvodnená podľa vzoru dane splatnej pri prihlásení vozidiel do evidencie v uvedenom štáte. Naproti tomu skutočne existuje rozdiel v zaobchádzaní medzi dvoma kategóriami osôb a predmetné zdanenie nie je opodstatnené, ak motorové vozidlá nie sú určené predovšetkým na trvalé používanie alebo sa v skutočnosti nepoužívajú týmto spôsobom. Za týchto podmienok bude totiž vzťah daných vozidiel k územiu členského štátu nedostatočný, aby bolo možné opodstatniť uloženie dane bežne splatnej pri prihlásení vozidla do evidencie v tomto štáte.

(pozri body 50 – 52, 56 a výrok)
V rámci žaloby o nesplnenie povinnosti je účelom postupu pred začatím súdneho konania poskytnúť príležitosť dotknutému členskému štátu jednak, aby si splnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie, a jednak, aby účinne uplatnil svoje prostriedky na obranu voči žalobným dôvodom vysloveným Komisiou. Predmet žaloby podanej na základe článku 258 ZFEÚ je v dôsledku toho vymedzený konaním pred podaním žaloby upraveným v tomto ustanovení.

Na základe článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 38 ods. 1 písm. c) jeho rokovacieho poriadku prináleží Komisii, aby v každej žalobe podanej podľa článku 258 ZFEÚ uviedla presné výhrady, ku ktorým sa má Súdny dvor vyjadriť, ako aj aspoň zhrnujúco právne a skutkové okolnosti, na ktorých sú tieto výhrady založené. Pokiaľ však Komisia tvrdí, že vnútroštátna právna úprava je v rozpore so systémom, štruktúrou a zmyslom smernice, a to bez toho, aby porušenie práva Únie, ktoré z toho vyplýva, mohlo byť spájané s konkrétnym ustanovením tejto smernice, nemôže byť jej žaloba len z tohto dôvodu kvalifikovaná ako neprípustná.

(pozri body 33 – 35, 39)
Článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že by sa mohlo dospieť k nezlučiteľným rozsudkom vydaným v samostatných konaniach v zmysle tohto ustanovenia v prípade, keď sa dvom alebo viacerým spoločnostiam usadeným v rôznych členských štátoch v rámci spoločného konania na súde niektorého z týchto členských štátov, a to každej spoločnosti samostatne, vytýka, že vykonávaním vyhradených aktivít s tým istým výrobkom porušili rovnakú národnú časť európskeho patentu, ktorá platí aj v inom členskom štáte. Preskúmanie existencie tohto rizika s ohľadom na všetky relevantné okolnosti v spise prináleží vnútroštátnemu súdu.

Článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že v takej situácii, ktorá sa týka žaloby o porušenie patentu, v rámci ktorej sa v incidenčnom konaní namietala neplatnosť európskeho patentu ako dôvod obrany proti prijatiu predbežného opatrenia zakazujúceho cezhraničné porušovanie patentu, nebráni uplatneniu článku 31 tohto nariadenia.

V prvom rade cieľom týchto ustanovení je totiž upravovať odlišné situácie, pričom každé ustanovenie má inú oblasť pôsobnosti. Kým článok 22 bod 4 sa týka určenia právomoci na rozhodovanie vo veci samej v sporoch týkajúcich sa presne vymedzenej oblasti, článok 31 sa uplatní nezávisle od akejkoľvek právomoci na rozhodovanie v hlavnom konaní. Naopak, nič nenasvedčuje tomu, že by sa jedno z týchto ustanovení dalo považovať za všeobecné alebo osobitné v porovnaní s druhým dotknutým ustanovením. Z uvedeného vyplýva, že článok 31 nariadenia č. 44/2001 má samostatný význam, ktorý je nezávislý od článku 22 bodu 4 tohto nariadenia. Daný článok 31 sa uplatní, ak je inému súdu, než je súd príslušný rozhodnúť v hlavnom konaní, podaný návrh na vydanie predbežných opatrení alebo ochranných opatrení, takže uvedený článok 22 bod 4, ktorý sa týka právomoci na rozhodovanie v hlavnom konaní, nemožno v zásade vykladať v tom zmysle, že by predstavoval výnimku z uvedeného článku 31, a že by teda mohol vylúčiť uplatnenie článku 31.

V druhom rade súd v incidenčnom konaní nevydáva konečné rozhodnutie o platnosti uplatneného patentu, ale vyhodnocuje, ako by súd s právomocou na základe článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 v tomto ohľade rozhodol, a navrhované predbežné opatrenie zamietne, ak podľa jeho názoru existuje reálna a nezanedbateľná možnosť, že by príslušný súd uplatnený patent zrušil. Za týchto okolností je zrejmé, že riziko možnosti nezlučiteľných rozhodnutí neexistuje, pretože predbežné rozhodnutie prijaté súdom, pred ktorým sa začalo incidenčné konanie, nijako neovplyvní rozhodnutie v hlavnom konaní, ktoré má byť prijaté súdom príslušným podľa článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001.

(pozri body 36, 39, 40, 48 – 51, bod 2 výroku)