NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PHILIPPE LÉGER

prednesené 12. februára 2004 ( )

Vec C‑397/02

Clinique La Ramée ASBL,

Winterthur Europe Assurance SA

proti

Jean-Pierre Riehl,

Rade Európskej únie

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour d’appel de Bruxelles (Belgicko)]

„Úradníci – Služobný poriadok – Článok 85a – Prechod práv na Európske spoločenstvá – Rozsah pravidla prechodu práv“

1. Služobný poriadok a podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev( ) ukladá v prípade úmrtia zamestnanca alebo pri nehode alebo chorobe zamestnanca Spoločenstvám niektoré peňažné povinnosti v prospech zamestnanca alebo jeho právnych nástupcov. Keď úmrtie, poranenie pri nehode alebo chorobu spôsobila tretia strana, služobný poriadok stanovuje v článku 85a, že na Spoločenstvá prejdú práva, vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov obete alebo jej právnych nástupcov, proti tretej strane.

2. V tejto veci sa od Súdneho dvora požaduje, aby upresnil rozsah takéhoto prechodu práv. Ide o to, aby sa určilo, či pri uplatňovaní článku 85a služobného poriadku majú Spoločenstvá právo dosiahnuť pred vnútroštátnym sudcom vrátenie celkovej sumy, vyplácanej pri uplatňovaní služobného poriadku, obeti alebo jej právnym nástupcom, alebo či má byť pohľadávka Spoločenstva obmedzená na výšku, ktorá zodpovedá ohodnoteniu škody, vypočítanej podľa pravidiel uplatniteľného vnútroštátneho práva.

I – Právny rámec

3. V prípade úmrtia úradníka/úradníčky poberá pozostalý manžel/ka predovšetkým odmenu alebo dôchodok zosnulého/ej v plnej výške až do konca tretieho mesiaca, nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nastala smrť, v zmysle článku 70 služobného poriadku a paušálnu náhradu pohrebných výdavkov v zmysle článku 10 právnej úpravy zdravotného poistenia úradníkov Európskych spoločenstiev( ). V súlade s článkami 79 a 79a služobného poriadku má pozostalý manžel/ka po úradníkovi/čke alebo po bývalom úradníkovi/čke právo aj na pozostalostný dôchodok.

4. Článok 85a služobného poriadku je jediným článkom kapitoly 5 nazvanej „Prechod práv na spoločenstvá“, ktorá sa nachádza v hlave V, nazývajúcej sa „Funkčné požitky a dávky sociálneho zabezpečenia úradníkov“. Stanovuje:

„1. Ak úmrtie, poranenie pri nehode alebo choroba osoby, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, spôsobila tretia strana, na Spoločenstvá v súvislosti s povinnosťami, ktoré preň vyplývajú zo služobného poriadku v dôsledku udalosti, ktorá bola príčinou tohto úmrtia, tohto poranenia alebo tejto choroby, prejdú práva, vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov, obete alebo jej právnych nástupcov, proti tretej strane.

2. Prechod práv ustanovený v odseku 1 sa okrem iného vzťahuje na:

– nepretržité vyplácanie odmeny v súlade s článkom 59 úradníkovi počas obdobia jeho dočasnej práceneschopnosti,

– platby vykonané v súlade s článkom 70 po úmrtí úradníka alebo bývalého úradníka, majúce nárok na dôchodok,

– dávky vyplácané podľa článkov 72 a 73 a ich vykonávacích predpisov v súvislosti so zdravotným a úrazovým poistením,

– úhradu nákladov, spojených s prepravou tela, uvedenú v článku 75,

– doplnkové rodinné prídavky...,

– invalidné dôchodky, vyplácané v prípade úrazu alebo choroby, ktorej výsledkom je trvalá invalidita, ktorá bráni úradníkovi v plnení jeho povinností,

– pozostalostné dôchodky, vyplácané v prípade úmrtia úradníka alebo bývalého úradníka, alebo úmrtia manžela/manželky úradníka alebo bývalého úradníka, majúceho nárok na dôchodok, ak tento manžel/manželka nie je zamestnancom ani dočasným zamestnancom;

...

3. Na Spoločenstvá však neprechádzajú práva na odškodnenie za čisto osobnú ujmu, napríklad nemajetkovú ujmu, bolestné alebo náhradu za znetvorenie a stratu pohodlia, presahujúcu výšku príspevku poskytovaného pre tieto položky podľa článku 73.

4. Ustanovenia odsekov 1, 2 a 3 nebránia podaniu priamej žaloby zo strany Spoločenstiev.“ [neoficiálny preklad]

II – Skutkový stav a konanie vo veci samej

5. Mireille Guette, manželka Jean‑Pierra Riehla, bola úradníčkou Rady Európskej únie a poberala invalidný dôchodok podľa článku 78 služobného poriadku úradníkov. Zomrela 25. septembra 1990 počas hospitalizácie na klinike La Ramée ASBL.( ) Pred vnútroštátnym sudcom bolo preukázané, že úmrtie bolo spôsobené zavinením vedúcej tejto kliniky.

6. V dôsledku úmrtia pani Guette Rada vyplatila pánovi Riehlovi:

– 94 000 BEF ako paušálnu náhradu pohrebných výdavkov na základe článku 10 právnej úpravy zdravotného poistenia,

– 221 511 BEF, čo zodpovedá výške invalidného dôchodku, ktorý poberala pani Guette, až do konca tretieho mesiaca po jej úmrtí v súlade s článkom 70 služobného poriadku a

– pozostalostný dôchodok vo výške 46 294 BEF, ktorá sa upravuje na základe zmien indexu, vyplácaný od štvrtého mesiaca po jej úmrtí na základe článkov 79 a 79a služobného poriadku.

7. Rozsudkom z 15. decembra 1997 rozhodol Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgicko) o následkoch občianskoprávnej zodpovednosti kliniky La Ramée. Rozhodujúc na základe žiadosti pána Riehla, zaviazal túto kliniku nahradiť škodu, ktorá mu bola spôsobená stratou domácej starostlivosti jeho manželky, a nemajetkovú ujmu. Zamietol žiadosť pána Riehla o náhradu za stratu príjmov z dôvodu, že táto strata by bola nižšia ako výška pozostalostného dôchodku vyplácaného Radou.

8. Pokiaľ ide o Radu, Tribunal de première instance de Bruxelles vyhovel návrhom, ktoré táto inštitúcia podala na základe článku 85a služobného poriadku, o náhradu súm vyplatených alebo ktoré sa majú vyplatiť pánovi Riehlovi za pohrebné výdavky, ako pokračovanie vyplácania invalidného dôchodku počas ďalších troch mesiacov a ako pozostalostný dôchodok.

9. Klinika La Ramée a jej poisťovateľ, Winterthur Europe Assurance SA, na ktorých sa nerozdielne vzťahuje vyššie uvedený rozsudok a ktorých spoločne zaväzuje, podali odvolanie proti rozsudku, pričom tvrdili, že Tribunal de première instance de Bruxelles porušil prevodný účinok prechodu práv na inú osobu, keď poskytol Rade, na ktorú sú prenesené práva pána Riehla, vyššie sumy, ako sú tie, na ktoré si tento mohol robiť nároky voči tretej osobe zodpovednej za škodu.

10. Rozsudkom zo 6. novembra 2002 Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd v Bruseli) potvrdil napadnutý rozsudok v časti, v ktorej zaviazal kliniku La Ramée nahradiť Rade sumy 2 330,20 eur (94 000 BEF) a 5 491,11 eur (221 511 BEF), ktoré vyplatila pánovi Riehlovi, za pohrebné výdavky a za dôchodok, na ktorý mal nárok až do konca tretieho mesiaca po úmrtí. Opätovne rozhodol o sumách, ktoré je klinika La Ramée povinná zaplatiť pánovi Riehlovi ako náhradu za stratu domácej starostlivosti a nemajetkovú ujmu.

11. Cour d’appel de Bruxelles sa však stretol s právnym problémom vo vzťahu k výpočtu náhrady za stratu príjmov pána Riehla z dôvodu úmrtia jeho manželky.

12. Cour d’appel de Bruxelles predovšetkým pripomenul, že účelom náhrady, ktorá patrí pánovi Riehlovi za stratu príjmov, je nahradiť stratu hmotnej podpory, ktorú zosnulá manželka prinášala do domácnosti.( ) Následne pristúpil k ohodnoteniu tejto straty príjmov. Po zohľadnení výšky invalidného dôchodku, ktorý poberala počas života pani Guette a jej podielu na nákladoch domácnosti, Cour d’appel vyhlásil, že táto strata mala byť ohodnotená vo výške 479,80 eur mesačne s účinnosťou od 1. októbra 1990.( )

13. Napokon Cour d’appel de Bruxelles zisťoval, aké mali byť sumy, ktoré sa mali odrátať od tejto čiastky, pričom vyhlásil, že bolo potrebné z nej odrátať tri mesiace dôchodku vyplateného v zmysle článku 70 služobného poriadku, teda 5 491,11 eur (221 511 BEF), keďže táto suma a náhrada pánovi Riehlovi v súlade s belgickým právom na vyrovnanie straty príjmov, majú rovnaký dôvod, čiže zavinenie kliniky La Ramée, a smerujú k náhrade tej istej škody.( )

14. Cour d’appel de Bruxelles však uviedol, že je postavený pred dve nasledujúce tvrdenia pokiaľ ide o pozostalostný dôchodok vyplatený pánovi Riehlovi Radou. Na jednej strane Rada tvrdí, že má právo na celkovú náhradu pozostalostného dôchodku v zmysle článku 85a služobného poriadku, pretože tento článok podlieha vlastnému právnemu režimu. Na druhej strane Cour d’appel tvrdí, že tento článok stanovuje, že na Spoločenstvá v súvislosti s povinnosťami, ktoré pre ne vyplývajú zo služobného poriadku v dôsledku( ) udalosti, ktorá bola príčinou škody, prejdú práva a že v belgickom právnom poriadku právo na pozostalostný dôchodok nemá nič spoločné s povinnosťou pôvodcu skutku, ktorý spôsobil škodu, nahradiť celú škodu.

15. Cour d’appel de Bruxelles sa teda pýta, či nie je rozpor medzi právom Spoločenstva a vnútroštátnym právnym predpisom, ktorý sa vzťahuje na pohľadávku.

III – Prejudiciálna otázka

16. Vzhľadom na tieto okolnosti Cour d’appel de Bruxelles rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Má byť článok 85a služobného poriadku a podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev, ako je stanovený v článkoch 2 a 3 nariadenia Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 z 29. februára 1968, ako aj nariadeniami, ktoré ho menia a dopĺňajú, vykladaný v tom zmysle, že zveruje Spoločenstvám právo žiadať od tretej osoby zodpovednej za úmrtie úradníka uhradenie celej sumy pozostalostného dôchodku vyplatenej pozostalému manželovi, v zmysle článkov 79 a 79a služobného poriadku, ak zákon uplatňujúci sa na pohľadávku náhrady škody počíta s tým, že právo na pozostalostný dôchodok nemá nič spoločné s povinnosťou pôvodcu protiprávneho činu nahradiť celú škodu a ak škoda, ktorú utrpel pozostalý manžel v dôsledku straty príjmov zosnulej manželky, je nižšia ako výška pozostalostného dôchodku, ktorý mu je vyplácaný?“

IV – Posúdenie

17. Pán Riehl, Rada a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že Súdny dvor by mal na položenú otázku odpovedať kladne. Tvrdia, že prechod práv, s ktorým počíta článok 85a služobného poriadku, je mechanizmus vlastný európskemu právu, ktorý, na základe zásad prednosti a priameho účinku, nemôže byť vylúčený na základe pravidla vnútroštátneho práva. Podľa ich názoru osobitná povaha prechodu práv, ustanovená článkom 85a služobného poriadku, vychádza z obsahu tohto článku, v zmysle ktorého sa aktivuje ipso iure v dôsledku udalosti, ktorá spôsobila vznik škody. To uznal aj Súdny dvor v rozsudku z 26. februára 1992, Royale belge( ). Podľa Komisie to potvrdzuje aj článok 85a ods. 4 služobného poriadku, prostredníctvom ktorého chcel zákonodarca Spoločenstva umožniť Spoločenstvu podanie priamej žaloby. Prechod týchto práv by teda nebol obmedzený na náhradu škody priznanú zamestnancovi alebo jeho právnym nástupcom podľa vnútroštátneho práva, ale týkal by sa všetkých dávok uvedených v odseku 2 citovaného článku.

18. Nesúhlasím s týmto rozborom. Je pravda, že hoci účelom služobného poriadku je v podstate určiť práva a povinnosti zamestnancov vo vzťahu k inštitúciám, ktoré ich zamestnávajú( ), je nepopierateľné, že môže mať účinky vo vzťahu k tretím osobám a že zaväzuje členské štáty vždy, pokiaľ je ich spolupráca nevyhnutná, na jeho vykonanie( ). Vzhľadom na jeho povahu nariadenia je totiž priamo uplatniteľný vo všetkých členských štátoch a je spôsobilý priznávať zamestnancom a Spoločenstvám práva, ktoré sú vnútroštátni sudcovia povinní chrániť.( )

19. Napriek tomu je však potrebné, aby boli práva, ktorých sa domáha Rada pred vnútroštátnym sudcom ako práv, ktoré jej boli priznané služobným poriadkom, v tomto služobnom poriadku skutočne upravené. Zároveň na rozdiel od pána Riehla, Rady a Komisie nevidím v obsahu článku 85a služobného poriadku právny základ, ktorý by umožnil súhlasiť s ich tvrdením a kladne odpovedať na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Cour d’appel de Bruxelles. Rovnako ako klinika La Ramée naopak tvrdím, že tento článok neumožňuje Spoločenstvám, aby získali od tretej osoby zodpovednej za úmrtie úradníka náhradu dávok, vyplácaných právnym nástupcom tohto úradníka, akou je pozostalostný dôchodok priznaný pozostalému manželovi na základe článkov 79 a 79a služobného poriadku, keď vnútroštátne právo o zodpovednosti za škodu takú dávku z náhrady škody vylučuje.

20. Aby bol úplne pochopený zmysel a dosah ustanovení článku 85a služobného poriadku, je potrebné zdôrazniť, čo je obsahom právneho pojmu „prechod práv“ v rôznych vnútroštátnych právnych poriadkoch a aký bol jeho vývoj.

21. Pojem „prechod práv“ označuje nahradenie jednej osoby alebo veci inou.( ) Právne pojem „osobný prechod práv“, jediný, ktorý nás v tejto súvislosti zaujíma, znamená vo väčšine členských štátov( ) vstúpenie osoby, postupníka, do práv spojených s pohľadávkou, ktorej majiteľom bola iná osoba, postupca, zaplatením prvej osoby v prospech druhej. Prechod práv teda pozostáva v prevode pohľadávky z postupcu na postupníka v dôsledku zaplatenia, ktoré vykonal druhý prvému. Tento prevodný účinok prechodu práv je následne charakterizovaný dvoma obmedzeniami týkajúcimi sa práv prevedených na postupníka voči skutočnému dlžníkovi: na jednej strane, platby, vykonané samým postupníkom, na druhej strane práva postupcu. To znamená, po prvé, že postupník môže vymáhať od dlžníka len platby, ktoré sám zaplatil postupcovi. Z toho po druhé vyplýva, že od okamihu, keď postupník nahradí postupcu vo vzťahu medzi nimi a dlžníkom, nemôže mať voči dlžníkovi viac práv, ako ten, na koho miesto nastúpil. Dôsledkom tohto druhého obmedzenia je skutočnosť, že prechod práv nemôže zhoršiť situáciu dlžníka. Tento dôsledok je úplne logický, keďže k prechodu práv dochádza nezávisle na dlžníkovi, bez toho, aby sa vyžadoval jeho súhlas.

22. Vo väčšine členských štátov prešiel prechod práv pozoruhodným vývojom vďaka zákonnému prechodu práv na organizácie alebo inštitúcie poverené nahradiť škodu. Už pred vytvorením Európskych spoločenstiev bola náhrada škody na zdraví vykonávaná prostredníctvom kolektívnych organizácií, predovšetkým inštitúcií sociálneho zabezpečenia alebo prostredníctvom štátu, keď je štát zamestnávateľom. Napriek tomu však, keď škodu spôsobila tretia osoba, vyplácanie dlžných dávok takýmito inštitúciami alebo štátom nevylučuje podanie žaloby o náhradu škody zo strany obete proti tretej zodpovednej osobe. Táto osoba by teda mohla byť odškodnená dvakrát za tú istú škodu. Aby sa zabránilo takejto kumulácii náhrad, vnútroštátny zákonodarca stanovil, že na inštitúcie sociálneho zabezpečenia alebo na štát prechádzajú ipso iure práva vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov obete proti tretej zodpovednej osobe. Tieto inštitúcie alebo štát tak môžu získať od tohto tretieho náhradu dávok, ktoré majú rovnaký predmet, ako jeho dlhy podľa podmienok príslušnej právnej úpravy o zodpovednosti za škodu, to znamená náhradu škody, spôsobenej obeti udalosťou, ktorá bola príčinou škody. Tento zákonný prechod práv tiež vyriešil spor o možnosti, či inštitúcie sociálneho zabezpečenia alebo štát môžu žalovať tretiu zodpovednú osobu, keď ich výplata dávok obeti vyplývala z uplatňovania právnej úpravy a mohla byť považovaná za takú, ktorá priamo nesúvisí s konaním tretej osoby.

23. Článok 85a služobného poriadku stanovuje až na nejaké malé odchýlky rovnaké pravidlá, ako sú tie citované. Uvádza totiž, že keď škodu, ktorej obeťou je osoba, na ktorú sa vzťahuje služobný poriadok, spôsobila tretia osoba, na Spoločenstvá v súvislosti s povinnosťami, ktoré pre ne vyplývajú zo služobného poriadku, prejdú práva, vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov, obete alebo jej právnych nástupcov, proti tejto tretej osobe. Ten istý článok v odseku 2 obsahuje demonštratívny výpočet dávok, upravených v služobnom poriadku, na ktoré sa vzťahuje tento prechod práv. V odseku 3 sa upresňuje, že sú z toho vylúčené práva na odškodnenie za čisto osobnú ujmu, nemajetkovú ujmu alebo pretium doloris.

24. Z toho po prvé vyplýva, že prechod práv, ktorý upravuje článok 85a služobného poriadku, je prechodom všetkých práv. To na jednej strane znamená, že k nemu dochádza automaticky, bez potreby predchádzajúceho súhlasu postupcu.( ) Z toho na druhej strane vyplýva, že v súlade so zásadami prednosti a priameho účinku práva Spoločenstva má byť tento prechod práv uznaný všetkými súdnymi orgánmi jednotlivých členských štátov a má pôsobiť bez toho, aby bola potrebná vnútroštátna právna úprava alebo aby mohla byť nejaká vnútroštátna právna úprava s ňou v rozpore.

25. Na druhom mieste z článku 85a služobného poriadku vyplýva, že na Spoločenstvá prechádzajú práva v súvislosti s povinnosťami, ktoré pre ne vyplývajú zo služobného poriadku, to znamená, v rozsahu súm, ktoré samé dlžia obeti alebo jej právnym nástupcom. Je pravda, že, ako tvrdia pán Riehl, Rada a Komisia vo svojich písomných pripomienkach a ako zdôraznil generálny advokát Tesauro vo svojich návrhoch v už citovanom rozsudku Royale belge( ), z tohto ustanovenia vyplýva, že článok 85a predstavuje istú osobitosť oproti všeobecnému režimu prechodu práv, ktorý je spoločný vo väčšine členských štátov. Zatiaľ čo, ako som už uviedol, skutočnosťou, ktorá má za následok vznik prechodu práv, je podľa pravidla platba, ktorú vykoná postupník postupcovi, v prípade prechodu práv na Spoločenstvá je touto skutočnosťou udalosť, ktorá bola príčinou škody, v zmysle, že na Spoločenstvá už vo chvíli, keď nastala takáto udalosť, prechádzajú všetky práva.

26. Napriek tomu však v znení citovaných ustanovení článku 85a služobného poriadku nie je žiadny prvok, podľa ktorého by prechod práv na Spoločenstvá umožňoval vylúčiť druhé obmedzenie vyplývajúce z prevodného účinku prechodu práv, v dôsledku ktorého na postupníka prejdú iba tie práva, ktoré mal postupca. Naopak odsek 1 tohto článku stanovuje výslovne, že na Spoločenstvá prechádzajú „práva, vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov, obete alebo jej právnych nástupcov, proti tretej strane“ [neoficiálny preklad]. Z tejto časti vety teda jednoznačne vyplýva, že Spoločenstvá nemajú proti tretej zodpovednej osobe viac práv, ako mala obeť alebo jej právni nástupcovia. Toto obmedzenie je koniec koncov úplne logické, keďže prechod práv, ktorý vyplýva zo služobného poriadku pôsobí ipso iure, nezávisle na vôli tretej zodpovednej osoby tak, že jej situácia sa nemôže zhoršiť. Prechod práv na Spoločenstvá, upravený týmto článkom, sa teda neodlišuje z tohto hľadiska od prechodu práv, ktorý je spoločný právnym poriadkom členských štátov.

27. Článok 85a ods. 4 služobného poriadku vo svojom znení uvádza len, že „ustanovenia odsekov 1, 2 a 3 nesmú byť prekážkou priamej žaloby zo strany Spoločenstiev“. Táto právna úprava teda jednoducho stanovuje, že skutočnosť, že na Spoločenstvá prechádzajú ipso iure práva obete alebo jej právnych nástupcov, nebráni tomu, aby Spoločenstvá priamo na vnútroštátnom súde žalovali o náhradu škody, ktorú im spôsobila tretia zodpovedná osoba. Inými slovami, proti takémuto prechodu práv na Spoločenstvá nemôže namietať vnútroštátny sudca tak, že bude upierať ich právo podať priamu žalobu o náhradu ich vlastnej škody.( ) Napriek tomu sa však v článku 85a ods. 4 neuvádza, že vnútroštátny sudca je povinný, nezávisle na tom, čo stanovuje jeho vnútroštátne právo o zodpovednosti za škodu, zaviazať tretiu zodpovednú osobu, aby Spoločenstvám nahradila všetky dávky uvedené v odseku 2 tohto článku.

28. Naviac, aj keby sme pripustili, že tvrdenie obhajované pánom Riehlom, Radou a Komisiou nemá byť na základe jednoduchého preskúmania doslovného znenia článku 85a služobného poriadku vylúčené, treba nutne uviesť, že takéto tvrdenie nemá väčšiu oporu v súvislostiach ani v účele práva, takto priznanému Spoločenstvám, na prechod práv.

29. Pokiaľ ide o právne súvislosti, v ktorých sa uvádza právo na prechod práv, videli sme, že Spoločenstvá majú v súlade so služobným poriadkom v prípade vzniku škody určité peňažné záväzky voči osobám, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok. Keď škodu spôsobí tretia osoba, je úplne logické, aby na Spoločenstvá mohli prejsť práva, vrátane súdne vymáhateľných nárokov obete a jej právnych nástupcov proti tretej zodpovednej osobe v rozsahu, v akom prechádzajú na vnútroštátnu inštitúciu sociálneho zabezpečenia. Napriek tomu je však známe, že žaloby zamestnancov a iných osôb, na ktoré sa vzťahuje služobný poriadok, o náhradu škody, ktorú im spôsobila tretia osoba, patria do právomoci vnútroštátnych súdnych orgánov a že tieto žaloby podliehajú predpisom vnútroštátneho práva v oblasti zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti. Účinkom práva na prechod práv na Spoločenstvá je teda prechod práv, vrátane súdne vymáhateľných nárokov, ktoré by mala obeť alebo jej právni nástupcovia proti tretej zodpovednej osobe pri uplatňovaní príslušného vnútroštátneho práva v oblasti zodpovednosti, na Spoločenstvá. Žiadne ustanovenie služobného poriadku neumožňuje myslieť si, že toto právo na prechod práv má za cieľ priznať Spoločenstvám väčšie práva na náhradu škody a umožniť im získať späť systematicky všetky dávky, ktoré boli povinné vyplatiť pri uplatňovaní služobného poriadku.

30. Z tohto hľadiska je možné porovnať ustanovenia článku 85a služobného poriadku a článku 93 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71( ) o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia voči tretej osobe, povinnej nahradiť škodu, keď takéto inštitúcie vyplatili dávky v súvislosti so škodou, ktorá vznikla na území iného členského štátu.( ) Podobne ako stanovuje citovaný článok 85a v prospech Spoločenstiev, účelom článku 93 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 je umožniť inštitúcii sociálneho zabezpečenia, ktorá vyplatila dávky v dôsledku škody vzniknutej na území iného členského štátu, aby uplatnila voči tretej zodpovednej osobe prostredníctvom prechodu práv vrátane súdnej vymáhateľnosti nárokov právne prostriedky, upravené právom, ktoré uplatňuje. Napriek tomu však Súdny dvor v rozsudku z 2. júna 1994, DAK( ), vyhlásil, že úmyslom uvedeného článku 93 ods. 1 nie je meniť právne predpisy, ktoré sa uplatňujú pre určenie, či a v akom rozsahu vzniká mimozmluvná zodpovednosť tretej zodpovednej osoby za škodu, pretože táto zodpovednosť aj naďalej podlieha hmotno-právnym predpisom, ktoré zvyčajne uplatňuje vnútroštátny sudca, pred ktorým sa koná na návrh dlžnej inštitúcie alebo na návrh obete, a teda zásadne podlieha zákonu členského štátu, na území ktorého vznikla škoda.

31. Naviac v odôvodneniach nariadení, ktoré zaviedli prechod práv ipso iure na Spoločenstvá( ) nie je žiadny prvok, ktorý by naznačil, že zákonodarca Spoločenstva mal za cieľ povinne preniesť na tretiu zodpovednú osobu bremeno všetkých dávok, ktoré sú Spoločenstvá pri uplatňovaní služobného poriadku povinné vyplácať obeti alebo jej právnym nástupcom. Ako Súdny dvor viackrát vyslovil, účelom práva prechodu práva na Spoločenstvá je jednoducho zabrániť, aby bol zamestnanec dvakrát odškodnený za tú istú škodu.( ) Nesmeruje teda k priznaniu väčších práv oproti tým, ktoré má postupca.

32. K tomu istému záveru sa dospelo z výsledkov preskúmania už citovaného rozsudku Royale belge. V uvedenom prípade musel Súdny dvor odpovedať na otázku o možnosti, či tretia zodpovedná osoba môže uplatniť proti inštitúcii Spoločenstva námietku, že uzavrela dohodu so zamestnancom skôr, ako mu Spoločenstvá vyplatili dávky. Súdny dvor vyhlásil, že hoci sporný prechod práv vzniká už okamihom, keď nastala udalosť, ktorá je príčinou škody, tretia zodpovedná osoba, ktorá uzavrela dohodu so zamestnancom Spoločenstva môže platne uplatniť námietku, ak inštitúcia neinformovala tretiu zodpovednú osobu pred uzavretím dohody o práve na prechod práv a o svojom úmysle ho uplatniť, alebo ak nepreukáže, že tretia zodpovedná osoba vedela o existencii práva na prechod práv pred uzavretím dohody so zamestnancom.( ) Tento rozsudok preukazuje, že postupník nemá voči dlžníkovi viac práv, ako mal postupca. To je totiž práve dôvod, prečo na Spoločenstvá prechádzajú práva zamestnanca alebo jeho právnych nástupcov proti tretej zodpovednej osobe, že táto tretia zodpovedná osoba môže uplatniť voči Spoločenstvám za podmienok definovaných Súdnym dvorom námietku podobnej dohody.

33. Prechod práv na Spoločenstvá, ako je definovaný ustanoveniami článku 85a služobného poriadku, teda nemôže priznať Spoločenstvám väčšie práva oproti právam, ktoré mal zamestnanec alebo jeho právni nástupcovia podľa vnútroštátneho práva platného pre oblasť zodpovednosti. Z toho vyplýva, že ak vnútroštátne právo o zodpovednosti vylučuje pozostalostný dôchodok, ktorý je upravený v článkoch 79 a 79a služobného poriadku z povinnosti náhrady škody, ktorá bola spôsobená manželovi obete, Spoločenstvá nemôžu získať náhradu takej sumy na základe skutočnosti, že na ne prešli jeho práva.

34. Dôsledkom takéhoto výkladu článku 85a služobného poriadku je vlastne skutočnosť, že práva Spoločenstiev na náhradu dávok vyplatených obeti alebo jej právnym nástupcom v dôsledku udalosti, ktorá zapríčinila vznik škody, budú rozdielne podľa toho, aké je vnútroštátne právo uplatniteľné na ohodnotenie škody.( ) Napriek tomu, v rozpore s tvrdením pána Riehla, Rady a Komisie, takáto rozdielnosť nemusí byť spôsobená nejednotným uplatňovaním práva Spoločenstva. Je totiž nepochybné, že aj keď zákonodarca Spoločenstva zosúladil podmienky, týkajúce sa zodpovednosti v niektorých osobitných oblastiach( ), predovšetkým v oblasti politiky ochrany spotrebiteľov( ), právne predpisy týkajúce sa vzniku zmluvnej a mimozmluvnej zodpovednosti, ako aj hodnotenia škody, ktorá sa má nahradiť, ostávajú predmetom ustanovení, definovaných jednotlivými členskými štátmi v súlade s vlastným právnym poriadkom. V dôsledku toho ešte aj dnes neexistujú ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré by definovali pre celé Spoločenstvo podmienky pre vznik zodpovednosti a pravidlá, podľa ktorých sa má hodnotiť škoda, ktorá sa má nahradiť.( ) Neexistujú tiež ani ustanovenia, ktoré by harmonizovali na úrovni Spoločenstva práva právnych nástupcov zosnulej osoby na náhradu škody, ako v tomto prípade, spôsobenej chybou lekára. Je teda logické, že žaloby, ktoré podávajú Spoločenstvá ako postupník, na ktorého prešli práva zamestnanca alebo jeho právnych nástupcov, môžu mať preto rozdielne výsledky podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva.

35. Navrhujem preto, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu položil Cour d’appel de Bruxelles tak, že vyhlási, že článok 85a služobného poriadku má byť vykladaný v tom zmysle, že nepriznáva Spoločenstvám právo obdržať od tretej osoby zodpovednej za úmrtie úradníka úhradu celej sumy pozostalostného dôchodku vyplatenej pozostalému manželovi v zmysle článkov 79 a 79a uvedeného služobného poriadku, ak zákon uplatňujúci sa na pohľadávku náhrady škody stanovuje, že právo na pozostalostný dôchodok nemá nič spoločné s povinnosťou pôvodcu protiprávneho činu nahradiť celú škodu a ak škoda, ktorú utrpel pozostalý manžel z dôvodu straty príjmov zosnulej manželky, je nižšia ako výška pozostalostného dôchodku, ktorý mu je vyplácaný.

V – Návrh

36. Vzhľadom na tieto okolnosti navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu položil Cour d’appel de Bruxelles, takto:

Článok 85a Služobného poriadku a podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev má byť vykladaný v tom zmysle, že nepriznáva Spoločenstvám právo obdržať od tretej osoby zodpovednej za úmrtie úradníka úhradu celej sumy pozostalostného dôchodku vyplatenej pozostalému manželovi v zmysle článkov 79 a 79a uvedeného služobného poriadku, ak zákon uplatňujúci sa na pohľadávku náhrady škody stanovuje, že právo na pozostalostný dôchodok nemá nič spoločné s povinnosťou pôvodcu protiprávneho činu nahradiť celú škodu a ak škoda, ktorú utrpel pozostalý manžel z dôvodu straty príjmov zosnulej manželky, je nižšia ako výška pozostalostného dôchodku, ktorý mu je vyplácaný.