NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 14. apríla 2011 ( )

Vec C‑109/10 P

Solvay SA

proti

Európskej komisii

„Odvolanie – Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia (článok 82 ES) – Vernostná zľava – Diskriminácia medzi obchodnými partnermi – Právo na obhajobu – Právo na prístup k spisu – Strata častí spisu – Právo byť vypočutý – Zákaz použitia dôkazov (článok 20 ods. 1 nariadenia č. 17) – Zásada primeranej lehoty – Neprimeraná dĺžka konania – Európsky trh so sódou“









Obsah





I – Úvod

II – Okolnosti predchádzajúce sporu

III – Konanie pred Súdnym dvorom

IV – O návrhoch na zrušenie napadnutého rozsudku

A – O niektorých právnych otázkach súvisiacich s uplatňovaním článku 82 ES (šiesty, siedmy, ôsmy a deviaty odvolací dôvod)

1. Úvodné poznámky

2. O vymedzení relevantného geografického trhu (šiesty odvolací dôvod)

a) Prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu

b) Druhá časť šiesteho odvolacieho dôvodu

c) O niektorých ďalších tvrdeniach uvedených v rámci šiesteho odvolacieho dôvodu

d) Predbežný záver

3. O dominantnom postavení spoločnosti Solvay (siedmy odvolací dôvod)

a) O odkazoch spoločnosti Solvay na svoj šiesty odvolací dôvod

b) O existencii dominantného postavenia na jednotlivých vnútroštátnych trhoch (druhá časť siedmeho odvolacieho dôvodu)

i) O namietanom obmedzení posúdenia Všeobecného súdu na podiely na trhu

ii) O namietanej chýbajúcej odpovedi na rôzne tvrdenia uvedené spoločnosťou Solvay

iii) O namietanom nedostatočnom preukázaní podielov na trhu

c) O namietanej existencii výnimočných okolností (tretia časť siedmeho odvolacieho dôvodu)

i) O požiadavkách vzťahujúcich sa na odôvodnenie napadnutého rozsudku

ii) O požiadavkách vzťahujúcich sa na odôvodnenie sporného rozhodnutia

iii) O namietanom porušení článku 102 ZFEÚ (článok 82 ES)

d) Predbežný záver

4. O zneužití dominantného postavenia spoločnosťou Solvay (ôsmy a deviaty odvolací dôvod)

a) O „skupinovej“ zľave poskytnutej spoločnosti Saint‑Gobain (ôsmy odvolací dôvod)

i) O tvrdení založenom na neexistencii výhradnosti

ii) O tvrdení založenom na malej výške „skupinovej“ zľavy

iii) O tvrdení založenom na neexistencii účinku na hospodársku súťaž

iv) Predbežný záver

b) O diskriminačnej povahe praktík spoločnosti Solvay (deviaty odvolací dôvod)

i) Prvá časť deviateho odvolacieho dôvodu

– O namietanom skreslení podaní spoločnosti Solvay

– O hmotnoprávnej vade

ii) Druhá časť deviateho odvolacieho dôvodu

– O namietanom skreslení podaní spoločnosti Solvay

– O nedostatočnom odôvodnení

iii) Predbežný záver

B – O zákaze použitia dôkazov získaných pri šetrení vykonanom v apríli 1989 (druhý odvolací dôvod)

1. Prípustnosť druhého odvolacieho dôvodu

2. Dôvodnosť druhého odvolacieho dôvodu

a) O prvej a druhej časti druhého odvolacieho dôvodu (porušenie článku 14 ods. 3 a článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17)

b) O tretej časti druhého odvolacieho dôvodu (výhrada založená na skreslení skutkového stavu)

c) Predbežný záver

C – O práve na obhajobu (tretí, štvrtý a piaty odvolací dôvod)

1. O práve na prístup k spisu (tretí a štvrtý odvolací dôvod)

a) Prípustnosť tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu

b) O častiach spisu, do ktorých nebolo možné nahliadnuť v kancelárii Všeobecného súdu (štvrtý odvolací dôvod)

i) Prvá časť štvrtého odvolacieho dôvodu

ii) Druhá časť štvrtého odvolacieho dôvodu

iii) Predbežný záver

c) O strate časti spisu (tretí odvolací dôvod)

2. O práve byť vypočutý (piaty odvolací dôvod)

a) Prvá časť piateho odvolacieho dôvodu

b) Druhá časť piateho odvolacieho dôvodu

c) Predbežný záver

D – O zásade primeranej lehoty (prvý odvolací dôvod)

1. Požiadavky týkajúce sa posúdenia dĺžky konania (prvá a druhá časť prvého odvolacieho dôvodu)

a) O úvodnej otázke údajnej irelevantnosti výhrad spoločnosti Solvay

b) O nevyhnutnosti celkového posúdenia dĺžky konania (prvá časť prvého odvolacieho dôvodu)

c) O namietanom nedostatočnom odôvodnení (druhá časť prvého odvolacieho dôvodu)

2. Sankcie spojené s neprimeranou dĺžkou konania (tretia, štvrtá a piata časť prvého odvolacieho dôvodu)

a) Požiadavka obmedzenia možnosti účinne sa obhajovať (tretia časť prvého odvolacieho dôvodu)

b) Vplyv dĺžky konania na možnosť spoločnosti Solvay obhajovať sa v tomto prípade (štvrtá časť prvého odvolacieho dôvodu)

i) O namietanom nedostatočnom odôvodnení

ii) O namietanej hmotnoprávnej vade

iii) O niektorých ďalších výhradách

iv) Predbežný záver

c) O údajnom vzdaní sa zníženia pokuty spoločnosti Solvay (piata časť prvého odvolacieho dôvodu)

3. Predbežný záver

E – Zrušenie napadnutého rozsudku

F – Rozhodnutie o žalobe podanej v prvostupňovom konaní

1. O práve na prístup k spisu

2. O práve byť vypočutý

3. O zásade primeranej lehoty

4. Predbežný záver

V – O návrhu na zníženie pokuty

A – Úvodná poznámka

B – Zníženie pokuty

1. O neprimeranej dĺžke správneho a sporového konania

2. O rozsahu zníženia pokuty

VI – O trovách konania

VII – Návrh

I – Úvod

1. Vzhľadom na tento spor si možno vážne položiť otázku, či čas všetko vyrieši, ako hovorí ľudová múdrosť. V prejednávanej veci konajú správne orgány a súdy na európskej úrovni už vyše dvadsať rokov. Venovali sa jej viaceré generácie právnikov. Stratili sa listiny a súdne konania trvali mnoho rokov.

2. Tento spor má svoj pôvod v osemdesiatych rokoch. Európska komisia okrem iného vytýka belgickému podniku Solvay, že v rokoch 1983 až 1990 zneužíval svoje dominantné postavenie na trhu so sódou.( ) Preto Komisia dvakrát (v roku 1990 a v roku 2000) uložila spoločnosti Solvay pokutu, proti ktorej sa táto spoločnosť ešte aj v súčasnosti bráni v súdnom konaní.

3. Súdny dvor má v tomto konaní po druhýkrát rozhodnúť o odvolaní v tejto veci. V tejto fáze konania sú medzi účastníkmi konania okrem mnohých ďalších otázok sporné najmä dve právne otázky zásadného významu, pričom jedna z nich sa týka práva na prístup k spisu a druhá sa týka zásady primeranej lehoty.

4. Solvay po prvé namieta porušenie svojho práva na obhajobu v dôsledku odopretia prístupu k spisu. V tejto súvislosti sa bude musieť Súdny dvor vyjadriť najmä k dôsledkom, ktoré možno vyvodiť z toho, že Komisia stratila časť svojho správneho spisu.

5. Solvay po druhé tvrdí, že dĺžka správneho konania a sporového konania bola v tomto prípade neprimeraná. Z toho vyplýva porušenie základného práva na prejednanie veci v primeranej lehote, ktoré musí byť účinne sankcionované.

6. Solvay namieta neprimeranosť dĺžky konania súbežne s týmto odvolacím konaním aj v konaní o sťažnosti pred Európskym súdom pre ľudské práva (ESĽP), ktorá smeruje proti všetkým dvadsiatim siedmim členským štátom a je založená na údajnom porušení článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd( ) (ďalej len „EDĽP“).( )

II – Okolnosti predchádzajúce sporu

7. Ako konštatoval Všeobecný súd,( ) Komisia vykonala v apríli 1989 na základe článku 14 nariadenia č. 17( ) šetrenia na mieste v priestoroch viacerých podnikov pôsobiacich na trhu so sódou, medzi ktoré patrila aj belgická spoločnosť Solvay.( ) Komisia neskôr zaslala dotknutým podnikom žiadosti o informácie.

8. Po ukončení svojich šetrení Komisia vytkla spoločnosti Solvay, že sa po prvé zúčastňovala na karteloch a po druhé zneužila svoje dominantné postavenie na trhu s uhličitanom sodným.

9. Prejednávaná vec sa týka výlučne zneužitia dominantného postavenia konštatovaného Komisiou.( ) Komisia spoločnosti Solvay v tejto súvislosti v roku 1990, v prvom rozhodnutí na základe článku 86 Zmluvy EHS v spojení s nariadením č. 17 (rozhodnutie 91/299/EHS),( ) uložila pokutu vo výške 20 miliónov eur,( ) čo v tej dobe bola pomerne vysoká suma. Toto prvé rozhodnutie však trpelo formálnou vadou týkajúcou sa jeho nedostatočného overenia, takže Súd prvého stupňa ho zrušil.( ) Komisia teda bez toho, aby znovu začala správne konanie,( ) a najmä bez toho, aby opäť vypočula spoločnosť Solvay, vydala druhé rozhodnutie, ktoré bolo tento raz prijaté na základe článku 82 ES v spojení s nariadením č. 17, pričom spoločnosti Solvay opäť uložila pokutu v rovnakej výške (rozhodnutie 2003/6/ES).( ) Prejednávaná vec sa týka tohto posledného uvedeného rozhodnutia.

10. V prvostupňovom konaní sa žalobe o neplatnosť, ktorú podala Solvay proti rozhodnutiu 2003/6, vyhovelo len vo veľmi obmedzenom rozsahu: rozsudkom zo 17. decembra 2009 Všeobecný súd síce znížil výšku pokuty o 5 % na 19 miliónov eur, ale v zostávajúcej časti žalobu spoločnosti Solvay zamietol ako nedôvodnú.( ) Toto odvolanie spoločnosti Solvay( ) smeruje proti tomuto rozsudku, ktorý Všeobecný súd vydal až po ôsmich rokoch a deviatich mesiacoch.

11. Hlavné štádiá tejto veci možno chronologicky zhrnúť takto:

– Správne konanie až do prijatia prvého rozhodnutia o uložení pokuty

Apríl 1989: Šetrenia na mieste vykonané Komisiou

Marec 1990: Oznámenie o výhradách

December 1990: Rozhodnutie Komisie 91/299 o uložení pokuty

– Sporové konanie, ktoré viedlo k zrušeniu prvého rozhodnutia o uložení pokuty

Máj 1991: Podanie žaloby o neplatnosť na Súde prvého stupňa spoločnosťou Solvay (T‑32/91)

Jún 1995: Zrušenie rozhodnutia 91/299

August 1995: Odvolanie Komisie (C‑288/95 P)

Apríl 2000: Zamietnutie odvolania

– Správne konanie až do prijatia druhého rozhodnutia o uložení pokuty

December 2000: Rozhodnutie Komisie 2003/6 o uložení pokuty

– Sporové konanie od prijatia druhého rozhodnutia o uložení pokuty

Marec 2001: Podanie žaloby o neplatnosť na Súde prvého stupňa spoločnosťou Solvay (T‑57/01)

December 2009: Napadnutý rozsudok Všeobecného súdu (T‑57/01)

Marec 2010: Podanie tohto odvolania spoločnosťou Solvay (C‑109/10 P)

III – Konanie pred Súdnym dvorom

12. V tomto odvolacom konaní Solvay navrhuje, aby Súdny dvor:

– zrušil napadnutý rozsudok zo 17. decembra 2009,

– následne opätovne preskúmal žalobu v rozsahu, v akom bol rozsudok zrušený, a zrušil rozhodnutie Komisie z 13. decembra 2000 v celom rozsahu alebo čiastočne v rozsahu uvedených žalobných dôvodov,

– zrušil pokutu vo výške 19 miliónov eur alebo v prípade nemožnosti jej zrušenia podstatne znížil jej výšku z titulu náhrady závažnej škody spôsobenej odvolateľke z dôvodu mimoriadnej dĺžky konania,

– uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy odvolacieho konania, ako aj trovy konania pred Všeobecným súdom.

13. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

– zamietol odvolanie a

– uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.

14. Po písomnej časti konania pred Súdnym dvorom nasledovalo pojednávanie, ktoré sa konalo 18. januára 2011. Išlo o spoločné pojednávanie vo veciach C‑109/10 P a C‑110/10 P.

IV – O návrhoch na zrušenie napadnutého rozsudku

15. Solvay primárne navrhuje zrušenie napadnutého rozsudku na základe celkom deviatich odvolacích dôvodov. Tieto odvolacie dôvody nebudem skúmať v poradí uvedenom v odvolaní: najprv rozoberiem právne otázky súvisiace s uplatňovaním článku 82 ES (pozri časť A nižšie); následne sa budem zaoberať problémami procesnej povahy (pozri časti B a C nižšie) a právne posúdenie ukončím skúmaním odvolacích dôvodov súvisiacich s právom na prejednanie veci v primeranej lehote (pozri časť D nižšie).

16. Hoci procesné otázky sa v tomto prípade ešte spravovali bývalými ustanoveniami nariadenia č. 17, vznesené právne otázky sú relevantné aj po modernizácii procesných noriem v oblasti kartelov vyplývajúcej z nariadenia (ES) č. 1/2003.( )

A – O niektorých právnych otázkach súvisiacich s uplatňovaním článku 82 ES (šiesty, siedmy, ôsmy a deviaty odvolací dôvod)

17. Svojím šiestym, siedmym, ôsmym a deviatym odvolacím dôvodom Solvay poukazuje na viaceré otázky súvisiace s uplatňovaním článku 82 ES v tejto veci.

1. Úvodné poznámky

18. Skôr, než sa budem zaoberať výhradami spoločnosti Solvay, považujem za potrebné uviesť dve stručné poznámky týkajúce sa po prvé príslušných hmotnoprávnych ustanovení a po druhé relevantnosti niektorých vyhlásení Komisie v oblasti politiky hospodárskej súťaže.

19. Po prvé, pokiaľ ide o príslušné hmotnoprávne ustanovenia, Solvay odkazuje výlučne na článok 102 ZFEÚ. Vzhľadom na to, že je potrebné zohľadniť právny rámec platný v čase prijatia sporného rozhodnutia, považujem za vhodnejšie odkazovať na článok 82 ES.( ) To však nič nemení na právnom posúdení odvolania, keďže obe ustanovenia sú v rozsahu relevantnom pre prejednávanú vec v podstate totožné.

20. Pokiaľ ide o oznámenia Komisie týkajúce sa politiky hospodárskej súťaže, Solvay vo svojom odvolaní viackrát odkazuje na oznámenie Komisie z roku 2009 s názvom „Usmernenie o prioritách Komisie v oblasti presadzovania práva pri uplatňovaní článku 82 Zmluvy o ES na prípady zneužívania dominantného postavenia podnikov na vylúčenie konkurentov z trhu“.( )

21. Toto oznámenie nemožno na účely posúdenia tohto odvolania brať do úvahy. Je irelevantné, ako chce Komisia v budúcnosti formovať svoju politiku v oblasti hospodárskej súťaže týkajúcu sa článku 102 ZFEÚ (pôvodný článok 82 ES). Po prvé totiž prípadné nové usmernenie pre uplatňovanie uvedeného článku 82 ES môže mať význam iba pre budúce rozhodnutia, a nie pre právne posúdenie už prijatého rozhodnutia. Po druhé aj v prípade zmeny svojej administratívnej praxe by mala Komisia naďalej postupovať v medziach stanovených Zmluvami v zmysle ich výkladu zo strany Súdneho dvora.( )

2. O vymedzení relevantného geografického trhu (šiesty odvolací dôvod)

22. Šiestym odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 252 až 259 napadnutého rozsudku, sa napádajú úvahy Všeobecného súdu týkajúce sa vymedzenia relevantného geografického trhu.

23. Solvay v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že nedostatočne odôvodnil napadnutý rozsudok: po prvé odôvodnenie rozsudku je nejasné a rozporuplné (prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu); po druhé toto odôvodnenie je nedostatočné a neodpovedá na početné tvrdenia, ktoré odvolateľka uviedla v prvostupňovom konaní (druhá časť šiesteho odvolacieho dôvodu). Tento odvolací dôvod je teda primárne založený na porušení povinnosti Všeobecného súdu náležite odôvodniť svoje rozsudky (článok 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora).

a) Prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu

24. Prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu je založená na určitých terminologických nejasnostiach sporného rozhodnutia. V tomto rozhodnutí Komisia vymedzila relevantný geografický trh ako „Spoločenstvo (s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska)“( ), ale použila aj pojmy ako „západná Európa“, „západné krajiny Európy“ alebo „Spoločenstvo“.( ) Ak by Komisia v napadnutom rozhodnutí použila jasnú a jednotnú terminológiu, súdy Únie by sa nepochybne nemuseli zaoberať rôznymi tvrdeniami týkajúcimi sa tejto otázky.

25. Solvay tvrdí, že z napadnutého rozsudku nie je zrejmé, či Všeobecný súd zastával názor, že pojmy „Spoločenstvo“, „Spoločenstvo s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska“, „západná Európa“ a „západné krajiny Európy“ sa prekrývajú, alebo že si odporujú.

26. Táto výhrada pri bližšej analýze neobstojí.

27. Podľa ustálenej judikatúry musia byť z odôvodnenia rozsudku jasne a nepochybne zrejmé úvahy Všeobecného súdu tak, aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatého rozhodnutia a aby Súdny dvor mohol vykonať svoje preskúmanie.( )

28. Z bodov 251 až 254 napadnutého rozsudku v ich vzájomnej súvislosti jasne a nepochybne vyplýva, že Všeobecný súd jednotlivé pojmy nijako obsahovo nerozlíšil.

29. Vo svojej analýze Všeobecný súd vychádzal z vymedzenia relevantného geografického trhu Komisiou, ktorá ho vymedzila ako „Spoločenstvo s výnimkou Spojeného kráľovstva“.( ) V rámci prvostupňového konania Všeobecný súd navyše požiadal Komisiu, aby mu potvrdila, či sa pojmy „západná Európa“, „západné krajiny Európy“ a „Spoločenstvo“ uvedené v rôznych častiach sporného rozhodnutia týkajú toho istého geografického trhu, čiže „Spoločenstva s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska“.( ) Všeobecný súd okrem toho zdôraznil, že vymedzenie relevantného geografického trhu ako „Spoločenstva s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska“ v odôvodnení č. 136 napadnutého rozhodnutia „nie je v rozpore s ostatnými odôvodneniami… rozhodnutia.“( )

30. Odôvodnenie napadnutého rozsudku je teda v bode napadnutom spoločnosťou Solvay jasné a bez rozporov. Je možné, že Solvay považuje analýzu Všeobecného súdu týkajúcu sa relevantného geografického trhu z vecného hľadiska za nesprávnu. Samotná okolnosť, že Všeobecný súd dospel k inému vecnému záveru ako odvolateľka, nemôže znamenať, že napadnutý rozsudok bol nedostatočne odôvodnený.( ) Výhrada založená na nedostatočnom odôvodnení preto nemôže uspieť.

b) Druhá časť šiesteho odvolacieho dôvodu

31. V druhej časti šiesteho odvolacieho dôvodu Solvay vytýka Všeobecnému súdu, že neuviedol dôvody, na základe ktorých dospel k záveru, že vnútroštátne trhy sú relevantné pre posúdenie zákonnosti sporného rozhodnutia týmto súdom. Okrem toho Všeobecný súd neodpovedal na početné tvrdenia, ktoré Solvay v tejto súvislosti uviedla počas prvostupňového konania.

32. Táto časť šiesteho odvolacieho dôvodu nemôže uspieť z dvoch dôvodov.

33. Po prvé výhrada spoločnosti Solvay je založená na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Solvay, Všeobecný súd vôbec „[ne]považoval vnútroštátne trhy za relevantné.“ Iba subsidiárne sa zaoberal otázkou vnútroštátnych trhov,( ) a to pre prípad, ak by Komisia, ako tvrdí Solvay, nesprávne vymedzila relevantný geografický trh ako „Spoločenstvo s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska“.( )

34. Výhrada odvolateľky týkajúca sa vnútroštátnych trhov sa teda v konečnom dôsledku vzťahuje na tú časť odôvodnenia, ktorá nie je jeho nevyhnutnou súčasťou, ale ktorú treba považovať za nadbytočnú. Podľa ustálenej judikatúry sa takáto výhrada musí zamietnuť ako irelevantná.( )

35. Po druhé výhrada odvolateľky je založená na neprimeraných požiadavkách týkajúcich sa rozsahu povinnosti odôvodnenia rozsudkov vydaných v prvostupňovom konaní. Povinnosť odôvodnenia nevyžaduje, aby Všeobecný súd vypracoval odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom rozoberalo jednotlivo všetky úvahy vyjadrené účastníkmi sporu, a odôvodnenie teda môže byť implicitné, avšak pod podmienkou, že umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neprijal ich tvrdenia, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok informácií, aby mohol vykonať svoje preskúmanie.( )

36. Je síce pravda, že Všeobecný súd musí vo svojom rozsudku preskúmať všetky namietané porušenia práv.( ) V rozsiahlych veciach hospodárskej súťaže však súdy Únie vzhľadom na svoje obmedzené zdroje nemôžu podrobne skúmať každé tvrdenie účastníkov konania, vrátane okrajových tvrdení. V takom prípade postačuje, ak Všeobecný súd zrozumiteľne, hoci aj stručne, uvedie, z akého dôvodu považuje sporné rozhodnutie Komisie z právneho hľadiska za správne.

37. Všeobecný súd v tomto prípade tieto požiadavky splnil: uviedol, že aj v prípade, ak by sa vnútroštátne trhy považovali za relevantné trhy, Solvay mala dominantné postavenie v každom zo štátov, v ktorom sa mala dopustiť porušenia článku 82 ES.( ) Všeobecný súd z toho logicky vyvodil, že aj v prípade, ak by Komisia vymedzila relevantný geografický trh nesprávne (čiže ako Spoločenstvo s výnimkou Spojeného kráľovstva a Írska, a nie ako jednotlivé vnútroštátne trhy), takáto vada by nemohla odôvodniť zrušenie sporného rozhodnutia.( ) Takýto jasný zaver nebolo potrebné bližšie vysvetliť.

c) O niektorých ďalších tvrdeniach uvedených v rámci šiesteho odvolacieho dôvodu

38. V rámci šiesteho odvolacieho dôvodu Solvay namieta porušenie článku 102 ZFEÚ (článok 82 ES). Výhrady uvedené v tejto súvislosti nemajú vo vzťahu k nedostatkom odôvodnenia, ktoré namieta Solvay, samostatný obsah, takže ich nie je potrebné osobitne rozoberať. V tejto súvislosti primerane platia úvahy týkajúce sa namietaných nedostatkov odôvodnenia uvedené vyššie.( )

39. Solvay navyše tvrdí, že Všeobecný súd skreslil skutkový stav veci a dôkazy. Táto výhrada tiež nemá samostatný obsah. Solvay najmä nespĺňa požiadavky, ktoré podľa ustálenej judikatúry vyplývajú z článku 256 ZFEÚ, článku 58 ods. 1 štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 prvého pododseku písm. c) rokovacieho poriadku Súdneho dvora( ): v odvolaní sa presne neuvádzajú skutočnosti, ktoré Všeobecný súd údajne skreslil, a nie sú v ňom preukázané vady posúdenia, ktoré pri posudzovaní Všeobecného súdu viedli k tomuto skresleniu.

40. Napokon Solvay namieta porušenie článku 299 ods. 1 ES (pôvodný článok 227 ods. 1 Zmluvy EHS), ktorý vymedzoval územie Európskeho spoločenstva.( ) Vzhľadom na toto ustanovenie je údajne nesprávne považovať pojmy „Spoločenstvo“, „západná Európa“ a „západné krajiny Európy“ za rovnocenné.

41. Táto argumentácia tiež nie je presvedčivá. Je síce pravda, že v bežnej reči geografický alebo politický pojem „západné krajiny Európy“ nie je rovnocenný územiu vtedajšieho Európskeho spoločenstva. V rozhodnutí vo veci hospodárskej súťaže však Komisia (a následne aj súdy Únie) môžu použiť vlastné pojmy, ktoré nemusia nevyhnutne zodpovedať obvyklým geografickým alebo politickým pojmom, hoci to nie je najvhodnejšie. Ako totiž Komisia správne uvádza, relevantný geografický trh je v súťažnom práve funkčným pojmom, ktorého vymedzenie je založené najmä na ekonomických úvahách.

d) Predbežný záver

42. Šiesty odvolací dôvod je teda v celom rozsahu nedôvodný.

3. O dominantnom postavení spoločnosti Solvay (siedmy odvolací dôvod)

43. Siedmy odvolací dôvod sa týka dominantného postavenia spoločnosti Solvay a smeruje proti bodom 275 až 305 napadnutého rozsudku. Solvay zastáva názor, že Všeobecný súd sa nemal stotožniť s konštatovaniami Komisie týkajúcimi sa dominantného postavenia tejto spoločnosti na trhu. Všeobecný súd tým údajne porušil svoju povinnosť odôvodnenia (článok 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora), ako aj článok 102 ZFEÚ (článok 82 ES).

a) O odkazoch spoločnosti Solvay na svoj šiesty odvolací dôvod

44. V prvej časti siedmeho odvolacieho dôvodu, ako aj vo viacerých pasážach druhej a tretej časti tohto odvolacieho dôvodu, Solvay v podstate iba odkazuje na svoju analýzu v rámci šiesteho odvolacieho dôvodu. Tvrdí, že vzhľadom na existenciu pochybností týkajúcich sa vymedzenia relevantného geografického trhu Všeobecný súd nemohol konštatovať existenciu dominantného postavenia „na trhu Spoločenstva“.( )

45. Výhrady uvedené v tejto súvislosti v celom rozsahu závisia od posúdenia šiesteho odvolacieho dôvodu, na ktorý prevažne odkazujú. Z toho vyplýva, že ak sa prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu, ako navrhujem,( ) zamietne, musí sa zamietnuť aj prvá časť siedmeho odvolacieho dôvodu. Je potrebné zamietnuť aj pasáže druhej a tretej časti, ktoré iba nadväzujú na otázku vymedzenia trhu.

b) O existencii dominantného postavenia na jednotlivých vnútroštátnych trhoch (druhá časť siedmeho odvolacieho dôvodu)

46. Druhá časť siedmeho odvolacieho dôvodu sa týka požiadaviek, ktoré sa vzťahujú na preukázanie existencie dominantného postavenia.

i) O namietanom obmedzení posúdenia Všeobecného súdu na podiely na trhu

47. Solvay po prvé tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 102 ZFEÚ (článok 82 ES) tým, že dospel k záveru o existencii jej dominantného postavenia na rôznych vnútroštátnych trhoch iba na základe podielov na týchto trhoch, pričom nezohľadnil iné relevantné faktory.

48. Táto argumentácia nie je presvedčivá. Vychádza zo zjavne nesprávneho výkladu napadnutého rozsudku.

49. Všeobecný súd vôbec neobmedzil svoje posúdenie na podiely na trhu. V prvej fáze naopak poukázal na judikatúru, podľa ktorej existencia dominantného postavenia vyplýva v zásade zo splnenia viacerých okolností, ktoré samy osebe nie sú nevyhnutne rozhodujúce.( )

50. V druhej fáze však Všeobecný súd správne vychádzal z toho, že veľmi veľké podiely na trhu sú samy osebe, okrem výnimočných okolností, dôkazom existencie dominantného postavenia.( ) Okrem toho tiež správne uviedol, že podiel na trhu vo výške 50 % je sám osebe, okrem výnimočných okolností, dôkazom existencie dominantného postavenia.( )

51. V tretej fáze Všeobecný súd napokon analyzoval viaceré skutočnosti uvedené počas prvostupňového konania, ktoré podľa spoločnosti Solvay predstavujú výnimočné okolnosti, ktoré môžu spochybniť domnienku dominantného postavenia.( )

52. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Solvay, teda Všeobecný súd skúmal aj iné faktory ako len podiely na trhu. Všeobecný súd svoje odôvodnenie obmedzil na domnienku dominantného postavenia vyplývajúcu z podielov na trhu vyšších alebo rovných 50 % a toto odôvodnenie zavŕšil skúmaním prípadných výnimočných okolností. Takýto prístup úplne zodpovedá požiadavkám vyplývajúcim z článku 82 ES (článok 102 ZFEÚ) a relevantnej judikatúre.

ii) O namietanej chýbajúcej odpovedi na rôzne tvrdenia uvedené spoločnosťou Solvay

53. Solvay po druhé vytýka Všeobecnému súdu, že neodpovedal na viaceré jej tvrdenia uvedené v prvostupňovom konaní. Tieto tvrdenia sa týkajú jednak rozdielu medzi podielmi na trhu spoločnosti Solvay a jej konkurentov a jednak výrobných kapacít. Solvay v podstate namieta porušenie povinnosti odôvodnenia.( )

54. Z dôvodov uvedených v súvislosti so šiestym odvolacím dôvodom( ) táto výhrada nemôže uspieť. Pokiaľ Všeobecný súd zaujme stanovisko a vyjadrí sa ku všetkým namietaným nezrovnalostiam, ako to urobil v tomto prípade, nie je povinný podrobne sa zaoberať každým bodom argumentácie účastníkov konania.

iii) O namietanom nedostatočnom preukázaní podielov na trhu

55. Solvay napokon tvrdí, že podiely na trhu, na základe ktorých sa mala preukázať existencia jej dominantného postavenia, neboli náležite preukázané.

56. Túto výhradu treba bez ďalšieho skúmania zamietnuť ako neprípustnú, pretože spochybňuje posúdenie skutkového stavu a dôkazov vykonané Všeobecným súdom, na ktoré sa právomoc Súdneho dvora v odvolacom konaní nevzťahuje.( )

c) O namietanej existencii výnimočných okolností (tretia časť siedmeho odvolacieho dôvodu)

57. V tretej časti siedmeho odvolacieho dôvodu Solvay vytýka Všeobecnému súdu, že neodpovedal na jej tvrdenia týkajúce sa existencie výnimočných okolností, ktoré podľa tejto spoločnosti preukazujú neexistenciu jej dominantného postavenia.

58. Táto výhrada je úplne nepodložená. Až devätnásť bodov napadnutého rozsudku( ) je venovaných skúmaniu prípadnej existencie výnimočných okolností a súvisiacej argumentácii spoločnosti Solvay.

i) O požiadavkách vzťahujúcich sa na odôvodnenie napadnutého rozsudku

59. Ako už bolo uvedené, povinnosť odôvodnenia nevyžaduje, aby Všeobecný súd vypracoval odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom rozoberalo jednotlivo všetky úvahy vyjadrené účastníkmi sporu, a odôvodnenie teda môže byť implicitné, avšak pod podmienkou, že umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neprijal ich tvrdenia, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok informácií, aby mohol vykonať svoje preskúmanie.( )

60. Je možné, že Solvay sa z vecného hľadiska nestotožňuje s analýzou Všeobecného súdu, na základe ktorej vylúčil existenciu výnimočných okolností. Táto skutočnosť však sama osebe ešte neznamená, že napadnutý rozsudok je nedostatočne odôvodnený.( )

61. Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, Všeobecný súd nevylúčil existenciu výnimočných okolností iba na základe odkazu na veľké podiely na trhu spoločnosti Solvay. Všeobecný súd sa totiž v predmetnej pasáži rozsudku zaoberal mnohými ďalšími faktormi, ako je údajná možnosť nahradenia výrobkov spoločnosti Solvay( ) a otázka údajnej vyrovnávacej sily zákazníkov.( )

62. S výhradou prípadného skreslenia, ktoré v tomto prípade nebolo namietané, navyše neprislúcha Súdnemu dvoru nahrádzať svojím vlastným posúdením posúdenie skutkového stavu, ktoré uskutočnil Všeobecný súd v súvislosti s údajnou existenciou výnimočných okolností.( )

ii) O požiadavkách vzťahujúcich sa na odôvodnenie sporného rozhodnutia

63. Na okraj tejto tretej časti siedmeho odvolacieho dôvodu Solvay vytýka Všeobecnému súdu, že porušil článok 296 ZFEÚ (pôvodný článok 253 ES) tým, že nespochybnil sporné rozhodnutie Komisie pre údajné nedostatočné odôvodnenie v súvislosti s vyrovnávacou silou zákazníkov spoločnosti Solvay.

64. Táto výhrada tiež nemôže uspieť.

65. Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES (článok 296 ZFEÚ) musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu umožniť preskúmať tento akt.( )

66. Pôvodca takého aktu však nemusí zaujať postoj k zjavne druhoradým skutočnostiam alebo predvídať možné námietky.( ) Rovnako ako Všeobecný súd v napadnutom rozsudku, ani Komisia nebola povinná odpovedať v spornom rozhodnutí na každé tvrdenie spoločnosti Solvay.

iii) O namietanom porušení článku 102 ZFEÚ (článok 82 ES)

67. V rámci tejto tretej časti siedmeho odvolacieho dôvodu Solvay viackrát namieta porušenie článku 102 ZFEÚ (článok 82 ES). Na toto ustanovenie však odkazuje bez bližšieho vysvetlenia, a to v rámci namietaného nedostatku odôvodnenia.( ) Takáto výhrada nemá samostatný obsah, takže ju netreba osobitne rozoberať.

d) Predbežný záver

68. Siedmy odvolací dôvod teda treba zamietnuť sčasti ako neprípustný a sčasti ako nedôvodný.

4. O zneužití dominantného postavenia spoločnosťou Solvay (ôsmy a deviaty odvolací dôvod)

69. Ôsmy a deviaty odvolací dôvod je založený na údajnom nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa konštatovania Komisie o zneužití dominantného postavenia spoločnosti Solvay.

a) O „skupinovej“ zľave poskytnutej spoločnosti Saint‑Gobain (ôsmy odvolací dôvod)

70. Predmetom ôsmeho odvolacieho dôvodu je „skupinová“ zľava vo výške 1,5 %, ktorú Solvay poskytla v „tajnom protokole“ francúzskemu podniku Saint‑Gobain ako jednému z najväčších zákazníkov. V spornom rozhodnutí Komisia so schválením Všeobecného súdu označila toto správanie za zneužitie dominantného postavenia spoločnosti Solvay.( ) Solvay v tejto súvislosti napáda posúdenie Všeobecného súdu v bodoch 348 až 358 napadnutého rozsudku: Všeobecný súd údajne nesprávne charakterizoval predmetnú „skupinovú“ zľavu ako zneužívajúcu vernostnú zľavu, ktorá je v rozpore s článkom 82 ES.( )

71. Solvay konkrétne namieta jednak porušenie článku 102 ZFEÚ (článku 82 ES) a jednak porušenie povinnosti odôvodnenia prvostupňových rozhodnutí (článok 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora). Namietané porušenie uvedenej povinnosti odôvodnenia však v porovnaní s namietanými hmotnoprávnymi pochybeniami nemá samostatný obsah. Solvay sa totiž v skutočnosti nestotožňuje s posúdením Všeobecného súdu, pokiaľ ide o posúdenie „skupinovej“ zľavy, z vecného hľadiska. Ako však už bolo uvedené, rozdielneho vecného posúdenia sa povinnosť odôvodnenia netýka,( ) takže bez ďalšieho skúmania treba výhradu založenú na nedostatočnom odôvodnení zamietnuť. Preto sa budem nižšie zaoberať ôsmym odvolacím dôvodom iba z hľadiska údajného porušenia článku 82 ES (článku 102 ZFEÚ).

i) O tvrdení založenom na neexistencii výhradnosti

72. Solvay po prvé vytýka Všeobecnému súdu, že dospel k nesprávnemu záveru, že „skupinová“ zľava poskytnutá spoločnosti Saint-Gobain mala povahu vernostnej zľavy. Všeobecný súd údajne nevzal do úvahy skutočnosť, že Solvay v čase skutkových okolností pokrývala iba 67 % potreby spoločnosti Saint‑Gobain v Európe a vo Francúzsku dokonca iba 15 %. Za týchto okolností „skupinová“ zľava poskytnutá spoločnosťou Solvay nesúvisela s výhradnou alebo takmer výhradnou povahou zásobovania spoločnosti Saint-Gobain, hoci takáto súvislosť je podľa odvolateľky nevyhnutým predpokladom existencie zneužívajúcej vernostnej zľavy.

73. Na prvý pohľad by sa mohlo zdať, že Solvay sa usiluje touto argumentáciou dosiahnuť, aby Súdny dvor nahradil svojím vlastným posúdením posúdenie skutkového stavu a dôkazov zo strany Všeobecného súdu, čo však v odvolacom konaní nemôže urobiť. Táto výhrada je však v skutočnosti založená na tom, že Všeobecný súd pri posudzovaní „skupinovej“ zľavy nezohľadnil jedno kritérium, ktoré Solvay považuje za rozhodujúce z právneho hľadiska, a to kritérium výhradnej alebo takmer výhradnej povahy zásobovania príjemcu zľavy podnikom s dominantným postavením na trhu. Otázka, či je toto kritérium výhradnosti právne relevantné pre existenciu zneužitia v zmysle článku 82 ES, je právnou otázkou, ktorá podlieha preskúmaniu zo strany Súdneho dvora v odvolacom konaní.( )

74. Solvay zastáva názor, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva zásada, podľa ktorej poskytnutie vernostnej zľavy predstavuje zakázanú obchodnú praktiku iba v prípade, ak je spojené s výhradným alebo takmer výhradným zásobovaním zákazníka podnikom s dominantným postavením na trhu.

75. Tento názor je nesprávny. O tom svedčí skutočnosť, že Solvay odkazuje iba na rozsudok vydaný vo veci Hoffmann-La Roche.( ) Iné relevantné rozsudky Súdneho dvora týkajúce sa zliav, najmä rozsudky vydané vo veciach nazývaných „Michelin I“( ) a „British Airways“( ), vôbec nespomína, a to ani okrajovo.

76. Ako Súdny dvor zdôraznil, z judikatúry týkajúcej sa článku 86 Zmluvy EHS (článku 82 ES) nemožno vyvodiť, že prémie a zľavy poskytované podnikmi s dominantným postavením na trhu majú povahu zneužitia len za okolností opísaných v tejto judikatúre.( )

77. Zneužívajúca povaha zliav poskytovaných podnikmi s dominantným postavením na trhu sa posudzuje skôr podľa súhrnu okolností konkrétneho prípadu. V tejto súvislosti je potrebné vziať do úvahy najmä kritériá a pravidlá poskytovania zľavy.( ) Rozhodujúce je, či predmetné zľavy môžu mať vylučujúci účinok, čiže či jednak môžu sťažovať alebo dokonca znemožňovať prístup na trh konkurentom podniku s dominantným postavením na trhu a či jednak môžu sťažovať alebo dokonca znemožňovať jeho zmluvným partnerom výber spomedzi viacerých zdrojov zásobovania alebo obchodných partnerov.( ) Ďalej treba skúmať, či existuje objektívne ekonomické odôvodnenie poskytovaných zliav a prémií.( )

78. Z judikatúry nevyplýva, že zľava má zneužívajúcu povahu iba v prípade, ak medzi zákazníkom a podnikom s dominantným postavením na trhu existuje výhradný alebo takmer výhradný vzťah. Naopak veci Michelin I( ) a British Airways( ) sa týkali systémov zliav alebo prémií bez akéhokoľvek vzťahu výhradnosti tohto druhu.

79. Preto skutočnosť, že Všeobecný súd výslovne neuviedol, či zásobovanie spoločnosti Saint-Gobain spoločnosťou Solvay malo výhradnú alebo takmer výhradnú povahu, nepredstavuje právne pochybenie.( )

80. Iba pre úplnosť dodávam, že je irelevantná aj – nedostatočne podložená – argumentácia spoločnosti Solvay týkajúca sa neprimeranej formálnosti a neexistencie ekonomického základu judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa vernostných zliav. Ako som už totiž uviedla, Súdny dvor posudzuje systémy zliav podľa súhrnu okolností konkrétneho prípadu a výslovne pripúšťa možnosť objektívneho ekonomického odôvodnenia.( ) Takýto prístup nie je ani zďaleka formalistický.

ii) O tvrdení založenom na malej výške „skupinovej“ zľavy

81. Solvay po druhé tvrdí, že výška „skupinovej“ zľavy bola príliš malá nato, aby mohla ovplyvniť rozhodovanie skupiny Saint-Gobain. Všeobecný súd údajne nepreukázal, do akej miery zľava poskytnutá spoločnosťou Solvay mohla konkrétne ovplyvniť správanie skupiny Saint‑Gobain.

82. V bode 355 napadnutého rozsudku sa Všeobecný súd otázkou protisúťažných účinkov „skupinovej“ zľavy zaoberal skutočne len veľmi stručne. Jeho strohé konštatovanie, podľa ktorého „aj malá výška vernostnej zľavy má vplyv na podmienky hospodárskej súťaže,“ však treba vnímať v súvislosti s analýzou, ktorá tomuto konštatovaniu predchádza. Všeobecný súd okrem iného zdôraznil, že Solvay poskytla „skupinovú“ zľavu nezávisle od akýkoľvek dôvodov založených na ekonomických výhodách, akými sú efektivita a úspory z rozsahu, a táto zľava sa vzťahovala na všetky množstvá uhličitanu sodného, ktoré skupina Saint-Gobain v Európe nakupovala od spoločnosti Solvay.( )

83. Judikatúra pripúšťa, že takéto zľavy môžu mať vylučujúci protisúťažný účinok. Ako uviedol Súdny dvor, záväzok zmluvných partnerov voči podniku s dominantným postavením na trhu a tlak, ktorý je na nich vyvíjaný, môžu byť osobitne silné v prípade, že zľava či prémia nezodpovedajú len zvýšeniu obratu týkajúcemu sa kúpy alebo predaja výrobkov tohto podniku uskutočnených jeho zmluvnými partnermi počas zohľadňovaného obdobia, ale vzťahujú sa tiež na celkový obrat týkajúci sa tejto kúpy či tohto predaja.( )

84. Okrem toho pre konkurentov podniku s dominantným postavením na trhu je osobitne ťažké prísť s ponukou, ktorá bude výhodnejšia ako zľavy alebo prémie založené na celkovom objeme predaja. Z dôvodu svojho citeľne väčšieho trhového podielu predstavuje podnik s dominantným postavením vo všeobecnosti nezanedbateľného obchodného partnera na trhu. Zľavy alebo prémie poskytované takýmto podnikom na základe celkového obratu majú najčastejšie, v absolútnych číslach, väčší význam ako štedrejšie ponuky jeho konkurentov. Na to, aby títo konkurenti pritiahli zmluvných partnerov podniku s dominantným postavením alebo aby od nich dostali dostatočný objem objednávok, museli by im ponúknuť podstatne vyššie zľavy alebo prémie.( )

85. Zľavy alebo provízie, ktoré podľa judikatúry predstavovali zneužitie, v niektorých prípadoch nepresahovali 1 %,( ) takže boli z percentuálneho hľadiska dokonca nižšie ako „skupinová“ zľava vo výške 1,5 % posudzovaná v prejednávanej veci.

86. V tejto súvislosti sa konštatovanie Všeobecného súdu, podľa ktorého „aj malá výška vernostnej zľavy má vplyv na podmienky hospodárskej súťaže“, vzhľadom na okolnosti prípadu nejaví ako nesprávne. Je založené na primeraných ekonomických úvahách.

iii) O tvrdení založenom na neexistencii účinku na hospodársku súťaž

87. Solvay po tretie napáda konštatovanie Všeobecného súdu, podľa ktorého táto spoločnosť nepredložila dôkaz o postoji pobočiek skupiny Saint‑Gobain. Ide o argumentáciu, ktorú Solvay obhajovala v prvostupňovom konaní a podľa ktorej sa pobočkám tejto skupiny v jednotlivých štátoch podarilo dojednať si výhodnejšie zmluvné podmienky, dokonca až zrušiť svoju zmluvu so spoločnosťou Solvay, ako to bolo v prípade spoločnosti Saint‑Gobain France.( )

88. Všeobecný súd skutočne zamietol toto tvrdenie ako nedostatočne podložené.( ) Nemá však význam, či Solvay predložila dostatok dôkazov na podporu svojej argumentácie, keďže táto argumentácia bola v každom prípade irelevantná, ako správne uviedol Všeobecný súd.( ) Protisúťažnú povahu obchodnej praktiky podniku s dominantným postavením na trhu totiž nemožno vylúčiť iba na základe toho, že vyplýva z vôle zákazníka,( ) a už vôbec nie na základe toho, že zákazníkovi sa vhodným rokovaním( ) podarilo od tohto podniku dosiahnuť ďalšie výhody.

89. Tretie tvrdenie spoločnosti Solvay teda tiež nemôže uspieť.

iv) Predbežný záver

90. Ôsmy odvolací dôvod je v celom rozsahu nedôvodný.

b) O diskriminačnej povahe praktík spoločnosti Solvay (deviaty odvolací dôvod)

91. Deviaty odvolací dôvod sa týka posúdenia, ktoré Všeobecný súd vykonal v bodoch 397 až 402 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o diskriminačnú povahu obchodných praktík spoločnosti Solvay v zmysle článku 82 druhého odseku písm. c) ES.

i) Prvá časť deviateho odvolacieho dôvodu

92. V prvej časti deviateho odvolacieho dôvodu Solvay napáda osobitne body 397 až 400 napadnutého rozsudku, pričom tvrdí, že Všeobecný súd skreslil jej podania v prvostupňovom konaní a porušil článok 102 druhý odsek písm. c) ZFEÚ [článok 82 druhý odsek písm. c) ES].

– O namietanom skreslení podaní spoločnosti Solvay

93. Odvolateľka po prvé napáda pasáž napadnutého rozsudku, v ktorej Všeobecný súd vychádza z hypotézy, podľa ktorej Solvay nespochybnila konštatovania týkajúce sa zliav uplatňovaných vo Francúzsku.( ) Podľa spoločnosti Solvay je toto tvrdenie v rozpore so znením jej žaloby a jej repliky v prvostupňovom konaní, ktoré Všeobecný súd teda skreslil.

94. Podľa ustálenej judikatúry o skreslenie ide vtedy, keď sa bez predloženia nových dôkazov hodnotenie existujúcich dôkazov javí ako zjavne nesprávne.( ) V kontexte argumentácie účastníkov konania v prvostupňovom konaní to znamená, že o jej skreslenie môže ísť iba v prípade, ak ju Všeobecný súd pochopil zjavne nesprávne, alebo ak pri jej reprodukovaní pozmenil jej zmysel.

95. Tomuto záveru v tomto prípade nenasvedčujú dostatočné skutočnosti.

96. Ako Solvay sama uznáva,( ) úvahy týkajúce sa jednotlivých krajín uvedené v žalobe, ktorú predložila v prvostupňovom konaní, sa týkali nemeckého trhu. Solvay inak iba všeobecne spochybnila konštatovanie, že zľavy, ktoré uplatňovala, možno považovať za vernostné zľavy. Žaloba ani replika predložená v prvostupňovom konaní neobsahovali analýzu týkajúcu sa osobitne francúzskeho trhu. Pasáže z tejto repliky, na ktoré Solvay osobitne poukazuje,( ) sa tiež len okrajovo dotýkali francúzskeho trhu a v každom prípade nesúviseli s otázkou diskriminácie obchodných partnerov posudzovanou v tejto veci.( )

97. Za týchto okolností nemožno vytýkať Všeobecnému súdu, že zjavne nesprávne pochopil argumentáciu spoločnosti Solvay, alebo že pri jej reprodukovaní pozmenil jej zmysel. Výhradu skreslenia teda treba zamietnuť.

– O hmotnoprávnej vade

98. Solvay navyše namieta porušenie článku 102 druhého odseku písm. c) ZFEÚ [článku 82 druhého odseku písm. c) ES], ktoré podľa nej vyplýva z bodov 398 a 400 napadnutého rozsudku. Všeobecný súd údajne nesprávne opomenul preskúmať otázku existencie súťažného vzťahu medzi demonštratívne uvedenými zákazníkmi spoločnosti Solvay, a to jednak medzi dvoma francúzskymi zákazníkmi (Durand a Perrier) a jednak medzi nemeckými výrobcami dutého skla a plochého skla.

99. Komisia napáda prípustnosť tejto výhrady z dôvodu, že Solvay v prvostupňovom konaní nenamietala nijaké porušenie článku 102 druhého odseku písm. c) ZFEÚ; Solvay iba uviedla, že výrobcovia plochého skla a dutého skla nepôsobia na tom istom trhu, a teda nie sú v porovnateľnej situácii, s cieľom vylúčiť samotnú existenciu diskriminácie.

100. Musím sa priznať, že túto námietku považujem za mimoriadne formalistickú a málo presvedčivú. Sporné rozhodnutie v súvislosti s diskriminačnou povahou zliav poskytovaných spoločnosťou Solvay výslovne odkazuje na článok 82 druhý odsek písm. c) ES.( ) Je teda samozrejmé, že aj otázku diskriminácie posudzovanú Všeobecným súdom treba vnímať v súvislosti s týmto článkom, aj keď naň účastníci konania vo svojich podaniach už výslovne neodkázali.( )

101. Okrem toho je pravda, že podľa článku 42 ods. 2 v spojení s článkom 118 rokovacieho poriadku Súdneho dvora je neprípustné uvádzať v odvolacom konaní nové dôvody. Odvolateľ však môže uviesť nové tvrdenia na podporu dôvodov uvedených v prvostupňovom konaní, osobitne v reakcii na stanovisko Všeobecného súdu vyjadrené v napadnutom rozsudku.( )

102. Tak je to aj v tomto prípade: zo zhrnutia argumentácie účastníkov konania v napadnutom rozsudku vyplýva, že Solvay v prvostupňovom konaní už uviedla, že výrobcovia plochého skla pôsobili na inom trhu ako výrobcovia dutého skla.( ) Otázka posudzovaná v prvostupňovom konaní, či predmetné podniky pôsobili na rozdielnych trhoch, a otázka vznesená v odvolacom konaní, či existuje medzi týmito podnikmi súťažný vzťah, sú dvoma stranami tej istej mince. Preto argumentácia, ktorú Solvay uviedla v odvolaní v súvislosti so súťažným vzťahom, predstavuje iba rozšírenie tvrdení, ktoré už boli uvedené v prvostupňovom konaní.

103. Okrem toho cieľom tejto výhrady spoločnosti Solvay nie je nabádať Súdny dvor k novému posúdeniu skutkového stavu, ktoré je v odvolacom konaní neprípustné. Spor sa naopak týka otázky, či tým, že neposúdil prípadný súťažný vzťah medzi výrobcami plochého skla a výrobcami dutého skla, Všeobecný súd nezohľadnil kritérium, ktoré bol povinný uplatniť v rámci článku 82 druhého odseku písm. c) ES. Ide o právnu otázku, ktorá podlieha preskúmaniu Súdneho dvora v odvolacom konaní.( )

104. Pokiaľ ide o dôvodnosť tejto výhrady, treba v prvom rade pripomenúť, že článok 82 druhý odsek písm. c) ES [článok 102 druhý odsek písm. c) ZFEÚ] upravuje dvojfázové skúmanie. Formulácia „čím ich v hospodárskej súťaži znevýhodňujú“ má vlastný normatívny obsah a nepredstavuje len vysvetľujúci dodatok deklaratórnej povahy.( )

105. Na splnenie podmienok uplatnenia článku 82 druhého odseku písm. c) ES je preto potrebné zistiť, že správanie podniku s dominantným postavením na trhu je nielen diskriminačné, ale že smeruje aj k skresleniu tohto súťažného vzťahu, teda k narušeniu súťažného postavenia jednej časti obchodných partnerov tohto podniku oproti ostatným.( )

106. Článok 82 druhý odsek písm. c) ES je založený na myšlienke, že obchodné správanie podniku s dominantným postavením na trhu nesmie skresľovať hospodársku súťaž na hlavnom alebo nadväzujúcom trhu, teda hospodársku súťaž medzi dodávateľmi alebo zákazníkmi tohto podniku. Zmluvní partneri tohto podniku nesmú byť zvýhodňovaní alebo znevýhodňovaní v rámci ich vzájomnej hospodárskej súťaže.( )

107. V kontexte prejednávanej veci to znamená, že na účely posúdenia podľa článku 82 druhého odseku písm. c) ES Všeobecný súd nemohol opomenúť zohľadniť súťažné podmienky medzi jednotlivými zákazníkmi spoločnosti Solvay. Porušenie článku 82 druhého odseku písm. c) ES zo strany spoločnosti Solvay by bolo možné konštatovať iba v prípade, ak by jej zákazníci boli vo vzájomnom súťažnom vzťahu, v tomto prípade nie na trhu s uhličitanom sodným, ale na jednom alebo viacerých nadväzujúcich trhoch so sklom. V dôsledku toho Všeobecný súd právne pochybil, keď v bode 400 napadnutého rozsudku považoval za relevantný iba trh s uhličitanom sodným, a nie trh so sklom.

108. Je pravda, že na preukázanie existencie zneužitia v zmysle článku 82 druhého odseku písm. c) ES postačuje zistiť, že správanie podniku s dominantným postavením na trhu vzhľadom na všetky okolnosti prípadu smeruje k narušeniu hospodárskej súťaže medzi týmito obchodnými partnermi. V takej situácii nemožno požadovať, aby sa navyše predložil dôkaz o vyčíslenom skutočnom zhoršení súťažného postavenia jednotlivých obchodných partnerov.( ) Komisia na to správne poukázala.

109. Záver, že súťažná situácia na nadväzujúcom trhu, na ktorom pôsobia zákazníci podniku s dominantným postavením na trhu, je úplne irelevantná, ku ktorému dospel Všeobecný súd, však predstavuje právne pochybenie.

110. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, toto právne pochybenie nemožno relativizovať tvrdením, že predmetní francúzski zákazníci Durant a Perrier, rovnako ako nemeckí zákazníci v odvetví plochého skla a dutého skla, predstavovali osobitné prípady. Ak Všeobecný súd na základe výhrady vznesenej účastníkom konania skúma prípadné nesprávne posúdenie osobitných prípadov uvedených v spornom rozhodnutí, je povinný pri tomto skúmaní vychádzať z právne relevantných kritérií. V tomto prípade to však nebolo tak.

111. Z rozsudkov Hoffmann-La Roche( ) a Michelin I( ) nevyplýva opačný záver. Časti týchto rozsudkov, ktoré Komisia uviedla na podporu svojho stanoviska, sa netýkajú konkrétne uplatňovania článku 82 druhého odseku písm. c) ES,( ) alebo obsahujú všeobecné úvahy týkajúce sa zneužívajúcej povahy systémov zliav uplatňovaných podnikmi s dominantným postavením na trhu.

112. Okrem toho aj z rozsudku týkajúceho sa letiskových poplatkov v Portugalsku, časť ktorého Komisia cituje, vyplýva, že súťažný vzťah medzi obchodnými partnermi podniku s dominantným postavení na trhu má význam. V tomto rozsudku Súdny dvor výslovne poukázal na „neodôvodnenú ekonomickú výhodu“, ktorú mohli získať príjemcovia zliav „v porovnaní so svojimi konkurentmi“.( )

113. Prvá časť deviateho odvolacieho dôvodu je teda dôvodná.

ii) Druhá časť deviateho odvolacieho dôvodu

114. Druhá časť deviateho odvolacieho dôvodu osobitne smeruje proti bodu 401 napadnutého rozsudku. Táto pasáž rozsudku sa týka argumentácie, ktorú Solvay uviedla v prvostupňovom konaní v súvislosti s údajne nízkym podielom uhličitanu sodného na nákladoch výrobcov skla. Všeobecný súd v tejto súvislosti uviedol, že Solvay „nepodporil“ toto „tvrdenie“, ktoré „nemá takú povahu, aby mohlo spochybniť diskriminačnú povahu praktík, ktoré sú vytýkané [spoločnosti Solvay].“ Solvay tvrdí, že Všeobecný súd tým jednak skreslil jej podania predložené v prvostupňovom konaní a jednak porušil povinnosť odôvodnenia podľa článku 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora, ako aj článok 102 druhý odsek písm. c) ZFEÚ [článok 82 druhý odsek písm. c) ES].

– O namietanom skreslení podaní spoločnosti Solvay

115. Výhrada založená na skreslení podaní sa javí byť nepodložená. Nič nenasvedčuje tomu, že by Všeobecný súd zjavne nesprávne pochopil písomnosti žalobkyne v prvostupňovom konaní, alebo že by pozmenil ich zmysel( ). Pripomínam, že Solvay v prvostupňovom konaní tvrdila, že uhličitan sodný predstavuje najdôležitejšiu surovinu pri výrobe skla, hoci jeho cena predstavuje len 2 až 6 % priemernej predajnej ceny skla. Všeobecný súd túto argumentáciu presne reprodukoval.( ) Skutočnosť, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku výslovne nepoukázal na doplňujúce informácie, ktoré uviedla Solvay vo svojej replike, sama osebe neznamená, že Všeobecný súd skreslil obsah argumentácie spoločnosti Solvay uvedenej v tejto súvislosti.

– O nedostatočnom odôvodnení

116. Inak je to v prípade výhrady založenej na nedostatočnom odôvodnení. Ako už bolo uvedené, z odôvodnenia rozsudku musia byť jasne a nepochybne zrejmé úvahy Všeobecného súdu, aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatého rozhodnutia a aby Súdny dvor mohol vykonať svoje preskúmanie.( ) Ani pri mimoriadnej benevolencii bod 401 napadnutého rozsudku tieto požiadavky nespĺňa.

117. Všeobecný súd vôbec nevysvetlil, prečo zastáva názor, že tvrdenia, ktoré Solvay uviedla v súvislosti s nízkou cenou uhličitanu sodného pre výrobcov skla, nie sú „podložené“. Z odôvodnenia rozsudku najmä nie je zrejmé, či Všeobecný súd vôbec vzal do úvahy argumentáciu, ktorú Solvay uviedla vo svojej replike predloženej v prvostupňovom konaní. V tejto replike Solvay na podporu svojho tvrdenia týkajúceho sa nízkych nákladov uviedla antidumpingové nariadenie Komisie,( ) podľa ktorého podiel uhličitanu sodného na režijnej cene skla tvorí 8 %.( )

118. Všeobecný súd tiež neuviedol, prečo údajne nízky podiel uhličitanu sodného na režijnej cene skla „nemá takú povahu, aby moh[ol] spochybniť diskriminačnú povahu praktík, ktoré sú vytýkané [spoločnosti Solvay].“ Je celkom možné, že v prospech takého tvrdenia svedčia náležité vecné dôvody,( ) no tieto nie sú v napadnutom rozsudku ani naznačené.

119. Zastával Všeobecný súd názor, že cena dôležitej suroviny nie je nikdy relevantná na účely posúdenia prípadnej diskriminácie medzi zákazníkmi podniku s dominantným postavením na trhu? Alebo sa domnieval, že taký podiel, aký uviedla Solvay (2 až 6 % predajnej ceny), nemá nijaký vplyv na diskriminačnú povahu predmetných obchodných praktík? A ak áno, prečo? Niekoľko viet v odôvodnení rozsudku mohlo – a malo – poskytnúť potrebné vysvetlenia.

120. Analýza Všeobecného súdu v bode 401 napadnutého rozsudku čitateľovi rozsudku neumožňuje pochopiť, prečo boli tvrdenia, ktoré uviedla Solvay v súvislosti s nízkou cenou uhličitanu sodného pre výrobcov skla, zamietnuté. Súdny dvor preto tiež nemôže z tohto hľadiska rozsudok preskúmať. Z toho vyplýva, že odôvodnenie napadnutého rozsudku v jeho bode 401 je nedostatočné, takže druhú časť deviateho odvolacieho dôvodu treba uznať.

121. Vzhľadom na vyššie uvedené nie je potrebné ďalej skúmať výhradu založenú na porušení článku 102 druhého odseku písm. c) ZFEÚ. V každom prípade táto výhrada nemá samostatný obsah v porovnaní s nedostatočným odôvodnením, ktoré namieta Solvay.

iii) Predbežný záver

122. Z toho vyplýva, že deviaty odvolací dôvod je čiastočne dôvodný.

B – O zákaze použitia dôkazov získaných pri šetrení vykonanom v apríli 1989 (druhý odvolací dôvod)

123. Svojím druhým odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 218 až 230 napadnutého rozsudku, Solvay namieta porušenie článku 14 ods. 3 a 20 ods. 1 nariadenia č. 17 (prvá a druhá časť druhého odvolacieho dôvodu). Táto spoločnosť navyše vytýka Všeobecnému súdu, že skreslil skutkový stav a dôkazy (tretia časť druhého odvolacieho dôvodu).

124. Uvedený odvolací dôvod vyplýva z toho, že rozhodnutie prijaté Komisiou 5. apríla 1989, ktorým bolo nariadené šetrenie v priestoroch podnikov pôsobiacich na európskom trhu s uhličitanom sodným, sa týkalo iba prípadných porušení článku 85 Zmluvy EHS (kartelové dohody alebo zosúladené postupy), zatiaľ čo v spornom rozhodnutí o uložení pokuty sa konštatovalo porušenie článku 86 Zmluvy EHS a/alebo článku 82 ES (zneužívanie dominantného postavenia). Podľa spoločnosti Solvay dôkazy získané pri šetrení súvisiacom s článkom 85 Zmluvy EHS nemohli slúžiť ako základ pre rozhodnutie podľa článku 86 Zmluvy EHS a/alebo článku 82 ES.

1. Prípustnosť druhého odvolacieho dôvodu

125. Komisia zastáva názor, že druhý odvolací dôvod je neprípustný z dôvodu, že je založený na tých istých výhradách, ktoré Solvay už uviedla v prvostupňovom konaní.

126. Táto námietka je nedôvodná.

127. Je pravda, že odvolateľ nemôže iba opakovať alebo doslovne reprodukovať dôvody a tvrdenia, ktoré už uviedol v konaní pred Všeobecným súdom.( ) Právnymi otázkami posudzovanými v prvostupňovom konaní sa možno v odvolacom konaní znovu zaoberať, pokiaľ účastník konania napadne výklad alebo uplatňovanie práva Únie Všeobecným súdom. Ak by totiž odvolateľ nemohol takto založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach, ktoré už použil v konaní pred Všeobecným súdom, odvolacie konanie by bolo zbavené časti svojho zmyslu.( )

128. Vo svojom odvolaní sa Solvay podrobne zaoberá bodmi 218 až 230 napadnutého rozsudku a uvádza konkrétne výhrady voči úvahám Všeobecného súdu, pričom sa opiera o rozsudky Súdneho dvora. Možno teda vylúčiť, že by išlo iba o všeobecné opakovanie dôvodu uplatneného v prvostupňovom konaní.

129. V dôsledku toho prípustnosť druhého odvolacieho dôvodu nemožno dôvodne spochybňovať.

2. Dôvodnosť druhého odvolacieho dôvodu

a) O prvej a druhej časti druhého odvolacieho dôvodu (porušenie článku 14 ods. 3 a článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17)

130. Podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17 možno informácie získané v rámci šetrenia vo veci práva hospodárskej súťaže nariadeného Komisiou použiť len na účely, pre ktoré boli vyžiadané. Toto ustanovenie teda jednak stanovuje, že dôkazy získané Komisiou sú určené na konkrétny účel, a jednak zakazuje ich použitie na iné účely.

131. V tomto prípade je pôsobnosť uvedeného účelového určenia a zákazu použitia na iné účely sporná. Účastníci konania sa rozchádzajú v otázke, či na účely konštatovania zneužitia dominantného postavenia Komisia mohla vychádzať z dôkazov, ktoré predtým získala pri šetrení vykonanom v súvislosti s údajným porušovaním zákazu protisúťažných dohôd medzi podnikmi pôsobiacimi na tom istom trhu.

132. Zo znenia článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17 nevyplývajú konkrétne relevantné informácie. Treba teda vychádzať zo zmyslu a účelu tohto ustanovenia.

133. Je nesporné, že cieľom článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17 je zabezpečiť ochranu práva na obhajobu podnikov, ktorých sa týkajú vyšetrovacie opatrenia vykonávané Komisiou.( ) Ako uviedol Súdny dvor, toto právo by bolo vážne ohrozené, ak by sa Komisia mohla vo vzťahu k podnikom odvolávať na dôkazy, ktoré síce boli získané počas šetrenia, ale nesúvisia s jeho predmetom a cieľom.( )

134. Predmet a cieľ daného šetrenia teda určuje pôsobnosť účelového určenia a zákazu použitia, ktoré sú uvedené v článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17. Predmet a cieľ šetrenia vyplýva z vyšetrovacieho oprávnenia vymedzeného Komisiou.( ) Podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 musí byť predmet a cieľ šetrenia uvedený v rozhodnutí Komisie o nariadení šetrenia, čo predstavuje základnú záruku práva na obhajobu dotknutých podnikov.( )

135. V tomto prípade rozhodnutie Komisie z 5. apríla 1989, na základe ktorého sa vykonalo šetrenie v priestoroch spoločnosti Solvay, odkazovalo iba na článok 85 Zmluvy EHS.( ) Podľa konštatovaní Všeobecného súdu teda Komisia chcela len prešetriť, či sa Solvay zúčastnila na karteloch alebo zosúladených postupoch. Nič nenapovedá tomu, že by existovalo podozrenie aj zo zneužitia dominantného postavenia.( )

136. Solvay zo všetkých týchto skutočností vyvodzuje, že použitie dôkazov získaných pri šetrení na účely konštatovania zneužitia dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES (pôvodného článku 86 Zmluvy EHS) nebolo prípustné.

137. Tento prístup ma nepresviedča.

138. Je pravda, že v rozhodnutí o nariadení šetrenia musí Komisia „jasne uviesť domnienky, ktoré chce overiť“( ). Cieľom tejto požiadavky je zabrániť tomu, aby Komisia vykonávala šetrenia úplne náhodne, bez konkrétneho podozrenia,( ) čo sa často označuje anglickým pojmom „fishing expeditions“ (doslova „rybárske výpravy“).

139. Povinnosť uviesť predmet a cieľ šetrenia však nemôže znamenať povinnosť s konečnou platnosťou vymedziť všetky ustanovenia, ktoré dotknuté podniky mohli porušiť. V tomto skorom štádiu vyšetrovania totiž Komisia ešte nie je povinná vykonať presnú právnu kvalifikáciu predpokladaných porušení.( )

140. V niektorých prípadoch môže byť mimoriadne zložité vopred posúdiť, či správanie podniku, ktorý má významné postavenie na trhu, predstavuje porušenie zákazu kartelov (článok 85 Zmluvy EHS, článok 81 ES a článok 101 ZFEÚ) alebo zneužitie dominantného postavenia (článok 86 Zmluvy EHS, článok 82 ES a článok 102 ZFEÚ). Komisia v tejto súvislosti správne poznamenáva, že vecná pôsobnosť zákazu kartelov a zákazu zneužitia sa môže prelínať.( )

141. Okrem toho základným cieľom šetrení, bez ohľadu na to, na základe ktorého ustanovenia boli vykonané, je prispieť k dodržiavaniu pravidiel hospodárskej súťaže ustanovených v Zmluvách a zabezpečiť, aby nedochádzalo k skresľovaniu hospodárskej súťaže na vnútornom trhu.( )

142. Za týchto okolností by bolo príliš reštriktívne a formalistické, ak by mal byť predmet a cieľ šetrenia vo veci hospodárskej súťaže vopred obmedzený na konkrétne hmotnoprávne ustanovenie výslovne uvedené vo vyšetrovacom oprávnení, s vylúčením akéhokoľvek iného ustanovenia.

143. V rámci šetrenia vo veci hospodárskej súťaže je potrebné v prvom rade zistiť skutkový stav a získať dôkazy,( ) ktoré sa týkajú napríklad existencie konkrétnej dohody medzi podnikmi alebo určitého správania na trhu, ako aj ekonomických úvah odôvodňujúcich tento skutkový stav.

144. Komisia sa musí vyjadriť k právnej kvalifikácii skutočností, ktoré počas vyšetrovania zistila, až v oveľa neskoršej fáze správneho konania, a to po prvý raz predbežne v oznámení o výhradách a definitívne pri prijatí konečného rozhodnutia.( ) Tým nie je dotknutá možnosť dotknutých podnikov brániť sa; tieto podniky naopak chráni práve oznámenie o výhradách a s ním súvisiace právo byť vypočutý.

145. Preto Všeobecný súd právne nepochybil, keď uviedol, že dokumenty získané pri šetrení v apríli 1989 bolo možné použiť aj v rámci sporného rozhodnutia, ktoré bolo prijaté na základe článku 82 ES.( )

b) O tretej časti druhého odvolacieho dôvodu (výhrada založená na skreslení skutkového stavu)

146. Solvay v rámci tohto druhého odvolacieho dôvodu tiež vytýka Všeobecnému súdu, že skreslil skutkový stav. Všeobecný súd údajne nesprávne vychádzal z podobnosti kartelových dohôd alebo zosúladených postupov, na ktorých bolo založené šetrenie vykonané v roku 1989, a zneužitia dominantného postavenia, ktoré bolo konštatované v spornom rozhodnutí.( )

147. Táto výhrada tiež nie je dôvodná. Vychádza z nepresného výkladu napadnutého rozsudku.

148. Odvolateľka opomína skutočnosť, že Všeobecný súd nepovažoval za podobné samotné porušenia uvedené v článku 85 Zmluvy EHS (článok 81 ES, článok 101 ZFEÚ) a článku 86 Zmluvy EHS (článok 82 ES, článok 102 ZFEÚ), ale len skutočnosti („konanie“), na základe ktorých Komisia vykonávala vyšetrovanie a z ktorých napokon aj vychádzala v spornom rozhodnutí.( ) Práve tieto skutočnosti, a nie ich právna kvalifikácia, sú rozhodujúce pre posúdenie, či Komisia porušila účelové určenie a zákaz použitia v zmysle článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17.( )

149. Ako uviedol Všeobecný súd,( ) pričom jeho konštatovanie nebolo spochybnené, tak vyšetrovacie oprávnenie týkajúce sa šetrenia z roku 1989, ako aj sporné rozhodnutie prijaté v roku 2000 sa týkalo najmä uzatvárania zmlúv o výhradnom nákupe. Vzhľadom na túto skutočnosť Všeobecný súd bez toho, aby sa dopustil právneho pochybenia, mohol vychádzať z toho, že sporné rozhodnutie dostatočne súvisí s predmetom a cieľom šetrenia z roku 1989,( ) takže nedošlo k porušeniu zákazu použitia dôkazov uvedeného v článku 20 ods. 1 nariadenia č. 17.

c) Predbežný záver

150. Druhý odvolací dôvod je teda v celom rozsahu nedôvodný.

C – O práve na obhajobu (tretí, štvrtý a piaty odvolací dôvod)

151. Tretí, štvrtý a piaty odvolací dôvod spoločnosti Solvay sú v podstate založené na porušení jej práva na obhajobu.

152. Dodržanie práva na obhajobu v každom konaní, ktoré môže viesť k uloženiu sankcií, najmä pokút alebo penále, predstavuje základnú zásadu práva Únie, na ktorú Súdny dvor opakovane poukázal vo svojej judikatúre.( ) V súčasnosti je zakotvená aj v článku 41 ods. 2 písm. a) a v článku 48 ods. 2 Charty základných práv Únie.( )

153. Výhrady, ktoré vzniesla Solvay v rámci tretieho, štvrtého a piateho odvolacieho dôvodu, majú zásadný význam a poskytujú Súdnemu dvoru možnosť spresniť svoju judikatúru týkajúcu sa práva na obhajobu v rámci správneho konania vo veciach hospodárskej súťaže.

154. Konanie, ktorého sa tieto tri odvolacie dôvody týkajú, prebiehalo takto:

– Pred prijatím prvého rozhodnutia Komisie o uložení pokuty v tejto veci v roku 1990 (rozhodnutie 91/299) bola Solvay vyzvaná, aby predložila svoje pripomienky na základe oznámenia o výhradách.( ) Spoločnosti Solvay však nebol poskytnutý skutočný prístup k spisu; dostala iba kópie dokumentov v jej neprospech, z ktorých Komisia vychádzala pri formulácii jednotlivých výhrad( ). Cieľom tohto postupu bolo „zjednodušiť konanie.“( )

– V roku 2000, čiže pred prijatím druhého rozhodnutia o uložení pokuty, ktoré je v prejednávanej veci sporným rozhodnutím (rozhodnutie 2003/6), Solvay nebola znovu vypočutá( ) a tiež nemala prístup k spisu.( )

– Až v priebehu druhého konania pred Všeobecným súdom (vec T‑57/01) Komisia predložila časť vyšetrovacieho spisu, v reakcii na opakované žiadosti Všeobecného súdu formou opatrení na zabezpečenie priebehu konania.( ) Solvay mala možnosť nahliadnuť v kancelárii Všeobecného súdu do veľkého počtu dokumentov, ku ktorým nemala predtým prístup. Solvay tiež mala možnosť predložiť Všeobecnému súdu svoje pripomienky týkajúce sa užitočnosti dokumentov, do ktorých nahliadla, pre svoju obhajobu.( )

– V konaní pred Všeobecným súdom Komisia musela priznať, že stratila zostatok spisu, konkrétne päť kartoték.( ) Komisia tiež nebola schopná poskytnúť Všeobecnému súdu úplný zoznam stratených dokumentov.( )

155. Za týchto okolností Solvay namieta jednak porušenie svojho práva na prístup k spisu (tretí a štvrtý odvolací dôvod, pozri nižšie časť 1) a jednak porušenie svojho práva byť vypočutý (piaty odvolací dôvod, pozri nižšie časť 2).

1. O práve na prístup k spisu (tretí a štvrtý odvolací dôvod)

156. Právo na prístup k spisu ako prejav zásady dodržiavania práva na obhajobu znamená, že Komisia musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal všetky písomnosti vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu. K nim patria doklady v jeho prospech aj neprospech, s výhradou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a iných dôverných informácií.( )

157. Je nesporné, že počas správneho konania Komisia poskytla spoločnosti Solvay iba dokumenty založené v spise, z ktorých vychádzala v spornom rozhodnutí týkajúcom sa tejto spoločnosti. Mnohé ďalšie dokumenty, ku ktorým mala mať Solvay prístup na základe zásady dodržiavania práva na obhajobu, jej neboli poskytnuté. Komisia tým porušila podstatnú procesnú záruku,( ) ktorá vyplýva z práva na dobrú správu vecí verejných.( ) Takéto porušenie nemožno napraviť iba poskytnutím prístupu k spisu počas sporového konania týkajúceho sa prípadnej žaloby o neplatnosť napadnutého rozhodnutia.( )

158. Účastníci konania sa v tomto štádiu konania rozchádzajú v otázke, či Všeobecný súd mal vzhľadom na túto procesnú vadu sporné rozhodnutie zrušiť. Podľa ustálenej judikatúry porušenie práva na prístup k spisu Komisie počas konania, ktoré predchádza prijatiu rozhodnutia, v zásade môže viesť k zrušeniu tohto rozhodnutia iba v prípade, ak došlo k porušeniu práva na obhajobu dotknutého podniku.( )

159. Na rozdiel od Komisie a Všeobecného súdu Solvay zastáva názor, že došlo k porušeniu jej práva na obhajobu a na podporu svojho stanoviska uvádza viaceré tvrdenia. V tejto súvislosti odvolateľka vychádza najmä zo všeobecných zásad práva Únie týkajúcich sa dodržiavania práva na obhajobu, prezumpcie neviny a rozdelenia dôkazného bremena. Solvay okrem toho namieta porušenie povinnosti odôvodnenia podľa článku 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora a porušenia článku 47 ods. 2, článku 48 a článku 52 ods. 3 Charty základných práv, ako aj článku 6 EDĽP a článku 6 ods. 1 ZEÚ.

160. Solvay sa však vo svojej argumentácii bližšie zaoberá iba dodržiavaním práva na obhajobu a v menšej miere aj prezumpciou neviny a povinnosťou odôvodnenia. Jej sporadické odkazy na Chartu základných práv, na článok 6 EDĽP a na článok 6 ods. 1 ZEÚ nemajú samostatný obsah, takže sa nimi netreba podrobne zaoberať. Pokiaľ ide o článok 6 ods. 1 ZEÚ, stačí poznamenať, že toto ustanovenie ako také neobsahuje nijaké základné právo. Článok 6 EDĽP sa priamo nevzťahuje na orgány Únie, pokiaľ Únia nepristúpi k EDĽP,( ) ale prihliada sa naň pri výklade a uplatňovaní všeobecných právnych zásad a základných práv uznaných právom Únie, ktoré sú uvedené v odvolaní.( )

161. Na účely posúdenia výhrad spoločnosti Solvay týkajúcich sa dodržiavania práva na obhajobu, prezumpcie neviny a povinnosti odôvodnenia navrhujem zaoberať sa nimi v poradí navrhnutom Komisiou, ktoré zodpovedá štruktúre napadnutého rozsudku. Preto sa najprv vyjadrím k prípustnosti tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu [pozri písm. a)], následne sa budem zaoberať výhradami týkajúcimi sa dokumentov prístupných v prvostupňovom konaní [štvrtý odvolací dôvod, pozri písm. b)] a napokon budem skúmať výhrady týkajúce sa chýbajúcich častí spisu [tretí odvolací dôvod, pozri písm. c)].

a) Prípustnosť tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu

162. Komisia napáda prípustnosť štvrtého odvolacieho dôvodu, ako aj časti tretieho odvolacieho dôvodu. Tvrdí, že posúdenie užitočnosti niektorých dokumentov pre obhajobu predmetného podniku je súčasťou posúdenia skutkového stavu a dôkazov, ktoré patrí do výlučnej právomoci Všeobecného súdu a v zásade nepodlieha preskúmaniu Súdneho dvora v odvolacom konaní.

163. Táto téza ma nepresviedča. V tomto prípade Súdny dvor nemá nahradiť svojím posúdením posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa užitočnosti jednotlivých dokumentov založených v spise.( ) Má skôr overiť, či posúdenie skutkového stavu a dôkazov Všeobecným súdom bolo vykonané v súlade s príslušnými kritériami a zásadami. Ide o právnu otázku, ktorá podlieha preskúmaniu Súdneho dvora v odvolacom konaní.( )

b) O častiach spisu, do ktorých nebolo možné nahliadnuť v kancelárii Všeobecného súdu (štvrtý odvolací dôvod)

164. Štvrtý odvolací dôvod smeruje proti bodom 417 až 446 napadnutého rozsudku, ktoré sú venované užitočnosti dokumentov založených v spise, do ktorých Solvay nahliadla, pre jej obhajobu. Vzhľadom na to, že Všeobecný súd dospel k záveru, že táto užitočnosť sa nepreukázala, vyvodil z toho, že Komisia neporušila právo na obhajobu.( )

i) Prvá časť štvrtého odvolacieho dôvodu

165. V prvej časti štvrtého odvolacieho dôvodu sú uvedené dve výhrady voči napadnutému rozsudku, z ktorých jednu považujem za nedôvodnú, ale druhú za dôvodnú.

166. Odvolateľka po prvé zastáva názor, že Všeobecný súd mal posúdiť namietané porušenia práva na obhajobu v prvostupňovom konaní vopred, čiže pred skúmaním žalobných dôvodov založených na nesprávnom vecnom posúdení. V opačnom prípade hrozí, že Všeobecný súd bude pri posudzovaní užitočnosti jednotlivých dokumentov pre obhajobu podniku ovplyvnený svojimi závermi týkajúcimi sa vecného posúdenia sporného rozhodnutia.

167. Túto prvú výhradu treba zamietnuť. Ako správne uvádza Komisia, neexistuje logické poradie, ktoré by bolo potrebné dodržať pri skúmaní procesných žalobných dôvodov a vecných žalobných dôvodov.( ) (V rámci tretieho odvolacieho dôvodu bude potrebné ešte skúmať, či sa Všeobecný súd môže pri svojom vecnom posudzovaní procesných žalobných dôvodov nechať ovplyvniť výsledkom svojho posúdenia hmotnoprávnych žalobných dôvodov uvedených podnikom.( ))

168. Odvolateľka po druhé vytýka Všeobecnému súdu, že príliš reštriktívne vyložil účel prístupu k spisu. Podľa nej Všeobecný súd nemal odmietnuť užitočnosť jednotlivých dokumentov pre jej obhajobu z dôvodu, že už poznala informácie uvedené v nich, alebo že sa týkali tvrdení, ktoré uviedla už skôr.

169. Na rozdiel od prvej výhrady je táto druhá výhrada dôvodná.

170. Účelom práva na prístup k spisu je zabezpečiť podnikom zúčastneným na správnom konaní, ktorým sa vytýka porušenie pravidiel hospodárskej súťaže (tieto podniky sa označujú aj pojmom „dotknuté podniky“) účinné uplatnenie ich práva na obhajobu.( ) Tento prístup im musí umožniť oboznámiť sa s dôkazmi uvedenými v spise Komisie, aby sa mohli na základe týchto dôkazov užitočne vyjadriť k záverom, ku ktorým Komisia dospela vo svojom oznámení o výhradách.( ) To prispieva aj k zabezpečeniu rovnosti zbraní medzi dotknutými podnikmi a Komisiou, a teda v konečnom dôsledku k spravodlivému správnemu konaniu.

171. Ak dotknutému podniku nebol počas správneho konania poskytnutý dokument v jeho prospech, musí tento podnik iba preukázať, že jeho nesprístupnenie mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie.( ) Pritom stačí, aby podnik preukázal, že mohol použiť uvedené dokumenty, ktoré boli v jeho prospech, pre svoju obhajobu.( )

172. Je zrejmé, že to platí v prvom rade pre dokumenty, ktoré by dotknutému podniku umožnili uviesť v správnom konaní nové skutočnosti. V rozsudku Aalborg Portland Súdny dvor v tejto súvislosti poukázal na skutočnosti, „ktoré nezodpovedali záverom, ktoré v tejto fáze vyvodila Komisia, a teda mohli akokoľvek ovplyvniť posúdenie Komisie uvedené v prípadnom rozhodnutí, aspoň pokiaľ ide o závažnosť a dĺžku konania vytýkaného podniku, a teda výšku pokuty.“( )

173. Podľa môjho názoru však z rozsudku Aalborg Portland a z niektorých ďalších podobne formulovaných rozsudkov( ) nemožno vyvodiť všeobecné obmedzenie účelu práva na prístup k spisu na zistenie nových skutočností. Naopak zastávam názor, že Súdny dvor nechcel vopred vylúčiť, a to už v rozsudku Aalborg Portland, možnosť využitia práva na prístup k spisu na iné účely najmä preto, lebo poukázal na skutočnosti, ktoré „teda mohli akokoľvek ovplyvniť“ posúdenie Komisie.( )

174. Ako Solvay správne uvádza, účelom práva na prístup k spisu nie je len umožniť dotknutému podniku uviesť v správnom konaní nové dôvody alebo nové tvrdenia. Prístup k spisu má totiž značný praktický význam, a to aj vzhľadom na to, že umožňuje dotknutému podniku porovnať svoje stanovisko v správnom konaní s pripomienkami tretích osôb, ako sú zákazníci, dodávatelia, konkurenti alebo združenia podnikov. Dotknutý podnik môže takéto pripomienky tretích osôb použiť najmä na lepšie podloženie svojich vlastných tvrdení voči Komisii.

175. Je zrejmé, že tvrdenia dotknutého podniku vo vzťahu ku Komisii môžu mať väčšiu váhu, ak môžu byť založené nielen na interných dokumentoch alebo zdrojoch tohto podniku alebo na verejne prístupných dokumentoch, ale môžu byť podporené aj dokumentmi, ktoré pochádzajú od tretích osôb, ktoré môžu obhajovať opačné záujmy.( ) V správnom konaní totiž nejde len o to, aby dotknutý podnik uviedol presvedčivé tvrdenia, ale aj o to, aby ich podložil a uviedol dostatočné dôkazy na podporu svojich tvrdení.

176. Všeobecný súd túto skutočnosť nezohľadnil, keď na viacerých miestach napadnutého rozsudku uviedol, že nesprístupnenie niektorých dokumentov počas správneho konania nemohlo na úkor spoločnosti Solvay ovplyvniť priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia,

– pretože tejto spoločnosti „neboli neznáme“ informácie uvedené v predmetných dokumentoch,( )

– pretože táto spoločnosť bola schopná sama poskytnúť určité informácie( ) bez toho, aby musela vychádzať z dokumentov svojich konkurentov,( )

– pretože táto spoločnosť už uviedla niektoré tvrdenia v iných dokumentoch( ) alebo

– pretože Komisia už bola informovaná o skutkovom stave opísanom v týchto dokumentoch.( )

177. Právo na prístup k spisu musí dotknutému podniku umožniť, aby sa mohol brániť lepšie( ) ako v prípade, ak by sa mal brániť len vlastnými silami. Vzhľadom na svoju neprimerane reštriktívnu analýzu účelu prístupu k spisu, ktorá nezohľadňuje vyššie uvedené úvahy,( ) Všeobecný súd porušil rozsah dodržiavania práva na obhajobu v správnom konaní a v dôsledku toho sa dopustil právneho pochybenia.

ii) Druhá časť štvrtého odvolacieho dôvodu

178. V druhej časti štvrtého odvolacieho dôvodu Solvay vytýka Všeobecnému súdu, že príliš prísne posúdil požiadavky na preukázanie porušenia práva na obhajobu. Odvolateľka v tejto súvislosti poukazuje na niektoré pasáže napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd uviedol, že

– Solvay „nepreukázala, že by nesprístupnenie [niektorých] dokumentov… ovplyvnilo na jej úkor priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia,“( ) a že

– dôkazy predložené spoločnosťou Solvay po preštudovaní spisu v kancelárii Všeobecného súdu nespochybňujú posúdenie Komisie v spornom rozhodnutí.( )

179. V tejto súvislosti Solvay správne uvádza, že na preukázanie porušenia práva na obhajobu vyplývajúceho z procesnej vady týkajúcej sa prístupu k spisu nebola povinná preukázať, že nesprístupnenie dokumentu v jej prospech „ovplyvnilo“ na jej úkor priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie, ale len že toto nesprístupnenie „mohlo ovplyvniť“ priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie.( )

180. Rozdiel medzi výrazmi „ovplyvnilo“ a „mohlo ovplyvniť“ sa môže na prvý pohľad zdať zanedbateľný, z čoho by vyplýval záver, že výhrada spoločnosti Solvay je iba sémantickou finesou.

181. V skutočnosti však tieto jazykové nuansy svedčia o tom, že Všeobecný súd pri posudzovaní namietaného porušenia práva na obhajobu spoločnosti Solvay použil nesprávne kritériá: nesprávne vyžadoval dôkaz o tom, že správne konanie by v prípade sprístupnenia sporných dokumentov viedlo k odlišnému výsledku.( ) Všeobecný súd mal iba vyžadovať, aby dotknutý podnik preukázal čo i len vzdialenú možnosť, že dokumenty, ktoré mu neboli sprístupnené počas správneho konania, mohli byť užitočné pre jeho obhajobu.( ) Dotknutý podnik totiž nemusí preukázať, že ak by mal prístup k neposkytnutým dokumentom, rozhodnutie Komisie by malo odlišný obsah.( )

182. Všeobecný súd teda pri posudzovaní porušenia práva na obhajobu právne pochybil.

183. Solvay v tejto súvislosti namieta aj porušenie prezumpcie neviny. Táto výhrada podľa môjho názoru nemá samostatný obsah v porovnaní s výhradou založenou na porušení práva na obhajobu, takže sa touto výhradou nebudem bližšie zaoberať.

184. Napokon Solvay tvrdí, že odôvodnenie napadnutého rozsudku je rozporné, keďže Všeobecný súd najskôr správne opísal požadovanú dôkaznú mieru („čo i len malú pravdepodobnosť, že… správne konanie [by mohlo] viesť k odlišnému výsledku“( )), zatiaľ čo následne vyžadoval prísnejšiu dôkaznú mieru (Solvay údajne „nepreukázala, že by nesprístupnenie dokumentov… ovplyvnilo na jej úkor priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia“( ) a dôkazy, ktoré predložila, „nespochybňujú posúdenie Komisie v napadnutom rozhodnutí“( )). Ako som však už viedla vyššie,( ) požiadavky týkajúce sa preukázania porušenia práva na obhajobu predstavujú vecnú otázku, a nie otázku odôvodnenia napadnutého rozsudku. Hoci sa Všeobecný súd mohol dopustiť právneho pochybenia v súvislosti s právom na obhajobu, táto okolnosť sama osebe neznamená nedostatok odôvodnenia.

iii) Predbežný záver

185. Štvrtý odvolací dôvod je teda do veľkej miery dôvodný. Všeobecný súd jednak pri skúmaní užitočnosti dokumentov, ktoré neboli sprístupnené počas správneho konania, nerešpektoval účel prístupu k spisu a jednak stanovil neprimerané požiadavky v súvislosti s preukázaním porušenia práva na obhajobu.

c) O strate časti spisu (tretí odvolací dôvod)

186. Tretí odvolací dôvod sa týka straty časti spisu Komisie. Smeruje proti bodom 465 až 482 napadnutého rozsudku, v ktorých sa Všeobecný súd zaoberal otázkou, či strata piatich kartoték mala za následok porušenie práva na obhajobu spoločnosti Solvay,( ) a na túto otázku odpovedal záporne.( )

187. Odvolateľka uvádza mnoho výhrad týkajúcich sa predmetných bodov rozsudku, ktoré sú predmetom šiestich častí tohto tretieho odvolacieho dôvodu. Tieto časti sa však do veľkej miery prelínajú, keďže sa zaoberajú v podstate iba jednou otázkou: Bol Všeobecný súd oprávnený vylúčiť, že stratené dokumenty by mohli byť užitočné pre obhajobu spoločnosti Solvay?( )

188. Stotožňujem sa s posúdením odvolateľky, podľa ktorého na túto otázku treba odpovedať záporne.

189. Na účely tohto posúdenia je potrebné vychádzať z toho, že podnik, ktorému bol počas správneho konania neprávom odopretý prístup k niektorým dokumentom v spise, musí v rámci konania o svojej žalobe preukázať len to, že mohol tieto dokumenty použiť pre svoju obhajobu.( ) Stačí, aby podnik preukázal čo i len vzdialenú možnosť, že dokumenty, ku ktorým nemal počas správneho konania prístup, mohli byť pre jeho obhajobu užitočné.( )

190. V tomto prípade bolo posúdenie užitočnosti častí spisu, ku ktorým Solvay nemala prístup, zo strany Všeobecného súdu sťažené v dôsledku straty predmetných dokumentov.

191. Určite by nebolo vhodné principiálne vychádzať z toho, že chýbajúce časti spisu môžu byť vždy užitočné pre obhajobu dotknutého podniku. Ak teda možno napríklad na základe dostatočne podrobného obsahu dospieť k záveru, že predmetné časti spisu obsahovali výlučne dokumenty, ktoré v každom prípade nebolo možné sprístupniť, ako sú najmä návrhy rozhodnutí a interné poznámky Komisie a prípadne aj iné dokumenty dôvernej povahy,( ) porušenie práva na obhajobu možno vopred vylúčiť.

192. V tomto prípade však nebolo možné ani približne určiť obsah stratených častí spisu.( ) Pokiaľ mi je známe, v judikatúre ešte nebola riešená otázka, kto má znášať dôsledky takejto skutočnosti. Doteraz vydané rozsudky sa totiž týkali dokumentov týkajúcich sa správneho konania, ktorých obsah bol určitý a Všeobecný súd ho mohol overiť.( )

193. V zásade prináleží dotknutému podniku, aby preukázal, že časti spisu, prístup ku ktorým mu bol neprávom odopretý, mohli byť užitočné pre jeho obhajobu.( ) To však môže platiť iba v prípade, ak podnik má k dispozícii hodnoverné informácie týkajúce sa autorov, ako aj povahy a obsahu dokumentov, ktoré mu neboli sprístupnené.

194. Naopak za stratu častí spisu zodpovedá Komisia. Táto je totiž na základe zásady dobrej správy vecí verejných povinná zabezpečiť riadnu správu spisu a dbať na to, aby bol uschovaný na bezpečnom mieste. Súčasťou riadnej správy spisu je najmä vytvorenie podrobného obsahu, aby bolo možné do spisu neskôr nahliadnuť.

195. Ak vzhľadom na neexistenciu takého obsahu už nemožno určiť obsah stratených častí spisu, ako je to v tomto prípade, z hľadiska práva na obhajobu možno dospieť len k jedinému záveru: nemožno vylúčiť, že stratené dokumenty mohli byť užitočné pre obhajobu dotknutého podniku.

196. Napadnutý rozsudok však vychádza z úplne opačného riešenia: podľa názoru Všeobecného súdu možno vylúčiť, že Solvay by mohla v chýbajúcich častiach spisu nájsť dokumenty užitočné pre svoju obhajobu.( )

197. Všeobecný súd v tejto súvislosti vychádzal z toho, že všetky „vecné výhrady“ spoločnosti Solvay voči spornému rozhodnutiu bolo potrebné zamietnuť.( ) Užitočnosť stratených častí spisu pre obhajobu spoločnosti Solvay teda posúdil v závislosti od dôvodnosti výhrad tejto spoločnosti voči konštatovaniu o zneužití dominantného postavenia.( ) Inak povedané Všeobecný súd zrejme predpokladá, že ten, kto doteraz nemal dobré karty, by nenašiel eso ani v ostatných častiach spisu.

198. Tento prístup je z právneho hľadiska nesprávny. Existenciu porušenia práva na obhajobu treba prirodzene skúmať v závislosti od špecifických okolností daného prípadu. Toto skúmanie však musí byť založené na tom, čo Komisia vytýka dotknutému podniku, čiže na výhradách adresovaných podniku.( ) Podnik sa totiž musí brániť proti týmto „výhradám“ Komisie. Naproti tomu nie je rozhodujúce, aké „vecné výhrady“ voči spornému rozhodnutiu podnik doteraz uviedol a či sú tieto výhrady dôvodné.

199. Všeobecný súd nesprávne podmienil užitočnosť stratených dokumentov pre obhajobu spoločnosti Solvay otázkou, či boli tvrdenia, ktoré táto spoločnosť predtým uviedla, „irelevantné“( ) alebo „zo skutkového hľadiska nepodložené“,( ) či Solvay spochybnila určité konštatovania Komisie( ) a či neposkytla určité vysvetlenia.( )

200. Všeobecný súd mal iba skúmať, či chýbajúce časti spisu mohli obsahovať informácie, ktoré by mohli umožniť spoločnosti Solvay lepšie podložiť svoje tvrdenia, ktoré predtým uviedla voči spornému rozhodnutiu, či dokonca uviesť nové tvrdenia.

201. Všeobecný súd sa tejto otázke vyhol tak, že do popredia postavil existujúce dôkazy o existencii dominantného postavenia a o jeho zneužití, ktoré predložila Komisia.( ) Všeobecný súd tak však do veľkej miery opomenul skutočnosť, že chýbajúce časti spisu mohli obsahovať informácie spôsobilé vyvrátiť tieto dôkazy alebo ich aspoň inak vyložiť. Solvay na túto skutočnosť správne poukázala.

202. V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že veľké podiely na trhu skutočne na prvý pohľad preukazujú existenciu dominantného postavenia spoločnosti Solvay. Ako však Všeobecný súd sám pripustil,( ) toto konštatovanie platí iba v prípade, ak neexistujú výnimočné okolnosti.( ) Všeobecný súd nevysvetlil, prečo mala Solvay sama od seba vedieť o prípadných výnimočných okolnostiach, takže zo stratených dokumentov nemohla vyplynúť nijaká nová informácia užitočná pre jej obhajobu.( ) Pripomienky, ktoré predložili tretie osoby, totiž môžu obsahovať užitočné informácie týkajúce sa podielov na trhu, sily konkurentov a miery prípadnej vyrovnávacej sily zákazníkov dotknutého podniku.( )

203. Po druhé treba pripomenúť, že zneužívajúca povaha určitých praktík spoločnosti Solvay, ako sú napríklad poskytované zľavy, skutočne vyplýva z „priamych listinných dôkazov“.( ) Táto domnienka zneužitia však môže byť vyvrátená, ak existujú dôkazy o objektívnom ekonomickom odôvodnení.( ) Takéto dôkazy nemusia pochádzať od podniku s dominantným postavením na trhu; môžu ich poskytnúť aj tretie osoby, ako sú zákazníci dotknutého podniku. V dôsledku toho nemožno vylúčiť, že takéto dôkazy by mohli vyplynúť zo stratených častí spisu.( )

204. Na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd, Solvay nebola povinná presne uviesť, do akej miery stratené časti spisu mohli poskytnúť dôkazy v jej prospech. Počas konania nebolo možné určiť obsah predmetných dokumentov a od nikoho nemožno vyžadovať nemožné. Solvay nemohla byť nútená znášať dôsledky tejto nemožnosti, keďže za stratu predmetných dokumentov zodpovedala Komisia.( ) V dôsledku toho na viacerých miestach uvedené tvrdenie Všeobecného súdu, podľa ktorého Solvay mala preukázať užitočnosť stratených dokumentov pre svoju obhajobu,( ) bolo založené na právnom pochybení.

205. Všeobecný súd skrátka pri skúmaní otázky, či dokumenty chýbajúce v spise mohli byť užitočné pre obhajobu spoločnosti Solvay, použil nesprávne kritériá. Nerešpektoval požiadavky, ktoré v tejto súvislosti vyplývajú z dodržiavania práva na obhajobu. V dôsledku toho je tretí odvolací dôvod dôvodný.

206. Porušenie prezumpcie neviny, ktoré Solvay v tejto súvislosti tiež namieta, nemá samostatný obsah, ktorý by prekračoval rámec analyzovaných otázok týkajúcich sa dôkazného bremena v rámci dodržiavania práva na obhajobu. Touto výhradou sa teda netreba osobitne zaoberať.

2. O práve byť vypočutý (piaty odvolací dôvod)

207. Piaty odvolací dôvod spoločnosti Solvay smeruje proti bodom 184 až 193 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd dospel k záveru, že Komisia nebola povinná túto spoločnosť pred prijatím sporného rozhodnutia znovu vypočuť.( ) Solvay tvrdí, že mala byť vypočutá počas správneho konania v roku 2000, pretože prvé rozhodnutie o uložení pokuty (rozhodnutie 91/299), ktoré Všeobecný súd zrušil, netrpelo iba vadou týkajúcou sa jeho overenia, ale bolo prijaté bez toho, aby jej bol poskytnutý prístup k spisu.

a) Prvá časť piateho odvolacieho dôvodu

208. V prvej časti piateho odvolacieho dôvodu Solvay namieta porušenie povinnosti odôvodnenia na základe článku 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora. Napadnutý rozsudok sa údajne nezaoberá otázkou, či vzhľadom na procesné vady prvého správneho konania súvisiace s prístupom k spisu nebolo potrebné znovu vypočuť dotknutý podnik. Všeobecný súd teda údajne neodpovedal na žalobný dôvod, ktorý Solvay uplatnila v prvostupňovom konaní.

209. Túto výhradu treba zamietnuť. Všeobecný súd sa síce len v jednej vete, ale predsa zaoberal potrebou nového vypočutia z dôvodu predchádzajúcich procesných vád súvisiacich s prístupom k spisu: Všeobecný súd na túto otázku odpovedal tak, že odkázal na svoju analýzu týkajúcu sa prístupu k spisu.( ) Z pohľadu Všeobecného súdu to bolo logické a konzistentné, keďže Všeobecný súd sa domnieval, že Komisia tým, že spoločnosti Solvay neumožnila nahliadnuť do spisu, neporušila jej právo na obhajobu.( ) Vzhľadom na prístup, na ktorom je založený napadnutý rozsudok, nebolo potrebné spoločnosť Solvay znovu vypočuť.

210. Preto je rozsudok, pokiaľ ide o právo byť vypočutý, dostatočne odôvodnený. Otázka, či je obsah tohto odôvodnenia z právneho hľadiska správny, je predmetom druhej časti piateho odvolacieho dôvodu, ktorým sa budem teraz zaoberať.

b) Druhá časť piateho odvolacieho dôvodu

211. V druhej časti piateho odvolacieho dôvodu sa Solvay obsahovo zaoberá otázkou, či vzhľadom na vady konania, ku ktorým došlo v roku 1990 v súvislosti s prístupom k spisu, bolo neskôr, konkrétne pred prijatím druhého rozhodnutia o uložení pokuty v roku 2000, ktorého sa týka prejednávaná vec (rozhodnutie 2003/6), potrebné túto spoločnosť znovu vypočuť.

212. Solvay v podstate namieta porušenie svojho práva byť vypočutý a všeobecne aj svojho práva na obhajobu. Odvolateľka navyše namieta porušenie článku 47 ods. 2, článku 48 a článku 52 ods. 3 Charty základných práv, ako aj článku 6 EDĽP a článku 6 ods. 1 ZEÚ, porušenie zásady dobrej správy vecí verejných a článku 266 ZFEÚ (pôvodný článok 233 ES). Odvolateľka všetkými týmito výhradami vytýka Všeobecnému súdu, že nerešpektoval povinnosť Komisie znovu ju vypočuť.

213. Právo byť vypočutý je súčasťou práva na obhajobu, ktoré sa musí v rámci správneho konania vo veci hospodárskej súťaže rešpektovať. Rešpektovanie práva na obhajobu si vyžaduje, aby dotknutý podnik mal možnosť účinne sa vyjadriť v správnom konaní k správnosti a relevantnosti tak skutkových okolností a uvádzaných okolností, ako aj k dokumentom, o ktoré Komisia opiera svoje tvrdenie o existencii porušenia.( ) Na legislatívnej úrovni bola táto zásada v čase prijatia sporného rozhodnutia zakotvená v článku 19 ods. 1 nariadenia č. 17.( )

214. Je nesporné, že v tomto prípade Solvay bola vypočutá pred prijatím prvého rozhodnutia o uložení pokuty (rozhodnutie 91/299) v roku 1990 na základe oznámenia o výhradách. Sporná je iba otázka, či medzi opatrenia, ktoré mala Komisia prijať na základe článku 233 ES (teraz článok 266 ZFEÚ) po zrušení tohto prvého rozhodnutia o uložení pokuty, patrilo aj nové vypočutie.

215. V správnom konaní vo veci hospodárskej súťaže, ktoré sa spravuje nariadením č. 17, z článku 233 ES nevyhnutne nevyplýva povinnosť Komisie opakovať celé konanie od začiatku. Komisia môže pokračovať v konaní v štádiu, v ktorom podľa konštatovaní súdov Únie došlo k procesnej vade. Ak procesné úkony predchádzajúce procesnej vade boli vykonané v súlade s právom, nie je potrebné ich opakovať.

216. Vo veci PVC, v ktorej bolo prvé rozhodnutie Komisie zrušené pre formálnu vadu, ku ktorej došlo pri jeho konečnom prijatí kolégiom členov Komisie, Súdny dvor pripustil, že Komisia mohla prijať druhé rozhodnutie, ktorého obsah bol v podstate totožný, bez opätovného vypočutia dotknutých podnikov.( ) Všeobecný súd v napadnutom rozsudku na základe uvedeného rozsudku odôvodnil záver, že ani v tomto prípade nebolo potrebné nové vypočutie spoločnosti Solvay.( )

217. Vec PVC a prejednávaná vec sa na prvý pohľad skutočne zdajú byť podobné. V prejednávanej veci bolo totiž prvé rozhodnutie o uložení pokuty Komisie (rozhodnutie 91/299) tiež zrušené pre formálnu vadu, ku ktorej došlo v závere správneho konania, presnejšie pri overovaní rozhodnutia.

218. Z podrobnejšej analýzy však vyplýva rozhodujúci rozdiel: na rozdiel od veci PVC správne konanie v tomto prípade trpelo ďalšou závažnou vadou, ku ktorej došlo dávno pred štádiom konečného prijatia a overenia rozhodnutia o uložení pokuty, keďže dotknutému podniku nebol poskytnutý prístup k spisu v súlade s právnymi požiadavkami.( )

219. Je pravda, že súdy Únie sa vo svojich rozsudkoch týkajúcich sa prvého rozhodnutia o uložení pokuty (rozhodnutie 91/299)( ) nezaoberali právom na prístup k spisu a dodržiavaním práva na obhajobu a posudzovali len otázku overenia. Z toho však nemožno vyvodiť, že súdy Únie tým potvrdili správnosť priebehu správneho konania z hľadiska prístupu k spisu a dodržiavania práva na obhajobu.

220. Naopak Súd prvého stupňa v súvislosti s rozhodnutím 91/297, ktoré bolo prijaté na záver toho istého správneho konania vo veci hospodárskej súťaže ako rozhodnutie 91/299, konštatoval porušenie práva na obhajobu z dôvodu neúplného prístupu k spisu.( ) Okrem toho už od roku 1982 existovala jasná prax Komisie v oblasti prístupu k spisu.( )

221. V prospech Komisie iste svedčí to, že jednotlivé rozsudky Súdu prvého stupňa z 29. júna 1995 neobsahovali jednotné konštatovania týkajúce sa cieľov a významu poskytovaného prístupu k spisu.( ) Najneskôr v čase prijatia druhého rozhodnutia o uložení pokuty v roku 2000, ktoré je sporným rozhodnutím v prejednávanej veci, boli však všetky prípadné nejasnosti týkajúce sa tejto otázky v každom prípade dávno vyriešené.( )

222. Za týchto okolností mala Komisia v tomto prípade po zrušení prvého rozhodnutia o uložení pokuty pokračovať v správnom konaní v štádiu, ktoré bezprostredne nasledovalo po doručení oznámenia o výhradách. Podľa právnych požiadaviek mala poskytnúť spoločnosti Solvay úplný prístup k spisu a v tejto súvislosti ju znovu vypočuť.

223. Skutočnosť, že druhé rozhodnutie o uložení pokuty (rozhodnutie 2003/6) nebolo založené na nijakej novej výhrade,( ) nemá vplyv na povinnosť Komisie znovu vypočuť podnik po tom, čo mu bol poskytnutý prístup k spisu. Solvay síce už raz – v roku 1990 – mala možnosť predložiť svoje pripomienky ku všetkým výhradám, na ktorých bolo založené tak prvé, ako aj druhé rozhodnutie Komisie o uložení pokuty. Musela to však urobiť na základe veľmi neúplnej znalosti spisu, keďže jej boli poskytnuté iba dokumenty v jej neprospech.( )

224. Právo byť vypočutý nie je obmedzené len na právo predložiť pripomienky ku všetkým výhradám vzneseným Komisiou. Podnik musí mať tiež možnosť dať najavo svoje stanovisko založené na znalosti všetkých častí spisu, na sprístupnenie ktorých má nárok; inak by bolo právo na obhajobu v konaniach vo veci hospodárskej súťaže zbavené podstatnej časti svojej účinnosti.

225. Možnosť predložiť pripomienky má úplne iný charakter, ak bol dotknutému podniku predtým poskytnutý úplný prístup k spisu v súlade s právnymi požiadavkami. Osobitne je zrejmé, že podnik, ktorý mal možnosť nahliadnuť nielen do dokumentov vo svoj neprospech, ale aj do dokumentov vo svoj prospech, sa môže brániť proti výhradám vzneseným Komisiou lepšie ako podnik, ktorému boli poskytnuté iba dokumenty v jeho neprospech.

226. Všeobecný súd sa teda dopustil právneho pochybenia v súvislosti s právom byť vypočutý, keďže nepovažoval za potrebné, aby Komisia spoločnosť Solvay znovu vypočula. V podstate ide o dôsledok právnych vád napadnutého rozsudku týkajúcich sa práva na prístup k spisu.( )

227. Na tomto mieste sa netreba ďalej podrobne zaoberať zásadou dobrej správy vecí verejných, na ktorú sa Solvay tiež odvoláva, keďže argumentácia uvedená v tejto súvislosti nemá samostatný obsah v porovnaní s argumentáciou týkajúcou sa dodržiavania práva na obhajobu a práva byť vypočutý. Ako som už uviedla,( ) netreba sa zaoberať ani článkom 6 EDĽP alebo článkom 6 ods. 1 ZEÚ.

c) Predbežný záver

228. Druhá časť piateho odvolacieho dôvodu je teda dôvodná.

D – O zásade primeranej lehoty (prvý odvolací dôvod)

229. Vo svojom prvom odvolacom dôvode, ktorý smeruje proti bodom 119 až 142 napadnutého rozsudku, Solvay namieta porušenie zásady primeranej lehoty. Podľa judikatúry Súdneho dvora sa toto základné právo ako všeobecná zásada práva Únie vzťahuje na správne konanie pred Komisiou, ako aj na sporové konanie pred súdmi Únie.( ) V súčasnosti je tiež zakotvené v článku 41 ods. 1 a článku 47 ods. 2 Charty základných práv Únie.

230. Hoci súdy Únie už mali možnosť viackrát sa vyjadriť k otázke primeranosti dĺžky konania vo veciach hospodárskej súťaže, právne otázky, na ktoré poukazuje Solvay, majú podľa môjho názoru osobitný význam. Po prvé tieto otázky boli položené vo veci, v ktorej je celková dĺžka konania, s prihliadnutím na všetky štádiá správneho a sporového konania, bezpochyby mimoriadna. Po druhé tieto výhrady boli vznesené v súvislosti s tým, že Lisabonská zmluva, ktorá nadobudla účinnosť 1. decembra 2009, priznáva Charte základných práv Európskej únie právnu záväznosť (článok 6 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ).

231. Prvý odvolací dôvod sa člení na päť častí, ktoré sa týkajú sčasti posúdenia dĺžky konania (pozri nižšie časť 1) a sčasti právnych dôsledkov neprimeranej dĺžky konania (pozri nižšie časť 2).

1. Požiadavky týkajúce sa posúdenia dĺžky konania (prvá a druhá časť prvého odvolacieho dôvodu)

232. Právne požiadavky vzťahujúce sa na posúdenie dĺžky konania sú predmetom dvoch prvých častí prvého odvolacieho dôvodu.

a) O úvodnej otázke údajnej irelevantnosti výhrad spoločnosti Solvay

233. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, výhrady ktoré Solvay uviedla v súvislosti s dĺžkou konania, nie sú vôbec „irelevantné“. Je pravda, že na prípadné zrušenie napadnutého rozsudku by bol potrebný ešte jeden krok, a to analýza sankcií spojených s neprimeranou dĺžkou konania. Napriek tomu sa samotné skúmanie dĺžky konania javí ako nevyhnutné,( ) keďže nevyhnutným predpokladom porušenia zásady primeranej lehoty je predchádzajúce konštatovanie o neprimeranej dĺžke konania. Kritériá, ktoré Všeobecný súd použil pri posudzovaní dĺžky konania, nemôžu byť vylúčené z akéhokoľvek preskúmania Súdneho dvora v odvolacom konaní.

234. Výhrady spoločnosti Solvay týkajúce sa dĺžky konania by boli irelevantné nanajvýš v prípade, ak by ich odvolateľka vzniesla nezávisle od výhrad týkajúcich sa sankcií spojených s neprimeranou dĺžkou konania. V tomto prípade to však nie je tak. Odvolateľka napáda napadnutý rozsudok z oboch týchto hľadísk, pričom tretia, štvrtá a piata časť prvého odvolacieho dôvodu sú osobitne venované sankciám.

235. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba námietku Komisie týkajúcu sa údajnej irelevantnosti výhrad zamietnuť.

b) O nevyhnutnosti celkového posúdenia dĺžky konania (prvá časť prvého odvolacieho dôvodu)

236. V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu Solvay vytýka Všeobecnému súdu, že pri posudzovaní primeranosti lehoty vychádzal iba z izolovaného skúmania jednotlivých fáz správneho konania a sporového konania, bez toho, aby posúdil celkovú dĺžku konania od šetrení vykonaných v apríli 1989.

237. Primeranosť dĺžky konania sa má posudzovať v závislosti od okolností vlastných každej veci, a najmä v závislosti od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a od správania žalobcu a príslušných orgánov.( ) V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol, že výpočet týchto kritérií nie je taxatívny.( )

238. Predpokladom primeraného skúmania dĺžky konania je nepochybne osobitné posúdenie dĺžky každej fázy tohto konania.( ) Ak sa dĺžka jednej z fáz konania javí byť neprimeraná, táto okolnosť sama osebe odôvodňuje konštatovanie o porušení zásady primeranej lehoty.( )

239. Primerané skúmanie dĺžky konania však neznamená iba posúdenie „po častiach“, ale aj celkové posúdenie dĺžky správneho konania, ako aj dĺžky prípadných súdnych konaní.( )

240. Nevyhnutnosť celkového posúdenia nemožno spochybňovať tým, že správne a sporové konanie majú odlišnú povahu a že Charta základných práv Únie stanovuje požiadavky, ktoré musia správne orgány a súdy dodržať, v rozdielnych ustanoveniach. Pre dotknutý podnik je rozhodujúce iba to, kedy nezávislý orgán o jeho „veci“ s konečnou platnosťou rozhodne. Článok 41 ods. 1 a článok 47 ods. 2 Charty základných práv Únie sú len dvoma vyjadreniami jednej a tej istej zásady procesnej povahy, podľa ktorej sú jednotlivci oprávnení očakávať rozhodnutie v primeranej lehote.

241. Hoci vo všeobecnosti nemožno vychádzať z toho, že došlo k porušeniu zásady primeranej lehoty, ak dĺžka každej fázy správneho a súdneho konania pri izolovanom posúdení nebola nikdy neprimeraná, čím viac fáz konanie obsahuje ako celok – ktorý pozostáva z jedného alebo viacerých správnych a/alebo súdnych konaní –, tým väčší význam má posúdenie celkovej dĺžky konania.

242. V tomto prípade po prvej časti správneho konania (od roku 1989 do roku 1990) a po prvom sporovom konaní (od roku 1991 do roku 2000) nasledovala – hoci len krátka – druhá časť správneho konania (v roku 2000) a druhé sporové konanie (od marca 2001).( ) Celková dĺžka všetkých týchto fáz konania už v čase vyhlásenia napadnutého rozsudku prekračovala dvadsať rokov; ku dňu prednesenia týchto návrhov uplynulo dvadsaťdva rokov. Je zrejmé, že nijaké iné konanie vo veci hospodárskej súťaže netrvalo tak dlho.( )

243. Za týchto okolností pri primeranom posúdení dĺžky konania nemožno prehliadnuť celkovú dĺžku správneho a sporového konania do dňa vyhlásenia napadnutého rozsudku. Keďže Všeobecný súd takéto celkové posúdenie nevykonal, napadnutý rozsudok trpí právnou vadou. Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu je teda dôvodná.

c) O namietanom nedostatočnom odôvodnení (druhá časť prvého odvolacieho dôvodu)

244. Solvay navyše namieta nedostatočné odôvodnenie (článok 36 v spojení s článkom 53 prvým odsekom štatútu Súdneho dvora) z dôvodu, že Všeobecný súd pri svojej analýze dĺžky konania nevzal do úvahy dĺžku samotného konania pred Všeobecným súdom.

245. Všeobecný súd sa skutočne vôbec nezmieňuje o dĺžke konania pred ním (konanie vo veci T‑57/01). Treba však vziať do úvahy skutočnosť, že odôvodnenie prvostupňového rozsudku môže byť aj implicitné, avšak pod podmienkou, že umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neprijal ich tvrdenia, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok informácií, aby mohol vykonať svoje preskúmanie.( )

246. V tomto prípade Všeobecný súd vychádzal z predpokladu, že sporné rozhodnutie nemožno zrušiť len na základe dĺžky konania, ale že takéto zrušenie je podmienené aj porušením práva na obhajobu vyplývajúcim z dĺžky konania. Keďže Všeobecný súd nezistil nijaké porušenie práva na obhajobu, nebol povinný výslovne sa zaoberať tvrdeniami spoločnosti Solvay týkajúcimi sa dĺžky konania pred ním. V tejto súvislosti nemožno hovoriť o nedostatočnom odôvodnení.

247. Za týchto okolností sa musí druhá časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť.

2. Sankcie spojené s neprimeranou dĺžkou konania (tretia, štvrtá a piata časť prvého odvolacieho dôvodu)

248. Solvay sa v tretej, štvrtej a piatej časti prvého odvolacieho dôvodu zaoberá sankciami spojenými s prípadným prekročením primeranej dĺžky správneho a sporového konania.

a) Požiadavka obmedzenia možn