Keywords

Summary



Keywords

1. Právo Únie – Prednosť – Odporujúce vnútroštátne právo – Absolútna neuplatniteľnosť existujúcich právnych predpisov – Povinnosť dodržiavať výkladové pokyny súdu vyššieho stupňa, ktoré nie sú v súlade s právom Únie – Neprípustnosť

(Článok 267 ZFEÚ)

2. Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Zdravotné poistenie – Vecné dávky poskytované v inom členskom štáte

(Článok 49 ES; nariadenie Rady č. 1408/71, článok 22 ods. 2 druhý pododsek)

3. Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Zdravotné poistenie – Vecné dávky poskytované v inom členskom štáte

[Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 22 ods. 1 písm. c) bod i) a článok 22 ods. 2 druhý pododsek]

4. Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Zdravotné poistenie – Vecné dávky poskytované v inom členskom štáte

[Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 22 ods. 1 písm. c) bod i)]

Summary

1. Právo Únie bráni tomu, aby právne posúdenie súdu vyššieho stupňa bolo pre vnútroštátny súd, ktorý má rozhodnúť vo veci po tom, čo mu súd vyššieho stupňa, na ktorý bol podaný opravný prostriedok, vrátil vec na ďalšie konanie, záväzné v súlade s vnútroštátnym procesným právom, ak sa vnútroštátny súd v súvislosti s výkladom, o ktorý požiadal Súdny dvor, domnieva, že uvedené posúdenie nie je v súlade s právom Únie.

Po prvé totiž existencia vnútroštátneho procesného pravidla, na základe ktorého vnútroštátne súdy, ktoré nerozhodujú v poslednom stupni, sú viazané posúdením súdu vyššie stupňa, nemá vplyv na možnosť vnútroštátnych súdov, ktoré nerozhodujú v poslednom stupni, obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v prípade, že majú pochybnosti o výklade práva Únie.

Po druhé na vyriešenie sporu vo veci samej je rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní pre vnútroštátny súd záväzný, pokiaľ ide o výklad a platnosť aktov inštitúcií Únie.

Okrem iného vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatniť právne predpisy Únie, je povinný zabezpečiť plný účinok týchto predpisov, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom.

(pozri body 25, 29, 31, 32, bod 1 výroku)

2. Právna úprava členského štátu, ktorá sa vykladá v tom zmysle, že v každom prípade vylučuje náhradu nákladov na nemocničnú starostlivosť poskytnutú v inom členskom štáte bez predchádzajúceho povolenia, odporuje článku 49 ES a článku 22 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006.

Hoci totiž právo Únie v zásade nebráni systému predchádzajúceho povolenia, aj tak je potrebné, na jednej strane, aby podmienky poskytnutia takého povolenia boli odôvodnené s ohľadom na cieľ zabezpečiť na území dotknutého členského štátu dostatočný a stály prístup k vyváženému rozsahu kvalitnej nemocničnej starostlivosti, zabezpečiť kontrolu nákladov a vyhnúť sa v rámci možností akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi. Na druhej strane je potrebné, aby tieto podmienky neprekročili rámec toho, čo je objektívne nevyhnutné na tieto účely, a aby nemohli byť dosiahnuté rovnaké výsledky pomocou menej obmedzujúcich pravidiel. Taký systém musí byť v každom prípade založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách spôsobom vymedzujúcim výkon právomoci posúdenia vnútroštátnych orgánov tak, aby nebol vykonávaný svojvoľne.

Vnútroštátna právna úprava, ktorá v každom prípade vylučuje náhradu nákladov na nemocničnú starostlivosť poskytnutú bez predchádzajúceho povolenia, zbavuje poistenú osobu, ktorá z dôvodov týkajúcich sa jej zdravotného stavu alebo potreby prijať rýchlu starostlivosť v nemocničnom zariadení nemohla požiadať o takéto povolenie alebo čakať na odpoveď príslušnej inštitúcie, nároku na náhradu nákladov na takú starostlivosť zo strany tejto inštitúcie, aj keby boli podmienky pre takú náhradu nákladov splnené. Náhrada takýchto nákladov však nemôže ohroziť uskutočnenie cieľov nemocničného plánovania a ani vážne ohroziť finančnú rovnováhu systému sociálneho zabezpečenia. Nezasahuje do zachovania vyváženého zdravotného a nemocničného systému prístupného všetkým viac ako do zachovania liečebných kapacít a určitej úrovne medicíny na vnútroštátnom území. Z tohto dôvodu nie je taká právna úprava odôvodnená uvedenými požiadavkami a v každom prípade nespĺňa požiadavku proporcionality. Táto právna úprava tak obsahuje neodôvodnené obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

(pozri body 43 – 47, 51, bod 2 výroku)

3. Pokiaľ ide o zdravotnú starostlivosť, ktorá nemôže byť poskytnutá v členskom štáte, na území ktorého má poistená osoba bydlisko, článok 22 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že povolenie požadované podľa odseku 1 písm. c) bodu i) toho istého článku nemožno odmietnuť:

– ak – v prípade, že výkony stanovené vnútroštátnou právnou úpravou sa nachádzajú na zozname, na ktorom sa výslovne a konkrétne neuvádza metóda uplatňovanej liečby, ale uvádza sa len druh liečby, ktorú prepláca príslušná inštitúcia, – sa pri uplatnení obvyklých zásad výkladu a na základe posúdenia založeného na objektívnych a nediskriminačných kritériách, pri zohľadnení príslušných lekárskych prvkov a dostupných vedeckých údajov preukáže, že táto metóda liečby zodpovedá druhom liečebných postupov uvedeným na tomto zozname,

– ak nemožno v členskom štáte, na území ktorého má poistená osoba bydlisko, vykonať včas alternatívnu liečbu, ktorá je rovnako účinná.

Ten istý článok bráni tomu, aby sa vnútroštátne orgány, ktoré sú povinné vyjadriť sa k žiadosti o predchádzajúce povolenie, pri uplatňovaní tohto ustanovenia domnievali, že nemocničná starostlivosť, ktorú nemožno poskytnúť v členskom štáte, na území ktorého má poistená osoba bydlisko, nepatrí medzi výkony, ktorých preplácanie je stanovené právnou úpravou tohto členského štátu, a naopak, že nemocničnú starostlivosť, ktorá patrí medzi tieto výkony, možno poskytnúť v uvedenom členskom štáte.

Pokiaľ totiž ide o prvú podmienku stanovenú v článku 22 ods. 2 druhom pododseku nariadenia č. 1408/71, nie je v zásade v rozpore s právom Únie, aby členský štát stanovil taxatívne zoznamy zdravotných výkonov, ktoré prepláca prostredníctvom svojho systému sociálneho zabezpečenia, a toto právo nemôže v zásade požadovať od členského štátu, aby rozšíril také zoznamy výkonov. Jedine vnútroštátnym orgánom, ktoré majú povinnosť vyjadriť sa k žiadosti o povolenie na poskytnutie starostlivosti v inom členskom štáte, než je štát, na území ktorého má poistená osoba bydlisko, prináleží, aby stanovili, či táto starostlivosť patrí do pôsobnosti takého zoznamu. Stále však platí, pričom členské štáty sú povinné dodržiavať pri výkone svojich právomocí právo Únie, že je potrebné dohliadať na to, aby sa článok 22 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1408/71 uplatňoval v súlade s uvedeným právom. Hoci metóda uplatňovanej liečby zodpovedá výkonom stanoveným právnym poriadkom členského štátu bydliska, predchádzajúce povolenie nemožno odmietnuť z dôvodu, že táto metóda sa v členskom štáte nevykonáva.

Navyše, pokiaľ ide o druhú podmienku stanovenú v článku 22 ods. 2 druhom pododseku nariadenia č. 1408/71, ak skutočnosť, že liečba, ktorá sa má vykonať v inom členskom štáte, sa nevykonáva v členskom štáte, na území ktorého má dotknutá osoba bydlisko, sama osebe nepredstavuje splnenie tejto druhej podmienky, je potrebné konštatovať, že takým je prípad, kedy liečbu, ktorá je rovnako účinná, nemožno vykonať včas.

Z takého výkladu napokon vyplýva, že rozhodnutie týkajúce sa žiadosti o udelenie povolenia požadovaného podľa odseku 1 písm. c) bodu i) článku 22 nariadenia č. 1408/71 sa nemôže zakladať na domnienke, podľa ktorej ak zamýšľanú nemocničnú starostlivosť nemožno poskytnúť v príslušnom členskom štáte, je potrebné domnievať sa, že uvedená starostlivosť nepatrí medzi výkony preplácané vnútroštátnym systémom sociálneho zabezpečenia, a naopak, ak uvedená starostlivosť patrí medzi zdravotné výkony preplácané týmto systémom, je potrebné domnievať sa, že táto starostlivosť môže byť poskytnutá v tomto členskom štáte.

(pozri body 58, 60 – 62, 64, 68, 69, 73, bod 3 výroku)

4. Pokiaľ sa preukáže, že odmietnutie udeliť povolenie požadované podľa článku 22 ods. 1 písm. c) bodu i) nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, nebolo dôvodné, zatiaľ čo nemocničná starostlivosť bola ukončená a poistenej osobe vznikli s tým súvisiace náklady, vnútroštátny súd je povinný podľa vnútroštátnych procesných pravidiel zaviazať príslušnú inštitúciu na náhradu nákladov, ktoré vznikli poistenej osobe, v sume, ktorú by obvykle zaplatila táto inštitúcia, ak by bolo povolenie riadne udelené.

Táto suma je rovnaká ako suma stanovená na základe ustanovení právnej úpravy, ktorá je pre inštitúciu členského štátu, na území ktorého bola poskytnutá nemocničná starostlivosť, záväzná. V prípade, ak je táto suma nižšia ako suma, ktorá by vyplývala z uplatnenia právnej úpravy účinnej v členskom štáte bydliska v prípade nemocničnej starostlivosti v tomto členskom štáte bydliska, je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť poistenej osobe dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu tomuto rozdielu, a to v rozsahu skutočne vynaložených nákladov.

(pozri body 77, 78, 81, bod 4 výroku)