NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prednesené 14. septembra 2017 ( 1 )

Vec C‑372/16

Soha Sahyouni

proti

Rajovi Mamischovi

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc Súdneho dvora – Nariadenie (EÚ) č. 1259/2010 – Posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku – Pôsobnosť – Článok 1 – Uznanie rozvodu súkromnej povahy zaevidovaného cirkevným orgánom v treťom štáte – Článok 10 – Odmietnutie uplatniť uplatniteľný cudzí právny poriadok – Diskriminačný prístup k rozvodu z dôvodu pohlavia manželov – Preskúmanie diskriminačného charakteru in abstracto – Bezvýznamnosť prípadného súhlasu diskriminovaného manžela“

I. Úvod

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko), sa týka výkladu nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku ( 2 ), a teda nástroja, ktorého ustanovenia ešte nikdy neboli predmetom vecnej analýzy zo strany Súdneho dvora.

2. Prejednávaný návrh nadväzuje na predchádzajúci návrh, ktorý bol uvedeným súdom podaný v rámci rovnakého konania vo veci samej, konkrétne súdneho konania, v ktorom sa navrhuje, aby rozhodnutie o rozvode prijaté cirkevným orgánom v Sýrii bolo uznané v Nemecku. Tento prvý návrh na začatie prejudiciálneho konania viedol k prijatiu uznesenia vyhláseného 12. mája 2016 vo veci Sahyouni (C‑281/15) ( 3 ), ktorým Súdny dvor rozhodol, že zjavne nemá právomoc vo veci konať. ( 4 )

3. Vnútroštátny súd sa znova obracia na Súdny dvor, pričom mu kladie viaceré prejudiciálne otázky týkajúce sa nariadenia č. 1259/2010. Predtým, ako ich Súdny dvor preskúma, bude potrebné stanoviť, či má skutočne právomoc na ne odpovedať – napriek tomu, že na uznanie rozvodu vyhláseného v treťom štáte, o aký ide vo veci samej, sa nevzťahuje pôsobnosť uvedeného nariadenia –, vzhľadom na skutočnosť, že z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že tento akt práva Únie je na takéto situácie uplatniteľný na základe príslušných predpisov nemeckého práva.

4. Prvou položenou otázkou je Súdny dvor požiadaný, aby rozhodol, či sa ustanovenia nariadenia č. 1259/2010 vzťahujú aj na rozvody, ktoré sa považujú za „súkromné“, keďže tieto rozvody nie sú založené na konštitutívnom rozhodnutí súdu alebo iného verejného orgánu, ale na jednostrannom alebo vzájomnom prejave vôle manželov, ku ktorému sa prípadne pripája čisto deklaratórny akt cudzieho orgánu.

5. Ďalšie otázky, ktoré sú položené subsidiárne, sa týkajú článku 10 uvedeného nariadenia, ktorý umožňuje, aby sa namiesto práva, ktoré by sa malo uplatniť v zásade, použil právny poriadok štátu konajúceho súdu, pokiaľ prvý z uvedených právnych poriadkov vytvára diskrimináciu medzi manželmi z dôvodu ich pohlavia. V tejto súvislosti sa Súdnemu dvoru kladie predovšetkým otázka, či sa má posúdenie existencie takéhoto diskriminačného účinku vykonať in abstracto alebo in concreto. V prípade, že by sa rozhodlo, že toto posúdenie sa musí vykonať vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu, Súdny dvor bude musieť následne posúdiť, či súhlas k rozvodu, prípadne daný zo strany diskriminovaného manžela, predsa len umožňuje uplatniť diskriminačný cudzí právny poriadok.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

6. Nariadenie č. 1259/2010 sa uplatňuje iba v tých členských štátoch, ktoré sa zúčastňujú na posilnenej spolupráci v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku vyplývajúcej z tohto nástroja. ( 5 )

7. V odôvodnení 9 nariadenia č. 1259/2010 sa uvádza, že týmto nariadením „by sa mal stanoviť jednoznačný a komplexný právny rámec v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku v zúčastnených členských štátoch a mali by sa zabezpečiť vhodné riešenia pre občanov z hľadiska právnej istoty, predvídateľnosti a flexibility a malo by sa zabrániť situácii, keď jeden z manželov požiada o rozvod skôr ako ten druhý, aby zaistil, že sa konanie bude spravovať daným právom, ktoré považuje za priaznivejšie na ochranu svojich záujmov“.

8. Podľa odôvodnenia 10 uvedeného nariadenia „rozsah vecnej pôsobnosti a normatívne ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s nariadením [Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 ( 6 )].“ Dodáva sa v ňom, že nariadenie č. 1259/2010 „by sa malo vzťahovať len na rozviazanie alebo uvoľnenie manželského zväzku“ a že „právny poriadok určený na základe kolíznych noriem ustanovených v tomto nariadení by sa mal vzťahovať na dôvody rozvodu a rozluky“.

9. Odôvodnenie 24 tohto nariadenia stanovuje, že „v určitých situáciách, keď rozhodné právo neustanovuje inštitút rozvodu ani neumožňuje jednému z manželov z dôvodu jeho pohlavia rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke, by sa však mal uplatňovať právny poriadok štátu konajúceho súdu. Tým by však nemala byť dotknutá doložka o výhrade verejného poriadku.“

10. V článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1259/2010 sa uvádza, že toto nariadenie sa uplatňuje „na rozvod a rozluku v situáciách, keď dochádza ku kolízii právnych poriadkov“.

11. Podľa článku 4 tohto nariadenia s názvom „Všeobecné uplatňovanie“ sa „právny poriadok určený týmto nariadením… uplatňuje aj vtedy, keď nie je právnym poriadkom niektorého zúčastneného členského štátu“.

12. Článok 8 uvedeného nariadenia určuje rozhodné právo v prípade neexistencie jeho voľby, uplatňovanej v súlade s článkom 5, zo strany účastníkov, pričom kolízne kritériá uvádza postupným spôsobom a sú nimi, za určitých podmienok, obvyklý pobyt manželov v čase začatia konania, alebo, ak tento neexistuje, ich posledný obvyklý pobyt, alebo, ak tento neexistuje, ich spoločná štátna príslušnosť alebo sídlo konajúceho súdu.

13. Podľa článku 10 nariadenia č. 1259/2010 s názvom „Uplatnenie právneho poriadku štátu konajúceho súdu“, „ak v rozhodnom práve v zmysle článku 5 alebo 8 nie je ustanovený inštitút rozvodu alebo rozhodné právo neumožňuje jednému z manželov z dôvodu jeho pohlavia rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke, uplatňuje sa právny poriadok štátu konajúceho súdu“.

14. Článok 12 tohto nariadenia s názvom „Výhrada verejného poriadku“ stanovuje, že „uplatnenie určitého ustanovenia právneho poriadku určeného podľa tohto nariadenia možno odmietnuť iba v prípade, ak je jeho uplatnenie zjavne nezlučiteľné s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu“.

B. Nemecké právo

1. FamFG

15. Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit ( 7 ) (zákon o konaní v rodinných veciach a o nesporovom konaní, ďalej len „FamFG“) vo svojom § 107 s názvom „Uznávanie cudzích rozhodnutí v manželských veciach“ stanovuje: „1. Rozhodnutia vydané v cudzine, ktorými… sa manželstvo… zrušuje so zachovaním alebo bez zachovania manželského zväzku…, sa uznávajú len v prípade, že súdna správa spolkovej krajiny určí, že podmienky uznania sú splnené. … … 6. Ak súdna správa spolkovej krajiny určí, že podmienky uznania sú splnené, manžel, ktorý návrh nepodal, môže požiadať Oberlandesgericht (vyšší krajinský súd), aby rozhodol. … 7. Na rozhodnutie je príslušný občianskoprávny senát Oberlandesgericht (vyšší krajinský súd) v regióne, v ktorom má súdna správa spolkovej krajiny sídlo. …“

16. § 109 FamFG s názvom „Vylúčenie uznania“ vo svojom odseku 1 bode 4 stanovuje, že „uznanie cudzieho rozhodnutia je vylúčené,… ak [toto] uznanie… vedie k výsledku, ktorý je zjavne nezlučiteľný so základnými zásadami nemeckého práva, najmä ak je nezlučiteľné so základnými právami“. Podľa odseku 5 tohto paragrafu sa nevykonáva žiadne preskúmanie zákonnosti cudzieho rozhodnutia.

2. EGBGB

17. § 17 ods. 1 Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (zákon, ktorým sa uvádza Občiansky zákonník, ďalej len „EGBGB“) v znení účinnom do 28. januára 2013 znel: „rozvod sa riadi právom, ktoré sa uplatňuje na všeobecné účinky manželstva v čase podania návrhu na rozvod. V prípade, že podľa tohto práva zrušenie manželstva nie je možné, rozvod sa riadi nemeckým právom, pokiaľ manžel, ktorý podal návrh na rozvod, je nemeckým štátnym príslušníkom k tomuto dátumu alebo ním bol v deň uzavretia manželstva.“

18. V dôsledku novelizácie prostredníctvom zákona z 23. januára 2013 ( 8 ) bola vyššie uvedená kolízna norma zmenená tak, že § 17 ods. 1 EGBGB po novom stanovuje, že „na majetkové dôsledky rozvodu, ktoré nie sú upravené v ďalších ustanoveniach tejto sekcie, sa vzťahuje právo, ktoré je uplatniteľné na rozvod podľa nariadenia (EÚ) č. 1259/2010“.

III. Konanie vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom

19. Ako sa uvádza v uznesení, ktoré Súdny dvor vydal 12. mája 2016 vo veci Sahyouni (C‑281/15) ( 9 ), pán Raja Mamisch a pani Soha Sahyouniová uzatvorili 27. mája 1999 manželstvo v okrese islamského súdu v meste Homs (Sýria). Obidvaja majú sýrsku štátnu príslušnosť, a to od narodenia, ako aj nemeckú štátnu príslušnosť, ktorú pán Mamisch získal na základe naturalizácie a pani Sahyouniová po uzatvorení manželstva. Po tom, ako v Nemecku žili až do roku 2003, sa odsťahovali do Sýrie, neskôr bývali striedavo v Nemecku, Kuvajte a v Libanone. V súčasnosti žijú opäť v Nemecku, pričom majú rôzne obvyklé pobyty.

20. Pán Mamisch 19. mája 2013 vyhlásil, že sa chce so svojou manželkou rozviesť, pričom jeho splnomocnenec pred cirkevným súdom šaríe v Latákia (Sýria) vyslovil rozvodovú formulu. Tento súd skonštatoval rozvod manželov 20. mája 2013.

21. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že 12. septembra 2013 pani Sahyouniová vlastnoručne podpísala vyhlásenie o prijatí plnení, na ktoré mala podľa náboženských predpisov nárok, a to sumy v celkovej výške 20000 amerických dolárov (USD) (približne 15000 eur ( 10 )), v tomto znení: „… dostala som všetky plnenia, na ktoré som mala nárok na základe manželskej zmluvy a rozvodu vykonaného z jednostrannej vôle, a preto ho voči mne oslobodzujem od všetkých povinností vyplývajúcich z manželskej zmluvy a z uznesenia č. 1276 o rozvode, ktoré prijal súd šaríe v Latákii 20. mája 2013…“.

22. Pán Mamisch požiadal 30. októbra 2013 o uznanie rozhodnutia o rozvode vysloveného v Sýrii. Predseda Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov) rozhodnutím z 5. novembra 2013 tomuto návrhu vyhovel, keď skonštatoval, že sú splnené zákonné podmienky na uznanie tohto rozhodnutia o rozvode.

23. Pani Sahyouniová 18. februára 2014 podala návrh na zrušenie uvedeného rozhodnutia a žiadala, aby sa skonštatovalo, že podmienky na uznanie dotknutého rozhodnutia nie sú splnené.

24. Predseda Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov) rozhodnutím z 8. apríla 2014 zamietol návrh pani Sahyouniovej. V odôvodnení svojho rozhodnutia tento sudca uviedol, že podľa jeho názoru sa uznanie predmetného rozhodnutia o rozvode riadi nariadením č. 1259/2010, ktoré sa uplatňuje aj na súkromné rozvody. Pre neexistenciu účinnej voľby rozhodného práva a neexistenciu spoločného obvyklého pobytu manželov v roku pred rozvodom by sa rozhodné právo malo určiť podľa ustanovení článku 8 písm. c) uvedeného nariadenia. V prípade, že obidvaja manželia majú dvojité štátne občianstvo, rozhodujúcim kritériom je skutočná štátna príslušnosť v zmysle nemeckého práva ( 11 ), ktorou bola v čase predmetného rozvodu sýrska štátna príslušnosť. Uvedený sudca napokon uviedol, že verejný poriadok v zmysle článku 12 nariadenia č. 1259/2010 nie je prekážkou uznania rozhodnutia vydaného v Sýrii, keďže manželka vyjadrila s formou predmetného rozhodnutia súhlas a posteriori, keď vyhlásila, že prijíma následné plnenia, a ďalej tento sudca uviedol, že napriek možnej diskriminácii za týchto okolností uznaniu nebráni ani článok 10 tohto nariadenia.

25. Pani Sahyouniová podala proti tomuto rozhodnutiu o zamietnutí odvolanie. Uznesením z 2. júna 2015 Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov) prerušil konanie a obrátil sa na Súdny dvor s niekoľkými prejudiciálnymi otázkami týkajúcimi sa výkladu nariadenia č. 1259/2010.

26. Vo veci Sahyouni (C‑281/15) Súdny dvor uznesením z 12. mája 2016 ( 12 ) rozhodol, že zjavne nemá právomoc na tieto otázky odpovedať, a to najmä z dôvodu, že nariadenie č. 1259/2010 sa neuplatňuje na uznanie rozhodnutia o rozvode, ktorý bol už vyhlásený v treťom štáte, a že vnútroštátny súd neposkytol žiadne informácie, ktorými by sa dalo preukázať, že ustanovenia uvedeného nariadenia sú na základe vnútroštátneho práva uplatniteľné na takéto situácie priamo a nepodmienene. Súdny dvor však zdôraznil, že tento súd má naďalej možnosť podať nový návrh na začatie prejudiciálneho konania, pokiaľ bude môcť Súdnemu dvoru poskytnúť všetky informácie, ktoré mu umožnia rozhodnúť.

27. Za týchto okolností Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov) rozhodnutím z 29. júna 2016, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 6. júla 2016, rozhodol po druhýkrát prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Patrí do pôsobnosti [nariadenia č. 1259/2010] podľa jeho článku 1 aj súkromný rozvod, v prejednávanej veci rozvod jednostranným vyhlásením jedného z manželov pred cirkevným súdom v Sýrii na základe šaríe? 2. V prípade kladnej odpovede na [prvú otázku] má sa pri použití nariadenia [č. 1259/2010] [v rámci posudzovania na základe] jeho článku 10 v prípadoch súkromného rozvodu a) vychádzať z abstraktného porovnania, z ktorého vyplýva, že rozhodné právo určené na základe článku 8 síce umožňuje prístup k rozvodu aj druhému manželskému partnerovi, no na tento rozvod sa z dôvodu jeho pohlavia vzťahujú iné procesnoprávne a hmotnoprávne podmienky, než sú podmienky prístupu prvého manželského partnera; b) závisí uplatnenie tejto normy od toho, či uplatnenie abstraktne diskriminačného cudzieho práva je diskriminačné aj v jednotlivom prípade, t. j. konkrétne? 3. V prípade kladnej odpovede na [druhú otázku písm. b)] je súhlas diskriminovaného manželského partnera s rozvodom – aj vo forme schváleného prijatia kompenzačných plnení – už dôvodom na neuplatnenie tejto normy?“

28. Písomné pripomienky v tomto konaní predložili nemecká, belgická, francúzska, maďarská a portugalská vláda, ako aj Európska komisia. Na pojednávaní z 31. mája 2017 predniesli svoje ústne vyjadrenia pán Mamisch, nemecká a maďarská vláda, ako aj Komisia.

IV. Analýza

29. Vzhľadom na námietky, ktoré boli v tejto súvislosti vznesené, je pred začatím analýzy otázok položených Súdnemu dvoru potrebné preskúmať, či má Súdny dvor v prejednávanom konaní právomoc na ne odpovedať, na rozdiel od toho, čo bolo konštatované vo vzťahu k návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý bol už skôr podaný vnútroštátnym súdom v rámci toho istého konania vo veci samej.

A. O právomoci Súdneho dvora

30. Hneď na úvod uvádzam, že podľa môjho názoru má Súdny dvor dostatok informácií na to, aby sa mohol vyjadriť k otázkam, ktoré sú mu predložené v prejednávanom konaní, a to v súlade s jeho judikatúrou, podľa ktorej môže byť jeho vlastná právomoc založená na skutočnosti, že ustanovenia práva Únie, ktorých výklad sa požaduje, sú uplatniteľné na konanie vo veci samej na základe vnútroštátneho práva.

1. O poznatkoch získaných z judikatúry Súdneho dvora

31. Predovšetkým treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že prezumpcia relevantnosti, ktorá platí vo vzťahu k otázkam, ktoré vnútroštátny súd položil v návrhu na začatie prejudiciálneho konania v regulačnom a skutkovom rámci, ktorý tento súd vymedzuje v rámci svojej zodpovednosti, môže byť vyvrátená iba vo výnimočných prípadoch. ( 13 ) Zamietnutie návrhu na začatie prejudiciálneho konania možno odôvodniť najmä, ak je zjavné, že právo Únie sa nemôže ani priamo, ani nepriamo uplatniť na okolnosti prejednávanej veci. ( 14 )

32. V predmetnom prípade tak ako Súdny dvor konštatoval v uznesení z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15) ( 15 ), konanie vo veci samej je mimo pôsobnosti práva Únie, pretože na takéto konanie, predmetom ktorého je návrh na to, aby sa rozhodnutie o rozvode, ktoré bolo prijaté cirkevným orgánom v treťom štáte, uznalo v členskom štáte, sa neuplatňuje ani nariadenie č. 1259/2010, ani nariadenie č. 2201/2003, ani žiaden iný právny akt Únie.

33. Pokiaľ ide konkrétne o nariadenie č. 1259/2010, ( 16 ) ktorého ustanovení sa výslovne týkal návrh na začatie prejudiciálneho konania v uvedenej veci, Súdny dvor uviedol, že toto nariadenie určuje len kolízne normy rozhodného práva, ktoré sú v zúčastnených členských štátoch ( 17 ) uplatniteľné na rozvod a rozluku, ale neupravuje uznanie už prijatého rozhodnutia o rozvode. ( 18 )

34. V súlade so zásadami zakotvenými v rozsudku Dzodzi, ( 19 ) ktoré boli spresnené v neskoršej judikatúre, ( 20 ) platí, že iba v tom prípade, že vnútroštátny súd dostatočne preukázal uplatniteľnosť nariadenia č. 1259/2010 na základe práva členského štátu, v ktorom má tento súd sídlo, za okolností konania, ktoré prebieha na tomto súde, bude mať Súdny dvor právomoc rozhodnúť o otázkach, ktoré mu tento súd predložil, a to bez ohľadu na skutočnosť, že uvedené konanie nepatrí priamo do pôsobnosti tohto nariadenia.

35. V tejto súvislosti pripomínam, ( 21 ) že Súdny dvor môže vyhlásiť, že má právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky, ktoré sú mu položené, aj pokiaľ ustanovenia práva Únie, ktorých výklad sa žiada, sa na skutkové okolnosti konania vo veci samej neuplatňujú, a to v prípade, že uvedené ustanovenia sú uplatniteľné priamo a nepodmienene na základe vnútroštátneho práva. Pokiaľ sa totiž vnútroštátny právny poriadok, pokiaľ ide o riešenia, ktoré poskytuje v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti daného aktu Únie, podriadi riešeniam stanoveným v uvedenom akte, existuje určitý záujem Únie na tom, aby sa s cieľom zabrániť odlišným výkladom do budúcna poskytol jednotný výklad ustanovení prebratých z tohto aktu. Úlohou Súdneho dvora je teda preveriť, či existujú dostatočne presné informácie na to, aby sa tento odkaz na právo Únie dal považovať za preukázaný, so zreteľom na informácie poskytnuté v tejto súvislosti v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. ( 22 )

36. Z tejto judikatúry tiež vyplýva, že aj keď právny poriadok, ktorým bola smernica prebratá do vnútroštátneho práva, neprevzal ustanovenia práva Únie, ktoré sú predmetom prejudiciálnych otázok, doslovne, Súdny dvor môže mať právomoc rozhodnúť v prejudiciálnom konaní v prípade, že sa v rozhodnutí vnútroštátneho súdu pripúšťa, že akýkoľvek výklad poskytnutý Súdnym dvorom, pokiaľ ide o tieto ustanovenia, bude záväzný pre rozhodnutie v konaní vo veci samej. ( 23 ) Rozhodujúcim sa zdá to, aby vnútroštátny súd usúdil, že pojmy uvedené vo vnútroštátnom práve musia byť skutočne vykladané rovnako ako analogické pojmy práva Únie a že je v tejto súvislosti viazaný výkladom uvedených pojmov, ktorý poskytne Súdny dvor. ( 24 )

37. V súlade s požiadavkami článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora je úlohou vnútroštátneho súdu uviesť, akú súvislosť má spor, ktorý prejednáva, s ustanoveniami práva Únie, ktorých sa týka jeho návrh na začatie prejudiciálneho konania, takže požadovaný výklad je preň nevyhnutný na to, aby mohol prijať potrebné rozhodnutie v tomto spore. ( 25 ) V rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž prináleží výlučne súdom členských štátov, a nie Súdnemu dvoru, posúdiť účel a obsah vnútroštátnych právnych predpisov uplatniteľných na spor vo veci samej, ako aj spôsob, akým sa majú tieto predpisy uplatňovať, takže Súdny dvor je viazaný názorom, ktorý v tejto súvislosti vyjadril vnútroštátny súd. ( 26 )

38. Konkrétne v prípade, keď je právo Únie uplatniteľné na základe ustanovení vnútroštátneho práva, prináleží len vnútroštátnemu súdu, aby posúdil presný dosah tohto odkazu na právo Únie. Ak dospeje k názoru, že vzhľadom na tento priamy a nepodmienený odkaz je obsah ustanovení práva Únie uplatniteľný na situáciu, na ktorú sa uvedené ustanovenia nevzťahujú a ktorá viedla k vzniku sporu, ktorý mu bol predložený, tento súd je oprávnený predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania za podmienok stanovených v článku 267 ZFEÚ. ( 27 ) Súdny dvor sa však spravidla uisťuje, že normy práva Únie, tak ako ich sám vykladá, sú skutočne uplatniteľné a vnútroštátny súd ich uplatnenie nemôže vylúčiť, ( 28 ) pričom takéto rozšírenie pôsobnosti uvedených noriem nie je v rozpore s výslovnou vôľou normotvorcu Únie. ( 29 )

39. Na potvrdenie skutočnosti, že sa príslušné orgány členského štátu skutočne rozhodli uplatniť rovnaké zaobchádzanie na situácie, na ktoré sa dotknutý akt Únie nevzťahuje, a na situácie, ktoré sa týmto aktom spravujú, Súdny dvor zohľadňuje nielen obsah vnútroštátnych ustanovení, ale aj dodatočné okolnosti, ako napríklad preambulu a dôvodovú správu k príslušnej právnej úprave. ( 30 ) V tejto súvislosti berie Súdny dvor do úvahy tak rozhodnutie vnútroštátneho súdu, ( 31 ) ako aj všetky pripomienky, ktoré mu boli predložené, a predovšetkým názor vyjadrený vládou členského štátu, o ktorého právny poriadok ide, hoci konečné posúdenie obsahu vnútroštátneho práva naďalej ostáva vyhradené vnútroštátnemu súdu. ( 32 )

40. Práve so zreteľom na tieto zistenia je potrebné posúdiť, či má Súdny dvor dostatok informácií na to, aby mohol vyhlásiť, že v prejednávanej veci má právomoc, na rozdiel od toho, čo konštatoval vo vzťahu k predchádzajúcemu návrhu na začatie prejudiciálneho konania predloženému v rámci toho istého konania vo veci samej. ( 33 )

2. O existencii dostatočnej súvislosti s právom Únie

41. Belgická a maďarská vláda tvrdia, že Súdny dvor nemá právomoc, a to z dôvodu, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že nemecký právny poriadok odkazuje priamo a nepodmienene na nariadenie č. 1259/2010 v prípade, že sa v Nemecku žiada o uznanie súkromného rozvodu vyhláseného v cudzine. Komisia na pojednávaní mierne pozmenila názor, ktorý pôvodne vyjadrila v rovnakom zmysle, vzhľadom na vysvetlenia poskytnuté nemeckou vládou v prejednávanom konaní.

42. Pán Mamisch, ako aj nemecká, francúzska a portugalská vláda sa zase domnievajú, že uvedené nariadenie je na konanie, o aké ide vo veci samej, uplatniteľné na základe nemeckého práva a že v súlade s vyššie pripomenutou judikatúrou tak Súdny dvor má právomoc odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom. Takýto je aj môj názor.

43. Je pravda, že vnútroštátny súd konkrétne neuvádza, ktorá norma nemeckého práva podľa jeho názoru vedie k nevyhnutnému uplatneniu nariadenia č. 1259/2010 pri „uznávaní“ súkromného rozvodu, ku ktorému došlo v zahraničí, čo si v praxi vyžaduje preskúmanie platnosti tohto rozvodu z hľadiska zákona, ktorým sa má tento rozvod spravovať, za tým účelom, aby mohol vyvolávať účinky v Nemecku. ( 34 ) Je však nesporné, že len vnútroštátny súd má právomoc vykladať vnútroštátne právo. ( 35 ) Tento súd pritom výslovne uvádza, že v zmysle vyššie citovanej judikatúry ( 36 ) sú na základe nemeckého práva uplatniteľné kolízne normy stanovené v uvedenom nariadení, v rámci konania, v ktorom tento súd rozhoduje. Toto tvrdenie navyše jasne potvrdzujú údaje týkajúce sa vnútroštátneho právneho rámca, ktoré v prejednávanej veci poskytla nemecká vláda.

44. Vnútroštátny súd v odôvodnení svojho uznesenia, pokiaľ ide o uznávanie rozvodov, ktoré boli vyhlásené v cudzine, v Nemecku rozlišuje medzi rozvodmi, ktoré boli vyhlásené na základe konštitutívneho aktu súdu alebo iného štátneho orgánu, a rozvodmi, ktoré sa považujú za „súkromné rozvody“ a ktoré sú založené na jednostrannom alebo vzájomnom prejave vôle účastníkov, a to aj pokiaľ sa prípadne uskutočnili tak, že sa k nim pripojil akt cudzieho orgánu, ktorý má však iba deklaratórny charakter, napríklad z dôvodu zaevidovania rozvodu. ( 37 )

45. Vnútroštátny súd uvádza, že na základe nemeckej súdnej praxe sa normy procesnoprávnej povahy, ktoré sú uvedené v § 107 FamFG, ( 38 ) uplatňujú na uznávanie obidvoch kategórií rozvodov. Naopak, pokiaľ ide o hmotnoprávne normy, vládne všeobecná zhoda, aj keď tento názor nie je jednomyseľný, že preskúmanie súkromných rozvodov, o ktorých uznanie sa žiada, musia nemecké súdy vykonať nie z hľadiska požiadaviek § 109 FamFG, ( 39 ) tak ako je to pri rozvodoch vyhlásených verejným orgánom, ale v súlade s normami stanovenými v nariadení č. 1259/2010. ( 40 )

46. Podľa vnútroštátneho súdu je toto tvrdenie správne, keďže je nemysliteľné, aby sa o rozvode štátnych príslušníkov tretích krajín v Nemecku rozhodovalo podľa iných ustanovení, než sú ustanovenia uplatniteľné na uznanie rozvodu, ktorý už bol vyhlásený v zahraničí. Navyše, ak by bolo uplatnenie nariadenia č. 1259/2010 vo vzťahu k súkromným rozvodom vylúčené, v nemeckom práve by existovalo právne vákuum, ktoré nebolo zámerom nemeckého zákonodarcu, pričom tento v roku 2013 zrušil starú kolíznu normu, ktorá sa uplatňovala okrem iného na uznávanie súkromných rozvodov vyhlásených v zahraničí ( 41 ) a ktorá bola uvedená v § 17 ods. 1 EGBGB, ( 42 ) pretože ju tento zákonodarca považoval za obsolentnú práve z dôvodu existencie uvedeného nariadenia.

47. V tejto súvislosti nemecká vláda vysvetľuje, že uznávanie rozvodov, ktoré vyplývajú z konštitutívneho rozhodnutia súdu alebo iného cudzieho štátneho orgánu, v Nemecku nepodlieha preskúmaniu zákonnosti takéhoto rozhodnutia, ( 43 ) ale obmedzuje sa na preverenie z procesného hľadiska, ( 44 ) či boli dodržané požiadavky stanovené v § 109 FamFG. ( 45 ) Uznanie súkromných rozvodov ( 46 ) sa v Nemecku naopak pripúšťa až po preskúmaní ich platnosti, ( 47 ) ktoré sa musí vykonať z hľadiska ustanovení hmotného práva štátu určeného na základe príslušných kolíznych noriem, ( 48 ) ktorými sú v súčasnosti kolízne normy nariadenia č. 1259/2010.

48. Táto vláda uvádza, že nemecký zákonodarca skutočne zrušil kolíznu normu uvedenú v starom § 17 ods. 1 EGBGB, pretože sa domnieval, že po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 1259/2010 sa má rozhodné právo pre zrušenie manželstva určovať výlučne na základe ustanovení uvedeného nariadenia z dôvodu všeobecného účinku podľa článku 4 tohto nariadenia. Ako sa navyše jasne uvádza v parlamentných dokumentoch citovaných v písomných pripomienkach nemeckej vlády, ( 49 ) vnútroštátny zákonodarca vychádzal zo zásady, že nariadenie č. 1259/2010 sa uplatňuje aj na rozvody súkromnej povahy. Z týchto predpokladov vyplýva, že v nemeckom práve už neexistuje samostatná kolízna norma na určenie rozhodného práva pre rozvod, o aký ide vo veci samej.

49. Práve tak došlo k tomu, že priamo v dôsledku zámerného zrušenia nemeckej kolíznej normy, ktorá umožňovala zistiť rozhodné právo pre posúdenie platnosti súkromných rozvodov vyhlásených v cudzine, ( 50 ) sa jednak uplatnenie nariadenia č. 1259/2010 na tento druh konaní stalo v nemeckom práve nutným, a to v súlade so zámerom vnútroštátneho zákonodarcu, ako aj na základe zjavne bežnej praxe vnútroštátnych súdov, ( 51 ) a po druhé záväzný výklad ustanovení tohto nariadenia zo strany Súdneho dvora je v závislosti od posúdenia, ktoré prináleží vnútroštátnemu súdu, skutočne nevyhnutný na vydanie rozhodnutia v konaní vo veci samej.

50. Navyše zdôrazňujem, že postulát, z ktorého vychádza nemecký zákonodarca, pokiaľ ide o vecnú pôsobnosť uvedeného nariadenia, nie je v zjavnom rozpore s výslovnou vôľou normotvorcu Únie, ako to bolo v iných veciach. ( 52 ) Hoci je tento postulát v skutočnosti podľa môjho názoru nesprávny, ( 53 ) táto chyba je nepodstatná, pokiaľ ide o posúdenie právomoci Súdneho dvora, t. j. posúdenie, na ktoré stačí, aby za podmienok pripomenutých vyššie existoval odkaz na právo Únie zo strany vnútroštátneho práva.

51. Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti nie je vôbec zjavné, ( 54 ) že by sa ustanovenia práva Únie, o ktorých výklad sa žiada, nemohli uplatniť, v danom prípade nepriamo, ( 55 ) v rámci konania, ktoré prebieha na vnútroštátnom súde. Vzhľadom na to, že podmienky stanovené v citovanej judikatúre ( 56 ) sú podľa môjho názoru splnené, domnievam sa, že v prejednávanom konaní je právomoc Súdneho dvora založená.

B. O prípadnom zahrnutí rozvodov súkromnej povahy do pôsobnosti nariadenia č. 1259/2010 (prvá otázka)

52. Svojou prvou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor v podstate o to, aby sa vyjadril k otázke, či rozvody, v ktorých nebolo vydané žiadne konštitutívne rozhodnutie zo strany verejného orgánu – súdu alebo iného štátneho orgánu – patria do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1259/2010.

53. Predovšetkým poznamenávam, že je možné pochybovať o relevantnosti tejto prejudiciálnej otázky, keďže z dôvodov uvedených vyššie ( 57 ) sú ustanovenia nariadenia č. 1259/2010 uplatniteľné na konanie vo veci samej iba na základe priameho odkazu na toto nariadenie, ktorý je obsiahnutý v nemeckom práve na účely určenia rozhodného práva v rámci súdnych konaní týkajúcich sa uznania súkromných rozvodov vydaných v zahraničí. Dalo by sa tak usudzovať, že zaujatie stanoviska, o ktoré je Súdny dvor požiadaný, pokiaľ ide o pôsobnosť uvedeného nariadenia, nie je nevyhnutné na vydanie rozhodnutia v tomto konaní, keďže nemecké právo vyžaduje, aby sa takéto konania v každom prípade spravovali týmto nariadením.

54. Podľa môjho názoru však existuje skutočný záujem na tom, aby Súdny dvor poskytol odpoveď na položenú otázku s tým cieľom, aby sa v súlade s vyššie citovanou judikatúrou ( 58 ) zaručil jednoznačný výklad pojmu „rozvod“ v zmysle nariadenia č. 1259/2010, a teda jednotné uplatňovanie tohto pojmu v právnych poriadkoch všetkých zúčastnených členských štátov. V predmetnom prípade za predpokladu, že by Súdny dvor na túto otázku odpovedal záporne – čo je podľa toho, ako tomu rozumiem, navrhované –, primälo by to nemecké orgány konkrétne k tomu, aby v potrebnej miere prispôsobili vnútroštátne právne normy, tak ako to nemecká vláda potvrdila na pojednávaní.

55. Problém prípadného uplatňovania uvedeného nariadenia na takéto prípady zániku manželstva súkromnej povahy je v prejednávanej veci nastolený z hľadiska právneho systému inšpirovaného moslimskou právnou kultúrou, konkrétne právneho systému Sýrie, ktorý pripúšťa, aby boli manželské zväzky zrušené na základe úkonu spočívajúcom v prejave vôle manžela, po ktorom nasleduje jednoduché zaevidovanie alebo rozhodnutie s výlučne deklaratórnym účinkom, zo strany cirkevného orgánu. Vo všeobecnosti táto problematika vzniká z hľadiska všetkých existujúcich druhov rozvodov, ku ktorým dochádza bez konštitutívnej účasti verejného orgánu, a to bez ohľadu na to, či sú dôsledkom jednostranného alebo vzájomného prejavu vôle účastníkov.

56. Pán Mamisch, ako aj nemecká a francúzska vláda, vo svojich pripomienkach usudzujú, že súkromné rozvody sa musia spravovať ustanoveniami nariadenia č. 1259/2010, prinajmenšom za okolností, akými sú okolnosti v konaní vo veci samej. ( 59 ) Belgická, maďarská a portugalská vláda, ako aj Komisia zase tvrdia opak, čo je aj mojím názorom, a to z nasledovných dôvodov.

57. Predovšetkým možno konštatovať, že znenie ustanovení nariadenia č. 1259/2010, a najmä ustanovenia jeho článku 1, ktorý sa týka pôsobnosti tohto nástroja, neposkytuje užitočné usmernenie na účely odpovede na prejudiciálnu otázku, pretože pojem „rozvod“ v ňom nie je nijako vymedzený.

58. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z požiadavky jednotného uplatňovania práva Únie vyplýva, že ak ustanovenie práva Únie neobsahuje nijaký odkaz na právo členských štátov, pokiaľ ide o konkrétny pojem, tak ako je to v prejednávanej veci, tento pojem si vyžaduje autonómny výklad, pri ktorom Súdny dvor zohľadňuje všeobecnú systematiku, ciele a vývoj príslušnej právnej úpravy. ( 60 )

59. Pokiaľ ide o všeobecnú systematiku nariadenia č. 1259/2010, Pán Mamisch a nemecká vláda tvrdia, že odmietnutie súkromných rozvodov z jeho vecnej pôsobnosti nevyplýva zo systematického prehľadu ustanovení uvedeného nariadenia. Ja s ich analýzou nesúhlasím.

60. Je pravda, že tento typ rozvodov nie je z uvedenej pôsobnosti výslovne vylúčený, na rozdiel od jednej inej formy rozviazania manželského zväzku, ktorou je vyhlásenie manželstva za neplatné. ( 61 ) Mnohé ustanovenia nariadenia č. 1259/2010 však prikladajú hlavný význam intervencii „súdu“, tak ako je tento pojem flexibilne vymedzený v jeho článku 3 bode 2, ( 62 ) a existencii „konania“ na účel/na účely/s cieľom rozviazania alebo uvoľnenia manželského zväzku. ( 63 ) Tým sa podľa môjho názoru naznačuje, že zámerom normotvorcu Únie bolo pokryť „rozvody“ v zmysle uvedeného nariadenia iba v kontexte rozhodnutí vydaných orgánmi verejnej povahy, ktoré majú právomoc v danej oblasti. ( 64 )

61. Upresňujem, že v tejto súvislosti nie je rozhodujúce, že tento normotvorca do nariadenia č. 1259/2010 vložil ustanovenia uvedené v jeho článku 10, ktoré umožňujú konajúcemu súdu odmietnuť uplatnenie diskriminačného cudzieho práva, ktoré v rámci úpravy prístupu k rozvodu rozlišuje medzi manželmi podľa ich pohlavia. ( 65 ) Nemožno totiž vylúčiť, že by sa takéto právo malo uplatniť v rámci rozvodu verejnej povahy, a nie súkromnej povahy, ako je tomu v prejednávanej veci.

62. Pokiaľ ide o ciele sledované nariadením č. 1259/2010, nemecká a francúzska vláda tvrdia, že pôsobnosť uvedeného nariadenia treba vykladať široko z dôvodu, že na základe jeho všeobecného charakteru má tento nástroj upravovať všetky možné situácie podľa potenciálne uplatniteľných hmotnoprávnych právnych predpisov. Je pravda, že podľa jeho článku 4 sa na základe tohto nariadenia môžu uplatniť zákony hocijakého právneho poriadku, a nie iba zákony zúčastnených členských štátov, ( 66 ) a že niektoré právne poriadky štátov, ktoré nie sú členmi Únie, poznajú súkromný rozvod v rozličných formách. Domnievam sa však, že tieto úvahy nie sú rozhodujúce, pokiaľ ide o rozsah druhov rozvodov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 1259/2010, a to nielen vzhľadom na vyššie uvedené tvrdenia, ale aj ďalšie skutočnosti, ktoré súvisia so vznikom tohto nariadenia.

63. Rovnako ako belgická, maďarská a portugalská vláda, ako aj Komisia sa domnievam, že znenie nariadenia č. 2201/2003 by sa malo vziať do úvahy v rámci výkladu nariadenia č. 1259/2010, vzhľadom na úzke väzby, ktoré historicky existujú medzi týmito dvomi aktmi ( 67 ), aj keď jedno sa týka kolízie súdnej právomoci, zatiaľ čo druhé sa týka kolízie právnych poriadkov. Podľa odôvodnenia 10 prvej vety nariadenia č. 1259/2010 by totiž „rozsah vecnej pôsobnosti a normatívne ustanovenia tohto nariadenia… mali byť zlučiteľné s nariadením [č. 2201/2003]“ a ďalšie ustanovenia prvého uvedeného nariadenia výslovne poukazujú na vzťahy s týmto druhým uvedeným nariadením. ( 68 )

64. Všetky dotknuté osoby, ktoré v prejednávanej veci podali písomné pripomienky, pritom pripúšťajú, že pojem „rozvod“, ktorý je použitý v nariadení č. 2201/2003, nezahŕňa súkromné rozvody, pričom pripomínam, že toto nariadenie upravuje iba právomoc súdov členských štátov, ( 69 ) ako aj uznávanie a výkon rozhodnutí vydaných týmito súdmi okrem iného v oblasti rozvodu. ( 70 ) Totožný pojem, ktorý sa uvádza v nariadení č. 1259/2010, by sa mal podľa môjho názoru vykladať v rovnakom zmysle, s cieľom zaručiť koherentnosť s týmto príbuzným aktom, ktorá bola zámerom normotvorcu Únie, a to takým spôsobom, aby sa na rozhodnutia pochádzajúce z neštátnych orgánov nemohla vzťahovať právomoc týchto dvoch nástrojov.

65. Nahliadnutie do prípravných prác, ktoré viedli k prijatiu nariadenia č. 1259/2010, neprináša priamo presvedčivý návod v prejednávanej veci, pretože som nenašiel žiadnu stopu po tom, že by otázka súkromných rozvodov bola konkrétne riešená. Podľa môjho názoru však táto absencia úpravy svedčí o tom, že tak, ako tvrdí maďarská vláda, ako aj Komisia, normotvorca Únie mal pri prijímaní uvedeného nariadenia na mysli výlučne situácie, v ktorých je rozvod vyhlásený súdom, ktorý bol zriadený štátom alebo iným verejným orgánom. Nie je totiž spochybnené, že, ako napokon uviedol nemecký parlament, ( 71 ) v právnych poriadkoch členských štátov, ktoré sa zúčastňovali na posilnenej spolupráci v oblasti rozhodného práva v manželských veciach, ( 72 ) mohli v tomto období prijímať rozhodnutia s právnym významom v daných veciach iba orgány verejnej povahy. ( 73 )

66. Vzhľadom na to, že prípadné zahrnutie rozvodov súkromnej povahy zjavne nebolo predmetom diskusie pri vyjednávaniach, ktoré predchádzali prijatiu nariadenia č. 1259/2010, a na základe ďalších vyššie uvedených úvah ( 74 ) zastávam názor, že Súdny dvor nemôže rozhodnúť v tom zmysle, že by tento druh rozvodov začlenil do pôsobnosti uvedeného nariadenia. Rozhodnutie uskutočniť takéto zahrnutie prináleží výlučne normotvorcovi Únie, pokiaľ to bude považovať za vhodné, po formálnej diskusii a podrobnej analýze konkrétnych dôsledkov, ktoré by uskutočnenie takejto zmeny mohlo mať s ohľadom na rozličné právne poriadky zúčastnených členských štátov ( 75 ) a vzhľadom na osobitnosti rozličných možných foriem súkromných rozvodov.

67. V dôsledku uvedeného zastávam názor, že nariadenie č. 1259/2010 sa má vykladať v tom zmysle, že rozvody súkromnej povahy, to znamená tie, ktoré boli vydané bez toho, aby k nim bol pripojený konštitutívny akt súdu alebo verejného orgánu, do jeho pôsobnosti nepatria.

C. O podrobných pravidlách uplatňovania článku 10 nariadenia č. 1259/2010 v prípade nerovnakého prístupu k rozvodu (druhá a tretia otázka)

68. Nasledujúce otázky sú položené len subsidiárne, a takto teda budú musieť byť aj preskúmané. Druhá otázka, ktorá sa ďalej člení na dve časti, ako aj tretia otázka, ktorá je výslovne spojená s druhou časťou druhej otázky, sa týkajú výkladu článku 10 nariadenia č. 1259/2010, ktorý umožňuje z titulu výnimky uplatniť právny poriadok štátu konajúceho súdu, a to v prípade, že cudzie právo, ktoré by sa v zásade malo uplatniť na základe ostatných ustanovení tohto nariadenia, buď neumožňuje žiaden rozvod, ( 76 ) alebo stanovuje, že prístup k odluke alebo rozvodu tak, ako je to v konaní vo veci samej, závisí od pohlavia manželov. ( 77 )

69. Tieto dve otázky sa týkajú podrobných pravidiel uplatňovania uvedeného článku 10 jednak z hľadiska toho, akým spôsobom – abstraktne alebo konkrétne – je potrebné preskúmať diskrimináciu spôsobenú uvedeným cudzím zákonom, a jednak z hľadiska toho, aké miesto treba priznať prípadnému súhlasu diskriminovaného manžela pri rozvode nespĺňajúcom požiadavku rovnoprávnosti.

1. O preskúmaní diskriminačného charakteru prístupu k rozvodu in abstracto na základe uplatnenia článku 10 nariadenia č. 1259/2010

70. Druhá prejudiciálna otázka je položená iba pre prípad, že by Súdny dvor na prvú otázku odpovedal kladne, a teda by rozhodol, že súkromné rozvody, akým je aj rozvod, o aký ide vo veci samej, patria do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1259/2010. Vzhľadom na to, že na predchádzajúcu otázku navrhujem poskytnúť negatívnu odpoveď, usudzujem, že na druhú otázku nebude potrebné odpovedať. ( 78 ) Pre úplnosť sa však k tejto téme vyjadrím.

71. Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 10 nariadenia č. 1259/2010 vykladať v tom zmysle, že k uplatneniu právneho poriadku štátu konajúceho súdu, ktoré toto nariadenie stanovuje, má dôjsť v prípade, že cudzie právo, ktoré by bolo uplatniteľné na základe článku 5 alebo 8 tohto nariadenia, ( 79 ) vytvára diskrimináciu medzi manželmi in abstracto – vzhľadom na obsah tohto cudzieho práva –, bez ohľadu na to, či je toto právo diskriminačné in concreto – vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci. ( 80 )

72. Nemecká vláda navrhuje tento článok 10 vykladať tak, aby sa pri preskúmavaní platnosti súkromného rozvodu vyhláseného v zahraničí právo súdu, ktorý uskutočňuje toto preskúmanie, uplatnilo iba vtedy, ak na základe uplatniteľného cudzieho práva dochádza k diskriminácii jedného z manželských partnerov v konkrétnom prípade. Pán Mamisch s týmto názorom súhlasí.

73. Francúzska, maďarská a portugalská vláda, ako aj Komisia naopak usudzujú, že stačí, aby sa na účely uplatnenia uvedeného článku 10 preskúmanie diskriminačného charakteru cudzieho práva uskutočnilo in abstracto, bez toho, aby sa vzala do úvahy špecifickosť situácie dotknutých osôb, pričom takýto je aj môj názor, a to zo všetkých dôvodov, ktoré uvádzam nižšie.

74. Po prvé sa domnievam, že takýto výklad rešpektuje znenie tak článku 10, ako aj odôvodnenia 24 nariadenia č. 1259/2010.

75. Je pravda, že uvedený článok 10 neposkytuje výslovný návod, pokiaľ ide o spôsob, akým treba posúdiť, či cudzie právo, ktoré by bolo uplatniteľné v zásade, znevýhodňuje jedného z manželských partnerov z dôvodu jeho pohlavia. Uvedený článok však neobsahuje žiadnu zmienku, z ktorej by vyplývalo, že právny poriadok štátu konajúceho súdu môže vylúčiť uplatnenie práva, ktoré stanovuje prístup k rozvodu nespĺňajúci požiadavku rovnoprávnosti, iba v tom prípade, že má toto cudzie právo diskriminačné účinky v prejednávanej veci, tak ako mieni vnútroštátny súd. Ako zdôrazňuje francúzska vláda, z jeho znenia naopak vyplýva, že na to, aby súd zúčastneného členského štátu odmietol uplatniť uplatniteľné cudzie právo, stačí, aby bolo toto cudzie právo diskriminačné z hľadiska svojho obsahu.

76. Domnievam sa, že tvrdenie, ktoré zastáva vnútroštátny súd, ako aj pán Mamisch a nemecká vláda, nie je navyše podložené ani z hľadiska obsahu odôvodnenia 24 nariadenia č. 1259/2010. Je možné, že znenie uvedeného odôvodnenia v jeho nemeckej jazykovej verzii vyvoláva nejasnosti, keď po úvodnom výraze „V určitých situáciách“ priamo nasledujú slová znejúce „v ktorých rozhodné právo… neumožňuje… rovnaký prístup k rozvodu alebo rozluke“ ( 81 ). Zámeno, ktoré som zvýraznil, by mohlo budiť dojem, že konkrétne účinky tohto práva je potrebné preskúmať vzhľadom na špecifickú situáciu daného manželského páru. ( 82 )

77. Formulácia zvolená v ostatných jazykových verziách však nie je taká zavádzajúca. ( 83 ) Vzhľadom na tieto jazykové verzie, ako aj vzhľadom na prípravné práce na nariadení č. 1259/2010, ( 84 ) sa domnievam, že použitie uvedeného úvodného výrazu jednoducho odkazuje na situácie, ktoré sú popísané v článku 10, na účely vymedzenia prípadov, na ktoré sa tento článok vzťahuje, tak ako to tvrdí Komisia, a že ho nemožno chápať tak, že odráža zámer normotvorcu obmedziť uplatnenie tohto ustanovenia iba na tie prípady zániku manželstva, v ktorých došlo k predmetnej diskriminácii in concreto.

78. V každom prípade podľa ustálenej judikatúry sa formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia práva Únie nemôže chápať ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, respektíve nemôže sa v tejto súvislosti považovať za ustanovenie, ktoré má prednosť pred inými jazykovými verziami. Potreba jednotného uplatňovania, a teda jednotného výkladu aktu Únie totiž vylučuje, aby bol tento akt posudzovaný izolovane v jednej zo svojich verzií. V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu práva Únie sa má preto obsah daného ustanovenia posudzovať v závislosti od všeobecnej systematiky a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou. ( 85 )

79. Výklad, ktorý navrhujem Súdnemu dvoru si osvojiť, pritom podľa môjho názoru potvrdzuje po druhé všeobecná systematika nariadenia č. 1259/2010. Presnejšie, článok 10 uvedeného nariadenia sa má vykladať s ohľadom na jeho článok 12, ktorý umožňuje odmietnuť uplatnenie ustanovenia právneho poriadku určeného podľa tohto nástroja v prípade, že by jeho uplatnenie bolo zjavne nezlučiteľné s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu, ako aj s ohľadom na jeho odôvodnenie 25, ktoré sa vzťahuje na obsah tohto článku 12. ( 86 )

80. V tejto súvislosti pán Mamisch a nemecká vláda tvrdia, že vzhľadom na to, že článok 10 nariadenia č. 1259/2010 predstavuje výnimku z noriem určujúcich, ktoré rozhodné právo sa uplatňuje v zásade, a je osobitným vyjadrením vyššie spomínanej všeobecnej výhrady verejného poriadku, tento článok by sa mal vykladať reštriktívne, z čoho vyplýva, že existencia diskriminácie by sa mala posudzovať prípad od prípadu, prinajmenšom v rámci preskúmavania platnosti rozvodu, ktorý už bol vyhlásený v zahraničí. ( 87 )

81. Pokiaľ ide o mňa, rovnako ako maďarská a portugalská vláda, ako aj Komisia, nepovažujem za vhodné, aby sa pôsobnosť článku 10 nariadenia č. 1259/2010 vykladala reštriktívne, prostredníctvom „teleologickej redukcie“, podľa slov použitých vnútroštátnym súdom, ktorá by viedla k požiadavke, aby bolo cudzie právo diskriminačné nielen z dôvodu jeho obsahu, ale a vzhľadom na jeho konkrétne účinky.

82. Porovnanie tak znenia, ako aj ducha týchto ustanovení, preukazuje, že článok 10 nemožno vnímať iba ako určitú formu výhrady verejného poriadku stanovenej v článku 12 uvedeného nariadenia, ( 88 ) aj keď sa tieto ustanovenia navzájom dopĺňajú. ( 89 ) Článok 10 totiž obsahuje širšiu formuláciu, keďže umožňuje odmietnuť cudzie právo ako celok, a nielen zabrániť uplatneniu samostatného „ustanovenia“, ktoré by sa považovalo za nezlučiteľné s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu, tak ako to stanovuje článok 12. Navyše, na rozdiel od článku 12, ktorý ponecháva vnútroštátnym súdom slobodu v rámci diskrečnej právomoci posúdiť existenciu narušenia verejného poriadku, článok 10 takúto mieru voľnej úvahy neobsahuje, ( 90 ) no uplatňuje sa kvázi automaticky, hneď ako konajúci súd zistí, že podmienky, ktoré stanovuje, sú skutočne splnené. ( 91 )

83. Preambula nariadenia č. 1259/2010 túto analýzu potvrdzuje, pretože v odôvodnení 25 sa uvádza, že konajúci súd môže využiť výnimku podľa článku 12 na to, aby „odmiet[ol] uplatnenie ustanovenia cudzieho právneho poriadku v konkrétnych prípadoch, keď by uplatnenie tohto právneho poriadku bolo v zjavnom rozpore s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu“ ( 92 ), a teda vzhľadom na konkrétne účinky tohto právneho poriadku v danom prípade, zatiaľ čo v odôvodnení 24, ktoré sa vzťahuje na článok 10, sa takýto obdobný výraz nenachádza. ( 93 )

84. Po tretie a predovšetkým tvrdenie, ktoré zastávam, podľa môjho názoru plne zodpovedá špecifickému účelu ustanovenia, ktorého výklad sa požaduje. Domnievam sa, že cieľom článku 10 nariadenia č. 1259/2010 je chrániť také základné právo – ktorým je konkrétne právo môcť sa rozviesť za podmienok rovnoprávnosti medzi mužmi a ženami –, že ho nie je možné obmedziť, a to ani na základe právneho poriadku uplatniteľného na zánik manželstva v zásade, bez ohľadu na skutočnosť, že je tento právny poriadok určený vôľou dotknutých osôb alebo na základe iných ustanovení uvedeného nariadenia. ( 94 ) Právo na zaobchádzanie nevykazujúce znaky diskriminácie, predovšetkým diskriminácie založenej na pohlaví, skutočne, tak ako zdôrazňuje portugalská vláda, predstavuje jedno zo základných práv zakotvených tak zmluvami, ako aj článkom 21 Charty. ( 95 )

85. Vzhľadom na odôvodnenie 30 nariadenia č. 1259/2010 ( 96 ) a práce, ktoré viedli k prijatiu tohto nástroja, ( 97 ) súhlasím s názorom maďarskej vlády a Komisie, podľa ktorého normotvorca Únie usudzoval, že diskriminácia, ktorej sa týka jeho článok 10, to znamená diskriminácia založená na pohlaví manželov, je taká závažná, že musí viesť k absolútnemu odmietnutiu právneho poriadku, ktorý by sa mal inak uplatniť, ako celku, bez akejkoľvek možnosti výnimky pre konkrétny prípad. ( 98 ) Tento cieľ by nebol dosiahnutý, ak by bolo umožnené, aby cudzie diskriminačné právo malo účinky na území zúčastneného členského štátu z dôvodu, že manželský partner, ktorý je diskriminovaný in abstracto, nebol poškodený in concreto.

86. V takomto prípade po štvrté by bolo podľa môjho názoru ohrozené plnenie cieľov sledovaných právnou úpravou, ktorej je článok 10 nariadenia č. 1259/2010 súčasťou. Z jeho odôvodnení 9, 21, 22 a 29 totiž vyplýva, že cieľom uvedeného nariadenia je zjednotiť kolízne normy vo veciach rozvodu a odluky na účel/na účely/s cieľom posilnenia právnej istoty, predvídateľnosti a flexibility, zároveň pritom v konaniach týkajúcich sa zániku manželstva, ktoré majú medzinárodný charakter, predchádzať riziku forum shopping, a tým uľahčiť voľný pohyb osôb v rámci Únie. ( 99 ) Ak by pritom uplatnenie výnimky upravenej v tomto článku 10 malo závisieť od posúdenia príslušných vnútroštátnych súdov in concreto, vyššie uvedené všeobecné ciele by neboli dosiahnuté, pretože právny poriadok, ktorý by sa v konečnom dôsledku uplatnil, by bol určený po kazuistickej analýze, a nie systematickým, a teda spoľahlivým a predvídateľným spôsobom.

87. Napokon výklad, ktorý navrhujem, je v súlade s hľadiskami účelovosti. V tejto súvislosti pripomínam, že cieľom nariadenia č. 1259/2010 je za bežných okolností určiť rozhodné právo pre rozvod v situáciách, v ktorých je prítomný cudzí prvok, v prípade, že je na súd jedného zo zúčastnených členských štátov podaný návrh na rozvod, ( 100 ) a nie návrh na uznanie už vydaného rozhodnutia o rozvode, ako to v prejednávanej veci vyplýva z uplatnenia nemeckých právnych predpisov. Ako pritom uvádza francúzska vláda, v rámci bežného uplatňovania tohto nástroja už z podstaty veci platí, že rozvod ešte nebol vyhlásený či konštatovaný, a tak bude poväčšine ťažké, ba až nemožné v tomto predbežnom štádiu stanoviť, či uplatnenie právneho poriadku určeného na základe článkov 5 alebo 8 tohto nariadenia bude mať in concreto diskriminačný účinok z dôvodu pohlavia manželského partnera, pokiaľ ide o prístup k rozvodu.

88. Na účely vyriešenia tohto problému nie je podľa môjho názoru možné uplatniť taký postup, ktorý navrhuje vnútroštátny súd a nemecká vláda a podľa ktorého by sa mohol zvoliť osobitný prístup „prinajmenšom“ v prípade, že súd tak, ako v konaní vo veci samej, koná vo veci preskúmania platnosti rozvodu, ktorý už bol vyhlásený v zahraničí, a že tak tento súd môže konkrétnu situáciu posúdiť spätne. Podľa môjho názoru, vzhľadom na potrebu vykladať toto ustanovenie práva Únie objektívnym, všeobecným a jednotným spôsobom, ( 101 ) nemožno pripustiť, aby bol výklad článku 10 nariadenia č. 1259/2010 odlišný podľa toho, či sa daný prípad týka návrhu na rozvod, a teda bežného prípadu uplatnenia tohto nariadenia, v ktorom stačí, aby existovala abstraktná diskriminácia, alebo sa daný prípad týka uznania rozhodnutia o rozvode, kedy prípad uplatnenia tohto nariadenia vyplýva z nemeckého práva, v ktorom sa vyžaduje, aby bola zistená konkrétna diskriminácia.

89. Napokon na druhú prejudiciálnu otázku treba podľa môjho názoru odpovedať tak, že článok 10 nariadenia č. 1259/2010 sa má vykladať v tom zmysle, že, právny poriadok štátu konajúceho súdu sa má uplatniť v prípade, že cudzie právo, ktoré by bolo uplatniteľné na základe článku 5 alebo 8 tohto nariadenia vytvára diskrimináciu in abstracto, vzhľadom na jeho obsah, a nielen v prípade, že toto cudzie právo vytvára diskrimináciu in concreto, vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci.

2. O bezvýznamnosti prípadného súhlasu diskriminovaného manželského partnera z dôvodu uplatnenia článku 10 nariadenia č. 1259/2010

90. Tretia otázka je položená iba pre prípad, že by Súdny dvor na druhú otázku odpovedal tak, že treba zvoliť druhý v nej uvádzaný výklad, to znamená, že uplatnenie právneho poriadku štátu konajúceho súdu na základe článku 10 nariadenia č. 1259/2010, a to z titulu výnimky, predpokladá, aby uplatnenie v zásade určeného cudzieho práva bolo pre jedného z manželov diskriminačné v konkrétnom prípade. Vzhľadom na to, že na druhú otázku navrhujem opačnú odpoveď, domnievam sa, že nebude potrebné, aby Súdny dvor rozhodol o tretej otázke. Subsidiárne sa však k tejto otázke vyjadrím.

91. Svojou poslednou otázkou vnútroštátny súd žiada, aby Súdny dvor rozhodol, či skutočnosť, že diskriminovaný manželský partner s rozvodom súhlasil, vrátane súhlasu v podobe prijatia kompenzačných plnení, umožňuje v tomto prípade neuplatniť normu uvedenú v článku 10 nariadenia č. 1259/2010. Tento súd uvádza, že v prípade existencie riadne zisteného súhlasu, poskytnutého teoreticky poškodeným manželským partnerom, ( 102 ) by sa prikláňal k tomu, že sa uvedená norma neuplatní, takže by sa naďalej uplatňovalo právo určené na základe článku 5 alebo článku 8 tohto nariadenia. Vnútroštátny súd, ktorý v tomto zmysle cituje nemeckú judikatúru, dodáva, že v prípade uplatnenia sýrskeho práva by toto právo malo byť v konkrétnom prípade posúdené z hľadiska nemeckého verejného poriadku.

92. Nemecká vláda s touto analýzou súhlasí, pretože sa domnieva, že by mohlo dôjsť k tomu, že v jednotlivých prípadoch nebude existovať diskriminácia v zmysle uvedeného článku 10 v prípade, že manželský partner, ktorý je diskriminovaný in abstracto na základe rozhodného práva určeného na základe ostatných ustanovení nariadenia č. 1259/2010, vyhlásil, že s rozvodom súhlasí, a to za predpokladu, že bol tento súhlas daný slobodne a spôsobom, ktorý možno konštatovať bez akýchkoľvek pochybností, čo prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu. ( 103 ) Pán Mamisch na pojednávaní vyjadril podobný názor. ( 104 )

93. Francúzska, maďarská a portugalská vláda, ako aj Komisia zase tvrdia opak, čo je aj mojím stanoviskom, a to z nasledovných dôvodov.

94. Po prvé rovnako ako Komisia zdôrazňujem, že znenie článku 10 nariadenia č. 1259/2010 neobsahuje žiadnu výhradu, ktorá by súdom zúčastnených členských štátov umožňovala neuplatniť výnimku stanovenú v tomto ustanovení v prípadoch, kedy v dôsledku uplatnenia v zásade uplatniteľného cudzieho právneho poriadku, ktorý je už zo svojej podstaty vnútorne diskriminačný, diskriminovanému manželskému partnerovi v praxi nevzniká žiadna ujma.

95. Z formulácie uvedeného článku 10 navyše vyplýva, rovnako ako aj z formulácie odôvodnenia 24 nariadenia č. 1259/2010, že diskriminačným faktorom odôvodňujúcim to, aby sa z titulu výnimky uplatnil právny poriadok štátu konajúceho súdu, je neexistencia „rovnakého prístupu k rozvodu alebo rozluke“ ( 105 ). Francúzska vláda správne zdôrazňuje, že si netreba pliesť na jednej strane súhlas manželského partnera s dôsledkami rozvodového konania, a na druhej strane súhlas tohto manžela s rozvodom v zásade. ( 106 ) Usudzujem pritom, že iba druhý uvedený prípad zodpovedá výrazu, ktorý je použitý vo vyššie uvedených ustanoveniach. Túto analýzu podľa môjho názoru potvrdzuje skutočnosť, že uvedené nariadenie sa má vzťahovať iba na samotný zánik manželstva, pričom sú z jeho pôsobnosti výslovne vylúčené právne otázky, ktoré treba riešiť nie na začiatku, ale skôr v priebehu, či až po ukončení rozvodového konania, akými sú napríklad majetkovoprávne dôsledky manželstva alebo vyživovacia povinnosť. ( 107 )

96. Domnievam sa preto, že tretia prejudiciálna otázka vychádza z nesprávneho predpokladu, keď sa v nej pýta na „súhlas diskriminovaného manželského partnera s rozvodom – aj vo forme schváleného prijatia kompenzačných plnení“ ( 108 ). Táto formulácia totiž podľa môjho názoru nesprávne prirovnáva preukázaný súhlas jedného z účinkov rozvodu ( 109 ) k predpokladanému súhlasu so samotným rozvodom v zásade, ( 110 ) pričom však tieto dve uvedené skutočnosti nastali v úplne odlišných štádiách rozvodového konania. ( 111 )

97. V tejto súvislosti skutočnosť, že v konaní vo veci samej pani Sahyouniová namietala proti rozhodnutiu, ktorým sa pripustilo, aby sa rozvod, ktorý bol vyhlásený v Sýrii, uznal v Nemecku, ( 112 ) podľa môjho názoru preukazuje, že bez ohľadu na dokument, v zmysle ktorého pani Sahyouniová vyhlásila, že prijíma kompenzačné plnenia vyplatené zo strany jej manžela, nemala vôľu súhlasiť so samotným rozvodom ako takým.

98. Je pravda, že v zásade prináleží výlučne súdu, ktorý v tejto veci koná, aby rozhodol o posúdení skutkových okolností, ktorými sú existencia a význam prípadného súhlasu daného účastníkom konania. Považujem však za potrebné objasniť tomuto súdu skutočnosti, ktoré by mal vziať do úvahy pri uplatnení článku 10 nariadenia č. 1259/2010, ak sa vyskytne situácia, že bude povinný ho uplatniť. ( 113 )

99. V každom prípade aj za predpokladu, že by tento súd súhlas manželky, ktorá bola diskriminovaná, s rozvodom považoval za preukázaný, takéto zistenie nemôže viesť k odmietnutiu uplatnenia právnej normy stanovenej v uvedenom článku.

100. Prístup, ktorý vnútroštátny súd zvolil vo svojej poslednej prejudiciálnej otázke, po druhé totiž nie je v súlade s cieľmi uvedenými v nariadení č. 1259/2010, a predovšetkým v jeho článku 10.

101. Komisia v tejto súvislosti vo svojich písomných a ústnych pripomienkach tvrdí, že norma, ktorá je uvedená v tomto článku 10, plní funkciu ochrany v prospech diskriminovaného manželského partnera, pretože ide o účastníka, ktorý sa nachádza v zraniteľnom postavení, a že táto funkcia by bola ohrozená v prípade, že by uvedená norma mala fakultatívny charakter. Existovalo by totiž riziko, že tento účastník bude súhlasiť so vzdaním sa uplatnenia právneho poriadku štátu konajúceho súdu, pričom je možné, že by ani nevedel o tom, že tento právny poriadok je pre neho priaznivejší. ( 114 )

102. Z prípravných prác, ktoré viedli k prijatiu nariadenia č. 1259/2010, vyplýva, že zásada autonómie vôle strán, ktorú tento nástroj stanovuje, našla svoje vyjadrenie v zavedení osobitných záruk, s cieľom tak zabezpečiť dodržiavanie „spoločných hodnôt Európskej únie“ ( 115 ), ako aj chrániť slabšieho z manželov. ( 116 ) Výnimka stanovená v jeho článku 10 by pritom bola zbavená potrebného účinku, a teda vyššie uvedené ciele by neboli dosiahnuté, ak by diskriminovaný manželský partner mohol akceptovať, že sa v jeho prípade táto výnimka na jeho úkor neuplatní, pričom by tak súhlasil s tým, že sa v jeho prípade uskutoční rozvod nespĺňajúci požiadavku rovnoprávnosti, bez ohľadu na to, či by to tak bolo pre nátlak zo strany jeho manželského partnera, z dôvodu jeho osobnej vôle dostať sa z konfliktnej situácie alebo jednoducho preto, že nepozná svoje práva.

103. Po tretie preskúmanie systému, do ktorého patrí článok 10 nariadenia č. 1259/2010, potvrdzuje tak doslovný, ako aj teleologický výklad, ktorý navrhujem prijať. Tento článok totiž zaručuje prednosť požiadaviek, ktoré obsahuje, pred právom zvoleným manželmi na základe článku 5 uvedeného nariadenia, a zároveň pred rozhodným právom, ktoré sa uplatní v prípade neexistencie voľby zo strany týchto manželov, na základe jeho článku 8. Ako uviedla Komisia, článok 10 sa uplatní hneď, ako sú splnené objektívne podmienky jeho uplatnenia, a umožňuje uprednostniť právny poriadok štátu konajúceho súdu aj v prípade, že si strany výslovne určili diskriminačný právny poriadok. Z toho vyplýva, že norma uvedená v uvedenom článku, ktorá je založená na dodržiavaní hodnôt, ktoré sa považujú za základné, bola stanovená tak, že má kogentný charakter, a teda bola na základe vôle normotvorcu Únie vyňatá zo sféry slobodnej dispozície so svojimi právami zo strany dotknutých osôb. ( 117 )

104. V dôsledku uvedeného sa domnievam, že ak sa preukáže, že manželský partner, ktorý je diskriminovaný z dôvodu pohlavia – v dôsledku uplatnenia rozhodného práva podľa článku 5 alebo článku 8 nariadenia č. 1259/2010 – s rozvodom súhlasil, tento súhlas nemôže viesť k odmietnutiu uplatniť právny poriadok štátu konajúceho súdu na základe článku 10 uvedeného nariadenia, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené týmto článkom. Inými slovami podľa môjho názoru by bolo potrebné dať negatívnu odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku v prípade, že by sa Súdny dvor k tejto subsidiárnej otázke vyjadril.

V. Návrh

105. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov, Nemecko), odpovedal takto: 1. Ustanovenia nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku, a najmä jeho článok 1, sa majú vykladať v tom zmysle, že do pôsobnosti tohto nariadenia nepatria rozvody vyhlásené bez konštitutívneho rozhodnutia súdu alebo iného verejného orgánu, akým je napríklad rozvod vyplývajúci z jednostranného vyhlásenia jedného z manželských partnerov a zaevidovaný cirkevným súdom. 2. Subsidiárne, v prípade, že by Súdny dvor rozhodol, že takéto rozvody súkromnej povahy do pôsobnosti nariadenia č. 1259/2010 patria, jeho článok 10 by sa mal vykladať jednak v tom zmysle, že právny poriadok štátu konajúceho súdu sa má uplatniť, pokiaľ cudzie právo určené na základe článku 5 alebo článku 8 tohto nariadenia vytvára diskrimináciu založenú na pohlaví manželov in abstracto, a jednak tak, že skutočnosť, že diskriminovaný manželský partner prípadne s rozvodom súhlasil, nemá žiaden význam pre uplatniteľnosť uvedeného článku.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10. Tento akt sa bežne nazýva „nariadenie Rím III“.

( 3 ) EU:C:2016:343.

( 4 ) Hlavné dôvody tohto rozhodnutia sú zhrnuté v bode 26 nižšie.

( 5 ) Toto nariadenie, ktoré nadobudlo účinnosť 30. decembra 2010, sa uplatňuje od 21. júna 2012 v členských štátoch, ktoré sa na tejto spolupráci zúčastňujú od počiatku a medzi ktoré patrí Spolková republika Nemecko. K dnešnému dňu sa uplatňuje v Belgicku, Bulharsku, Nemecku, Grécku, Španielsku, vo Francúzsku, v Taliansku, Lotyšsku, Litve, Luxembursku, Maďarsku, na Malte, v Rakúsku, Portugalsku, Rumunsku a v Slovinsku. Od 11. februára 2018 sa bude uplatňovať aj v Estónsku [pozri rozhodnutie Komisie (EÚ) 2016/1366 z 10. augusta 2016, ktorým sa potvrdzuje účasť Estónska na posilnenej spolupráci v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku, Ú. v. EÚ L 216, 2016, s. 23].

( 6 ) Ú. v. ES L 338, 2003, s. 1.

( 7 ) Text je v nemeckom a anglickom jazyku dostupný na tejto internetovej adrese: http://www.gesetze‑im‑internet.de/famfg/index.html.

( 8 ) Je ním konkrétne Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (zákon o prispôsobení určitých ustanovení medzinárodného práva súkromného nariadeniu č. 1259/2010 a o zmene ďalších ustanovení medzinárodného práva súkromného) z 23. januára 2013 (BGBl. 2013 I, s. 101), ktorý nadobudol účinnosť 29. januára 2013.

( 9 ) EU:C:2016:343, body 9 až 14.

( 10 ) S výmenným kurzom približne 0,75 eur za 1 USD k 12. septembru 2013.

( 11 ) Konkrétne v zmysle § 5 ods. 1 EGBGB.

( 12 ) EU:C:2016:343, body 18 až 33.

( 13 ) Pozri najmä rozsudky z 31. januára 2017, Lounani (C‑573/14, EU:C:2017:71, bod 56), a zo 14. júna 2017, Menini a Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, bod 28).

( 14 ) Pozri najmä uznesenie zo 16. apríla 2008, Club Náutico de Gran Canaria (C‑186/07, neuverejnené, EU:C:2008:227, bod 19), a rozsudok zo 7. júla 2011, Agafiţei a i. (C‑310/10, EU:C:2011:467, bod 28).

( 15 ) EU:C:2016:343.

( 16 ) Pozri bod 19 uznesenia z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343).

( 17 ) Ich zoznam je uvedený v poznámke pod čiarou 5 vyššie.

( 18 ) Čo sa týka nariadenia č. 2201/2003, Súdny dvor pripomenul, že jeho pôsobnosť sa obmedzuje na uznávanie rozhodnutí vydaných súdmi iných členských štátov (pozri body 20 až 22 uznesenia z 12. mája 2016, Sahyouni, C‑281/15, EU:C:2016:343).

( 19 ) Rozsudok z 18. októbra 1990 (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36 a 37).

( 20 ) Pozri najmä rozhodnutia citované v bodoch 24 až 29 uznesenia z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343).

( 21 ) Pozri tiež návrhy, ktoré som predniesol vo veci Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:506, body 43 a 44).

( 22 ) Pozri najmä rozsudky z 18. októbra 2012, Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 45 a nasl.); zo 7. novembra 2013, Romeo (C‑313/12, EU:C:2013:718, bod 21 a nasl.); uznesenie z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, bod 27 a nasl.); rozsudky z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 53 a nasl.), ako aj z 5. apríla 2017, Borta (C‑298/15, EU:C:2017:266, body 33 a 34).

( 23 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. januára 2003, BIAO (C‑306/99, EU:C:2003:3, bod 90 a nasl.).

( 24 ) Rozsudok zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i. (C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 23).

( 25 ) Pozri najmä uznesenie z 30. januára 2014, C. (C‑122/13, EU:C:2014:59, bod 15), ako aj rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, body 54 a 55).

( 26 ) Pozri najmä uznesenie z 30. júna 2011, Wamo (C‑288/10, EU:C:2011:443, bod 26 a nasl.); rozsudky z 13. júna 2013, Kostov (C‑62/12, EU:C:2013:391, body 24 a 25); z 21. septembra 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, bod 15), ako aj zo 4. mája 2017, HanseYachts (C‑29/16, EU:C:2017:343, bod 34).

( 27 ) Pozri rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 41 a 42), ako aj zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, bod 33).

( 28 ) Pozri najmä rozsudky zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, bod 28 a nasl.); z 18. októbra 2012, Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 51), ako aj zo 7. novembra 2013, Romeo (C‑313/12, EU:C:2013:718, bod 33); uznesenia z 3. septembra 2015, Orrego Arias (C‑456/14, neuverejnené, EU:C:2015:550, body 23 až 25), a z 28. júna 2016, Italsempione – Spedizioni Internazionali (C‑450/15, neuverejnené, EU:C:2016:508, body 22 a 23).

( 29 ) V rozsudku z 18. októbra 2012, Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638, body 53 až 57) tak Súdny dvor vyhlásil, že nemá právomoc z dôvodov, že za okolností sporu vo veci samej „[predmetný] akt Únie výslovne stanovuje prípad vylúčenia z jeho pôsobnosti“ a že „nemožno tvrdiť alebo predpokladať, že existuje záujem Únie na tom, aby v oblasti, ktorá bola normotvorcom Únie vylúčená z pôsobnosti aktu, ktorý prijal, bol výklad ustanovení toho aktu jednotný“.

( 30 ) Pozri najmä rozsudok zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i. (C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 21).

( 31 ) Okrem iného rozsudok z 21. júla 2016, VM Remonts a i. (C‑542/14, EU:C:2016:578, bod 18).

( 32 ) Pozri najmä rozsudky zo 7. novembra 2013, Romeo (C‑313/12, EU:C:2013:718, bod 25); zo 14. januára 2016, Ostas celtnieks (C‑234/14, EU:C:2016:6, body 19 až 21), ako aj z 5. apríla 2017, Borta (C‑298/15, EU:C:2017:266, bod 32).

( 33 ) V bode 30 uznesenia z 12. mája 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343), Súdny dvor uviedol, že vnútroštátny súd sa v uvedenom návrhu obmedzuje na tvrdenie, že „predseda Oberlandesgericht München (Vyšší krajinský súd Mníchov) tvrdil, že možnosť uznať rozhodnutie, ktoré je predmetom tohto konania, sa riadi… nariadením [č. 1259/2010], [ktoré] je uplatniteľné aj na takzvané ‚súkromné rozvody‘“.

( 34 ) Zdôrazňujem, že pojem „uznávanie“, ktorý sa v tejto súvislosti používa v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, treba v zmysle nemeckého práva chápať tak, že sa týka preskúmania zákonnosti súkromného rozvodu vyhláseného v cudzine – pričom ide o analýzu, ktorá si po prvé vyžaduje vyriešiť otázku kolízie právnych poriadkov s cieľom určiť právny režim uplatniteľný na tento rozvod –, a nie tak, že má rovnaký význam ako pojem, ktorý používa nariadenie č. 2201/2003, pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia, ktoré bolo vydané súdom jedného členského štátu, v právnom poriadku druhého členského štátu.

( 35 ) Pozri body 37 a 38 vyššie.

( 36 ) Pozri body 34 až 36 vyššie.

( 37 ) V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa uvádza, že sýrske právo pozná takýto súhlas, ako aj povolenie sudcu, ktoré má deklaratórnu povahu, pričom odkazuje na článok 85 a nasl. sýrskeho zákona č. 59 zo 17. septembra 1953, v znení zákona č. 34 z 31. decembra 1975, týkajúceho sa osobného štatútu, ktorých text je uvedený v diele Bergmann, A., FERID, M., a HENRICH, D.: Internationales Ehe‑ und Kindschaftsrecht. Frankfurt: Verlag für Standesamtswesen, 1981, zv. 17, časť „Sýria“, s. 11 a nasl.

( 38 ) Pozri bod 15 vyššie.

( 39 ) Pozri bod 16 vyššie.

( 40 ) Vnútroštátny súd uvádza, že zastáva dominantný názor, pričom spresňuje, že časť nemeckej doktríny a judikatúry usudzuje, že nariadenie č. 1259/2010 sa má uplatňovať iba v prípade, že o návrhu na rozvod rozhodne samotný súd zúčastneného členského štátu, a nie v rámci konania o uznaní rozvodu, ktorý už bol vyhlásený v zahraničí.

( 41 ) Pozri rozsudok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), z 28. mája 2008 (XII ZR 61/06, bod 36), dostupný na tejto internetovej adrese: http://juris.bundesgerichtshof.de/cgi‑bin/rechtsprechung/document.py?Gericht=bgh&Art=en&nr=44298&pos=0&anz=1

( 42 ) Pozri body 17 a 18 vyššie.

( 43 ) Hmotnoprávne preskúmanie sa v tomto prípade považuje za zbytočné z dôvodu, že súd alebo cudzí správny orgán vyhlási rozvod až po tom, ako on sám preskúmal právne podmienky, ktoré sa za týmto účelom vyžadujú.

( 44 ) Tento spôsob nakladania s cudzími rozvodmi, ktoré vyhlásil štátny orgán, sa považuje za „procesné uznanie“ (v nemeckom jazyku „verfahrensrechtliche Anerkennung“).

( 45 ) Nemecké súdy nevykonávajú žiadne preskúmanie nad rámec prekážok uznania, ktoré sú vymenované v tomto článku a medzi ktorými sa uvádza rozpor s nemeckým verejným poriadkom.

( 46 ) Tak ako sú vymedzené v bode 4 vyššie.

( 47 ) Z hľadiska nemeckého práva je prísnejšie preverenie, ktoré presahuje rámec preskúmania stanovených dôvodov na odmietnutie, vo vzťahu k takýmto rozvodom odôvodnené, pretože neexistuje záruka opodstatnenosti rovnocenná záruke vyplývajúcej z konštitutívnej účasti verejného orgánu.

( 48 ) Tento spôsob nakladania s cudzími rozvodmi súkromnej povahy sa považuje za „uznanie na základe kolíznych noriem“ (v nemeckom jazyku „kollisionsrechtliche Anerkennung“), aj keď použitie pojmu „uznanie“ je podľa môjho názoru do istej miery zavádzajúce (pozri aj poznámku pod čiarou 34 vyššie).

( 49 ) Podľa dôvodovej správy k návrhu zákona z 23. januára 2013, spomenutého v bode 18 vyššie, „iba Súdny dvor Európskej únie môže poskytnúť záväzný výklad nariadenia [č. 1259/2010]. Práve tejto inštitúcii tak po prvé prináleží vyriešiť sporné otázky. Treba však upozorniť na určité otázky, ktoré by mohli mať význam pre výklad právneho aktu v Nemecku[.] Nariadenie [č. 1259/2010] sa uplatňuje aj na súkromné rozvody. Je síce pravda, že jeho ustanovenia túto rozšírenú oblasť pôsobnosti výslovne neupravujú, no podľa jeho odôvodnenia 9 je jeho cieľom vytvoriť komplexný právny rámec v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku. Súkromný rozvod sa neuvádza medzi oblasťami, na ktoré sa toto nariadenie nevzťahuje na základe jeho článku 1 ods. 2 článok 4, ktorý stanovuje všeobecné uplatňovanie uvedeného nariadenia, neobsahuje žiadne obmedzenie, pokiaľ ide o právne poriadky, ktoré povoľujú súkromný rozvod. Práve len z dôvodu, že – do tej miery, do akej sa z toho dá usudzovať – právne poriadky zúčastnených členských štátov súkromný rozvod nepoznajú, sa nariadenie [č. 1259/2010] na určitých miestach zameriava na ‚bežný‘ prípad rozvodu a odluky, ktoré sú vyhlásené súdom“ (pozri Bundestag Drucksache č. 17/11049 zo 17. októbra 2012, s. 8, dostupný na tejto internetovej adrese: http://dip21.bundestag.de/dip21/btd/17/110/1711049.pdf).

( 50 ) Hoci podľa vnútroštátneho súdu niektorí autori navrhujú riešenia na vyplnenie „právneho vákua“, ktoré bolo vytvorené týmto zrušením (konkrétne analogické uplatnenie buď § 14 a 17 starého znenia EGBGB, alebo ustanovení nariadenia č. 1259/2010), nič to nemení na skutočnosti, že v nemeckom práve z toho podľa môjho názoru stále vyplýva značná právna neistota (pozri najmä HELMS, T.: Reform des internationales Scheidungsrechts durch die Rom III‑Verordnung. In: FamRZ. 2011, č. 22, s. 1765 a nasl., ako aj PIKA, M., WELLER, M.‑P.: Privatscheidungen zwischen Europäischem Kollisions‑ und Zivilprozessrecht. In: IPRax. 2017, č. 1, s. 65 a nasl.).

( 51 ) Zdôrazňujem, že v danom prípade ide o právnu normu, ktorá má svoj pôvod v judikatúre, a nie jednoducho iba o domnelú prax správneho orgánu, akou bola tá, na základe ktorej Súdny dvor odmietol svoju právomoc v uznesení z 28. júna 2016, Italsempione – Spedizioni Internazionali (C‑450/15, neuverejnené, EU:C:2016:508, body 22 a 23), z dôvodov, že „popis vnútroštátnej praxe úradu pre hospodársku súťaž nemožno považovať za priamy a nepodmienený odkaz na právo Únie“.

( 52 ) Bolo to tak okrem iného vo veci uvedenej v poznámke pod čiarou 29 vyššie.

( 53 ) Z dôvodov, ktoré budú uvedené v bode 52 a nasl. nižšie.

( 54 ) V súlade s judikatúrou uvedenou v bode 31 vyššie.

( 55 ) Pripomínam pritom, že je nesporné, že ustanovenia nariadenia č. 1259/2010 nie sú priamo uplatniteľné na prejednávanú vec (pozri body 32 a 33 vyššie).

( 56 ) Pozri bod 34 a nasl. vyššie.

( 57 ) Pozri bod 32 a nasl. vyššie.

( 58 ) Pozri bod 35 vyššie.

( 59 ) Toto tvrdenie zastáva aj časť nemeckej doktríny, no nezdá sa, že by išlo o jej väčšiu časť (pozri najmä WIESE, V.: Article 1 [Rome III], Scope. In: Rome Regulations, Commentary. Ed. G.‑P. Calliess. 2nd ed. Alphen aan den Rijn: Kluwer Law International, 2015, s. 861, bod 12, ako aj komentár k článku 1 nariadenia č. 1259/2010 v diele CORNELOUP, S.: Droit européen du divorce. In: Travaux du Centre de recherche sur le droit des marchés et des investissements internationaux. Paris: LexisNexis, 2013, zv. 39, s. 497 – 499, body 9 a 10).

( 60 ) Pozri najmä rozsudky z 9. novembra 2016, Wathelet (C‑149/15, EU:C:2016:840, bod 28), a z 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, bod 42).

( 61 ) Pozri článok 1 ods. 2 písm. c) a odôvodnenie 10 druhú vetu uvedeného nariadenia.

( 62 ) Konkrétne „všetky príslušné orgány v zúčastnených členských štátoch s právomocou konať vo veciach, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia“. Podľa odôvodnenia 13 nariadenia č. 1259/2010 „by sa [toto nariadenie] malo uplatňovať bez ohľadu na povahu konajúceho súdu“.

( 63 ) Pozri najmä článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 2 a 3, články 8 a 13, ako aj článok 18 ods. 1 tohto nariadenia.

( 64 ) Podľa niektorých autorov, „tak súdy v úzkom zmysle slova, ako aj správne orgány, ba i notári budú musieť uplatňovať nové normy, ktoré sa tak budú vzťahovať na rozličné formy rozvodu, od súdneho konania po úkon spočívajúci v súkromnom prejave vôle, ktorý sa len jednoducho osvedčí, ak už nie čisto súkromný rozvod. Rozhodujúcim je predmet konania, nie spôsob jeho uskutočnenia. Z oblasti tejto právnej úpravy sú však a priori naďalej vylúčené čisto cirkevné konania, pretože v tomto prípade orgán nevystupuje v mene zúčastneného členského štátu, ibaže by ním bol zriadený“ (pozri HAMMJE, P.: Le nouveau règlement [č. 1259/2010]. In: Revue critique de droit international privé. 2011, s. 291 a nasl., bod 7).

( 65 ) Vzhľadom na to, že vedený článok 10 je predmetom ďalších otázok, ktoré boli Súdnemu dvoru položené v prejednávanej veci, budem sa mu v tejto súvislosti venovať podrobnejšie (pozri bod 68 a nasl. nižšie).

( 66 ) S výhradou uplatnenia výnimiek podľa článkov 10 a 12 nariadenia č. 1259/2010 (pokiaľ ide o mechanizmy upravené v týchto článkoch, pozri bod 79 a nasl. nižšie).

( 67 ) Pripomínam, že legislatívne práce, ktoré viedli k prijatiu nariadenia č. 1259/2010, boli pôvodne začaté vo forme prepracovania tohto nástroja [pozri návrh nariadeni[a] [R]ady[,] ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 2201/2003, pokiaľ ide o súdnu právomoc, a ktorým sa zavádzajú pravidlá týkajúce sa rozhodného práva v manželských veciach, KOM(2006) 399].

( 68 ) Pozri odôvodnenie 13 nariadenia č. 1259/2010 („ak je to vhodné, konanie by sa malo považovať za začaté v súlade s nariadením… č. 2201/2003“) a jeho článok 2 (podľa ktorého nariadením č. 1259/2010 „nie je dotknuté uplatňovanie nariadenia… č. 2201/2003“).

( 69 ) Tak ako sú vymedzené v článku 2 bode 1 nariadenia č. 2201/2003 („všetky orgány v členských štátoch s právomocou vo veciach, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia podľa článku 1“), rovnakými slovami, aké používa článok 3 bod 2 nariadenia č. 1259/2010 (citovaného v poznámke pod čiarou 62 vyššie). V tejto súvislosti poznamenávam, že v rámci prebiehajúcich prác na prepracovaní nariadenia č. 2201/2003, ktoré sa týka hlavne jeho ustanovení o rodičovských právach a povinnostiach, sa plánuje spresniť pojem „súd“ členského štátu v zmysle tohto nariadenia tak, aby už jasnejšie odkazoval na „súdny alebo správny orgán“ členského štátu [pozri zmeny článku 2 nariadenia č. 2201/2003, ktoré navrhuje Komisia vo svojom návrhu nariadenia Rady z 30. júna 2016, COM(2016) 411 final, s. 35].

( 70 ) Pozri najmä článok 1 ods. 1 písm. a), článok 2 ods. 1 a 4, článok 19 ods. 2 a 3, ako aj článok 21 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.

( 71 ) Pozri poslednú vetu výňatku z parlamentného dokumentu citovaného v poznámke pod čiarou 49 vyššie.

( 72 ) Zoznam členských štátov, ktoré sa pôvodne zúčastňovali na tejto posilnenej spolupráci, je uvedený v odôvodnení 6 nariadenia č. 1259/2010.

( 73 ) Netreba si zamieňať prípady súkromných rozvodov, akým je aj rozvod, o aký ide vo veci samej, a prípady mimosúdnych rozvodov, v ktorých je súd nahradený iným verejným orgánom (v tejto súvislosti pozri príspevky BERNARD, Y., FERRAND, F. v diele: La rupture du mariage en droit comparé. In: Droit comparé et européen, Société de législation comparée. Ed. F. Ferrand, H. Fulchiron. Paris, 2015, zv. 19, s. 49 a s. 76 – 78).

( 74 ) V bodoch 59 až 64 vyššie.

( 75 ) Opatrnosť je tým viac potrebná, že v zúčastnených členských štátoch boli zistené veľmi odlišné prístupy, pokiaľ ide o prijímanie cudzích rozhodnutí spočívajúcich v zavrhnutí (pozri príspevok BIDAUD‑GARON, C. v diele: La rupture du mariage en droit comparé, c. d. v poznámke pod čiarou 73 vyššie, s. 244 a 245).

( 76 ) Tento prvý prípad bude v praxi nastávať zriedka, pretože rozvod zakazuje málo štátov (pozri tie, ktoré sa uvádzajú v diele DEVERS, A., FARGE, M.: Le nouveau droit international privé du divorce – À propos du règlement Rome III sur la loi applicable au divorce. In: Droit de la famille. 2012, č. 6, štúdia 13, bod 28), a nie je predmetom prejednávaného konania vo veci samej, no napriek tomu ho treba mať na pamäti pri výklade uvedeného článku 10 v prejednávanej veci.

( 77 ) Vnútroštátny súd, ktorý poukazuje na články 85 a 105 vyššie uvedeného sýrskeho zákona (poznámka pod čiarou 37 vyššie), uvádza, že za predpokladu, že je v prejednávanej veci uplatniteľné sýrske právo, toto právo nezaručuje manželke rovnaký prístup k rozvodu, keďže napriek tomu, že okrem rozvodu na základe vzájomného súhlasu pozná rozvod súdom na návrh ženy, nič to nemení na skutočnosti, že tento rozvod výslovne podlieha podmienke, ktorou je podanie návrhu na začatie súdneho konania, a ďalším podmienkam – ktorými je konkrétne choroba alebo postihnutie jej manžela –, zatiaľ čo manželovi poskytuje toto právo neobmedzené právo rozviesť sa na základe jednostranného úkonu.

( 78 ) Belgická vláda sa tak zdržala analýzy druhej a tretej prejudiciálnej otázky vzhľadom na odpoveď, ktorú navrhla dať na prvú položenú otázku.

( 79 ) Pripomínam, že právo určené na základe nariadenia č. 1259/2010 sa musí uplatniť aj v prípade, že ide o právo členského štátu, ktorý sa nezúčastňuje na posilnenej spolupráci, alebo právo tretieho štátu.

( 80 ) Táto problematika sa odlišuje od problematiky spočívajúcej v otázke, či sa posúdenie diskriminačného charakteru cudzieho práva má vykonať formálne, zameriavajúc sa na prísnu rovnosť práv manželských partnerov v súvislosti s prístupom k rozvodu, alebo skôr z vecnej stránky, zameriavajúc sa iba na rovnocennosť týchto práv.

( 81 ) „In bestimmten Situationen, in denen das anzuwendende Recht…“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Rovnaká formulácia je uvedená okrem iného v dánskej jazykovej verzii: „I visse situationer, hvor den valgte lov…“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 82 ) K tejto problematike pozri LEIN, E.: Article 10 [Rome III], Application of the Law to the Forum. In: Rome Regulations, Commentary, c. d. v poznámke pod čiarou 59, bod 11 a poznámka 24.

( 83 ) Pozri najmä španielsku jazykovú verziu: „En algunas situaciones es oportuno,… por ejemplo cuando la ley aplicable…“; anglickú jazykovú verziu: „In certain situations, such as where the applicable law…“; francúzsku jazykovú verziu: „Dans certaines situations,… comme lorsque la loi applicable…“; portugalskú jazykovú verziu: „Em certas situações,… quando a lei aplicável…“, a švédsku jazykovú verziu: „I vissa situationer, till exempel när tillämplig lag…“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 84 ) Pôvodne bol článok 10 tohto nariadenia koncipovaný tak, že mal priamo súvisieť s ustanoveniami určujúcimi rozhodné právo, ktoré sa má v zásade uplatňovať pre rozvod alebo odluku, konkrétne s normou uvedenou v jeho článku 8 (týkajúcom sa rozhodného práva v prípade neexistencie jeho voľby zo strany účastníkov), pričom súčasný článok 9 (týkajúci sa zmeny rozluky na rozvod) v pôvodnej verzii nebol uvedený. Rovnako sa tak odôvodnenie 24 uvedeného nariadenia (ktoré sa vzťahuje na uvedený článok 10) nachádzalo hneď za súčasným odôvodnením 21 (ktoré sa vzťahuje na uvedený článok 8) a podľa môjho názoru práve z hľadiska tohto starého umiestnenia treba chápať výraz „V určitých situáciách“, ktorý je uvedený na jeho začiatku, ako obmedzenie vo vzťahu k zásadám, ktoré boli v tom čase uvedené hneď nad týmto obmedzením, pričom túto analýzu potvrdzuje pojem „však“, ktorý bol ponechaný v tomto odôvodnení 24 (pozri odôvodnenia 19 a 20, ako aj články 4 a 5 návrhu nariadenia, ktorý Komisia predložila 24. marca 2010 [KOM(2010) 105 v konečnom znení], dokument revidovaný 16. apríla 2010; Lein, E.: c. d., bod 11 v závere).

( 85 ) Pozri najmä rozsudky z 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, body 30 až 32); z 26. apríla 2017, Popescu (C‑632/15, EU:C:2017:303, bod 35), ako aj z 8. júna 2017, Sharda Europe (C‑293/16, EU:C:2017:430, bod 21).

( 86 ) Podľa uvedeného odôvodenia 25, „vo výnimočných situáciách by súdy zúčastnených členských štátov mali mať z dôvodu verejného záujmu možnosť odmietnuť uplatnenie ustanovenia cudzieho právneho poriadku v konkrétnych prípadoch, keď by uplatnenie tohto právneho poriadku bolo v zjavnom rozpore s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu. Súdy by však nemali mať možnosť uplatniť výhradu verejného poriadku na účely odmietnutia uplatnenia ustanovenia právneho poriadku iného štátu, ak by to bolo v rozpore s Chartou základných práv Európskej únie [ďalej len ‚Charta‘], najmä s jej článkom 21, ktorým sa zakazuje akákoľvek forma diskriminácie“.

( 87 ) Nemecká vláda tvrdí, že v tomto konkrétnom rámci vôbec neexistovala potreba uplatniť namiesto cudzieho rozvodového práva v plnom rozsahu právny poriadok štátu konajúceho súdu, z titulu výnimky stanovenej v uvedenom článku 10, ktorý je sformulovaný pre všeobecný prípad rozvodu, ktorý je vyhlásený na základe súdneho rozhodnutia s konštitutívnym účinkom, v prípade, že abstraktná diskriminácia, ku ktorej dochádza na základe tohto cudzieho práva, nemala konkrétne dôsledky v prejednávanom prípade.

( 88 ) Treba poznamenať, že tieto dve ustanovenia sú od seba oddelené článkom 11, ktorý sa týka vylúčenia odkazu na normy medzinárodného práva súkromného štátu, ktorého právo je určené.

( 89 ) Výhrada verejného poriadku podľa článku 12 nariadenia č. 1259/2010 sa bude môcť uplatniť v prípade, že nie sú splnené podmienky na uplatnenie jeho článku 10 (predovšetkým vtedy, keď je predmetná diskriminácia založená na inom kritériu, než je pohlavie manželov).

( 90 ) V tomto zmysle pozri DEVERS, A., FARGE, M.: c. d., bod 28.

( 91 ) Tento spôsob uplatnenia uvedeného článku 10, in abstracto, však predsa len neznamená, že sú vnútroštátne súdy zbavené právomoci, alebo skôr oslobodené od povinnosti preveriť, že právo určené na základe ostatných ustanovení nariadenia č. 1259/2010 je skutočne diskriminačné z hľadiska svojho obsahu. Nemožno sa tak domnievať, že na základe tohto článku sa uplatnenie právnych predpisov inšpirovaných moslimskou právnou kultúrou musí spravidla odmietnuť (v tejto súvislosti pozri Möller, L.‑M.: No Fear of Talâq: Reconsideration of Muslim Divorce Laws in Light of the Rome III Regulation. In: Journal of Private International Law. 2014, zv. 10, č. 3, s. 461 – 487).

( 92 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 93 ) V tomto zmysle pozri LEIN, E.: c. d., bod 25 a doktrínu citovanú týmto autorom. Posledná veta, ktorá je uvedená v uvedenom odôvodnení 24, „tým by však nemala byť dotknutá doložka o výhrade verejného poriadku“, podľa môjho názoru zosilňuje rozdiel medzi pravidlom, ktoré je stanovené v článku 10 nariadenia č. 1259/2010, a výnimkou verejného poriadku, ktorá je uvedená v jeho článku 12.

( 94 ) Z odôvodnenia úplne prvého návrhu, ktorý viedol k prijatiu tohto článku 10, vyplýva, že pôvodným cieľom normotvorcu bolo „vyriešiť problémy, s ktorými sa stretávajú určité cudzinky, ktoré navrhujú odluku alebo rozvod v niektorých členských štátoch“, a to tak, že sa im k nim umožní prístup bez ohľadu na uplatniteľnosť právneho poriadku štátu, ktorého majú občianstvo [pozri zmeny 25 a 30 navrhnuté v správe Európskeho parlamentu z 21. októbra 2008, A6‑2008/361, týkajúce sa návrhu nariadenia KOM(2006) 399, c. d., poznámka pod čiarou 67].

( 95 ) Hodnoty, ktoré sú napokon spoločné aj pre ostatné európske štáty, keďže zásada rovnosti medzi manželmi pri zániku manželstva je vyjadrená v článku 5 Protokolu č. 7, ktorý je pripojený k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a ktorý bol podpísaný na pôde Rady Európy 22. novembra 1984.

( 96 ) Podľa odôvodnenia 30 nariadenia č. 1259/2010 toto nariadenie „rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané v [Charte], najmä v jej článku 21, ktorým sa zakazuje akákoľvek diskriminácia najmä z dôvodu pohlavia,… a „súdy zúčastnených členských štátov by [ho] mali… uplatňovať so zreteľom na uvedené práva a zásady“.

( 97 ) Pozri návrh nariadenia KOM(2010) 105 v konečnom znení, body 5.3 a 6 dôvodovej správy (konkrétne komentáre k článkom 2, 3 a 5); odôvodnenia 14, 20 a 24, ako aj článok 3 ods. 1 a článok 5. Predovšetkým v komentári k článku 2 tohto návrhu sa výslovne uvádza, že „do nariadenia sa vložili ochranné doložky, aby sa v prípade rozvodu alebo právnej rozluky zabránilo uplatneniu cudzích právnych poriadkov, ktoré sú nezlučiteľné so spoločnými hodnotami Európskej únie“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 98 ) Pokiaľ ide o obavy, ktoré vyjadrili predovšetkým škandinávske členské štáty v rámci vzniku tohto článku, a dôsledky, ktoré z toho treba vyvodiť, pokiaľ ide o jeho výklad, pozri Möller, L.‑M.: c. d., s. 467 – 470.

( 99 ) Pozri tiež návrh nariadenia KOM(2010) 105 v konečnom znení, body 2 a 5.3 dôvodovej správy, kde sa uvádza, že z toho vyplývajúce zjednodušenie bude na prospech manželov, ako aj odborníkov z praxe.

( 100 ) Je pravda, že ak sa na základe článku 10 tohto nariadenia namiesto diskriminačného právneho poriadku v plnom rozsahu uplatní právny poriadok štátu konajúceho súdu, môže to predstavovať problém, pretože v dôsledku toho by sa mohlo zabraňovať tomu, aby sa rozhodnutie o rozvode, ktoré bolo vyhlásené v zúčastnenom členskom štáte, uznalo v treťom štáte, s ktorým majú účastníci konania užšie väzby (v tejto súvislosti pozri najmä LEIN, E.: c. d., bod 27 a citovaná doktrína). Komisia však správne uvádza, že riešenie tohto problému prináleží normotvorcovi a že ho nemožno odstrániť tým, že sa napriek jasnému zneniu článku 10 vytvorí väzba medzi článkom 10 a článkom 12 uvedeného nariadenia.

( 101 ) To predpokladá, aby výklad, ktorý poskytne Súdny dvor, bol platný bez ohľadu na konkrétne okolnosti konania vo veci samej, osobitosti danej právnej situácie alebo špecifickosť práva členského štátu, v ktorom má sídlo konajúci súd. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa odôvodnenia 9 nariadenia č. 1259/2010 je cieľom tohto nariadenia „stanoviť jednoznačný a komplexný právny rámec“ v oblasti jeho pôsobnosti a že jeho kapitola II, v ktorej je obsiahnutý článok 10, sa nazýva „Jednotné pravidlá týkajúce sa rozhodného práva pre rozvod a rozluku“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 102 ) Podľa vnútroštátneho súdu by sa skutočnosť, že v prejednávanej veci manželka v podpísanom dokumente vyhlásila, že prijala finančné plnenia a že je jej manžel oslobodený od svojich povinností na základe manželskej zmluvy, dala vnímať ako súhlas dotknutej osoby, pokiaľ ide o vyhlásený rozvod.

( 103 ) Nemecká vláda uviedla, že podľa jej názoru, by dostatočná sloboda mohla chýbať buď v prípade, že manželský partner, ktorý má na základe rozhodného práva výhodnejšie postavenie, využil svoje silné postavenie tak, že na druhého manželského partnera vyvinul nátlak, aby prijal kompenzačné plnenie, alebo v prípade, že abstraktne diskriminovaný manželský partner dal svoj súhlas bez toho, aby si plne uvedomoval dosah svojho rozhodnutia, alebo na základe nedostatočných informácií, čo prináleží preskúmať konajúcemu súdu.

( 104 ) Pán Mamisch tvrdí, že k uplatneniu uvedeného článku 10 by nemalo dôjsť na úkor osoby požívajúcej ochranu pred diskrimináciou, čomu by tak podľa jeho názoru bolo v prípade, že by zavrhnutie nemohlo byť uznané napriek tomu, že dotknutá manželka s takýmto zánikom manželstva súhlasila, pretože by sa chcela znova vydať.

( 105 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 106 ) Francúzska vláda z toho vyvodzuje záver, že to, že diskriminovaný manželský partner súhlasil s prijatím kompenzačného plnenia, nepredstavuje skutočnosť, ktorou by sa dala preukázať vôľa tohto manželského partnera súhlasiť s rozvodom, a teda existencia rozvodového konania rešpektujúceho zásadu rovnosti zaobchádzania medzi manželmi v zmysle uvedeného článku 10.

( 107 ) Pozri článok 1 ods. 2 písm. e) a g) uvedeného nariadenia, ako aj odôvodnenie 10.

( 108 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 109 ) V prejednávanej veci vyplatenie finančnej kompenzácie, ku ktorému došlo 12. septembra 2013.

( 110 ) V predmetnom prípade k rozvodu došlo prostredníctvom zavrhnutia, ktoré bolo vyhlásené manželom, a následne zaevidované cirkevným orgánom 19. a 20. mája 2013.

( 111 ) To, že vnútroštátny súd uskutočnil takéto prirovnanie, sa dá vysvetliť asi tým, že podľa nemeckých kolíznych noriem by sa takéto vyplatenie peňazí mohlo spravovať rozhodným právom pre samotný rozvod, a nie pre jeho právne účinky, ak by sa posudzovalo ako kompenzácia, a nie ako výživné na manželku v období po rozvode (pozri v tomto zmysle Möller, L.‑M.: c. d., s. 476 a poznámka 53).

( 112 ) Ide o rozhodnutie uvedené v bode 22 vyššie.

( 113 ) Pripomínam pritom, že Súdny dvor má právomoc poskytnúť všetky usmernenia vychádzajúce tak zo spisu vo veci samej, ako aj z pripomienok, ktoré mu boli predložené, a umožňujúce vnútroštátnemu súdu rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 5. júna 2014, I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 55).

( 114 ) Komisia v tejto súvislosti vytvára analógiu s inými oblasťami práva Únie (najmä s ochranou spotrebiteľa), kde sú takéto normy kogentné práve s cieľom zabrániť tomu, aby sa slabšia strana, vo vzťahu ku ktorej je pravdepodobné, že môže byť pod tlakom silnejšej strany, vzdala práv, ktoré sú jej zaručené, a tak stratila ochranu, ktorej poskytnutie je zámerom práva Únie.

( 115 ) Pozri tiež bod 84 a nasl. vyššie.

( 116 ) Pozri najmä návrh nariadenia KOM(2010) 105 v konečnom znení [body 2.2, 2.3 in fine, 5.3, ako aj bod 6 (obzvlášť komentáre k článkom 2, 3 a 5) dôvodovej správy; odôvodnenia 14, 20 a 24; článok 3 ods. 1 a článok 5], ako aj stanovisko Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru z 29. apríla 2010 (Ú. v. C 44, 2011, s. 167, body 3.3 a 3.4).

( 117 ) V tom istom duchu rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 22. marca 2012, Konstantin Markin v. Rusko (ECLI:CE:ECHR:2012:0322JUD003007806, § 150) zdôrazňuje, že „vzhľadom na základný význam zákazu diskriminácie založenej na pohlaví nemožno pripustiť možnosť vzdať sa práva nebyť predmetom takejto diskriminácie, pretože takéto vzdanie sa práva by bolo v rozpore s dôležitým verejným záujmom“.