NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 26. apríla 2018 ( 1 )

Vec C‑17/17

Grenville Hampshire

proti

The Board of the Pension Protection Fund,

za účasti:

Secretary of State for Work and Pensions

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal (Odvolací súd, Spojené kráľovstvo)]

„Prejudiciálne konanie – Ochrana zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa – Článok 8 smernice 2008/94/ES – Ochrana práv zakladajúcich okamžitý alebo budúci nárok zamestnancov na dávky v starobe – Doplnkový podnikový dôchodkový systém – Minimálna záruka – Priama uplatniteľnosť“

I. Úvod

1. Predkladaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka ochrany zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa. Konkrétne ide o osud nárokov z podnikového dôchodkového fondu, ktorý bol zriadený u zamestnávateľa v prípade jeho insolvencie. Také nároky sú upravené v článku 8 smernice 2008/94/ES ( 2 ), ktorý členským štátom ukladá povinnosť prijať opatrenia na ochranu záujmov zamestnancov týkajúcich sa ich práv zakladajúcich ich nárok na dávky v starobe pre prípad platobnej neschopnosti zamestnávateľa. Túto povinnosť ochrany už Súdny dvor vo svojich rozsudkoch vo veciach Robins a Hogan konkretizoval v tom zmysle, že zamestnancom musí v prípade insolvencie ich zamestnávateľa zostať zachovaných aspoň 50 % ich nárokov na dávky v starobe. ( 3 )

2. V prejednávanom konaní sa opäť dostáva do popredia otázka transpozície smernice v Spojenom kráľovstve, ktorá stanovuje absolútnu hornú hranicu nárokov na náhradu, ktoré patria zamestnancom v prípade insolvencie ich zamestnávateľa. Spornou vnútroštátnou úpravou sú dotknutí predovšetkým takí zamestnanci, ktorých nároky z doplnkového podnikového dôchodkového systému sú už relatívne vysoké. V prípade žalobcu v konaní pred vnútroštátnym súdom, pána Hampshirea, táto právna úprava vedie k strate viac ako 67 % jeho nárokov na starobný dôchodok.

3. Z tohto hľadiska vzniká otázka o rozsahu a o praktickom uplatňovaní minimálnej záruky nadobudnutých dôchodkových nárokov, ktorú vypracoval Súdny dvor.

4. Okrem toho sa nastoľuje otázka o možnosti priamej uplatniteľnosti článku 8 smernice v prejednávanom konaní. Toto ustanovenie je síce čo do slovného znenia koncipované pomerne široko, súčasne však už prešlo ďalekosiahlou konkretizáciou prostredníctvom judikatúry Súdneho dvora.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

5. Právny rámec Únie v tomto prípade určujú predpisy smernice 2008/94 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (ďalej tiež „smernica“). Z odôvodnenia 3 smernice vyplýva, že jej účelom je ochrana zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, najmä so zreteľom na výplatu ich neuspokojených nárokov.

6. Článok 8 smernice stanovuje: „Členské štáty zabezpečia, aby sa prijali potrebné opatrenia na ochranu záujmov zamestnancov a osôb, ktoré v deň, keď sa začala platobná neschopnosť ich zamestnávateľa, už podnik alebo podnikateľskú činnosť opustili, v súvislosti s právami zakladajúcimi ich okamžitý alebo budúci nárok na dávky v starobe vrátane pozostalostných dávok v rámci doplnkových podnikových alebo medzipodnikových dôchodkových systémov mimo vnútroštátnych systémov zákonného sociálneho zabezpečenia.“

7. Okrem toho treba poukázať na článok 12 písm. a) smernice, ktorý obsahuje nasledujúcu právnu úpravu: „Táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov: a) prijímať nevyhnutné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu; b) …“

B. Vnútroštátne právo

8. Smernica 2008/94 bola v Spojenom kráľovstve, čo sa týka ochrany práv zamestnancov na dávky v starobe, v podstate transponovaná prostredníctvom Pensions Act 2004 (zákon o dôchodkoch z roku 2004).

9. Zákon o dôchodkoch z roku 2004 zriaďuje zákonný fond dôchodkového zabezpečenia, Pension Protection Fund (ďalej len „PPF“). V prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa tento fond za určitých predpokladov preberá záruku za nároky zamestnancov z doplnkového podnikového dôchodkového systému. Na financovanie tejto úlohy vyberá poplatok od všetkých registrovaných doplnkových podnikových dôchodkových systémov. Okrem toho v prípade prevzatia záruky preberá aj zvyšné aktíva dotknutého dôchodkového systému. Board of the Pension Protection Fund (ďalej len „Board“) spravuje PPF.

10. Podľa § 127 ods. 2 zákona o dôchodkoch z roku 2004 PPF preberie záruku za predpokladu, že hodnota aktív dotknutého systému v čase, keď nastala platobná neschopnosť zamestnávateľa, je nižšia ako výška zaistených záväzkov.

11. Za „zaistené záväzky“ v zmysle tohto predpisu sa však nepovažujú všetky dôchodkové nároky všetkých zamestnancov z doplnkového podnikového dôchodkového systému, ale iba nároky na náhradu, ktoré pre nich vyplývajú zo zákona o dôchodkoch z roku 2004 (tzv. náhrada z PPF). Výšku konkrétnej náhrady z PPF, ktorá sa má vyplatiť, stanovuje Board potom, ako nastala platobná neschopnosť, počas takzvaného hodnotiaceho obdobia.

12. Zamestnancom, ktorí v čase insolvencie zamestnávateľa už dosiahli normálny dôchodkový vek požadovaný dôchodkovým systémom, sa podľa § 162 zákona o dôchodkoch z roku 2004 ich nároky nekrátia. Naproti tomu zamestnanci, ktorí v čase insolvencie ešte nedosiahli normálny dôchodkový vek, majú nárok iba na 90 % svojich nadobudnutých budúcich nárokov. Ich nárok je navyše podľa prílohy 7 § 26 zákona o dôchodkoch z roku 2004 obmedzený hornou hranicou, ktorá je predmetom tu prejednávaného sporu.

13. Sumu hornej hranice platnú pre konkrétny rok pre zamestnancov určitej vekovej kategórie stanovuje PPF. Tá sa každý rok zvyšuje úmerne všeobecnému vývoju miezd. Poberateľ dávok, na ktorého sa aplikuje horná hranica, však doživotne dostáva sumu, ktorá bola stanovená pre rok, v ktorom mu PPF prvýkrát vyplatila dávky.

14. § 28 prílohy 7 zákona o dôchodkoch z roku 2004 navyše stanovuje inflačnú valorizáciu ohraničenú najviac na 2,5 % p. a. pre už raz stanovené maximálne sadzby; úprava hornej hranice vykonaná na základe tohto predpisu však nie je stanovená pre také výplaty náhrady, ktoré sú poberané na základe zamestnania spred 6. apríla 1997.

15. Ak PPF po ukončení svojej previerky a vypočítaní celkového objemu prevzatých zaistených záväzkov dôjde k záveru, že v rozhodnom čase boli v doplnkovom podnikovom dôchodkovom systéme dostatočné aktíva na to, aby bolo možné vyplatiť zamestnancom aspoň dávky vo výške náhrady z PPF, § 154 zákona o dôchodkoch z roku 2004 stanovuje, že nie je dôvod na to, aby PPF prevzal záruku.

16. V tomto prípade sa doplnkový podnikový dôchodkový systém realizuje mimo PPF. Konkrétny doplnkový dôchodkový systém je tak povinný zabezpečiť zamestnancom náhradu z PPF zo zvyšných prostriedkov. Podľa § 154 ods. 7 zákona o dôchodkoch z roku 2004 pri tom doplnkový podnikový dôchodkový systém podlieha pokynom PPF.

17. Hneď ako PPF vykoná ohodnotenie, stáva sa podľa § 145 zákona o dôchodkoch z roku 2004 – s výhradou námietky – záväzným.

III. Skutkový stav, spor vo veci samej a návrh na začatie prejudiciálneho konania

18. Pán Grenville Hampshire, odvolateľ v konaní pred vnútroštátnym súdom, bol od roku 1971 do roku 1998 zamestnaný v spoločnosti Turner&Newall plc (ďalej len „T&N“). Počas celej doby zamestnania bol členom doplnkového podnikového dôchodkového systému spoločnosti T&N. V roku 1998 odišiel vo veku 51 rokov do dôchodku, pričom správca dôchodkového systému spoločnosti T&N stanovil jeho hrubý nárok na dôchodok vo výške 48781,80 libier ročne s prirátaním ročného zvýšenia o najmenej 3 %. Po prevzatí spoločnosti americkým podnikom Federal Mogul bola v USA v roku 2001 ohlásená insolvencia spoločnosti T&N, teraz Federal Mogul. Následne PPF 10. júla 2006 v Spojenom kráľovstve začal preverovanie týkajúce sa prevzatia doplnkového podnikového dôchodkového systému.

19. Po ukončení previerky PPF 19. septembra 2011 došiel k záveru, že k 10. júlu 2006 bolo v dôchodkovom systéme spoločnosti T&N dostatok prostriedkov na to, aby sa zostávajúcim zamestnancom doživotne zabezpečila aspoň náhrada z PPF. Výsledná výška hrubej rozhodnej náhrady z PPF bola pre pána Hampshirea stanovená na 19819 libier ročne, keďže v roku 2006 ešte nedosiahol normálny dôchodkový vek dôchodkového systému spoločnosti T&N a tým bola na neho aplikovateľná úprava o maximálnej výške.

20. K tomu sa pridáva skutočnosť, že pre túto sumu nie je stanovená inflačná valorizácia, keďže väčšia časť pracovného pomeru pána Hampshirea je spred 6. apríla 1997. Oproti nárokom vo výške 60240 libier ročne, ktoré by pán Hampshire získal nebyť platobnej neschopnosti jeho zamestnávateľa v roku 2006, teda ide o zníženie o 67 % so stúpajúcou tendenciou.

21. Z tohto dôvodu pán Hampshire a 15 ďalších bývalých zamestnancov spoločnosti T&N, ktorí sú dotknutí podobnými kráteniami, najskôr iniciovali revíziu ohodnotenia PPF upravenú v zákone o dôchodkoch z roku 2004 a následne podali opravný prostriedok proti rozhodnutiu o potvrdení tohto ohodnotenia a dôvodili pritom článkom 8 smernice 2008/94.

22. PPF však zastáva názor, že z judikatúry Súdneho dvora k článku 8 smernice vyplýva iba to, že členské štáty majú povinnosť zaviesť systémy zabezpečenia, ktoré v priemere všetkým zamestnancom doplnkového podnikového dôchodkového systému zabezpečia vyrovnanie vo výške najmenej 50 % hodnoty ich nadobudnutých nárokov, nie však každému jednotlivému zamestnancovi.

23. Vec v súčasnosti prejednáva Court of Appeal (Odvolací súd, Spojené kráľovstvo). Uznesením z 26. júla 2016, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 16. januára 2017, tento súd svoje konanie prerušil a Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ predložil nasledujúce prejudiciálne otázky: 1. Ukladá článok 8 smernice 80/987/EHS (medzičasom nahradený článkom 8 smernice 2008/94/ES) členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby každý jednotlivý zamestnanec dostal najmenej 50 % hodnoty svojho nadobudnutého nároku na dávky v starobe v prípade, že sa jeho zamestnávateľ stane platobne neschopným [s jedinou výnimkou prípadov zneužívania, na ktoré sa vzťahuje článok 10 písm. a) tejto smernice]? 2. Subsidiárne, vzhľadom na skutkové zistenia vnútroštátnych súdov v tejto veci: postačuje v zmysle článku 8 smernice 80/987, aby mal členský štát systém ochrany, v rámci ktorého zamestnanci zvyčajne dostávajú viac ako 50 % hodnoty svojho nadobudnutého nároku na dávky v starobe, ale niektorí jednotliví zamestnanci dostávajú menej ako 50 % z dôvodu: a) finančného obmedzenia maximálnej výšky náhrady vyplácanej zamestnancom (konkrétne zamestnancom, ktorí v čase vzniku platobnej neschopnosti zamestnávateľa nedosiahli obvyklý dôchodkový vek stanovený v rámci svojho dôchodkového systému) a/alebo b) pravidiel obmedzujúcich medziročné zvýšenie náhrad vyplácaných zamestnancom alebo medziročné prehodnotenie ich nárokov pred dosiahnutím dôchodkového veku? 3. Je článok 8 smernice 80/987/EHS priamo účinný za okolností prejednávanej veci?

24. V konaní pred Súdnym dvorom predložili písomné pripomienky pán Hampshire, PPF, Spojené kráľovstvo, Írsko, ako aj Európska komisia. Na ústnom pojednávaní 8. marca 2018 boli zastúpení tí istí účastníci konania.

IV. Právne posúdenie

25. Vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa výkladu „článku 8 smernice 80/987, v súčasnosti nahradeného článkom 8 smernice 2008/94“. Znenie predpisu sa pri rekodifikácii smernice nezmenilo. Keďže v konaní pred vnútroštátnym súdom je predmetom sporu rozhodnutie PPF z 19. septembra 2011, právnym základom mojich úvah budú výlučne ustanovenia smernice 2008/94.

A. O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

26. Prednostne sa treba zaoberať námietkou prednesenou Spojeným kráľovstvom, podľa ktorej je návrh na začatie prejudiciálneho konania neprípustný, pretože prejudiciálne otázky v ňom položené majú čisto hypotetickú povahu.

27. To vyplýva jednak z okolnosti, že v žiadnom prípade nie je indikované prevzatie záruky zo strany PPF, pretože aj v prípade primerane vyššieho ohodnotenia zaistených záväzkov je v dôchodkovom systéme spoločnosti T&N dostatok aktív.

28. Jednak vzhľadom na neexistenciu priamej uplatniteľnosti článku 8 smernice pán Hampshire svoju žiadosť môže formulovať len v podobe nároku na štátnu záruku. Taký postup je však od začiatku bez vyhliadok na úspech, pretože Súdny dvor v rozsudku vo veci Hogan konštatoval, že kvalifikované porušenie článku 8 smernice možno uznať až od 25. januára 2007, ( 4 ) avšak insolvencia zamestnávateľa v prejednávanom prípade nastala už v roku 2006.

29. Najprv treba poukázať na to, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je iba vecou vnútroštátneho súdu, aby vzhľadom na osobitosti veci posúdil potrebnosť prejudiciálneho konania pre vydanie svojho rozhodnutia, ako aj dôležitosť otázok predložených Súdnemu dvoru; výnimku tvoria prípady, v ktorých je zjavné, že výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s realitou alebo s predmetom konania pred vnútroštátnym súdom. ( 5 )

30. V prejednávanom prípade je v konaní pred vnútroštátnym súdom v každom prípade potrebné vyjasniť otázku, či výpočet zaistených záväzkov na základe ustanovení zákona o dôchodkoch z roku 2004 zodpovedá požiadavkám článku 8 smernice 2008/94. Ak by to tak totiž nebolo, musel by PPF nanovo ohodnotiť zaistené záväzky. Nemožno preto poprieť, že prejudiciálne otázky sa vzťahujú na konkrétny spor v konaní pred vnútroštátnym súdom a sú potrebné pre jeho rozhodnutie.

31. Ostatne predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je práve otázka, či za okolností, o aké ide vo veci samej, má článok 8 smernice priamy účinok, alebo do úvahy prichádza iba nárok na štátnu záruku. ( 6 ) Vôbec nie je zjavné, že by článku 8 smernice chýbal priamy účinok.

32. Konanie o prejudiciálnych otázkach je tak prípustné.

B. O prvých dvoch prejudiciálnych otázkach

33. Prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 smernice 2008/94 vo svetle rozsudkov Súdneho dvora vo veciach Robins ( 7 ) a Hogan ( 8 ) chápať v tom zmysle, že členské štáty musia vytvoriť také zabezpečovacie systémy, ktoré v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa zabezpečia každému jeho jednotlivému zamestnancovi získanie najmenej 50 % hodnoty jeho nadobudnutých nárokov na dávky v starobe.

34. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou by sa vnútroštátny súd subsidiárne chcel dozvedieť, či môže požiadavkám smernice zodpovedať aj taký vnútroštátny systém, ktorý v jednotlivom prípade a) z dôvodu hornej hranice sumy alebo b) pre nedostatok medziročného zvyšovania súm vedie k tomu, že zamestnancovi bude nahradených menej ako 50 % jeho nadobudnutých nárokov. V prípade b) by tak úroveň náhrady mohla klesnúť pod 50 % úrovne nadobudnutých nárokov až časom z dôvodu chýbajúcej valorizácie.

35. Pre zodpovedanie otázky 2 b) je potom rozhodujúce, akú hodnotu chráni článok 8 smernice – sumu, ktorú si zamestnanec mohol nárokovať v čase vzniku platobnej neschopnosti zamestnávateľa, alebo celkový objem nadobudnutých nárokov na dávky v starobe.

36. Keďže tak prvá, ako aj druhá otázka sa týkajú výkladu článku 8 smernice vo vzťahu k úrovni ochrany a interpretácie doterajšej judikatúry k tomuto ustanoveniu, prvé dve prejudiciálne otázky sa musia prejednávať spoločne.

37. Prvým krokom bude pritom skúmanie, či článok 8 smernice stanovuje individuálnu záruku pre každého jednotlivého zamestnanca – v protiklade k rýdzo priemernej úrovni ochrany pre celé spoločenstvo zamestnancov – (k tomu pozri bod 1 nižšie), a ďalší krok tvorí riešenie otázky, k akej hodnote sa taká minimálna záruka vzťahuje (k tomu bod 2 nižšie). Napokon sa budem zaoberať argumentmi Spojeného kráľovstva pre obmedzenie úrovne ochrany v prejednávanom prípade (k tomu bod 3 nižšie).

1. Obsahuje článok 8 smernice individuálnu minimálnu záruku pre každého zamestnanca [otázky 1 a 2a)]?

38. Podľa článku 8 smernice 2008/94 členské štáty zabezpečia, „aby sa prijali potrebné opatrenia na ochranu záujmov zamestnancov… v súvislosti s právami zakladajúcimi ich okamžitý alebo budúci nárok na dávky v starobe…“.

39. O otázke, akú úroveň ochrany musia členské štáty so zreteľom na toto ustanovenie konkrétne zaručiť, už Súdny dvor rozhodol vo svojich rozsudkoch vo veciach Robins a Hogan. ( 9 ) Vo veci Robins pritom rozhodol, že pri poklese úrovne dávok „v určitých situáciách… na 20 % alebo na 49 % nárokov, ktoré patrili zamestnancovi, teda na menej ako polovicu“ už nemôže byť reč o ochrane záujmov zamestnanca v zmysle vyššie citovaného predpisu. ( 10 ) Vo veciach Hogan a Webb‑Sämann potom Súdny dvor tento výklad potvrdil. ( 11 )

40. Citované vyjadrenie Súdneho dvora k úrovni ochrany článku 8 smernice treba chápať ako individuálnu minimálnu záruku pre každého zamestnanca.

41. To jednak vyplýva už z formulácie zvolenej Súdnym dvorom: ten konštatoval, že ochrana záujmov zamestnanca nie je v zmysle článku 8 smernice zabezpečená už vtedy, keď v určitých prípadoch ( 12 ) bude nahradená menej ako polovica hodnoty nadobudnutých nárokov. To ukazuje, že už nedosiahnutie prikázanej úrovne ochrany v jednotlivom prípade stačí na to, aby nastalo porušenie smernice.

42. V zmysle tohto konštatovania potom v prípade Hogan stačilo na konštatovanie kvalifikovaného porušenia článku 8 smernice to, že desiatim menovite označeným zamestnancom bolo po insolvencii ich bývalého zamestnávateľa na základe systému aplikovateľného v Írsku vyplatených menej ako 50 % hodnoty ich individuálnych dôchodkových nárokov. ( 13 ) Z toho vyplýva, že stačí, keď je iba malý počet príjemcov dávok – ako napríklad v konaní pred vnútroštátnym súdom asi 0,1 % až 0,2 % zamestnancov spoločnosti T&N – postihnutých krátením o viac než 50 %.

43. Súdny dvor v ustálenej judikatúre jednak zdôrazňuje, že cieľom smernice je zabezpečiť určitú minimálnu mieru ochrany pre všetkých zamestnancov. ( 14 ) Tento cieľ sa dá efektívne dosiahnuť len vtedy, ak minimálny štandard platí pre každého jednotlivého zamestnanca a tento sa naň môže odvolávať. S postulátom jednoduchého zabezpečenia získania 50 % dôchodkových nárokov „v štandardnom prípade“, ktorý favorizuje Spojené kráľovstvo, by však bolo zlučiteľné aj postavenie úplne mimo ochrany v jednotlivom prípade. Koncept minimálnej harmonizácie, ktorý je základom smernice, však zakazuje práve nedosiahnutie úrovne ochrany, ktorú smernica vyhlasuje za záväznú. ( 15 ) Vypadnutie jednotlivých zamestnancov z tohto minimálneho štandardu je preto neprípustné.

44. Z legislatívnych materiálov k súčasnému článku 8 smernice ostatne vyplýva, že normotvorca Únie mal zámer vyhnúť sa touto úpravou osobitným tvrdostiam. ( 16 ) Svedčí o tom existencia úpravy prípadu tvrdosti, ktorá má reflektovať práve osobitosti jednotlivého prípadu.

45. Vyplýva to ostatne už aj z konštelácie, ktorá bola základom rozsudkov vo veciach Robins a Hogan: v oboch konaniach išlo aj o otázku povinnosti Spojeného kráľovstva, resp. Írska nahradiť škodu spôsobenú chybnou transpozíciou smernice. Nevyhnutným predpokladom takého nároku je okolnosť, že právny predpis zakladá subjektívne práva jednotlivca. ( 17 ) Súdny dvor pritom v konečnom dôsledku uznal, že zodpovednosť členského štátu závisela len od konštatovania kvalifikovaného porušenia transpozičnej povinnosti, ( 18 ) a všetky ostatné predpoklady, teda najmä priznávanie subjektívnych práv článkom 8 smernice, tým boli splnené.

46. Na základe uvedeného treba aj v tejto súvislosti vychádzať z toho, že článok 8 smernice zabezpečuje dotknutým zamestnancom individuálne právo na zaistenie najmenej 50 % ich nadobudnutých nárokov na starobný dôchodok. Keďže na základe toho musí byť odpoveď na prvú otázku kladná, odpoveď na otázku 2 a) musí byť záporná.

47. Napokon treba podotknúť, že minimálna záruka podľa článku 8 smernice sa samozrejme musí aplikovať v každom štádiu konania, najmä tiež počas hodnotiaceho obdobia, ktoré predpokladá zákon o dôchodkoch z roku 2004. ( 19 )

2. Chráni článok 8 smernice aj predpokladaný vývoj dôchodkových nárokov [otázka 2b)]?

48. Ďalej sa nastoľuje otázka, či sa minimálna záruka podľa článku 8 smernice 2008/94 vzťahuje len na hodnotu nárokov podľa sumy v čase insolventnosti zamestnávateľa alebo zahŕňa predpokladaný vývoj úrovne dávok počas celého obdobia dôchodku.

49. Judikatúra už v tejto otázke vyjasnila, že článok 8 smernice má za cieľ ochranu všetkých dôchodkových nárokov, ktoré boli nadobudnuté platením príspevkov. Vo veci Webb‑Sämann Súdny dvor rozhodol, že článok 8 – na rozdiel napríklad od článku 3 smernice – „[má] zabezpečiť ochranu dlhodobých záujmov zamestnancov, ktoré sa… so zreteľom na nadobudnuté alebo v budúcnosti nadobúdané práva v zásade vzťahujú na celé obdobie dôchodku“ ( 20 ).

50. To vyplýva aj z legislatívnych materiálov k návrhu smernice, podľa ktorých článok 8 smernice má zabezpečiť, aby bolo možné dodržať dôchodkové prísľuby, ku ktorým sa zamestnanec „dopracoval dlhoročnou prácou v podniku“ ( 21 ). V súlade s tým aj Súdny dvor vo svojej ustálenej judikatúre považuje dôchodkové nároky zamestnancov z podnikového doplnkového dôchodkového poistenia za istý druh „odloženej mzdy“ ( 22 ).

51. Ak sa však pri výpočte minimálnej ochrany nevezme do úvahy predpokladaný vývoj dôchodkových nárokov, nebudú dostatočne zohľadnené už predtým poskytnuté príspevky. Predpokladané ročné zvýšenie je totiž započítané do výšky príspevkov.

52. V dôsledku toho musia v zmysle článku 8 smernice 2008/94 aj zabezpečovacie systémy členských štátov zaručovať aj vývoj nárokov tak, aby garantovaná suma ani v priebehu rokov neklesla pod 50 % hodnoty pôvodne nadobudnutej pre jeden dôchodkový rok.

53. Odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku tak musí byť záporná v celom rozsahu.

3. Možnosť obmedzenia za okolností konania pred vnútroštátnym súdom?

54. Ostáva ešte preskúmať, či nižšia individuálna úroveň ochrany môže byť v prejednávanom prípade ospravedlnená inými dôvodmi.

55. Ako prvý z dôvodov Spojené kráľovstvo uvádza, že pán Hampshire má tak či tak mimoriadne vysoký dôchodok v porovnaní s ostatnými zamestnancami a plná náhrada týchto nárokov by nebola sociálne únosná.

56. Ako už Súdny dvor vyjasnil, v rámci článku 8 smernice neexistuje povinnosť úplnej ochrany pred stratou nárokov. ( 23 ) Stanovenie hornej hranice nárokov tak samo osebe vylúčené nie je. Oveľa viac môžu a musia členské štáty pri transpozícii smernice zohľadňovať požiadavky nevyhnutnosti vyváženého hospodárskeho a sociálneho vývoja. ( 24 )

57. Preto je možné – ako to aj sporná vnútroštátna právna úprava v zásade predpokladá –, aby úroveň náhrady bola vyčíslená v rozličnej výške podľa celkového objemu nárokov a aby tým príjemcovia dávok, ktorí mali predtým vyššie príjmy a tak aj vyššie nároky, boli zaťažení vo väčšej miere. Sociálny zmier možno dosiahnuť tým, že týmto príjemcom dávok bude nahradených iba 50 % hodnoty ich nárokov. ( 25 ) Nemôže však ísť o primeranú náhradu, ak sa jednotlivým subjektom ochrana smernice úplne odoprie.

58. Na jednej strane to vyplýva z cieľov smernice, medzi ktoré patrí aj honorovanie príspevkov odvádzaných počas pracovného života, a odzrkadľuje to okolnosť, že nároky z podnikového dôchodkového zabezpečenia predstavujú „odloženú mzdu“ ( 26 ). Na druhej strane PPF nie je financovaný z daní, ale z príspevkov doplnkových podnikových dôchodkových systémov a prevzatie záruky je financované z ich aktív. Na ústnom pojednávaní bolo navyše objasnené, že tieto príspevky sa vypočítavajú na základe rizika, takže dôchodkové systémy s vysokými povinnosťami aj musia platiť primerane vysoké príspevky do PPF.

59. Na základe uvedeného sa javí ako sociálne primeraná náhrada, ak právo Únie stanovuje minimálnu záruku vo výške 50 % pre všetkých zamestnancov. Ostatne, v konaní pred vnútroštátnym súdom je stanovením hornej hranice ich nárokov dotknutých iba málo zamestnancov. Preto ani možné finančné dôsledky v porovnaní s celkovými nákladmi systému nemajú podstatný význam.

60. Ako druhý dôvod pre stanovenie hornej hranice nárokov uvádza vláda Spojeného kráľovstva potláčanie takzvaného moral hazard, teda nebezpečenstva takého vedomého správania zamestnancov na úrovni vedenia podniku, ktoré poškodzuje obchod. Vedúcich zamestnancov by vedomie toho, že ich dôchodkové nároky zaistí v prípade platobnej neschopnosti podniku štát, nemalo zvádzať k tomu, aby prijímali rizikové rozhodnutia, ktoré by práve za určitých okolností mohli privodiť platobnú neschopnosť podniku.

61. V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora sa síce nikto nemôže odvolávať na predpisy práva Únie podvodným alebo zneužívajúcim spôsobom. ( 27 ) Konkretizujúc túto všeobecnú právnu zásadu, ( 28 ) článok 10 smernice 80/987, v súčasnosti nahradený článkom 12 písm. a) smernice 2008/94, výslovne uznáva právo členských štátov na to, aby prijali opatrenia nevyhnutné na zamedzenie zneužívania.

62. Spojené kráľovstvo však vôbec neuplatňuje, že právnou úpravou hornej hranice nárokov využíva splnomocnenie zakotvené v článku 10 smernice 80/987, v súčasnosti nahradenom článkom 12 smernice 2008/94. Preto nie je predpokladom uplatniteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy, aby súdy členských štátov konštatovali zneužívanie výhod príjemcom dávok. ( 29 ) Pre iné opatrenia členských štátov, ktoré majú iba podobné zameranie, však smernica popri výslovnom splnomocnení potláčať konkrétne prípady zneužitia neponecháva žiaden priestor.

63. V každom prípade právna úprava v zákone o dôchodkoch z roku 2004 ide nad rámec toho, čo je potrebné na potláčanie moral hazard. ( 30 )

64. Jednak už základný predpoklad, že vedúci zamestnanec, ktorý s náležite vysokými dôchodkovými nárokmi predčasne opustil podnik, s veľkou pravdepodobnosťou musí sám zodpovedať za platobnú neschopnosť podniku, sa javí ako odvážny. Na druhej strane tí vedúci zamestnanci, ktorí už dosiahli riadny dôchodkový vek, vôbec nie sú dotknutí hornou hranicou náhrady, ani keď sa možno podieľali na riskantných a k insolvencii zamestnávateľa prispievajúcich podnikateľských rozhodnutiach. Vnútroštátna právna úprava tak cieľ, ktorým argumentuje vláda Spojeného kráľovstva, rozhodne nesleduje koherentným a systematickým spôsobom. ( 31 ) Vek totiž zjavne nie je spôsobilým kritériom, na ktoré možno viazať nebezpečenstvo zneužitia.

65. Stručne povedané vnútroštátna právna úprava vytvára voči vedúcim zamestnancom, ktorí ešte nedosiahli dôchodkový vek, istý druh generálneho podozrenia, ktoré odporuje základnej koncepcii boja proti zneužívaniu. Podľa judikatúry je totiž všeobecné predpokladanie zneužívania neprípustné. ( 32 )

4. Predbežný záver

66. V dôsledku toho musí odpoveď na obe otázky znieť, že článok 8 smernice 2008/94 sa má vykladať v tom zmysle, že každý jednotlivý zamestnanec – s výhradou konkrétnych prípadov zneužívania v zmysle článku 12 písm. a) tejto smernice – si v prípade platobnej neschopnosti svojho zamestnávateľa môže nárokovať náhradu vo výške najmenej 50 % celkovej hodnoty svojich súčasných alebo budúcich nadobudnutých práv na dávky v starobe.

C. O tretej prejudiciálnej otázke

67. Tretia prejudiciálna otázka sa týka bezprostrednej uplatniteľnosti článku 8 smernice 2008/94 v konaní pred vnútroštátnym súdom.

68. Podľa ustálenej judikatúry majú vnútroštátne súdy zabezpečiť takú právnu ochranu, aká pre jednotlivca vyplýva z ustanovení práva Únie, a zaručiť ich plný účinok. ( 33 ) Ak nejaká smernica obsahuje takýto druh ustanovení, členské štáty sú povinné vykladať vnútroštátne právo pri jeho aplikovaní v čo najväčšej možnej miere v súlade so znením a účelom tejto smernice, aby sa dosiahol cieľ sledovaný touto smernicou a aby sa týmto spôsobom dodržal článok 288 ods. 3 ZFEÚ. ( 34 )

69. Ak podľa názoru vnútroštátneho súdu nie je výklad v súlade so smernicou možný, možno ustanovenie smernice uplatniť aj priamo. To platí v prípade oneskoreného alebo nedostatočného prebratia pre všetky ustanovenia smernice, ktoré sú obsahovo bezpodmienečné a dostatočne určité (pozri o tom časť 1 nižšie), pokiaľ ich možno uplatniť voči štátu (pozri o tom časť 2 nižšie). ( 35 )

1. Obsahová bezpodmienečnosť a dostatočná určitosť predpisu

70. Súdny dvor vo veci Francovich konkretizoval, za akých predpokladov sa má predpis považovať za obsahovo bezpodmienečný a dostatočne určitý. Podľa tohto rozsudku sú rozhodujúce tri hľadiská: tým prvým je oprávnený, tým druhým je obsah nároku a tým tretím je jeho adresát, t. j. osoba dlžníka v dotknutom vzťahu alebo záväzku. ( 36 ) Rozdielnym spôsobom ako vo veci Francovich sú v prejednávanom prípade tieto tri kritériá pre priamu uplatniteľnosť kumulatívne splnené, pričom v tomto prípade totožnosť adresáta jasne vyplýva z vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa preberá smernica. ( 37 ) – Oprávnený

71. Zo slovného znenia článku 8 smernice 2008/94 jednoznačne vyplýva, že majú byť chránení zamestnanci, ktorí sú dotknutí platobnou neschopnosťou svojho zamestnávateľa. Súdny dvor už rozhodol, že okruh osôb, ktorému majú prospievať záruky uvedené v tejto smernici, vymedzuje smernica natoľko presne a bezpodmienečne, ako je to podľa judikatúry vyžadované pre priamu uplatniteľnosť predpisu. ( 38 ) – Obsah nároku

72. Majúc na zreteli iba samotné slovné znenie článku 8 smernice je však konkrétny obsah nároku, ktorý má byť zamestnancom priznaný, menej jasný. ( 39 )

73. Súdny dvor však už vo veci Francovich vyjasnil, že iba samotná možnosť voľby medzi viacerými prostriedkami ešte nevylučuje, aby bolo možné priamo aplikovať dotknuté ustanovenia smernice. ( 40 ) Úplne stačí, ak sa na základe onoho predpisu dá určiť minimálna záruka. ( 41 ) V tomto zmysle Súdny dvor vo veci Webb‑Sämann rozhodol, že členské štáty, aj keď majú k dispozícii veľký priestor na úvahu pri transponovaní článku 8 smernice 2008/94, sú súčasne povinné zaručiť zamestnancom minimálnu ochranu požadovanú v tomto ustanovení. ( 42 )

74. Presný obsah tejto minimálnej záruky nepochybne vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa tohto ustanovenia. ( 43 ) Judikatúra pritom objasňuje a ozrejmuje, v akom zmysle a s akým dosahom sa má alebo by sa mal tento predpis chápať a aplikovať od nadobudnutia jeho účinnosti. ( 44 )

75. Účelom požiadavky obsahovej určitosti a bezpodmienečnosti predpisu, ktorý má byť priamo uplatnený, je garantovať v praxi uplatniteľný nárok. V tomto zmysle Súdny dvor v ustálenej judikatúre zdôrazňuje, že ustanovenie musí byť natoľko presné, aby sa naň jednotlivec mohol odvolávať a súd ho uplatniť. ( 45 ) Preto je pre posúdenie rozhodujúce, či sa presný obsah javí ako nepochybný pre aplikujúci subjekt, a to z predpisu samotného, z jeho kontextu a okolností jeho vzniku, ( 46 ) ako aj za pomoci súvisiacej judikatúry. ( 47 )

76. Zodpovedným osobám v PPF bolo najneskôr od vydania rozsudku vo veci Robins 25. januára 2007 jasné, že nesmú aplikovať výpočtový vzorec, podľa ktorého sa určitým zamestnancom vypočíta náhrada v hodnote nižšej ako 50 % ich nadobudnutých nárokov. ( 48 ) Namiesto toho by pri priamom uplatnení článku 8 smernice musela byť horná hranica nárokov na náhradu stanovená na najmenej 50 % nadobudnutých dôchodkových nárokov.

77. Obsah povinnosti vyplývajúcej z článku 8 smernice 2008/94 sa tak mal 19. septembra 2011, v deň vydania sporného rozhodnutia o previerke PPF, ( 49 ) považovať za bezpodmienečný a dostatočne určitý. – Adresát povinnosti

78. Čo sa týka adresáta povinnosti, Súdny dvor zdôraznil, že členské štáty majú v rámci článku 8 smernice značný priestor na úvahu, pokiaľ ide o realizáciu ochrany. Ochrana tak môže byť zaručená priamym štátnym financovaním, poisťovacou povinnosťou na ťarchu zamestnávateľa alebo zriadením záručnej inštitúcie. ( 50 )

79. Súdny dvor však vo veci Gharehveran k otázke určitosti adresáta rozhodol aj o tom, že jednotlivcovi musí byť dovolené odvolávať sa na smernicu, pokiaľ členský štát plne využil tento priestor na úvahu. ( 51 ) Na základe toho sa členský štát musí pridržiavať rozhodnutia prijatého v rámci prebratia smernice, ak je toto rozhodnutie prejavom voľnej úvahy patriacej členskému štátu. ( 52 )

80. Vo veci Francovich Súdny dvor nepovažoval článok 3 smernice 80/987 vo vzťahu k určitosti adresáta za priamo uplatniteľný iba z toho dôvodu, že v dotknutom členskom štáte smernica vôbec nebola transponovaná. Súdny dvor vtedy rozhodol tak, že samotnú Taliansku republiku by nebolo možné považovať za dlžníka dotknutého záväzku len preto, že smernicu netransponovala. ( 53 )

81. Iná je však situácia v tomto prípade: Spojené kráľovstvo vytvorilo právnu úpravu na prebratie smernice 2008/94, ktorá normatívom článku 8 smernice 2008/94 nezodpovedá iba z hľadiska predpísanej minimálnej záruky vo výške 50 %. Vnútroštátna právna úprava však obsahuje jasné ustanovenie subjektu zodpovedného za vykonanie výpočtu a za záruku, totiž PPF. Okrem toho bola schválená detailná právna úprava o financovaní PPF a o realizácii doplnkových podnikových dôchodkových systémov. ( 54 )

82. Na základe toho je teda v prejednávanom prípade aj adresát povinnosti vyplývajúcej z článku 8 smernice určený bezpodmienečne a dostatočne určito.

2. Odvolávanie sa na bezprostrednú uplatniteľnosť voči štátnym orgánom

83. Je uznané, že jednotlivec sa na bezpodmienečné a dostatočne presné ustanovenia smernice môže odvolávať nielen voči členskému štátu a všetkým jeho správnym orgánom, ( 55 ) ale aj voči iným organizáciám alebo inštitúciám, ktoré podliehajú štátu alebo jeho dohľadu alebo disponujú osobitnými právomocami. ( 56 )

84. Inštitúcia, ktorá bola nezávisle od svojej právnej formy na základe aktu orgánu verejnej moci poverená úlohou vo verejnom záujme a na tento účel vybavená osobitnými právomocami, ktoré idú nad rámec predpisov platných pre vzťahy medzi jednotlivcami, patrí podľa ustálenej judikatúry k subjektom práva, voči ktorým sa možno odvolávať na priamu uplatniteľnosť ustanovení smernice. ( 57 )

85. Takou inštitúciou je aj PPF. Vykonáva úlohu zakotvenú v smernici prináležiacu do sféry verejného záujmu, ( 58 ) spočívajúcu v stanovení konkrétnej úrovne ochrany v každom jednotlivom prípade a za určitých okolností aj v prevzatí ručenia za nároky zamestnancov. Okrem toho je tento fond v zmysle vyššie uvedenej definície vybavený osobitnými právami, ( 59 ) keďže môže od registrovaných doplnkových podnikových dôchodkových systémov vyberať poplatky a navyše je podľa oddielu 154 zákona o dôchodkoch z roku 2004 oprávnený udeľovať doplnkovým podnikovým dôchodkovým systémom nevyhnutné pokyny v rámci ich realizácie. Z ústneho pojednávania ostatne vyplynulo, že kvalifikovanie PPF ako štátneho orgánu nie je medzi účastníkmi konania sporné.

86. Smernica naproti tomu nemôže priamo ukladať povinnosti jednotlivcovi. ( 60 )

87. Z tohto dôvodu Spojené kráľovstvo odmieta priamu uplatniteľnosť článku 8 smernice 2008/94 v konaní pred vnútroštátnym súdom, keďže tento predpis nemožno použiť proti takej súkromnej inštitúcii, akým je dôchodkový systém spoločnosti T&N.

88. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však v každom prípade vyplýva, že predmetom konania pred vnútroštátnym súdom nie je preskúmanie, či pán Hampshire môže bezprostredne od spoločnosti T&N žiadať vyplatenie náhrady vo výške najmenej 50 % jeho nadobudnutých dôchodkových nárokov. Žalovaným, resp. odporcom v odvolacom konaní je skôr PPF. Za predmet sporu označil vnútroštátny súd ohodnotenie zaistených záväzkov vykonané PPF, ktoré sa stalo základom pre vyplatenie náhrady. Týmto rozhodnutím sa záväzne stanovuje výška náhrady, ktorú zamestnanec dostane tak v prípade prevzatia ručenia PPF, ako aj v prípade realizácie mimo PPF.

89. V konaní pred vnútroštátnym súdom tak vzniká iba tá otázka, či možno inštitúcii ako PPF uložiť povinnosť nanovo vykonať ohodnotenie zaistených záväzkov a priamo pri tom uplatniť článok 8 smernice.

90. Zákon o dôchodkoch z roku 2004 síce stanovuje, že T&N naďalej zostáva zodpovedná za výplatu dávok, ak v jej majetku zostalo dostatočné množstvo prostriedkov na to, aby bola zabezpečená náhrada z PPF stanovená zo strany štátu. To však nevedie k tomu, že dôjde k priamemu uplatneniu predpisu voči spoločnosti T&N. Zákon o dôchodkoch z roku 2004 pre osobitný prípad prebytku naopak nenariaďuje začlenenie podnikového dôchodkového systému do PPF, pretože nie je potrebné jeho dotovanie. Aj v tomto prípade sa však doplnkový podnikový dôchodkový systém realizuje podľa pokynov Boardu, aj keď mimo PPF. Ak by podľa nového ohodnotenia zaistené záväzky presiahli disponibilné aktíva, musel by PPF rozhodne prevziať záruku.

91. Predmet sporu pred vnútroštátnym súdom, ako to vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ako to aj bolo vysvetlené na ústnom pojednávaní pred Súdnym dvorom, sa obmedzuje na požiadavku voči PPF na priame uplatnenie článku 8 smernice pri výpočte záväzkov. Za určitých okolností mu pritom ešte má byť uložená povinnosť, aby svoje oprávnenie udeľovať pokyny spoločnosti T&N vykonával v súlade s právom Únie.

92. Dôsledok, ktorý eventuálne bude mať výpočet náhrady z PPF na také doplnkové dôchodkové systémy, ktorých prostriedky sú ešte dostačujúce aj bez dotovania, tak možno označiť za púhy reflex. Tento dôsledok vyplýva z osobitostí zákona o dôchodkoch z roku 2004 a nie zo samotnej smernice. Ak by v tom niekto chcel vidieť nevýhodu pre T&N, tak v judikatúre Súdneho dvora je uznané, že samotné negatívne dôsledky na práva tretích osôb, a to ani keď sú nepochybné, neodôvodňujú odopretie možnosti jednotlivca odvolať sa na priamo uplatniteľné ustanovenie smernice voči členskému štátu. ( 61 )

93. Možno pripustiť, že ostatní zamestnanci spoločnosti T&N by pri rozdeľovaní prebytku, ktorý vznikol v dôsledku príliš nízko vymeraných nárokov na náhradu pána Hampshirea a ostatných žalobcov, dostali aj dodatočné platby. Vzhľadom na to však treba poukázať na to, že ani samotné odpadnutie takej prípadnej výhody nemožno chápať ako povinnosť tretej osoby, ktorá vznikla na základe uplatnenia ustanovenia smernice. ( 62 )

V. Návrh

94. Preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky odpovedal takto: 1. Článok 8 smernice 2008/94/ES sa má vykladať v tom zmysle, že každý jednotlivý zamestnanec – s výhradou konkrétnych prípadov zneužívania v zmysle článku 12 písm. a) tejto smernice – si v prípade platobnej neschopnosti svojho zamestnávateľa môže nárokovať náhradu vo výške najmenej 50 % celkovej hodnoty svojich nadobudnutých práv zakladajúcich ich okamžitý alebo budúci nárok na dávky v starobe. 2. Článok 8 smernice 2008/94 obsahuje povinnosť členských štátov, ktorá je obsahovo bezpodmienečná a dostatočne určitá, takže jednotlivec sa na ňu môže bezprostredne odvolať voči takej inštitúcii, akou je Pension Protection Fund.

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36), ktorá nahradzuje smernicu Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 283, 1980, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217).

( 3 ) Rozsudky z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 57), a z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272, bod 51).

( 4 ) Rozsudok z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272, bod 51).

( 5 ) Rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, bod 23); z 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, body 34 a 37), a z 21. decembra 2016, Tele2 Sverige a Watson a i. (C‑203/15 a C‑698/15, EU:C:2016:970, bod 130).

( 6 ) Prečo by malo byť vylúčené prejudiciálne konanie s cieľom bezprostredného použitia nejakého ustanovenia práva Únie, ak nie sú predpoklady pre uplatnenie nároku na štátnu záruku, beztak nie je vysvetlené. Ostatne treba poukázať na to, že určujúcim úkonom štátu, ktorý by bol mohol porušovať článok 8 smernice, nie je vznik insolvencie zamestnávateľa v roku 2006, ale rozhodnutie PPF v roku 2011.

( 7 ) Rozsudok z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56).

( 8 ) Rozsudok z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272).

( 9 ) Rozsudky z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56), a z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272).

( 10 ) Rozsudok z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 57).

( 11 ) Rozsudky z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272, bod 51), a z 24. novembra 2016, Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, bod 35).

( 12 ) Rozsudok z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 57).

( 13 ) Preto aj výrok rozsudku z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272), odkazuje na to, že žalobcom nezostalo zachovaných aspoň 50 % hodnoty ich nárokov.

( 14 ) Rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 3); z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, bod 26), a z 24. novembra 2016, Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, bod 31); pozri tiež odôvodnenie 3 smernice 2008/94.

( 15 ) Pozri tiež článok 11 ods. 1 smernice 2008/94.

( 16 ) COM(78) 141 final, s. 7 k článku 7 návrhu smernice, ktorý v podstate zodpovedá článku 8 finálnej smernice.

( 17 ) Rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 38 a nasl.); z 5. marca 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 51), a z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56 bod 69).

( 18 ) Rozsudok z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 82).

( 19 ) V súvislosti s týmto pozri body 11 a 15 vyššie.

( 20 ) Rozsudok z 24. novembra 2016, Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, bod 27).

( 21 ) COM(78) 141 final, s. 7.

( 22 ) Rozsudky zo 17. mája 1990, Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209, bod 25); z 1. apríla 2008, Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, bod 45), ako aj moje návrhy vo veci Parris (C‑443/15, EU:C:2016:493, bod 33).

( 23 ) Rozsudky z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 42 a nasl.), a z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272, bod 42).

( 24 ) Pozri v tejto súvislosti moje návrhy vo veci Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2006:476, bod 71).

( 25 ) Z hľadiska práva Únie predstavuje táto hranica spravodlivú náhradu, pozri rozsudok z 25. apríla 2013, Hogan a i. (C‑398/11, EU:C:2013:272, bod 43 a nasl.).

( 26 ) Pozri v tejto súvislosti bod 50 vyššie a poznámky pod čiarou 21 a 22.

( 27 ) Rozsudky z 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, bod 13); z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, bod 24); z 28. júla 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, bod 37), a z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 27).

( 28 ) Rozsudky z 22. mája 2008, Ampliscientifica a Amplifin (C‑162/07, EU:C:2008:301, bod 27 a nasl.); z 5. júla 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 38), a z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 27).

( 29 ) Podľa judikatúry sa však vyžadujú konkrétne indície, ktoré sa týkajú prejednávaného jednotlivého prípadu; pozri o. i. rozsudok z 18. decembra 2014, McCarthy a McCarthy Rodriguez (C‑202/13, EU:C:2014:2450, bod 53).

( 30 ) Podľa formulácie, ktorú v tejto spojitosti Súdny dvor vypracoval pre oblasť daňového práva, musí byť špeciálnym cieľom príslušných predpisov, aby vystihovali skutkovú podstatu zneužitia; pozri rozsudky z 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, bod 55), a z 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, bod 79).

( 31 ) V súvislosti s touto požiadavkou pozri rozsudky zo 6. novembra 2003, Gambelli a i. (C‑243/01, EU:C:2003:597, bod 67); z 10. marca 2009, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, bod 55), a zo 6. marca 2018, SEGRO a Horváth (C‑52/16 a C‑113/16, EU:C:2018:157, bod 78). Táto judikatúra týkajúca sa základných práv musí platiť aj pre predpisy sekundárneho práva [pozri tiež moje návrhy prednesené vo veci Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:250, bod 66 s poznámkou pod čiarou 46), ako aj vo veci Komisia/Rakúsko (C‑187/16, EU:C:2017:578, bod 71)].

( 32 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko (C‑334/02, EU:C:2004:129, bod 27); z 28. októbra 2010, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, bod 34), a z 25. októbra 2017, Polbud – Wykonawstwo (C‑106/16, EU:C:2017:804, bod 64).

( 33 ) Vo vzťahu k smerniciam pozri rozsudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 111); z 15. apríla 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 42), ako aj vo všeobecnosti rozsudky z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, bod 34), a zo 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 34).

( 34 ) Rozsudky z 13. novembra 1990, Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, bod 8); z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 113); z 15. apríla 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 98); z 15. januára 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, bod 38), a z 19. apríla 2016, DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, body 29 a 31).

( 35 ) Rozsudky z 19. januára 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, body 17 až 25); z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 103); z 24. januára 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 33), a z 15. februára 2017, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, bod 13).

( 36 ) Rozsudok z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 12).

( 37 ) Pozri v tejto súvislosti bod 78 a nasl. nižšie, ako aj rozsudok z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, body 39 až 44).

( 38 ) Rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 22), a z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, bod 33), vo vzťahu k smernici 80/987 ako predchádzajúcej úprave voči smernici 2008/94.

( 39 ) Alebo „nejasným spôsobom“, ako to vyjadril generálny advokát Bobek vo veci Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:653, bod 58).

( 40 ) Rozsudok z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 17).

( 41 ) V tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 19 a nasl.); z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 105), a z 15. apríla 2008, Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 74).

( 42 ) Rozsudok z 24. novembra 2016, Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, bod 35).

( 43 ) Pozri v tejto súvislosti výklad v časti B vyššie.

( 44 ) Pozri naposledy vydané rozsudky z 29. septembra 2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 44); z 19. apríla 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 40), a z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 41).

( 45 ) Rozsudky z 19. januára 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, bod 27); z 26. októbra 2006, Pohl‑Boskamp (C‑317/05, EU:C:2006:684, bod 41), a z 1. júla 2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, bod 45).

( 46 ) Pozri rozsudky zo 17. decembra 1970, SACE (C‑33/70, EU:C:1970:118, bod 13); zo 4. decembra 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, bod 12), a z 19. januára 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, body 27 a nasl.).

( 47 ) Pozri v súvislosti s možnosťami konkretizácie predpisu judikatúrou rozsudok zo 4. decembra 1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, bod 14).

( 48 ) V tomto zmysle Súdny dvor napríklad v rozsudku z 20. decembra 2017, Protect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, body 45 a nasl., 55 a nasl.), rozhodol, že vnútroštátny predpis, ktorý nezaručuje minimálnu ochranu stanovenú článkom 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, sa nesmie aplikovať. Pozri tiež rozsudok z 15. októbra 2009, Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, bod 45).

( 49 ) Na dátume oznámenia insolvencie 10. júla 2006 preto nezáleží. Ostatne podľa judikatúry sa právo Únie aplikuje vždy na budúce účinky situácií, ktoré majú svoj začiatok v minulosti, pozri napr. rozsudok zo 7. novembra 2013, Gemeinde Altrip a i. (C‑72/12, EU:C:2013:712, bod 22), a z 26. marca 2015, Komisia/Moravia Gas Storage (C‑596/13 P, EU:C:2015:203, bod 32).

( 50 ) Rozsudok z 25. januára 2007, Robins a i. (C‑278/05, EU:C:2007:56, bod 36 a nasl.).

( 51 ) Rozsudok z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, bod 44), k predchádzajúcej smernici 80/987.

( 52 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, bod 40).

( 53 ) Rozsudok z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 25). Naproti tomu vo veci Wagner Miret došlo iba k čiastočnému prebratiu, ktorým niektoré oblasti neboli vôbec upravené, takže vnútroštátny priestor na úvahu ani v tomto prípade ešte nebol úplne vyčerpaný, pozri rozsudok zo 16. decembra 1993 (C‑334/92, EU:C:1993:945, bod 16 a nasl.).

( 54 ) Pozri v súvislosti s týmito kritériami rozsudok z 18. októbra 2001, Gharehveran (C‑441/99, EU:C:2001:551, bod 41).

( 55 ) Pozri v tomto zmysle napr. rozsudky z 19. januára 1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, bod 25); z 8. októbra 1987, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, bod 7); z 22. júna 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, bod 31), a z 28. júna 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse (C‑363/05, EU:C:2007:391, bod 58).

( 56 ) Rozsudky z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, EU:C:1990:313, bod 18); zo 4. decembra 1997, Kampelmann a i. (C‑253/96 až C‑258/96, EU:C:1997:585, bod 46), a z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, bod 33).

( 57 ) Rozsudky z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, EU:C:1990:313, bod 18); z 24. januára 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 39), a z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, bod 33).

( 58 ) Pozri v súvislosti s týmito kritériami aj rozsudok z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, bod 38 a nasl.).

( 59 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, EU:C:1990:313, bod 18); zo 4. decembra 1997, Kampelmann a i. (C‑253/96 až C‑258/96, EU:C:1997:585, bod 46); z 24. januára 2012Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 39), a z 10. októbra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, bod 38 a nasl.).

( 60 ) Rozsudky zo 14. júla 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, bod 25); z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 108); z 15. januára 2014, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, bod 36), a z 19. apríla 2016, Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 30).

( 61 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. septembra 2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, bod 49 a nasl.); zo 7. januára 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57); zo 17. júla 2008, Arcor a i. (C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 36), a zo 6. októbra 2015, T‑Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 48).

( 62 ) Pozri rozsudok zo 17. júla 2008, Arcor a i. (C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 38).