ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Právo na náhradu v prípade zrušenia letu – Uplatniteľnosť v prípade veľkého meškania

[Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, článok 5 ods. 1 písm. c) bod iii) a články 6 a 7]

2. Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Právo na náhradu v prípade meškania letu – Let s priamymi prípojmi, ktorý mal pri odlete meškanie v rozsahu nedosahujúcom limity stanovené nariadením, ale konečné cieľové miesto dosiahol o tri alebo viac hodín po plánovanom čase príletu – Zahrnutie – Podmienenie práva na náhradu existenciou meškania pri odlete – Vylúčenie

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, články 6 a 7)

3. Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Cieľ

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, odôvodnenie 1)

4. Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Náhrada a pomoc cestujúcim v prípade zrušenia letu – Oslobodenie od povinnosti náhrady – Podmienka – Mimoriadne okolnosti – Pojem

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, odôvodnenie 15 a článok 5 ods. 3)

Summary

1. Pozri text rozhodnutia.

(pozri bod 32)

2. Článok 7 nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov, sa má vykladať v tom zmysle, že na základe tohto článku má cestujúci letu s priamymi prípojmi, ktorého let mal pri odlete kratšie meškanie, ako sú limity stanovené v článku 6 uvedeného nariadenia, ale ktorý do svojho konečného cieľového miesta priletel s meškaním tri hodiny alebo viac voči plánovanému času príletu, právo na náhradu, keďže táto náhrada nie je viazaná na existenciu meškania pri odlete, a teda na dodržanie podmienok stanovených v uvedenom článku 6.

V prípade letu s priamymi prípojmi je totiž na účely paušálnej náhrady upravenej v článku 7 nariadenia č. 261/2004 relevantné len meškanie konštatované voči plánovanému času príletu do konečného cieľového miesta, pod ktorým sa rozumie cieľové miesto posledného letu, ktorým cestoval dotknutý cestujúci. Opačné riešenie by predstavovalo neodôvodnené rozdielne zaobchádzanie, keďže by spôsobilo rozdielne zaobchádzanie s cestujúcimi letov, ktoré majú meškanie pri prílete do svojho konečného cieľového miesta v dĺžke tri hodiny alebo viac voči plánovanému času príletu, a to podľa toho, či meškanie ich letu voči plánovanému času odletu presiahlo, alebo nepresiahlo limity stanovené v článku 6 nariadenia č. 261/2004, hoci ich nepohodlie spojené s nezvratnou stratou času je zhodné.

(pozri body 35, 39, 47 a výrok)

3. Pozri text rozhodnutia.

(pozri body 42, 46)

4. Pozri text rozhodnutia.

(pozri bod 43)
Keywords

Summary



Keywords

Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Daňová úľava – Vnútroštátna právna úprava, ktorá povoľuje odpočet strát, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi, ale vylučuje túto možnosť pri dcérskej spoločnosti nerezidentovi – Prípustnosť – Podmienky

(Články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ)

Summary

Články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ nebránia vnútroštátnej úprave, ktorá nepripúšťa, aby si materská spoločnosť, ktorá sa zlúči s dcérskou spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte, mohla zo svojho zdaniteľného zisku odpočítať straty, ktoré vznikli tejto dcérskej spoločnosti v zdaniteľných obdobiach pred zlúčením, hoci túto možnosť pripúšťa, ak ide o zlúčenie s dcérskou spoločnosťou rezidentom. Takáto právna úprava je však nezlučiteľná s právom Únie, ak materskej spoločnosti neumožňuje preukázať, že jej dcérska spoločnosť nerezident alebo tretia osoba vyčerpala všetky možnosti na zohľadnenie týchto strát a že neexistuje možnosť ich zohľadnenia v nasledujúcich zdaniteľných obdobiach v štáte, v ktorom je usadená.

Možnosť, ktorú právo členského štátu ponúka materskej spoločnosti rezidentovi, a to zohľadniť straty dcérskej spoločnosti v prípade jej zlúčenia s touto spoločnosťou, isto predstavuje pre materskú spoločnosť daňovú výhodu, zatiaľ čo vylúčenie takejto výhody vo vzťahoch medzi materskou spoločnosťou rezidentom a jej dcérskou spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte môže urobiť usadenie sa v tomto poslednom uvedenom štáte menej atraktívnym, a teda môže odrádzať od zakladania dcérskych spoločností. Navyše z hľadiska cieľa takejto právnej úpravy je situácia materskej spoločnosti rezidenta, ktorá sa chce zlúčiť so svojou dcérskou spoločnosťou rezidentom, objektívne porovnateľná so situáciou materskej spoločnosti rezidenta, ktorá chce uskutočniť rovnakú transakciu s dcérskou spoločnosťou nerezidentom.

Na jednej strane je však takéto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené, pretože sleduje legitímne ciele zlučiteľné so Zmluvou a vyplývajúce z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, akými sú nevyhnutnosť zachovať rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi a zamedziť nebezpečenstvu dvojitého uplatnenia strát, ako aj nebezpečenstvu daňového úniku.

Na druhej strane takáto právna úprava môže zaručiť uskutočnenie týchto cieľov. Ide však nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie podstaty sledovaných cieľov, v situácii, keď dcérska spoločnosť nerezident vyčerpala možnosti zohľadnenia strát, ktoré existujú v štáte, ktorého je rezidentom.

V každom prípade, ak má pri uplatnení práva Únie materská spoločnosť rezident možnosť v členskom štáte zohľadniť straty svojej dcérskej spoločnosti nerezidenta v rámci zlúčenia, pravidlá výpočtu strát dcérskej spoločnosti nerezidenta na účely ich zohľadnenia materskou spoločnosťou rezidentom nemôžu predstavovať rozdielne zaobchádzanie v porovnaní s pravidlami výpočtu uplatniteľnými v prípade, ak by išlo o zlúčenie s dcérskou spoločnosťou rezidentom.

(pozri body 31, 32, 35, 40, 46, 49, 56, 61, body 1 a 2 výroku)
Ide o nedostatočné odôvodnenie a porušenie podstatných formálnych náležitostí, ak rozsudok Všeobecného súdu potvrdzuje, že úhrada celej pokuty uloženej rozhodnutím Komisie, ktoré konštatovalo porušenie pravidiel hospodárskej súťaže jedným z adresátov tohto rozhodnutia, nepostačuje na to, aby na strane tohto adresáta vznikla pohľadávka, za ktorú by ďalší adresát mohol zodpovedať ako solidárny dlžník zodpovedný za pokutu, a to aj napriek presným opačným tvrdeniam príslušného solidárneho dlžníka.

Rovnako ide o nedostatočné odôvodnenie a porušenie podstatných formálnych náležitostí, ak rozsudok Všeobecného súdu neodpovedal na centrálnu časť argumentácie solidárneho dlžníka, ktorá sa tiež týka postavenia žalobcu, najmä tým, že napriek jasným a presným tvrdeniam solidárneho dlžníka odmietol overiť, či právo veriteľa podať žalobu o rekurz s cieľom náhrady časti pokuty, ktorú zaplatil, bolo premlčané.

Pokiaľ žalobca tvrdí, že vyrovnanie umožňuje podniku, ktorý je platobne neschopný, reštrukturalizovať svoj dlh so všetkými svojimi veriteľmi a tak pokračovať vo svojich aktivitách, Všeobecný súd sa pri zodpovedaní tohto rozhodujúceho tvrdenia nemôže obmedziť na zdôraznenie toho, že solidárny dlžník nepredložil žiadne vysvetlenie týkajúce sa dôvodov, pre ktoré považoval veriteľa za „skoršieho veriteľa“, alebo dôvodov, pre ktoré sa nepokúšal prihlásiť svoju pohľadávku.

(pozri body 36, 37, 39, 41, 44, 45)
Článok 6 ods. 3 smernice Rady 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín sa má vykladať v tom zmysle, že plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí so správou lokality alebo pre ňu nie je potrebný, nepriaznivo ovplyvňuje integritu tejto lokality, ak by mohol brániť trvalému zachovaniu základných vlastností dotknutej lokality súvisiacich s prítomnosťou prioritného typu prirodzeného biotopu, ktorého cieľ ochrany odôvodnil zaradenie tejto lokality do zoznamu lokalít európskeho významu v zmysle tejto smernice. Na účely tohto posúdenia treba uplatniť zásadu ochrany.

Konkrétnejšie povolenie plánu alebo projektu v zmysle tohto ustanovenia môže byť udelené len pod podmienkou, že sa príslušné orgány presvedčili, že tento plán alebo projekt nebude mať trvalé škodlivé následky na integritu tejto lokality. Tak je to v prípade, ak z vedeckého hľadiska neexistuje žiadna dôvodná pochybnosť o neprítomnosti takýchto účinkov. Naopak príslušné vnútroštátne orgány nemôžu povoliť zásah, ktorý by mohol viesť k strate alebo k čiastočnému a nenapraviteľnému zničeniu prioritného typu prirodzeného biotopu, ktorý sa nachádza v predmetnej lokalite.

(pozri body 39, 40, 43, 48 a výrok)
Podpora pri predčasnom odchode do dôchodku upravená v nariadení č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia predstavuje nástroj spoločnej poľnohospodárskej politiky financovaný z EPUZF, ktorý slúži na zabezpečenie životaschopnosti poľnohospodárskych usadlostí a nepredstavuje tak sociálnu dávku spadajúcu do pôsobnosti smernice 79/7 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením.

Hoci je pravda, že v prípade neexistencie harmonizácie práva Únie prináleží určenie „bežného dôchodkového veku“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky tohto nariadenia do právomocí členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že pri uplatnení tohto nariadenia sa štáty nemôžu odvolávať na odlišné zaobchádzanie, ktoré im pri stanovení dôchodkového veku v oblasti sociálneho zabezpečenia umožňuje zachovať článok 7 ods. 1 smernice 79/7. Na základe odvolania sa na pojem, ktorý nie je v práve Únie harmonizovaný, nemožno prísť k záveru, že normotvorca Únie pri vykonaní uvedeného nariadenia splnomocnil uvedené štáty prijať opatrenia, ktoré sú v rozpore so všeobecnými zásadami práva Únie, ako aj so základnými právami. Z toho vyplýva, že vzhľadom na odôvodnenie 40 a článok 2 jedenástu zarážku tohto nariadenia sú členské štáty pri vykonávaní nariadenia č. 1257/1999 v zmysle článku 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie povinné rešpektovať zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie upravené v článku 20, článku 21 ods. 1 a článku 23 uvedenej Charty.

(pozri body 25 – 28)
Medzinárodné dohovory – Zmluvy Únie – Prednosť pred sekundárnou právnou úpravou Únie – Povinnosť vykladať sekundárnu právnu úpravu vo svetle medzinárodných dohovorov – Výklad smernice 2000/78 vo svetle Dohovoru Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím

Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78 – Primerané prispôsobenia pre osoby so zdravotným postihnutím – Pojem – Skrátenie pracovného času – Začlenenie

Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78 – Zákaz diskriminácie na základe zdravotného postihnutia – Vnútroštátne ustanovenie stanovujúce právo zamestnávateľa vypovedať pracovnú zmluvu so skrátenou výpovednou lehotou zamestnanca so zdravotným postihnutím, ktorý nebol prítomný v práci z dôvodu choroby počas 120 dní za dvanásť po sebe nasledujúcich mesiacov, pričom naďalej poberal mzdu – Neprítomnosť zamestnanca so zdravotným postihnutím spôsobená skutočnosťou, že zamestnávateľ neprijal potrebné opatrenia pre zamestnanca – Neprípustnosť tejto právnej úpravy

(Smernica Rady 2000/78, článok 5)
Článok 1 ods. 2 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, podľa ktorého zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné právne ustanovenia, nepodliehajú tejto smernici, sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na všeobecné obchodné podmienky obsiahnuté v zmluvách uzavretých medzi predávajúcim alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorými sa prebralo ustanovenie vnútroštátneho práva uplatniteľné na inú kategóriu zmlúv a ktoré nepodliehajú dotknutej vnútroštátnej právnej úprave.

Možnosť vylúčiť uplatnenie smernice 93/13 na zmluvné podmienky len z toho dôvodu, že prebrali záväzné ustanovenia právnej úpravy, ktoré sa neuplatňujú na zmluvu uzavretú medzi zmluvnými stranami, alebo na také ustanovenia odkazujú, by spochybnilo režim ochrany spotrebiteľov zavedený touto smernicou.

Za týchto podmienok by sa totiž predávajúci alebo dodávateľ mohol veľmi ľahko vyhnúť kontrole nekalej povahy zmluvných podmienok, ktoré neboli individuálne dojednané so spotrebiteľom, tak, že by podmienky svojich zmlúv formuloval rovnako, ako to stanovuje vnútroštátna právna úprava pre určité kategórie zmlúv. Práva a povinnosti vyplývajúce z takej zmluvy by pritom ako celok nezodpovedali rovnováhe, ktorú vnútroštátny zákonodarca chcel vytvoriť pre zmluvy upravené právnou úpravou v tejto oblasti.

(pozri body 25, 30, 31, 39, bod 1 výroku)
Pokiaľ ide o akty Rady, ktorými sa ukladajú obmedzujúce opatrenia namierené proti osobám a subjektom na Pobreží Slonoviny, ktoré boli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie a ktoré tiež musia byť podľa článku 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, ktorým sa obnovujú obmedzujúce opatrenia voči Pobrežiu Slonoviny, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, a článku 11a ods. 3 nariadenia č. 560/2005, ktorým sa ukladajú určité osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011, oznámené dotknutým osobám buď priamo, ak sú ich adresy známe, alebo v opačnom prípade prostredníctvom uverejnenia oznámenia v uvedenom úradnom vestníku, lehota na podanie žaloby o neplatnosť proti týmto aktom podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ začína pre jednotlivé dotknuté osoby a subjekty plynúť odo dňa, keď im boli uvedené akty povinne oznámené.

Keďže tieto akty, ktoré predstavujú akty všeobecnej pôsobnosti a zároveň súbor individuálnych rozhodnutí, boli prijaté na základe ustanovení týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, je to práve ich individuálna povaha, ktorá v súlade s ustanoveniami článku 275 druhého odseku ZFEÚ a článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ poskytuje prístup k súdu Únie. V súvislosti s týmito osobitosťami a režimom uverejnenia a oznámenia, ktorý z nich vyplýva, by sa článok 263 šiesty odsek ZFEÚ neuplatňoval jednotným spôsobom, ak by vo vzťahu k dotknutým osobám a subjektom bol východiskovým bodom na výpočet lehoty na podanie žaloby o neplatnosť, vo vzťahu k týmto osobám, deň uverejnenia dotknutého aktu a nie deň, keď im bol akt oznámený. Cieľom tohto oznámenia je totiž umožniť adresátom brániť svoje práva za najlepších možných podmienok a pri plnej znalosti veci rozhodnúť, či je potrebné obrátiť sa na súd Únie.

Navyše, keďže oznámenia uverejnené v úradnom vestníku pre dotknuté osoby a subjekty majú takú povahu, že im umožňujú identifikovať opravný prostriedok, ktorý majú k dispozícii na účely napadnutia ich zaradenia na zoznamy, ako aj dátum uplynutia lehoty na podanie žaloby, dotknuté osoby a subjekty by nemali mať možnosť oddialiť začiatok plynutia lehoty na podanie žaloby tým, že sa budú odvolávať na nedostatok priameho oznámenia rozhodnutia alebo na to, že sa v skutočnosti o rozhodnutí dozvedeli neskôr. Ak by v prípade neexistencie vyššej moci odvolatelia mali takú možnosť, bol by narušený samotný účel lehoty na podanie žaloby, ktorým je zabezpečenie právnej istoty a zamedzenie časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Únie, ktoré vyvolávajú právne účinky.

(pozri body 55 – 59, 62)
Nariadenie č. 1470/2001, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL-i) z Čínskej ľudovej republiky, zmenené a doplnené nariadením č. 1322/2006, ako aj nariadenie č. 1205/2007, ktorým sa po preskúmaní pred uplynutím platnosti podľa článku 11 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 ukladajú antidumpingové clá na dovoz integrovaných elektronických kompaktných žiariviek (CFL-i) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike do Spoločenstva a rozširujú sa na dovoz rovnakého výrobku zasielaného z Vietnamskej socialistickej republiky, Pakistanskej islamskej republiky a z Filipínskej republiky, sa vzťahujú na všetky výrobky, ktoré majú tie isté základné charakteristiky, ako sú charakteristiky uvedené v týchto nariadeniach, a ktoré tiež patria do podpoložky ex 8539 31 90 kombinovanej nomenklatúry nachádzajúcej sa v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadením č. 254/2000. Vnútroštátnemu súdu prislúcha overiť, či je to prípad predmetných elektronických kompaktných žiariviek, bez ohľadu na pridanie súmrakového spínača, alebo či sú tieto elektronické kompaktné žiarivky odlišné z toho dôvodu, že majú dodatočné charakteristiky, ktoré nie sú spresnené v uvedených nariadeniach.

(pozri bod 45 a výrok)
Článok 6 druhý odsek nariadenia č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, keď maloletá osoba bez sprievodu, ktorá nemá žiadneho rodinného príslušníka oprávnene sa zdržiavajúceho na území členského štátu, podala žiadosti o azyl vo viacerých členských štátoch, sa za „zodpovedný členský štát“ označuje členský štát, v ktorom sa tento maloletý nachádza po tom, ako v ňom podal žiadosť o azyl.

V tejto súvislosti výraz „členský štát… v ktorom maloletá osoba podala svoju žiadosť o azyl“ nie je možné chápať tak, že by uvádzal prvý členský štát, v ktorom maloletá osoba podala svoju žiadosť o azyl. Keďže totiž maloleté osoby bez sprievodu tvoria obzvlášť zraniteľnú kategóriu osôb, je dôležité nepredlžovať konanie o určenie zodpovedného členského štátu viac, než je nevyhnutné, ale zaručiť im efektívny prístup na konania o určení postavenia utečenca. Hoci sa záujem maloletého výslovne uvádza len v prvom odseku článku 6 uvedeného nariadenia, článok 24 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie v spojení s jej článkom 51 ods. 1 má za následok to, že vo všetkých rozhodnutiach prijatých členskými štátmi na základe druhého odseku uvedeného článku 6 sa musia v prvom rade zobrať do úvahy aj najlepšie záujmy dieťaťa. Z toho vyplýva, že maloleté osoby bez sprievodu, ktoré podali žiadosť o azyl v členskom štáte, v zásade nemôžu byť odovzdané do iného členského štátu, v ktorom podali svoju prvú žiadosť o azyl.

(pozri body 53, 55, 59, 61, 66 a výrok)
Článok 2 ods. 1 smernice 2008/115 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v spojení s jej odôvodnením 9 sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa nevzťahuje na štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2005/85 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca, a to v období od podania uvedenej žiadosti do prijatia rozhodnutia o tejto žiadosti na prvom stupni, alebo prípadne do rozhodnutia o opravnom prostriedku podanom proti uvedenému rozhodnutiu.

Smernica 2003/9, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl v členských štátoch, a smernica 2005/85 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca nebránia tomu, aby bol štátny príslušník tretej krajiny, ktorý po svojom zaistení na základe článku 15 smernice 2008/115 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2005/85, ponechaný v zaistení na základe ustanovenia vnútroštátneho práva, ak sa po individuálnom posúdení všetkých relevantných okolností ukáže, že táto žiadosť bola podaná iba s cieľom oddialiť alebo zmariť výkon rozhodnutia o návrate a že pokračovanie zaistenia je objektívne nevyhnutné na to, aby sa dotknutá osoba nemohla definitívne vyhnúť svojmu návratu.

Hoci sa smernica 2008/115 v priebehu konania o posúdení žiadosti o azyl nepoužije, neznamená to, že by sa tým definitívne ukončilo konanie o návrate, ktoré tak môže pokračovať v prípade, že bude žiadosť o azyl zamietnutá. Cieľ tejto smernice, ktorým je účinný návrat neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín, by bol ohrozený, ak by členské štáty nemohli zabrániť tomu, aby dotknutá osoba podaním žiadosti o azyl automaticky dosiahla svoje prepustenie.

Zo samotnej skutočnosti, že v okamihu podania žiadosti už bolo voči žiadateľovi o azyl vydané rozhodnutie o návrate a že žiadateľ bol zaistený na základe článku 15 smernice 2008/115, však nemožno bez individuálneho posúdenia všetkých relevantných okolností vyvodzovať domnienku, že túto žiadosť podal iba s cieľom oddialiť alebo zmariť výkon rozhodnutia o návrate a že pokračovanie zaistenia je objektívne nevyhnutné a primerané.

(pozri body 60, 62, 63, bod 2 výroku)
—

ak má vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o žalobe podanej predajcom alebo dodávateľom proti spotrebiteľovi, ktorá sa týka splnenia zmluvy, podľa vnútroštátnych procesných pravidiel právomoc preskúmať ex offo rozpor medzi ustanovením, ktoré je základom žaloby, a vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku, musí takým istým spôsobom, ak určí, že dotknuté ustanovenie spadá do pôsobnosti tejto smernice, preskúmať ex offo jeho eventuálnu nekalú povahu vo svetle kritérií stanovených uvedenou smernicou,
Článok 3 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že členskému štátu, ktorý na základe kritérií uvedených v kapitole III tohto nariadenia nie je považovaný za zodpovedný členský štát, umožňuje skúmať žiadosť o azyl, hoci neexistuje žiadna okolnosť, ktorá by odôvodňovala použitie humanitárnej doložky uvedenej v článku 15 uvedeného nariadenia. Táto možnosť nie je podmienená skutočnosťou, že členský štát, ktorý je zodpovedný na základe uvedených kritérií, neodpovedal na žiadosť o opätovné prijatie dotknutého žiadateľa o azyl.

Členský štát, v ktorom sa nachádza žiadateľ o azyl, nie je povinný v priebehu konania o určení zodpovedného členského štátu požiadať Úrad vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov (UNHCR ) o stanovisko, pokiaľ z dokumentov tejto organizácie vyplýva, že členský štát, ktorý je zodpovedný na základe kritérií stanovených v kapitole III nariadenia č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov, porušuje právne predpisy Únie v oblasti azylu.

Hoci totiž článok 8 ods. 2 písm. b) a článok 21 smernice 2005/85 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca stanovujú rôzne formy spolupráce medzi UNHCR a členskými štátmi, keď tieto štáty skúmajú žiadosť o azyl, tieto pravidlá sa nevzťahujú na konanie o určení zodpovedného členského štátu, ktoré sa riadi nariadením č. 343/2003, ako to spresňuje odôvodnenie 29 smernice 2005/85. Vzhľadom na to nič nebráni tomu, aby členský štát požiadal UNHCR o stanovisko, ak sa domnieva, že je to vhodné.

(pozri body 45 – 47, bod 2 výroku)