NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

F. G. JACOBS

prednesené 20. januára 2005 ( )

Vec C‑464/02

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Dánskemu kráľovstvu





1. V tejto veci podala Komisia Európskych spoločenstiev podľa článku 226 ES žalobu proti Dánskemu kráľovstvu týkajúcu sa právnej úpravy a správnej praxe upravujúcej používanie vozidiel registrovaných v inom členskom štáte dánskymi rezidentmi v Dánsku.

2. Uvedená situácia vzniká najčastejšie vtedy, keď je dánsky rezident zamestnaný v podniku usadenom v inom členskom štáte a uvedený zamestnávateľ chce zamestnancovi poskytnúť vozidlo registrované na zamestnávateľovo meno v štáte jeho usadenia buď výlučne na služobné, alebo na zmiešané, teda súkromné a služobné, účely.

Okolnosti predchádzajúce sporu

3. Dánske kráľovstvo ukladá na nadobudnutie nového vozidla registračnú daň vypočítanú na základe jeho hodnoty. Daňová sadzba je 105 % kúpnej ceny (vrátane DPH a ostatných daní v celkovej výške 34 %) až do hornej hranice určovanej každý rok a 180 % zo zvyšku kúpnej ceny.( ) Aj keď niektoré iné členské štáty upravujú obdobnú daň – hoci na podstatne nižšej úrovni –, Švédsko a Nemecko, členské štáty s priamymi cestnými spojeniami s Dánskom, žiadnu takú daň nemajú.

4. Podľa právnej úpravy všeobecne platnej v Dánsku pred 1. júlom 1999( ) a stále uplatniteľnej v určitých prípadoch (ďalej len „pôvodná právna úprava“) nesmie dánsky rezident používať vozidlo registrované v inom členskom štáte bez povolenia, ktoré môže byť udelené iba vtedy, keď je vozidlo používané hlavne mimo Dánska a existujú osobitné dôvody na to, aby sa nevyžadovala registrácia v Dánsku. Medzi účastníkmi konania niet sporu o tom, že povolenie sa v zásade udeľuje iba na priame cesty uskutočňované cez víkendy a sviatky medzi nemeckými alebo švédskymi hranicami a bydliskom vodiča; povolenie neumožňuje používať vozidlo na súkromné účely iným spôsobom. Porušenie je sankcionované pokutou. Ak chce dánsky rezident služobné vozidlo poskytnuté zamestnávateľom usadeným v inom členskom štáte používať za okolností, za ktorých zamýšľané použitie nespĺňa podmienky uvedené v povolení, podľa pôvodnej právnej úpravy je jeho jedinou možnosťou opätovne zaregistrovať vozidlo v Dánsku a zaplatiť celú registračnú daň.

5. V roku 1999 bola pôvodná právna úprava zmenená a doplnená( ) tak, aby dánskemu rezidentovi umožňovala používať v Dánsku vozidlo registrované v inom členskom štáte v mene jeho zamestnávateľa za predpokladu, že rezident získa povolenie a že jeho „hlavnú zárobkovú činnosť“ vykonáva u uvedeného zamestnávateľa. Táto podmienka je splnená vtedy, keď pracovník buď pracuje pre uvedeného zamestnávateľa v rozsahu ustanoveného pracovného času, alebo dostáva aspoň polovicu svojho príjmu z uvedeného zamestnania. Podľa Dánskeho kráľovstva bolo kritérium „hlavnej zárobkovej činnosti“ zvolené s úmyslom v čo najväčšom rozsahu znížiť riziko zneužitia predmetných ustanovení.

6. Povolenie, ktoré musí byť uschovávané vo vozidle a na požiadanie musí byť predložené polícii, sa vydáva až po zaplatení dane zodpovedajúcej časti dánskej registračnej dane. Uvedená daň sa vypočítava jedným z dvoch spôsobov.

7. Po prvé, keď je vozidlo používané iba na služobné účely, daňou je denná daň, a to vo výške buď 60 DKK (približne 8 eur) v prípade vozidiel a motocyklov, alebo 30 DKK (približne 4 eur) v prípade nákladných vozidiel, ktorá má byť zaplatená za každý deň, v ktorom je vozidlo v Dánsku používané.

8. Po druhé, keď je vozidlo používané tak na súkromné, ako aj na služobné účely, je za dobu takéhoto používania splatnou celá daň, ktorá by bola uložená za novú registráciu v Dánsku a ktorá sa má platiť v štvrťročných splátkach, pričom každá splátka je vo výške 3 % uvedenej celkovej dane, spolu s prirážkou predstavujúcou 1,5 % z nezaplatenej celkovej splatnej dane; navyše musí byť zaplatená jednorazová zábezpeka zodpovedajúca jednej štvrťročnej splátke dane a prirážke. Obežník( ) konkretizuje, že denné dochádzanie zamestnanca medzi jeho dánskym miestom bydliska a miestom jeho zamestnania v inom členskom štáte sa považuje za súkromné použitie; akékoľvek takéto zamýšľané použitie bude preto znamenať to, že sa denná daň neuplatní.

9. V oboch prípadoch platí daň zamestnávateľ.

10. Postup na získanie povolenia podľa novej právnej úpravy je nasledujúci. Je potrebné podať písomnú žiadosť miestnym colným a daňovým orgánom, v ktorej sa uvedie, či sa vzťahuje na dennú alebo štvrťročnú daň. K žiadosti musí byť priložené osvedčenie zamestnávateľa uvádzajúce podrobnosti o podmienkach zamestnania a najmä, že zamestnanie je zamestnancovou „hlavnou zárobkovou činnosťou“.

11. Keď sa má platiť štvrťročná daň – vypočítaná na základe hodnoty vozidla, colné orgány uskutočnia predbežné ocenenie, ktoré za normálnych okolností nevyžaduje pristavenie samotného vozidla; krátko na to sa vydá povolenie. Následne orgán poverený oceňovaním motorových vozidiel, ktorý je nezávislý od colných orgánov, uskutoční konečné ocenenie.

12. Ak je žiadosť v poriadku, povolenie sa vydá automaticky. Navyše sa poskytnú nálepky na čelné sklo nesúce registračné číslo vozidla. Keď sa má platiť denná daň, zamestnávateľ alebo zamestnanec je povinný napísať na nálepku deň použitia, aby sa mohlo vozidlo v súlade so zákonom v uvedený deň používať v Dánsku. Keď sa má platiť štvrťročná daň, dodáva sa jedna nálepka na každé obdobie povoleného používania (až do maximálnej doby dvoch rokov).

13. Ak dánsky rezident jazdiaci na vozidle registrovanom v zahraničí nemôže predložiť povolenie a nálepku na čelné sklo, musí zaplatiť pokutu; navyše môže byť vozidlo zabavené.

14. Pôvodná právna úprava platí vtedy, keď nie je splnená podmienka „hlavnej zárobkovej činnosti“ vyžadovaná novou právnou úpravou.

15. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Dánske kráľovstvo si tým, že jeho právny poriadok a správna prax (1) nedovoľujú dánskym rezidentom, ktorí vykonávajú zamestnanie v susednom členskom štáte, používať na služobné alebo súkromné účely služobné vozidlo registrované v susednom štáte, v ktorom je usadený ich zamestnávateľ, a (2) dovoľujú dánskym rezidentom, ktorí vykonávajú zamestnanie v inom členskom štáte, používať na služobné a/alebo súkromné účely motorové vozidlo, najmä služobné vozidlo, ktoré je registrované v inom členskom štáte, v ktorom je ich zamestnávateľ usadený, iba pod podmienkou, že i) uvedené zamestnanie je ich hlavnou zárobkovou činnosťou a ii) za uvedené vozidlo je zaplatená daň, porušuje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 10 ES v spojení s článkom 39 ES.

16. Vychádzam z predpokladu, že prvá vetva požadovaného rozhodnutia sa týka pôvodnej právnej úpravy, zatiaľ čo druhá sa týka novej právnej úpravy.

Pôsobnosť článku 39 ES

17. Hlavným tvrdením Komisie je to, že tak pôvodná, ako aj nová právna úprava sú v rozpore s voľným pohybom pracovníkov zakotveným v článku 39 ES, pretože obmedzujú tak právo pracovníkov hľadať zamestnanie v inom členskom štáte, ako aj slobodu zamestnávateľov so sídlom v iných členských štátoch zamestnávať zamestnancov s bydliskom v Dánsku.

18. Dánske kráľovstvo podporované Fínskom, ktoré sa konania zúčastnilo ako vedľajší účastník, po prvé uvádza, že právna úprava – tak pôvodná, ako aj nová – nepatrí do pôsobnosti článku 39 ES, pretože nemá vplyv na prístup k pracovnému trhu. Dánske kráľovstvo predovšetkým tvrdí, že sporná právna úprava nebráni dánskym rezidentom v prístupe na pracovné trhy iných členských štátov a ani neobmedzuje podniky usadené v iných členských štátoch v zamestnávaní dánskych rezidentov: upravuje len podmienky používania služobných vozidiel registrovaných v inom členskom štáte dánskymi rezidentmi v Dánsku.

19. Po tom, čo Komisia a Dánsko v tejto veci predložili svoje vyjadrenia, Súdny dvor vyhlásil rozsudok vo veci Van Lent( ). V uvedenej veci, ktorá sa týkala používania vozidla belgickým rezidentom, ktoré mu poskytol jeho luxemburský zamestnávateľ, Súdny dvor rozhodol, že článku 39 ES odporujú vnútroštátne pravidlá, ktoré pracovníkovi, ktorý má bydlisko v jednom členskom štáte, zakazujú, aby na jeho území používal vozidlo registrované v susednom členskom štáte patriace lízingovej spoločnosti a dané k dispozícii pracovníkovi jeho zamestnávateľom, ktorý je spoločne s lízingovou spoločnosťou usadený v členskom štáte uvedenom ako posledný.

20. Na pojednávaní v tejto veci sa Dánske kráľovstvo usilovalo odlíšiť túto vec od veci Van Lent v podstate na tom základe, že užívateľ predmetného vozidla podľa belgických pravidiel účinných v tom čase nemohol zaregistrovať vozidlo v Belgicku na svoje meno; žiadosť o registráciu mohla byť podaná iba vlastníkom, ktorý musel mať belgické identifikačné číslo na DPH alebo sídlo v Belgicku. Naopak, podľa novej dánskej právnej úpravy je užívateľovi služobného vozidla povolené zaregistrovať vozidlo vlastnené jeho zamestnávateľom.

21. Ja však uvedené nepovažujem za relevantnú odlišnosť. Treba pripustiť, že Súdny dvor vo veci Van Lent uviedol, že z belgickej právnej úpravy vyplýva, že pracovník nemohol zaregistrovať vozidlo v Belgicku, pretože nebol vlastníkom, a že vlastník, lízingová spoločnosť, ho tiež nemohla zaregistrovať, pretože nebola usadená v Belgicku a nemala belgické identifikačné číslo na DPH.( ) Súdny dvor však potom uviedol, že „takáto právna úprava môže odrádzať zamestnávateľov usadených v jednom členskom štáte od zamestnania pracovníka s bydliskom v inom členskom štáte z dôvodu vyšších nákladov a administratívnych ťažkostí spojených s takým zamestnaním“( ).

22. Uvedená analýza sa rovnako uplatňuje na túto vec, keď zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte môže poskytnúť zamestnancovi s bydliskom v Dánsku služobné vozidlo – dokonca aj výlučne na služobné účely –, iba ak je zamestnávateľ pripravený buď i) vykonať novú registráciu vozidla v Dánsku a zaplatiť odradzujúcu registračnú daň, alebo ii) podstúpiť konanie na získanie povolenia a zaplatiť buď dennú daň, alebo ekvivalent potenciálne celej registračnej dane v štvrťročných splátkach spolu s dodatočným úrokom a zábezpekou.

23. Ako poznamenáva Komisia, ustanovenia, ktoré pracovníkovi bránia vo výkone povolania alebo ho sťažujú, v tejto veci tým, že kladú na jeho potenciálneho zamestnávateľa administratívne a finančné bremeno, majú vplyv na prístup k zamestnaniu. Všeobecnejšie, Súdny dvor vyslovil, že účelom ustanovení Zmluvy vzťahujúcich sa na voľný pohyb osôb je uľahčiť príslušníkom Spoločenstva výkon zárobkových činností všetkých druhov na území Spoločenstva a zabrániť opatreniam, ktoré by mohli znevýhodniť týchto príslušníkov, ak by si želali uskutočňovať hospodársku činnosť na území iného členského štátu.( )

24. Hoci Dánske kráľovstvo uznáva, že právna úprava sa pri jej izolovanom posúdení môže zdať byť takej povahy, že odrádza zamestnávateľa z iného členského štátu od zamestnania pracovníka s bydliskom v Dánsku, Dánsko však namieta, že túto právnu úpravu nemožno posudzovať izolovane a že z pohľadu širšieho kontextu odmeňovania a iných požitkov uvedený účinok nemá.

25. Nepovažujem však za nevyhnutné zaoberať sa uvedeným argumentom osobitne. Ako Súdny dvor uviedol vo veci Clean Car Autoservice( ), právo pracovníkov byť prijatí do zamestnania a zamestnaní bez diskriminácie je na druhej strane nevyhnutne spojené s oprávnením zamestnávateľa zamestnať ich v súlade s pravidlami v oblasti voľného pohybu pracovníkov; uvedené pravidlá by mohli byť veľmi ľahko zmarené, ak by ich členské štáty mohli obísť jednoducho tým, že by zamestnávateľom zakázali zamestnanie pracovníka, ktorý nespĺňa určité predpoklady, ktoré by v prípade, že by boli uložené priamo pracovníkovi, predstavovali obmedzenia výkonu jeho práva voľného pohybu podľa článku 39 ES.

26. Uvedené zásady sa podľa môjho názoru uplatňujú takisto na taký prípad, ako je tento, keď právna úprava členského štátu neukladá diskriminujúce požiadavky, ktoré treba splniť, ale skôr podmienky pre prvok odmeňovania alebo iných výhod, ktoré sú takej povahy, že odrádzajú zamestnávateľov v inom členskom štáte od zamestnania rezidenta prv uvedeného členského štátu. Možno dodať, že povolenie a zaplatenie dennej dane sa vyžadujú dokonca aj vtedy, keď sa služobné vozidlo zamýšľa použiť výlučne na služobné účely; dokonca aj v takých prípadoch – v ktorých poskytnutie vozidla nemožno považovať za súčasť celkového balíka odmeňovania a iných výhod – sa zdá takmer isté, že ako tvrdí Komisia, zamestnávateľ v Nemecku (alebo Švédsku) uprednostní nábor rezidentov z jeho vlastného štátu na prácu, ktorá od pracovníka vyžaduje uskutočňovanie služobných ciest do Dánska alebo po Dánsku.

27. Preto zastávam názor, že právna úprava, o ktorú ide v tejto veci, patrí do rozsahu pôsobnosti článku 39 ES a je v zásade v rozpore s uvedeným ustanovením.

28. Keďže je právna úprava v rozpore s článkom 39 na základe jej obmedzujúceho účinku, nepovažujem za nevyhnutné zaoberať sa subsidiárnym tvrdením Dánska, že právna úprava nie je diskriminačná. Nech už je podstata uvedeného tvrdenia akákoľvek, je jasné, že článok 39 zakazuje nielen každú diskrimináciu pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky, ale aj vnútroštátnu právnu úpravu, ktorú, hoci sa uplatňuje bez ohľadu na štátnu príslušnosť dotknutých pracovníkov, predstavuje prekážku ich voľného pohybu.( ) Preto dokonca aj za predpokladu, že má Dánsko pravdu vo svojom tvrdení, že právna úprava nie je diskriminačná, je aj tak táto právna úprava v rozpore s článkom 39.

29. Keďže žalobe Komisie možno vyhovieť na základe článku 39 ES, nie je potrebné osobitne sa zaoberať tvrdením Komisie, že dánska právna úprava je v rozpore s článkom 10 ES.

Možné odôvodnenie

30. Dánsko ďalej subsidiárne tvrdí, že predmetná právna úprava je odôvodnená.

31. Určite že vnútroštátne opatrenia, ktoré by inak boli v rozpore s článkom 39 ES, môžu byť napriek tomu prípustné, ak sledujú legitímny cieľ, ktorý je zlučiteľný so Zmluvou, a sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu za predpokladu, že sú vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý sledujú, a neprekračujú rozsah toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.( ) Dánsko najmä tvrdí, že právna úprava sleduje legitímne záujmy a že nie je neprimeraná.

32. Dánsko po prvé poznamenáva, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dánska registračná daň z vozidiel je zlučiteľná s právom Spoločenstva,( ) že registrácia je prirodzeným náprotivkom výkonu daňovej suverenity a že v situácii, keď vozidlo prenajaté od spoločnosti so sídlom v jednom členskom štáte je v skutočnosti používané na cestnej sieti iného členského štátu, môže uvedený členský štát neskôr uložiť povinnosť, aby bolo uvedené vozidlo zaregistrované na jeho území.( ) Z toho podľa Dánska vyplýva, že je tiež prípustné, aby členské štáty zabezpečili správne uplatňovanie svojej právnej úpravy v tejto oblasti a najmä platenie dane.

33. Skutočnosť, že Súdny dvor vo veci Komisia/Dánsko a De Danske Bilimportører rozhodol, že dánska registračná daň z vozidiel nie je v rozpore s článkom 28 ES alebo 90 ES, však nevyhnutne neznamená, že neobmedzuje právo voľného pohybu pracovníkov v rozpore s článkom 39 ES alebo že akékoľvek také obmedzenie je nevyhnutne odôvodnené a primerané. Možno tiež poznamenať, že táto vec sa netýka normálneho pôsobenia dane, ale jej uplatňovania na vozidlá registrované v inom členskom štáte vlastníkom usadeným v tomto členskom štáte. Okrem toho je zrejmé, že členské štáty musia vykonávať svoju daňovú suverenitu v neharmonizovanej oblasti zdaňovania vozidiel v súlade s právom Spoločenstva; Súdny dvor totiž vo veci Cura Anlagen, teda v jednej z vecí, o ktorú sa Dánsko opiera, práve toto výslovne uviedol.( ) Dánsku preto nestačí dovolávať sa svojej právomoci zaviesť registračnú daň, ale musí tiež preukázať, že uvedenú právomoc riadne vykonalo.

34. Tento argument sa vzťahuje aj na tvrdenie Fínska, že zdaňovanie motorových vozidiel patrí do právomoci členských štátov.

35. Dánsko po druhé tvrdí, že akýkoľvek obmedzujúci účinok právnej úpravy je založený na potrebe zabezpečiť, aby nebola obchádzaná povinnosť dánskych rezidentov platiť registračnú daň. Bez takých pravidiel by sa mohli dánski rezidenti vyhnúť plateniu dane tým, že by založili spoločnosti alebo pobočky v inom členskom štáte, aby prostredníctvom nich nadobudli a používali v Dánsku vozidlá registrované v inom členskom štáte.

36. Je pravdou, že členské štáty môžu odoprieť výhody ustanovení o voľnom pohybe osobám, ktoré sa dopustili zneužitia alebo podvodu. To však možno urobiť iba v jednotlivých konkrétnych prípadoch vtedy, keď existuje dôkaz takého správania. Samotné riziko zneužitia alebo podvodu nemôže odôvodniť všeobecné obmedzenie, ktoré by zabránilo dobromyseľnému výkonu práv vyplývajúcich z práva Spoločenstva.( ) Také obmedzenia sú nevyhnutne neprimerané, keďže znemožňujú legitímny výkon práv vyplývajúcich z práva Spoločenstva.

37. Po tretie Dánsko tvrdí, že sporná právna úprava chráni pred znižovaním daňových príjmov, ktoré odhaduje na približne 15 miliárd DKK (údaje z roku 1997). Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že na odôvodnenie obmedzenia výkonu základnej slobody sa nikdy nemožno opierať o stratu daňových príjmov.( )

38. Po štvrté, Dánsko tvrdí, že podmienka „hlavnej zárobkovej činnosti“, ktorá musí byť splnená na to, aby sa uplatnila nová právna úprava, je primeraná. Uvedená podmienka má za cieľ zaručiť, aby bol pracovník majúci prospech zo služobného vozidla skutočne zamestnávaný poskytovateľom vozidla; čisto formálny pracovnoprávny vzťah nepostačuje. Podmienka je objektívna a ľahko overiteľná. Dánsko dodáva, že ak by bola nová právna úprava uplatniteľná na akéhokoľvek dánskeho rezidenta zamestnaného v inom členskom štáte či už v rozsahu ustanoveného pracovného času, alebo na kratší pracovný čas, bolo by oveľa ťažšie chrániť sa pred zneužitím. Ak by to tak bolo, polícia by podľa neho musela skontrolovať každé vozidlo zaregistrované v zahraničí, na ktorom jazdí v Dánsku osoba s bydliskom v uvedenom štáte s cieľom overiť, že takí vodiči sú skutočne zamestnaní v inom členskom štáte či už v rozsahu ustanoveného pracovného času, alebo na kratší pracovný čas, čo by bolo neprimerané.

39. Uvedený argument ma nepresvedčil. Zdá sa mi, že schodnou a menej obmedzujúcou alternatívou by bol systém povolení, ktorý by umožnil zhodnotiť pravosť spojitosti so zamestnaním s tým, že ak by uvedená spojitosť bola pravá, neexistovala by požiadavka platenia dane.

40. Navyše, ak pracovník nevykonáva „hlavnú zárobkovú činnosť“ u zamestnávateľa poskytujúceho služobné vozidlo, potom na to, aby sa používalo uvedené vozidlo na akékoľvek súkromné účely – vrátane denného dochádzania do práce – musí byť vozidlo zaregistrované nanovo v Dánsku. Pre uvedený prístup možno len ťažko vidieť nejaké opodstatnenie. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 39 ES tiež chráni pracovníkov pracujúcich na kratší pracovný čas a pracovníkov s nízkymi príjmami;( ) v rozsahu, v akom predmetná právna úprava obmedzuje právo slobodného pohybu takých pracovníkov, je v rozpore so Zmluvou bez ohľadu na to, že zamestnanie, na základe ktorého je poskytované služobné vozidlo, nie je ich „hlavnou zárobkovou činnosťou“, ako je definovaná vnútroštátnou právnou úpravou.

41. Dokonca aj podľa novej právnej úpravy sa vyžaduje získanie povolenia pre služobné vozidlo registrované v inom členskom štáte pred tým, ako môže vozidlo v Dánsku užívať dánsky rezident, a dokonca aj vtedy, keď sa vozidlo užíva len krátko a pravidelne, sa vracia zamestnávateľovi. Dokonca aj denné dochádzanie medzi bydliskom zamestnanca a jeho miestom zamestnania sa zrejme považuje za súkromné použitie; preto bude štvrťročná daň splatná už aj vtedy, ak je uvedené použitie jediným použitím služobného vozidla. Aj uvedená požiadavka zrejme prekračuje rozsah toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov, ktorých sa dovoláva Dánsko. Obdobné úvahy sa uplatňujú na skutočnosť, že právna úprava nijako neupravuje zohľadňovanie odlišných podielov súkromného a služobného použitia.

42. Napokon Dánsko tvrdí, že vo veci Cura Anlagen( ) Súdny dvor uznal, že spotrebná daň primeraná trvaniu registrácie vozidla v štáte, kde je používané, je primeraná; zdá sa, že jeho rozhodnutie, že predmetná spotrebná daň v uvedenej veci bola v rozpore s právom, bolo podnietené najmä skutočnosťou, že suma dane nebola primeraná trvaniu uvedenej registrácie. Dánsko z uvedených vyhlásení vyvodzuje záver, že jeho právna úprava registračnej dane uplatniteľnej na vozidlá registrované v inom členskom štáte nie je nezlučiteľná s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe.

43. Pre túto vec však podľa môjho názoru nie je relevantné rozhodnutie Súdneho dvora o zákonnosti spotrebnej dane, o ktorú išlo vo veci Cura Anlagen a ktorej zaplatenie bolo podmienkou registrácie. Spotrebná daň je odlišného druhu ako registračná daň z vozidiel; cieľom spotrebnej dane, o ktorú išlo vo veci Cura Anlagen, bolo zabezpečiť správanie priateľské k životnému prostrediu pri kúpe a lízingu súkromných vozidiel, pričom sadzba dane bola určená vo vzťahu k spotrebe paliva vozidlom.

44. V kontexte primeranosti by som na záver spravil túto poznámku. Treba mať na zreteli, že registračná daň je – ako to uznáva Dánsko – stanovená na mimoriadne vysokej úrovni, a preto môže mať z vyššie rozoberaných dôvodov značný odstrašujúci účinok na zamestnávanie dánskych rezidentov podnikmi usadenými v iných členských štátoch. Preto dokonca ak aj právna úprava sledovala legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou a bola odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, čo podľa môjho názoru v tomto konaní nebolo preukázané, zdá sa mi, že by bolo veľmi ťažké tvrdiť, že bola vhodná na dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje, a neprekročila rozsah toho, čo bolo na jeho dosiahnutie nevyhnutné.

Návrh

45. Navrhujem preto, aby Súdny dvor:

1. určil, že Dánske kráľovstvo si tým, že jeho právna úprava a správna prax (1) nedovoľujú dánskym rezidentom, ktorí vykonávajú zamestnanie v susednom členskom štáte, používať v Dánsku na služobné alebo súkromné účely služobné vozidlo registrované v susednom štáte, v ktorom je ich zamestnávateľ usadený, a (2) dovoľujú dánskym rezidentom, ktorí vykonávajú zamestnanie v inom členskom štáte používať na služobné a/alebo súkromné účely motorové vozidlo, najmä služobné vozidlo registrované v inom členskom štáte, v ktorom je ich zamestnávateľ usadený, iba pod podmienkou, že i) uvedené zamestnanie je ich hlavnou zárobkovou činnosťou a ii) za uvedené vozidlo je zaplatená daň, porušuje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 10 ES v spojení s článkom 39 ES;

2. zaviazal Dánske kráľovstvo na náhradu trov konania Komisie;

3. rozhodol, že Fínska republika je ako vedľajší účastník konania povinná znášať svoje vlastné trovy konania.