Pojem „občianske veci“ v zmysle tohto ustanovenia musí byť predmetom samostatného výkladu. Len jednotné uplatnenie nariadenia č. 2201/2003 v členských štátoch, ktoré vyžaduje, aby pôsobnosť tohto nariadenia bola definovaná právom Spoločenstva, a nie vnútroštátnymi právnymi poriadkami, môže zabezpečiť uskutočnenie cieľov sledovaných týmto nariadením, medzi ktorými sa nachádza aj rovnosť zaobchádzania so všetkými dotknutými deťmi. Tento cieľ je podľa piateho odôvodnenia predmetného nariadenia zabezpečený len vtedy, keď všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach patria do pôsobnosti tohto nariadenia. Tieto práva a povinnosti sú v článku 2 bode 7 tohto nariadenia definované široko v tom zmysle, že zahŕňajú všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Z tohto pohľadu nie je dôležité, či rodičovské práva a povinnosti boli dotknuté ochranným opatrením štátu, alebo rozhodnutím prijatým na základe podnetu jedného alebo viacerých nositeľov opatrovníckeho práva.

Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, zmeneného a doplneného nariadením č. 2116/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že pod pojem „občianske veci“ v zmysle tohto ustanovenia patrí rozhodnutie prijaté formou jediného rozhodnutia v rámci predpisov verejného práva týkajúcich sa ochrany detí, ktorým sa nariaďuje okamžité prevzatie dieťaťa a jeho umiestnenie mimo vlastnej rodiny do pestúnskej starostlivosti.

Nariadenie č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, zmenené a doplnené nariadením Rady č. 2116/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že harmonizované vnútroštátne právne predpisy o uznávaní a výkone správnych rozhodnutí o prevzatí a umiestnení osôb do starostlivosti, prijaté v rámci spolupráce severských štátov, nie je možné uplatniť na rozhodnutie o prevzatí dieťaťa do starostlivosti, ktoré patrí do pôsobnosti tohto nariadenia.

Spolupráca medzi severskými štátmi v oblasti uznávania a vykonateľnosti správnych rozhodnutí o prevzatí do starostlivosti a umiestnení osôb sa nenachádza medzi výnimkami, ktoré sú taxatívne vymenované v nariadení č. 2201/2003.

Tento výklad nie je vyvrátený Spoločným vyhlásením o severskej spolupráci č. 28, pripojeným k Záverečnému aktu k Zmluve o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva, a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia. Podľa tohto vyhlásenia sa členské štáty Únie, ktoré sú členmi severskej spolupráce, zaviazali pokračovať v tejto spolupráci v súlade s právom Spoločenstva. Z uvedeného vyplýva, že táto spolupráca musí dodržiavať zásady právneho poriadku Spoločenstva. Vnútroštátny súd, ktorý má v rámci svojej právomoci uplatniť právne predpisy Spoločenstva, je teda povinný zabezpečiť plný účinok týchto predpisov, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva.

(pozri body 57, 61, 63 – 66, bod 2 výroku)