ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14.

V súlade s článkom 4 („Identifikácia skutočného vyslania a predchádzanie zneužitiu a obchádzaniu“): „1. Na účely vykonávania, uplatňovania a presadzovania smernice 96/71/ES vykonajú príslušné orgány celkové posúdenie všetkých skutkových okolností, ktoré sa považujú za potrebné, a to najmä tých, ktoré sú stanovené v odsekoch 2 a 3 tohto článku. Ich cieľom je pomôcť príslušným orgánom pri vykonávaní previerok a kontrol a tiež vtedy, ak majú dôvod domnievať sa, že príslušný pracovník nemôže byť kvalifikovaný ako vyslaný pracovník podľa smernice 96/71/ES. Tieto skutkové okolnosti sú orientačnými faktormi v rámci celkového posúdenia, ktoré sa má vykonať[,] a nemožno ich preto posudzovať oddelene. 2. Aby sa zistilo, či podnik skutočne vykonáva iné podstatné činnosti, než čisto vnútorné riadenie a/alebo administratívne činnosti, príslušné orgány vykonajú celkové posúdenie všetkých skutkových okolností, ktoré sú charakteristické pre činnosti, ktoré vykonáva podnik v členskom štáte usadenia a prípadne v hostiteľskom členskom štáte, pričom zohľadnia širší časový rámec. Môže ísť predovšetkým o takéto okolnosti: a) miesto, v ktorom má podnik registrované sídlo a správu, v ktorom využíva kancelárske priestory, v ktorom platí dane a príspevky do systému sociálneho zabezpečenia a v ktorom má prípadne v súlade s vnútroštátnymi právom povolenie vykonávať profesijnú činnosť alebo v ktorom je registrovaným členom obchodnej komory alebo profesijného subjektu; b) miesto, na ktorom sa prijímajú vyslaní pracovníci, a miesto, z ktorého sú vysielaní; c) právo uplatniteľné na zmluvy, ktoré podnik uzatvára so svojimi zamestnancami na jednej strane a so svojimi klientmi na strane druhej; d) miesto, v ktorom podnik vykonáva svoju hlavnú podnikateľskú činnosť a v ktorom zamestnáva administratívnych pracovníkov; e) počet zrealizovaných zmlúv a/alebo výška obratu uskutočneného v členskom štáte, v ktorom je podnik usadený, s ohľadom na osobitnú situáciu o. i. novozaložených podnikov a MSP.“
72.

Naopak, ak by sa mal litotamnion považovať za riasu v zmysle prílohy IX k nariadeniu č. 889/2008, jeho pridanie by bolo možné bez toho, aby to ohrozilo kvalifikáciu spracovanej potraviny ako biologickej, a to na základe uplatnenia článku 19 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 834/2007 v spojení s článkom 28 nariadenia č. 889/2008, pod podmienkou splnenia kritérií uvedených v článku 21 nariadenia č. 834/2007.
Po druhé je tu prvok dôkazov a dokazovania. Kto by musel osvedčiť, že auto je v skutočnosti v takom mechanickom stave, že nie je možné na ňom jazdiť? Ako by sa to robilo? Prostredníctvom môjho čestného vyhlásenia alebo by sa vyžadoval list od môjho mechanika? Alebo by stačilo čestné vyhlásenie môjho suseda, v ktorom by prisahal, že auto stojí na mojom dvore, a nemá kolesá? Ak vynecháme všetky praktické problémy a zložitosť týchto dôkazov a dokazovania, kľúčovým faktom zostáva, že by boli úplne zbytočné. Prečo by bolo potrebné vôbec pristúpiť k takýmto úvahám, ak jediné, čo je potrebné urobiť, je to, aby vlastník vozidla uviedol do súladu právny stav vozidla s jeho údajným mechanickým stavom a následne odhlásil vozidlo z evidencie alebo na tento účel podnikol akékoľvek ďalšie príslušné administratívne kroky podľa vnútroštátneho práva, či už dočasne, alebo natrvalo?
96.

Po druhé si rovnako nemyslím, že smernica 2003/4 alebo Aarhuský dohovor mali stotožňovať jednoduchú potenciálnu držbu dokumentov týkajúcich sa životného prostredia s neobmedzenou povinnosťou ich zverejňovať. Ak by to tak bolo, bolo by každé IT oddelenie orgánu verejnej moci alebo akákoľvek tretia strana, vrátane možno aj vnútroštátnych bezpečnostných orgánov, povinné na požiadanie zverejniť „informácie o životnom prostredí“, ktorými disponuje, s výhradou výnimiek uvedených v článku 4 Aarhuského dohovoru a v smernici 2003/4, pričom by tieto však nezohrávali žiadnu úlohu v rozhodovacom procese, ktorého sa tieto informácie týkajú. Takisto by to ohrozovalo samotný cieľ zvýšenej účasti verejnosti na rozhodovaní týkajúcom sa životného prostredia. ( 42 ) Pretože je to správny orgán, ktorý prijíma rozhodnutie, nie je jasné, ako by mohol prístup k informáciám o životnom prostredí prípadne obsiahnutým v súdnych záznamoch urýchliť tento proces. ( 43 ) A to najmä s ohľadom na to, že poskytnutie prístupu v obmedzenom rozsahu by viedlo k určitej informačnej nerovnováhe vo „verejnosti“. ( 44 ) Z toho vyplýva, že „informácie o životnom prostredí“, ak nejaké existujú, musia pochádzať buď od orgánu verejnej moci ako jadra rozhodovacieho procesu, alebo musia byť obsiahnuté v odôvodnení verejne prístupného rozsudku súdov.
63.

Najprv by som chcel vyjadriť svoj nesúhlas s názorom Komisie vyjadreným v jej písomných pripomienkach, podľa ktorého skutočnosť, že tento článok stanovuje, že letecký dopravca „znáša náklady prepravy cestujúceho z tohto alternatívneho letiska buď na letisko, na ktoré bola vykonaná rezervácia alebo na iné blízke cieľové letisko [miesto – neoficiálny preklad] dohodnuté s cestujúcim“ ( 30 ), musí nevyhnutne viesť k záveru, že tento dopravca nie je povinný prevziať iniciatívu pri plnení tejto povinnosti. Hoci je totiž pravda, že výraz „znášať“ by mohol naznačovať, že táto povinnosť zahŕňa iba náhradu nákladov prepravy na žiadosť cestujúceho, takýto výklad by však nebral do úvahy to, že predchádzajúca časť dotknutého ustanovenia („keď… prevádzkujúci letecký dopravca ponúkne cestujúcemu let na letisko, ktoré je náhradou za letisko, na ktoré bola vykonaná rezervácia“) ( 31 ) odkazuje na ponuku dopravcu, ktorá môže byť sprevádzaná ponukou, že tento dopravca bude znášať náklady vynaložené cestujúcim na danú prepravu. V dôsledku toho si myslím, že znenie článku 8 ods. 3 nariadenia č. 261/2004 neumožňuje vyvodiť jednoznačnú odpoveď na túto otázku.
21.

Dňa 11. apríla 2007 belgický minister financií v rámci novej série parlamentných otázok týkajúcich sa uplatňovania článku 185 ods. 2 písm. a) a b) ZDP z roku 1992 uviedol, že doposiaľ boli doručené len žiadosti o negatívnu úpravu. Okrem toho uviedol, že pri určovaní metódy stanovenia obvyklého zisku belgického subjektu sa v rámci záväzných stanovísk zohľadnili vykonávané funkcie, znášané riziká a aktíva použité pri činnostiach, ktoré ešte nemali v Belgicku daňové účinky. Zisk zaznamenaný v Belgicku prostredníctvom finančných správ nadnárodnej skupiny, ktorý presahuje zisk dosiahnutý v súlade so zásadou nezávislého vzťahu, by teda nemal byť zahrnutý do zdaniteľného zisku v Belgicku. Nakoniec belgický minister financií uviedol, že belgickým daňovým orgánom neprislúcha určiť, ktorým zahraničným spoločnostiam sa má pripísať nadmerný zisk. Podľa jeho názoru nebolo v tomto ohľade možné vymieňať si informácie so zahraničnými daňovými úradmi.
8.

Príloha IX k služobnému poriadku, ako vyplýva z jej názvu, sa týka disciplinárneho konania. Oddiel 3 tejto prílohy má názov „Disciplinárne opatrenia“ a jeho článok 9 stanovuje: „1. Ustanovujúci orgán môže uložiť jeden z týchto postihov: a) písomné napomenutie; b) pokarhanie; c) odklad postupu do vyššieho platového stupňa na obdobie jedného až 23 mesiacov; d) zaradenie do nižšieho platového stupňa; e) dočasné zaradenie do nižšej platovej triedy na obdobie 15 dní až jedného roka; f) zaradenie do nižšej platovej triedy v rámci rovnakej funkčnej skupiny; g) zaradenie do nižšej funkčnej skupiny, vrátane zníženia platovej triedy alebo bez neho; h) odvolanie z funkcie, a v prípade potreby dočasné zníženie dôchodku alebo zrážanie, počas určeného obdobia, určitej čiastky z podpory v invalidite; avšak účinky tohto opatrenia sa nesmú vzťahovať na závislé osoby úradníka; v prípade uvedeného zníženia však výška príjmu bývalého úradníka s pripočítaním všetkých rodinných prídavkov, ktoré majú byť zaplatené, nesmie byť nižšia ako životné minimum stanovené v článku 6 prílohy VIII. 2. Ak úradník poberá starobný dôchodok alebo podporu v invalidite, ustanovujúci orgán môže rozhodnúť, že na stanovený čas úradníkovi pozastaví vyplácanie určitej čiastky dôchodku alebo podpory v invalidite; účinky tohto opatrenia sa nevzťahujú na závislé osoby úradníka. Výška príjmu úradníka, s pripočítaním všetkých rodinných prídavkov, ktoré majú byť vyplatené, však nesmie byť nižšia ako životné minimum stanovené v článku 6 prílohy VIII. 3. Za jeden priestupok sa nemôže uložiť viac ako jeden disciplinárny postih.“
15.

Podľa § 4 tohto nariadenia: „1. Úroveň sluchu príslušníka väzenskej stráže musí byť dostatočná na to, aby mohol komunikovať cez telefón a aby počul zvuk alarmu a rádiovú komunikáciu. 2. Pri lekárskej prehliadke príslušníka väzenskej stráže nesmie strata jeho sluchu na uchu, ktorým počuje lepšie, presiahnuť 30 [decibelov (dB)] pri frekvencii od 500 do 2000 [hertzov (Hz)] a 40 dB pri frekvencii od 3000 do 4000 Hz, a na uchu, ktorým počuje horšie, 40 dB pri frekvencii od 500 do 2000 Hz a 60 dB pri frekvencii od 3000 do 4000 Hz.“
70.

Bolo by predsa pomerne zvláštnym výkladom článku 50 Charty, ak by význam a dosah tohto základného práva pre orgány členských štátov končil na vonkajšej hranici Únie. Bolo by to nebezpečné nielen z hľadiska účinnej ochrany základných práv, keďže by to zvádzalo k obchádzaniu. Nemalo by to zároveň žiadny zmysel ani z hľadiska zvrchovanosti členských štátov a ich práva ius puniendi: ak zásada ne bis in idem postačuje na to, aby členský štát nemohol vykonávať svoje trestnoprávne právomoci priamo (t. j. aby osobu sám trestne stíhal), ako by nemohla postačovať na to, aby tomu istému členskému štátu zabránila konať v mene právomoci tretieho štátu v trestných veciach? Prečo by sa ius puniendi tretích štátov malo chrániť viac ako ius puniendi členských štátov?
30.

Pokiaľ ide o ciele, ktoré majú slúžiť ako odôvodnenie, v predmetnom konaní sa nemá posúdiť, či je povolenie lovu s použitím lepov primeraným prostriedkom na umožnenie odchytu návnad. Je to síce účel, ktorý je stanovený v príslušných francúzskych predpisoch. ( 11 ) Tento prostriedok by však sám osebe nebol nevyhnutný, lebo návnady by sa mohli získať aj inými metódami, napríklad pomocou sietí alebo prípadne chovom v zajatí. ( 12 )
25.

Rozhodnutím z 25. júna 2019, ktoré bolo kancelárii Súdneho dvora doručené 2. júla 2019, Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozhodol, že konanie sa prerušuje a Súdnemu dvoru sa predkladá návrh na začatie prejudiciálneho konania o tejto otázke: Je zlučiteľný so základným právom na účinný prostriedok nápravy uvedeným v článku 47 Charty základných práv EÚ, so zásadou právneho štátu uvedenou v článku 2 Zmluvy o Európskej únii a so všeobecnou zásadou právnej istoty, taký výklad článku 3 ods. 2 smernice 2001/24, ktorý vedie k uznaniu účinkov rozhodnutia príslušného správneho orgánu štátu pôvodu v súdnych konaniach prebiehajúcich v iných členských štátoch, bez akýchkoľvek ďalších formálnych požiadaviek, ktorého cieľom je so spätnou účinnosťou zmeniť právny rámec existujúci v čase, keď sa začal súdny spor, a ktoré má za následok zbavenie účinku súdnych rozhodnutí, ktoré nie sú v súlade s ustanoveniami tohto nového rozhodnutia?
126.

Na rozdiel od toho, čo uvádza WDFG vo svojej replike, návrh Komisie netrpí formálnou vadou z dôvodu, že z procesného hľadiska nebol podaný spôsobom stanoveným článkom 176 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora pre vzájomné odvolanie. Podľa článku 178 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku musí totiž vzájomné odvolanie smerovať k čiastočnému alebo úplnému zrušeniu rozhodnutia Všeobecného súdu. Pokiaľ ide o prípad rozsudku WDFG, keďže Všeobecný súd rozhodol vo veci žaloby WDFG bez zaujatia stanoviska k jej prípustnosti, Komisia nemohla v rámci prípadného vzájomného odvolania navrhnúť petit spočívajúci v zrušení napadnutého rozsudku vychádzajúci z neprípustnosti návrhu podaného v prvom stupni. ( 115 ) Návrh Komisie bol preto podľa môjho názoru podaný správne ako návrh na nahradenie odôvodnenia, pričom je potrebné o ňom vecne rozhodnúť. Okrem toho poznamenávam, že aj v prípade, ak by Súdny dvor považoval tento návrh za formálne nedostatočný, mal by v každom prípade rozhodnúť o námietke neprípustnosti žaloby, ktorú Komisia vzniesla v prvostupňovom konaní, a to prinajmenšom v prípade, ak by sa po tom, čo vyhovie odvolaniu a zruší napadnutý rozsudok, rozhodol vyžiadať vec od Všeobecného súdu a vo veci samej rozhodnúť tak, že návrhu vyhovie. V prípade, ak by sa Súdny dvor za rovnakých okolností rozhodol naopak návrh zamietnuť, otvorenou by zostala aj možnosť, ktorú zvolil Všeobecný súd na základe rozsudku Boheringer. Na záver pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry Súdny dvor, ktorý rozhoduje o odvolaní na základe článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, je povinný vyjadriť sa v prípade potreby aj z úradnej moci k prípustnosti žaloby o neplatnosť a tým k odvolaciemu dôvodu verejného poriadku založenému na porušení podmienky vyjadrenej v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, podľa ktorej sa žalobca môže domáhať zrušenia rozhodnutia, ktoré mu nie je určené, iba ak sa ho toto rozhodnutie priamo a osobne týka. ( 116 )
4.

Dňa 28. októbra 2009 Komisia prijala sporné rozhodnutie, ktorým skončila konanie vo veci formálneho zisťovania, pokiaľ išlo o nadobudnutia podielov realizované v rámci Európskej únie. Po tom, čo Komisia v odôvodnení 19 tohto rozhodnutia uviedla, že „podľa zásad španielskej daňovej politiky, s výnimkou predmetného opatrenia, možno goodwill odpisovať jedine v nadväznosti na podnikovú kombináciu, ktorá vzniká buď v dôsledku nadobudnutia alebo vloženia majetku vlastneného nezávislými spoločnosťami, alebo v nadväznosti na fúziu alebo rozpad fúzovaných spoločností“ a po tom, čo v odôvodnení 20 spresnila, že „koncepcia finančného goodwillu podľa [dotknutého opatrenia] zavádza do oblasti nadobúdania podielov pojem, ktorý sa zvyčajne používa pri transakciách prevodu majetku alebo podnikovej kombinácie“, usúdila, že dotknuté opatrenie je selektívne, keďže uprednostňuje len určité skupiny podnikov, ktoré vykonávajú konkrétne investície v zahraničí, pričom tento špecifický charakter nie je odôvodnený povahou samotnej schémy. Podľa Komisie uvedený záver platí bez ohľadu na to, či sa referenčný systém definuje ako pravidlá zdaňovania finančného goodwillu v rámci španielskeho daňového systému (pozri odôvodnenia 89 a 92 až 114) alebo ako zdaňovanie goodwillu vyplývajúceho z hospodárskej účasti nadobudnutej v podniku so sídlom v krajine inej ako Španielsko (pozri odôvodnenia 89 a 115 až 119). V článku 1 ods. 1 predmetného rozhodnutia Komisia vyhlásila, že „schéma pomoci vykonávaná Španielskom podľa [dotknutého opatrenia]… nie je zlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ide o pomoc poskytnutú príjemcom v súvislosti s nadobudnutiami vnútri Spoločenstva“, pričom v článku 4 Komisia nariadila vrátanie pomoci zodpovedajúcej daňovým úľavám poskytnutým na základe uvedenej schémy. ( 9 )
61.

Na základe súhlasného výkladu tvrdení účastníkov konania, vrátane účastníka konania z verejného sektoru zastúpeného luxemburskou vládou, teda možno povedať, že časť činností vykonávaných advokátom ako zástupcom, opatrovníkom alebo správcom nespôsobilých plnoletých osôb možno považovať za „úzko súvisiacu so sociálnou starostlivosťou“, pretože je spojená so starostlivosťou o nespôsobilú osobu a s jej životnými voľbami a má tiež „nevyhnutnú“ povahu vo vzťahu k plneniam sociálnej starostlivosti zo strany zástupcu, opatrovníka alebo správcu, keďže je potrebná ma to, aby príjemcovi zabezpečila dôstojné životné podmienky z hľadiska jeho mentálneho alebo telesného postihu. ( 18 ) Ide teda o činnosti, ktoré sú vyjadrením požiadavky na opatrovanie, starostlivosť a ochranu vo vzťahu k osobám s mentálnym alebo telesným postihnutím, ktoré by sa inak nevedeli o svoje potreby postarať samostatne. Týka sa to najmä rozhodnutia, či umiestniť dotknutú osobu do domova sociálnej starostlivosti prispôsobeného jej potrebám alebo či jej poskytovať starostlivosť v domácnosti.
54.

Zvýšenie rozpočtu prideleného tejto schéme pomoci, ako je uvedené v rozhodnutí z roku 2002, zrejme teda výrazne presahuje 20 % prahovú hodnotu stanovenú v článku 4 ods. 1 a 2 nariadenia č. 794/2004. ( 39 ) To samozrejme podlieha overeniu vnútroštátnym súdom. Pokiaľ by vnútroštátny súd potvrdil, že toto zvýšenie presahuje prahovú hodnotu 20 %, vyplývalo by z toho, že článok 25 ods. 16 zákona regiónu Sicília č. 19/2005 nepredstavuje zmenu čisto formálneho alebo administratívneho charakteru schémy schválenej v rozhodnutí z roku 2002. To platí tým viac, že zvýšenie rozpočtu prideleného pre existujúcu schému pomoci sa spája so šesťročným predĺžením tejto schémy. Vyplýva to rovnako z judikatúry uvedenej v bodoch 41 až 43 vyššie.
10.

Podľa článku 5 uvedenej smernice: „1. Bez toho, aby bol dotknutý článok 8 odsek 2, prospekt musí obsahovať všetky údaje, ktoré sú podľa konkrétnej povahy emitenta a cenných papierov verejne ponúkaných alebo prijímaných na obchodovanie na regulovanom trhu potrebné na to, aby sa investorom umožnilo vytvoriť fundované hodnotenie aktív a pasív, finančnej situácie, ziskov a strát a vyhliadky emitenta a akýchkoľvek ručiteľoch a o právach, ktoré sú s týmito cennými papiermi spojené. Tieto údaje sa podajú v ľahko analyzovateľnej a zrozumiteľnej forme. 2. Prospekt musí obsahovať údaje o emitentovi a o cenných papieroch, ktoré sa majú verejne ponúkať alebo prijať na obchodovanie na regulovanom trhu. Musí tiež obsahovať súhrn. Súhrn v stručnosti a vo všeobecne zrozumiteľnom jazyku podá základnú charakteristiku emitenta a rizík s ním spojených, akéhokoľvek ručiteľa a cenných papierov, v jazyku, v ktorom bol prospekt pôvodne vypracovaný. Súhrn obsahuje tiež upozornenie o tom, že: a) by sa mal čítať ako úvod k prospektu; b) akékoľvek rozhodnutie investovať do cenných papierov by sa malo zakladať na investorovom zvážení prospektu ako celku; c) ak sa na súd podá žaloba vo vzťahu k informáciám obsiahnutým v prospekte, žalobca investor by mohol, podľa vnútroštátnych právnych predpisov členských štátov, znášať náklady spojené s prekladom prospektu pred začatím súdneho konania; a d) zodpovednosť za škodu znášajú osoby, ktoré predložili súhrn vrátane jeho prekladu, a požiadali o ich prihlásenie, ale to len vtedy, ak je súhrn zavádzajúci, nepresný alebo nekonzistentný pri jeho čítaní spolu s ostatnými časťami prospektu. …“
70.

Zdôrazňujem, že A spĺňa dve podmienky článku 7 ods. 1 písm. b) smernice 2004/38. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva ( 34 ) a je nesporné medzi účastníkmi konania, že v čase, keď podal žiadosť o poistenie v lotyšskom systéme sociálneho zabezpečenia s cieľom získať takéto dávky, mal A dostatočné zdroje a komplexné zdravotné poistenie. Pokiaľ ide o túto poslednú uvedenú podmienku, na pojednávaní pred Súdnym dvorom bolo spresnené, že toto poistenie mal uzatvorené so súkromnou poisťovňou. Okrem toho je nesporné, že po podaní žiadosti o poistenie v systéme sociálneho zabezpečenia v hostiteľskom členskom štáte naďalej spĺňal tieto dve podmienky. S takýmto občanom Únie by sa teda v zásade malo na základe článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 zaobchádzať rovnako ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, keďže sa na neho nevzťahuje niektorý z troch prípadov uvedených v odseku 2 tohto ustanovenia, a preto by mal mať možnosť byť poistený v systéme sociálneho zabezpečenia hostiteľského členského štátu za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto štátu. ( 35 ) Z toho vyplýva, že by mal mať nielen prístup k zdravotnej starostlivosti patriacej do systému verejného zdravotníctva, ale aj to, že náklady na tieto služby by mal znášať štát za rovnakých podmienok, aké sa uplatňujú na jeho vlastných štátnych príslušníkov. ( 36 )
68.

Z toho vyplýva porušenie článku 19 ods. 2 Charty, keďže prax štátneho tajomníka bráni rozhodujúcemu orgánu individuálne posúdiť, či žiadateľovi hrozí vyhostenie do štátu, v ktorom existuje vážna hrozba, že by bol vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu. Ide o užší pojem, než je pojem uvedený v článku 40 ods. 2 a 3 smernice o konaniach, čo nastoľuje otázku, či žiadateľovi možno priznať medzinárodnú ochranu v ktoromkoľvek z prípadov uvedených v smernici o oprávnení, a to bez ohľadu na to, či to ohrozuje život alebo telesnú integritu žiadateľa. ( 57 )
Po druhé sa vzhľadom na uvedené domnievam, že napriek tomu, že obsah „preventívnych opatrení“ nie je v zákone z 15. decembra 1980 spresnený, nemožno vylúčiť možnosť, že tieto opatrenia môžu mať priamy vplyv na slobodu pohybu a pobytu priznanú smernicou o pobyte. Toto konštatovanie je zjavné v prípade preventívneho opatrenia prijatého vo forme „domáceho väzenia“, ktoré v zásade predstavuje obmedzenie voľného pohybu nielen na území dotknutého členského štátu, ale aj na území Únie. Podobne by opatrenia, ako napríklad pravidelné hlásenie sa príslušným orgánom, zloženie primeranej finančnej zábezpeky, predloženie dokladov alebo povinnosť zdržiavať sa na určitom mieste, mohli mať vplyv aj na schopnosť dotknutej osoby nielen pohybovať sa alebo zdržiavať sa v inom členskom štáte, ale tiež pripraviť svoj dobrovoľný odchod. Presnejšie by takéto preventívne opatrenia mohli ohroziť účinné požívanie práva na získanie času jedného mesiaca stanoveného v článku 30 ods. 3 smernice o pobyte najmä na prípravu dobrovoľného odchodu do iného členského štátu, čo by in fine malo vplyv na právo na voľný pohyb. ( 29 ) Tak by to bolo najmä v prípade, že by predmetné preventívne opatrenia boli uložené už v prvých dňoch po oznámení rozhodnutia o vyhostení. Musím totiž poznamenať, že znenie § 44b zákona z 15. decembra 1980 podľa všetkého nevylučuje možnosť prijatia preventívnych opatrení pred uplynutím lehoty jedného mesiaca. ( 30 )
101.

Po druhé, ako už bolo uvedené, užívatelia práva pobytu by nemali byť predmetom opatrení vyhostenia, pokiaľ sa nestanú neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu. Na účely určenia, či užívateľ tohto práva predstavuje takúto neprimeranú záťaž, a prípadne pristúpenia k jeho vyhosteniu, je daný členský štát v súlade s odôvodnením 16 smernice o pobyte povinný preskúmať, „či ide o prípad dočasných ťažkostí, a zohľadniť dĺžku trvania pobytu, osobné okolnosti a čiastku udelenej pomoci“. Vychádzajúc z týchto kritérií by teda vnútroštátne orgány mali byť schopné na základe individuálneho skúmania overiť, či vyhostená osoba, ktorá síce nespĺňa podmienky článku 7 smernice o pobyte, už nepredstavuje neprimeranú záťaž pre systém sociálnej pomoci a môže sa preto domáhať práva na pobyt podľa článku 6 tejto smernice. Toto posúdenie by mohlo pozostávať v zhodnotení osobnej situácie a správania dotknutej osoby po jej vyhostení. V tejto súvislosti uvádzam, že pojem „sociálna pomoc“ je široký a vzťahuje sa na všetky dávky, na ktoré občan Únie neprispieval a ktoré sú financované zo štátneho rozpočtu. ( 49 ) Napríklad, pokiaľ sa osoba, tak ako odvolateľ vo veci samej, po svojom vyhostení dopustí opakovaného protiprávneho správania, ( 50 ) toto správanie by mohlo byť relevantné v rozsahu, v akom by mohlo odrážať riziko, že bude predstavovať neprimeranú záťaž z dôvodu mobilizácie významnej časti policajných zdrojov vyvolanej správaním dotknutej osoby. Prislúcha však vnútroštátnemu súdu posúdiť neprimeraný charakter takéhoto využívania sociálnej pomoci.
6.

Odôvodnenie 17 uvádza: „… Opatrenie na rozvoj poľnohospodárskych podnikov a podnikateľskej činnosti by malo mladým poľnohospodárom uľahčiť začatie podnikateľskej činnosti a štrukturálne prispôsobenie ich podnikov po ich zriadení. … Podnecovať by sa mal aj rozvoj malých poľnohospodárskych podnikov, ktoré sú potenciálne hospodársky životaschopné. … Podpora na začatie podnikateľskej činnosti by sa mala vzťahovať iba na počiatočné obdobie života takéhoto podniku a nemala by sa z nej stať prevádzková pomoc. … …“