Keywords

Summary



Keywords

1. Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času

[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88, článok 6 písm. b)]

2. Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času – Článok 6 písm. b) – Priamy účinok

[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88, článok 6 písm. b)]

Summary

1. Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje zamestnávateľovi vo verejnom sektore, aby nútene preložil pracovníka zamestnaného ako hasič v zásahovej službe do inej služby z dôvodu, že tento vyžadoval v zásahovej službe dodržiavanie maximálneho priemerného týždenného pracovného času upraveného v uvedenom ustanovení. Skutočnosť, že takému pracovníkovi nevznikne z dôvodu tohto preloženia nijaká osobitná ujma, okrem ujmy vyplývajúcej z porušenia tohto článku 6 písm. b), nie je z tohto hľadiska relevantná.

(pozri body 53 – 55 a výrok)

2. Článok 6 písm. b) smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času spĺňa všetky predpoklady na to, aby vyvolal priame účinky, vzhľadom na to, že členským štátom jednoznačne ukladá povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorá s ohľadom na uplatnenie stanoveného pravidla nie je obmedzená žiadnou podmienkou a je zameraná na stanovenie maximálnej hranice priemerného týždenného pracovného času 48 hodín vrátane práce nadčas. Skutočnosť, že smernica povoľuje členským štátom odchýliť sa od ustanovení článku 6 tejto smernice, neovplyvňuje presnosť a bezpodmienečnosť písmena b) tohto naposledy uvedeného článku. Možnosť členských štátov neuplatňovať tento článok 6 je totiž spätá s dodržovaním všetkých podmienok uvedených v článku 22 ods. 1 prvého pododseku tej istej smernice, takže je možné stanoviť minimálnu ochranu, ktorá sa uplatní v každom prípade.

Pracovník zamestnaný vo verejnom sektore má teda právo sa priamo dovolávať ustanovení článku 6 písm. b) smernice 2003/88 voči svojmu zamestnávateľovi na účely dodržania práva na priemerný týždenný pracovný čas nepresahujúci 48 hodín garantovaný týmto ustanovením. V tejto súvislosti vnútroštátne súdy a správne orgány, vrátane decentralizovaných orgánov, majú povinnosť uplatňovať právo Únie v celom rozsahu a chrániť práva, ktoré toto právo Únie priznáva jednotlivcom, pričom v prípade potreby neuplatnia žiadne vnútroštátne ustanovenie, ktoré je s ním v rozpore.

Nútené preloženie z dôvodu, že pracovník vyžadoval dodržiavanie maximálneho priemerného týždenného pracovného času upraveného v uvedenom ustanovení, ruší podstatu práva priznaného týmto ustanovením. Takéto opatrenie ruší potrebný účinok ustanovenia, pokiaľ ide o tohto pracovníka. Je tak zjavné, že takéto opatrenie nezabezpečuje jednak ani uplatnenie tohto článku 6 písm. b) smernice 2003/88 v celom rozsahu, ani ochranu práv, ktoré toto ustanovenie priznáva pracovníkom v dotknutom členskom štáte.

Navyše základné právo na účinnú súdnu ochranu zaručené článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ „rovnakú právnu silu ako Zmluvy“, by bolo podstatne porušené, pokiaľ by zamestnávateľ v reakcii na sťažnosť alebo súdnu žalobu podanú pracovníkom s úmyslom zabezpečiť dodržiavanie ustanovení smernice na ochranu bezpečnosti a zdravia mal právo prijať také protiopatrenie. Obava pred podobným protiopatrením, proti ktorému by nebolo možné podať žiadnu súdnu žalobu, by predstavovala riziko odradenia pracovníkov, ktorí by sa cítili poškodení opatrením prijatým ich zamestnávateľom, uplatňovať svoje práva súdnou cestou, a teda by malo za následok vážne znemožnenie realizovať ciele sledované smernicou.

(pozri body 57 – 61, 63, 65, 66)