ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem „služby“ v zmysle článku 50 ES znamená, že spravidla ide o poskytnutie služieb za odplatu, ktorá predstavuje hospodársku protihodnotu za poskytnutie služby, pričom je určená poskytovateľom služby a jej príjemcom.

Regionálna daň z pristátia a zakotvenia, ktorá sa týka prevádzkovateľov dopravných prostriedkov, ktorí prichádzajú na územie regiónu, a nie dopravných podnikov, ktoré vykonávajú svoju činnosť v tomto regióne, aj keď sa netýka poskytovania dopravných služieb, súvisí so slobodným poskytovaním služieb. Hoci sa totiž v článku 50 treťom odseku ES spomína len aktívne slobodné poskytovanie služieb, v rámci ktorého poskytovateľ cestuje za príjemcom služieb, slobodné poskytovanie služieb zahŕňa aj slobodu príjemcov služieb, a najmä turistov, cestovať na účely prijatia týchto služieb do iného členského štátu, v ktorom sa nachádza poskytovateľ. Vzhľadom na to, že osoby prevádzkujúce dopravný prostriedok, ako aj osoby používajúce takýto dopravný prostriedok môžu využívať množstvo služieb na území dotknutého regiónu, ako sú služby poskytované na letiskách a v prístavoch, je pristátie či zakotvenie nevyhnutnou podmienkou na využitie uvedených služieb a regionálna daň má určitú súvislosť s uvedeným poskytnutím služby.

Okrem iného regionálna daň zaťažujúca zakotvenie rekreačných pravidiel sa uplatňuje tiež na podniky, ktoré prevádzkujú takéto rekreačné plavidlá, a najmä na tie, ktorých podnikateľská činnosť spočíva v odplatnom poskytovaní uvedených plavidiel tretím osobám, sa priamo vzťahuje na poskytnutie služieb v zmysle článku 50 ES.

Nakoniec služby, na ktoré má regionálna daň z pristátia a zo zakotvenia vplyv, môžu mať cezhraničnú povahu, keďže táto daň je jednak spôsobilá ovplyvniť možnosť podnikov usadených v dotknutom regióne ponúknuť služby týkajúce sa pristátia na letiskách a zakotvenia v prístavoch štátnym príslušníkom a podnikom usadeným v inom členskom štáte a jednak má vplyv na činnosť podnikov so sídlom v inom členskom štáte prevádzkujúcim rekreačné plavidlá v tomto regióne.

(pozri body 23 — 28)
V tejto súvislosti vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého môže byť žaloba podaná iba vtedy, ak „je… podaná bez zbytočného odkladu a v každom prípade do troch mesiacov“, vytvára neistotu. Nemožno vylúčiť, že takéto ustanovenie oprávňuje vnútroštátne súdy, aby zamietli žaloby ako neprípustné z dôvodu uplynutia prekluzívnej lehoty ešte pred uplynutím lehoty troch mesiacov, pokiaľ sa domnievajú, že žaloba nebola podaná „bez zbytočného odkladu“ v zmysle uvedeného ustanovenia. Prekluzívna lehota, ktorej trvanie sa ponecháva na diskrečnú právomoc príslušného súdu, nie je predvídateľná, pokiaľ ide o dĺžku jej trvania. Z tohto dôvodu vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje takúto lehotu, nezabezpečuje účinné prebratie smernice 89/665.

Článok 1 ods. 1 smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, zmenenej a doplnenej smernicou 92/50, bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré vnútroštátnemu súdu umožňuje zamietnuť ako neprípustnú z dôvodu uplynutia prekluzívnej lehoty žalobu na určenie, že došlo k porušeniu pravidiel verejného obstarávania, alebo na priznanie náhrady škody za porušenie týchto pravidiel, a to na základe kritéria posudzovaného v rámci diskrečnej právomoci, podľa ktorého sa takéto žaloby musia podávať bez zbytočného odkladu.

Na zabezpečenie požiadaviek článku 1 ods. 1 smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, zmenenej a doplnenej smernicou 92/50, vnútroštátny súd, ktorý o žalobe podanej podľa tohto článku rozhoduje, musí v čo najväčšej miere vykladať vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa lehoty na podanie žaloby spôsobom, ktorý zaručí, že táto lehota začne plynúť až odo dňa, keď sa žalobca dozvedel alebo sa mal dozvedieť o porušení pravidiel uplatňujúcich sa na dotknuté verejné obstarávanie.

Ak vnútroštátne ustanovenia nie je možné takto vykladať, tento súd je povinný, pričom by použil svoju diskrečnú právomoc, predĺžiť lehotu na podanie žaloby tak, aby žalobcovi zaručil takú istú lehotu, ktorú by mal k dispozícii, pokiaľ by lehota stanovená platnou vnútroštátnou právnou úpravou začala plynúť odo dňa, keď sa dozvedel alebo sa mal dozvedieť o porušení predpisov verejného obstarávania.

V každom prípade, ak ustanovenia týkajúce sa lehoty na podanie žaloby nie je možné vykladať v súlade so smernicou 89/665, vnútroštátny súd je povinný neuplatniť ich s cieľom plného uplatnenia práva Spoločenstva a ochrany práv, ktoré právo Spoločenstva priznáva jednotlivcom.

(pozri body 47 — 50 a výrok)
Členský štát si tým, že neprijal v stanovenej lehote všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 8, 9, 13, 15 až 18 a článkom 20 ods. 2 až 4 smernice 2003/41 o činnostiach a dohľade nad inštitúciami zamestnaneckého dôchodkového zabezpečenia, ktoré stanovujú povinnosti členským štátom, na území ktorých sú usadené tieto inštitúcie, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 22 ods. 1 tejto smernice.

Hoci podľa uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy žiadna inštitúcia zamestnaneckého dôchodkového zabezpečenia sa nemôže oprávnene usadiť na území tohto členského štátu vzhľadom na neexistenciu druhého piliera v národnom systéme starobných dôchodkov, tento členský štát má povinnosť prebrať v plnom rozsahu ustanovenia smernice tak, že prijme a zabezpečí nadobudnutie platnosti iných právnych predpisov a správnych opatrení potrebných v tejto súvislosti vo svojom vnútroštátnom práve.

Takáto povinnosť prebratia nie je takej povahy, že by mala dosah na právomoc, ktorú má uvedený členský štát, pokiaľ ide o organizáciu uvedeného národného systému starobných dôchodkov a zachovanie jeho finančnej rovnováhy tak, že by musel zaviesť v rámci tohto prebratia takýto druhý pilier a došlo by k porušeniu výsad, ktoré sú mu priznané v článku 137 ods. 4 prvej zarážke ES. Žiadne z ustanovení smernice 2003/41 nestanovuje členským štátom povinnosť zavedenia takejto právnej úpravy. Táto smernica predstavuje totiž len prvý krok k zriadeniu vnútorného trhu zamestnaneckého dôchodkového zabezpečenia zavedením minimálnych pravidiel obozretnosti na európskej úrovni. Jej cieľom však nie je harmonizácia, ani čiastočná, národných systémov starobných dôchodkov tým, že by museli členské štáty zmeniť alebo zrušiť pravidlá svojho vnútroštátneho práva, ktoré stanovujú samotnú organizáciu týchto systémov. Smernica 2003/41 ako taká nenúti členský štát, ktorý zakazuje, aby sa na jeho území usadili inštitúcie zamestnaneckého dôchodkového zabezpečenia z dôvodu neexistencie druhého piliera v jeho národnom systéme starobných dôchodkov, zrušiť tento zákaz s cieľom umožniť inštitúciám zamestnaneckého dôchodkového zabezpečenia usadiť sa na uvedenom území na účely poskytovania služieb, ktoré patria do druhého piliera národných systémov starobných dôchodkov.

(pozri body 48, 52, 53, 57, 59, 62, 69 a výrok)
Článok 4 ods. 2 prvý pododsek smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín, zmenenej a doplnenej smernicou 2006/105, sa má vykladať v tom zmysle, že nedovoľuje členskému štátu z iných dôvodov než z dôvodov ochrany životného prostredia odmietnuť udelenie súhlasu so zaradením jednej alebo viacerých lokalít do návrhu zoznamu lokalít európskeho významu, ktorý vypracovala Európska komisia.

Ak by sa členským štátom vo fáze klasifikovania, ktorú upravuje článok 4 ods. 2 prvý pododsek smernice 92/43, umožnilo odmietnuť ich súhlas z iných dôvodov než z dôvodov ochrany životného prostredia, ohrozilo by to uskutočnenie cieľa stanoveného v článku 3 ods. 1 tejto smernice, t. j. vytvorenie sústavy Natura 2000. O takýto prípad by išlo konkrétne vtedy, ak by členské štáty mohli odmietnuť svoj súhlas z dôvodu hospodárskych, sociálnych a kultúrnych požiadaviek a regionálnych a miestnych charakteristík, na ktoré sa odvoláva článok 2 ods. 3 uvedenej smernice, ktorý okrem toho nepredstavuje autonómnu odchýlku od všeobecného systému ochrany zavedeného touto smernicou.

(pozri body 31 — 33, bod 1 výroku)
V prípade, že by bola vnútroštátna právna úprava zavádzajúca maximálnu vekovú hranicu platnú pre zmluvných lekárov z hľadiska ňou sledovaného cieľa v rozpore so smernicou 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, prináležalo by vnútroštátnemu súdu, ktorému bol predložený spor medzi jednotlivcom a správnym orgánom, aby túto právnu úpravu neuplatnil, a to ani vtedy, ak bola vydaná pred nadobudnutím účinnosti smernice a vnútroštátne právo neupravuje možnosť uvedenú právnu úpravu neuplatniť.

(pozri bod 81, bod 2 výroku)
Ustanovenia smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, a najmä jej článku 1 ods. 2 písm. a) a článku 1 ods. 8 prvého a druhého pododseku, ktoré odkazujú na pojem „hospodársky subjekt“, sa majú vykladať v tom zmysle, že umožňujú účasť na verejných zákazkách na služby subjektom, ktorých hlavným cieľom nie je dosiahnutie zisku, nemajú organizačnú štruktúru podniku a nezabezpečujú svoje stabilné pôsobenie na trhu, akými sú univerzity a výskumné ústavy i združenia univerzít a orgánov verejnej správy.

Predložiť ponuky alebo prihlásiť sa ako záujemca môže totiž každá osoba alebo subjekt, ktorý sa vzhľadom na podmienky uvedené v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania považuje za schopný zabezpečiť plnenie tejto zákazky priamo alebo pomocou subdodávateľov, bez ohľadu na to, či má postavenie súkromnoprávneho alebo verejnoprávneho subjektu, či pôsobí na trhu systematicky alebo len príležitostne, ako aj na to, či je subvencovaný z verejných zdrojov ale nie je.

Navyše jednak zásada rovnosti zaobchádzania nebude porušená len tým, ak verejní obstarávatelia umožnia účasť v zadávacích konaniach subjektom, ktorým boli poskytnuté subvencie, a teda mohli predložiť ponuky s cenami podstatne nižšími, ako boli ceny konkurenčných nesubvencovaných uchádzačov. Jednak, ak by chcel normotvorca Spoločenstva prinútiť verejných obstarávateľov vylúčiť takých uchádzačov, bol by to výslovne upravil.

(pozri body 40, 42, 45, bod 1 výroku)
Keywords

Summary



Keywords

1. Víza, azyl, prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86

[Smernica Rady 2003/86, článok 7 ods. 1 úvodná časť a písm. c)]

2. Víza, azyl, prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86

[Smernica Rady 2003/86, článok 2 úvodná časť a písm. d) a článok 7 ods. 1 úvodná časť a písm. c)]

Summary

1. Výraz „aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci“ obsiahnutý v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice 2003/86 o práve na zlúčenie rodiny sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu prijať právnu úpravu týkajúcu sa zlúčenia rodiny, na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal, že má trvalé a pravidelné príjmy, ktoré sú dostatočné na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojich rodinných príslušníkov, ale ktorý vzhľadom na výšku svojich príjmov by mohol mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc v prípade osobitných a individuálne určených nákladov potrebných na živobytie, na zníženie daní schválené zo strany územných celkov v závislosti od príjmov alebo na opatrenia na podporu príjmu v rámci obecnej politiky na podporu jednotlivcov s nízkymi príjmami.

Keďže povolenie zlúčenia rodiny je totiž podľa smernice všeobecným pravidlom, možnosť zakotvená v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) tejto smernice sa má vykladať reštriktívne. Okrem toho miera voľnej úvahy priznaná členským štátom nemôže byť štátmi uplatňovaná takým spôsobom, ktorý porušuje cieľ smernice, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a zbavuje ju potrebného účinku.

(pozri body 43, 52, bod 1 výroku)

2. Smernica 2003/86 o práve na zlúčenie rodiny a najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pri uplatňovaní požiadaviek na príjem uvedených v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) uvedenej smernice rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom, alebo po vstupe garanta na územie hostiteľského členského štátu.

Vzhľadom na vôľu zákonodarcu Únie nerozlišovať podľa okamihu vzniku rodiny a z hľadiska nutnosti nevykladať ustanovenia smernice 2003/86 reštriktívne a nezbaviť ich potrebného účinku totiž členské štáty nemajú širokú mieru voľnej úvahy, ktorá by im umožnila zaviesť takéto rozlišovanie do ich právnej úpravy v rámci prebratia smernice. Schopnosť garanta mať trvalý a dostatočný príjem na pokrytie svojich potrieb a potrieb svojej rodiny v zmysle článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) nemôže závisieť od okamihu, kedy rodina vznikla.

(pozri body 64, 66, bod 2 výroku)
Keywords

Summary



Keywords

1. Občianstvo Európskej únie – Ustanovenia Zmluvy – Osobná pôsobnosť

(Článok 17 ES)

2. Občianstvo Európskej únie – Ustanovenia Zmluvy – Štátna príslušnosť členského štátu

(Článok 17 ES)

Summary

1. Situácia občana Európskej únie, ktorý je konfrontovaný s rozhodnutím o odňatí štátneho občianstva prijatého orgánmi členského štátu, ktoré ho po strate jeho pôvodného občianstva iného členského štátu uvádza do situácie, ktorá by mohla spôsobiť stratu statusu poskytovaného článkom 17 ES a práv s tým spojených, patrí z dôvodu svojej povahy a dôsledkov do práva Únie.

(pozri bod 42)

2. Právo Únie, najmä článok 17 ES, nebráni tomu, aby členský štát odňal občanovi Európskej únie občianstvo, ktoré mu udelil, ak k takémuto udeleniu došlo podvodom, pod podmienkou, že sa v tomto rozhodnutí o odňatí dodrží zásada proporcionality.

Rozhodnutie o odňatí štátneho občianstva z dôvodu podvodu zodpovedá totiž dôvodu všeobecného záujmu. V tejto súvislosti je legitímne, že členský štát chce chrániť osobitný vzťah solidarity a lojality medzi ním samým a jeho štátnymi príslušníkmi, ako aj reciprocitu práv a povinností, ktoré sú základom väzby štátnej príslušnosti. Takáto úvaha týkajúca sa zásadnej legitímnosti rozhodnutia o odňatí štátneho občianstva z dôvodu podvodu v zásade platí, pokiaľ takéto odňatie spôsobí, že dotknutá osoba stratí okrem občianstva členského štátu, v ktorom získala štátne občianstvo, aj občianstvo Únie.

Vnútroštátnemu súdu však prináleží, aby preveril, či rozhodnutie o odňatí, dodržiava zásadu proporcionality, pokiaľ ide o dôsledky tohto rozhodnutia na situáciu dotknutej osoby z hľadiska práva Únie, a to popri skúmaní proporcionality tohto rozhodnutia vzhľadom na vnútroštátne právo. Preto vzhľadom na dôležitosť, akú pripisuje primárne právo statusu občanov Únie, je potrebné pri skúmaní rozhodnutia o odňatí štátneho občianstva zohľadniť prípadné dôsledky, ktoré toto rozhodnutie má pre dotknutú osobu a prípadne pre členov jeho rodiny, pokiaľ ide o stratu práv, ktoré má každý občan Únie, a preveriť, či táto strata je odôvodnená vzhľadom na závažnosť porušenia, ktorého sa táto osoba dopustila, na čas uplynutý medzi rozhodnutím o udelení štátneho občianstva a rozhodnutím o jeho odňatí, ako aj na možnosť dotknutej osoby nadobudnúť späť svoje pôvodné štátne občianstvo.

(pozri body 51, 54 ‑ 56 a výrok)
Colné orgány členského štátu dovozu môžu odmietnuť priznať preferenčné zaobchádzanie zriadené Euro-stredomorskou dohodou, ktorou sa zakladá pridruženie medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Izraelským štátom na druhej strane, v prípade, keď predmetný tovar pochádza zo Západného brehu Jordánu.

Článok 16 ods. 4 protokolu č. 3, ktorý tvorí prílohu Európsko-stredomorskej dočasnej dohody o pridružení o obchode a spolupráci medzi Európskym spoločenstvom na jednej strane a Organizáciou pre oslobodenie Palestíny [OOP] v prospech palestínskych orgánov Západného brehu a Pásma Gazy na druhej strane totiž stanovuje, že iba colné orgány Západného brehu Jordánu a Pásma Gazy sú oprávnené vydávať sprievodné osvedčenie EUR.1, ak možno predmetné výrobky považovať za výrobky s pôvodom na Západnom brehu Jordánu a v Pásme Gazy. Preto vykladať článok 83 dohody o pridružení medzi ES a Izraelom tak, že izraelské orgány mali colné právomoci vo vzťahu k výrobkom s pôvodom na Západnom brehu Jordánu, by znamenalo uložiť palestínskym colným orgánom povinnosť nevykonávať právomoci, ktoré im však boli zverené ustanoveniami uvedeného protokolu. Takýto výklad, ktorý by znamenal vytvorenie povinnosti pre tretí subjekt bez jeho súhlasu, by bol teda v rozpore so zásadou všeobecného medzinárodného práva „pacta tertiis nec nocent nec prosunt“, tak ako bola kodifikovaná v článku 34 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve.

Okrem toho colné orgány členského štátu dovozu sa nemôžu odvolať na súbeh kvalifikácií s tým, že ponechajú otvorenú otázku, ktorá z dohôd, ktoré prichádzajú do úvahy, teda dohoda o pridružení medzi ES a Izraelom a dohoda o pridružení medzi ES a OOP, sa v predmetnej veci uplatní a či dôkaz pôvodu má pochádzať od izraelských alebo palestínskych orgánov.

(pozri body 50, 52, 58, bod 1 výroku)
Vec C-310/08

London Borough of Harrow

proti

Nimco Hassan Ibrahim a Secretary of State for the Home Department

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Voľný pohyb osôb — Právo na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom štátneho príslušníka členského štátu, a ich detí, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu — Skončenie zamestnania štátneho príslušníka členského štátu, po ktorom nasledoval jeho odchod z hostiteľského členského štátu — Zápis detí do školského zariadenia — Nedostatok prostriedkov na živobytie — Nariadenie (EHS) č. 1612/68 — Článok 12 — Smernica 2004/38/ES“

Návrhy prednesené 20. októbra 2009 — generálny advokát J. Mazák I ‐ 1068

Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 23. februára 2010 I ‐ 1084

Abstrakt rozsudku

Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo detí pracovníka na prístup k vzdelaniu poskytovanému hostiteľským členským štátom – Právo na pobyt s cieľom pokračovať vo všeobecnom vzdelávaní (Nariadenie Rady č. 1612/68, článok 12) Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo na pobyt rodinných príslušníkov – Deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte – Rodič, ktorý má tieto deti v skutočnosti v starostlivosti (Nariadenie Rady č. 1612/68, články 10 a 12; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38)
Štátny príslušník členského štátu, ktorý bol zamestnaný na území iného členského štátu, v ktorom sa jeho dieťa vzdeláva, sa môže ako rodič skutočne sa starajúci o toto dieťa dovolávať práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte len na základe článku 12 nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 2434/92, bez toho, aby musel spĺňať podmienky stanovené v smernici 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie č. 1612/68 a ruší smernice 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96.

Právo vzdelávať sa za čo najlepších podmienok v hostiteľskom členskom štáte, priznané článkom 12 nariadenia č. 1612/68 dieťaťu migrujúceho pracovníka, má totiž nevyhnutne za následok i to, že toto dieťa má právo byť sprevádzané osobou, ktorá sa oň skutočne stará, a že teda táto osoba musí mať počas jeho vzdelávania možnosť bývať s ním v tomto členskom štáte. Uplatnenie uvedeného článku sa teda musí aplikovať nezávisle od ustanovení práva Únie, ktoré výslovne upravujú podmienky výkonu práva na pobyt v inom členskom štáte. Takáto samostatnosť tohto článku 12 vo vzťahu k článku 10 toho istého nariadenia, ktorý je v súčasnosti zrušený, nebola spochybnená nadobudnutím účinnosti smernice 2004/38. V zmysle svojho odôvodnenia č. 3 má táto smernica za cieľ najmä zjednodušiť a posilniť právo na voľný pohyb a pobyt všetkých občanov Únie. Ak by však bolo uplatňovanie článku 12 nariadenia č. 1612/68 závislé od splnenia podmienok uvedených v článku 7 tejto smernice, znamenalo by to, že právo detí migrujúcich pracovníkov na pobyt v hostiteľskom členskom štáte na účely zapojenia sa do vzdelávacieho procesu alebo pokračovania v ňom a právo na pobyt rodiča, ktorý sa o dieťa skutočne stará, by podliehali prísnejším požiadavkám, než aké sa na toto právo vzťahovali pred nadobudnutím účinnosti smernice.

(pozri body 39, 53, 54, 60, 61, bod 1 výroku)
Vec C-562/08

Müller Fleisch GmbH

proti

Spolkovej krajine Bádensko-Württembersko

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesverwaltungsgericht)

„Systém monitoringu bovinnej spongiformnej encefalopatie — Nariadenie (ES) č. 999/2001 — Hovädzí dobytok starší ako 30 mesiacov — Porážka za normálnych podmienok — Mäso určené na ľudskú spotrebu — Test povinného preventívneho vyšetrenia — Vnútroštátna právna úprava — Povinnosť preventívneho vyšetrenia — Rozšírenie — Hovädzí dobytok starší ako 24 mesiacov“

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 25. februára 2010 I ‐ 1393

Abstrakt rozsudku

Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov v oblasti politiky hygieny – Ochranné opatrenia vo vzťahu k prenosným spongiformným encefalopatiám

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 999/2001, zmenené a doplnené nariadením č. 1248/2001, článok 6 ods. 1, a príloha III, kapitola A časť I)

Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 999/2001, ktorým sa stanovujú pravidlá prevencie, kontroly a eradikácie niektorých prenosných spongiformných encefalopatií, a príloha III kapitola A časť I tohto nariadenia, zmenená a doplnená nariadením č. 1248/2001, nebránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej všetok hovädzí dobytok starší ako 24 mesiacov musí byť podrobený testom na preventívne vyšetrenie na bovinnú spongiformnú encefalopatiu (BSE).

Na základe zásady proporcionality, ktorá je súčasťou všeobecných zásad práva Únie, totiž zákonnosť takýchto testov preventívneho vyšetrenia je podriadená podmienke, aby boli primerané a nevyhnutné na dosiahnutie legitímne sledovaných cieľov, keďže pokiaľ existuje výber medzi viacerými primeranými opatreniami, treba zvoliť také opatrenie, ktoré je najmenej obmedzujúce, a spôsobené nevýhody nesmú byť neprimerané sledovaným cieľom.

V tejto súvislosti je zavedenie testov pre všetok hovädzí dobytok vo veku od 24 do 30 mesiacov primeraným opatrením na zistenie prípadov BSE pri zvieratách tohto vekového pásma a v dôsledku tejto skutočnosti na dosiahnutie cieľa priamo sledovaného uvedeným nariadením, ktorým je v súlade so svojím právnym základom, to znamená článkom 152 ods. 4 písm. b), ochrana verejného zdravia. Okrem toho, pokiaľ ide o nevyhnutnosť tohto opatrenia, treba pripomenúť, že členské štáty disponujú v tejto oblasti mierou voľnej úvahy. Takto skutočnosť, že členský štát stanovuje menej prísne pravidlá, ako sú pravidlá stanovené iným členským štátom, nemôže znamenať, že posledné uvedené pravidlá sú neprimerané. Rovnako skutočnosť, že v reakcii na zistenie izolovaných prípadov BSE pri zvieratách vo veku 28 mesiacov normotvorca Spoločenstva stanovil pre hovädzí dobytok starší ako 24 mesiacov menej extenzívne testy ako testy zavedené členským štátom, nemôže znamenať, že tento štát nemôže platne považovať tieto testy za nevyhnutné. Nakoniec sa nezdá, že vnútroštátne opatrenie, ako je opatrenie vo veci samej, ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na splnenie cieľa ochrany verejného zdravia, tak ako to vyplýva z nariadenia č. 999/2001.

(pozri body 32, 43 — 48 a výrok)