NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PHILIPPE LÉGER

prednesené 26. mája 2005 1( )

Vec C‑386/03

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Spolkovej republike Nemecko

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 96/67/ES o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva – Nesprávne prebratie“

1. Touto žalobou je Súdny dvor opätovne vyzvaný preskúmať vnútroštátne opatrenie preberajúce smernicu Rady 96/67/ES z 15. októbra 1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva( ).

2. Komisia Európskych spoločenstiev v tomto prípade žiada Súdny dvor, aby určil, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 96/67 tým, že prijala opatrenia, ktoré nie sú v súlade s článkami 16 a 18 uvedenej smernice.

3. Súdny dvor nedávno rozsudkom z 9. decembra 2004( ) rozhodol o súlade talianskej právnej úpravy so smernicou 96/67. V tomto rozsudku výslovne uviedol, že povinnosť prevziať zamestnancov, ktorú táto vnútroštátna právna úprava uložila novým dodávateľom služieb vstupujúcim na trh služieb pozemnej obsluhy na letiskách, bola v rozpore so smernicou 96/67.

4. Súdny dvor už okrem toho v rozsudku zo 16. októbra 2003( ) podal výklad článku 16 ods. 3 tejto smernice, z ktorého okrem iného vyplýva, že spornému článku „odporuje to, aby riadiaci orgán letiska podriaďoval prístup dodávateľa služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingového užívateľa letiska k trhu služieb pozemnej obsluhy zaplatením poplatku, ktorý je náhradou za poskytnutie možnosti dosiahnuť zisk a ktorý sa pripočítava k poplatku, ktorý uvedený dodávateľ služieb alebo užívateľ platia za prenechanie zariadení letiska k dispozícii“.

5. V rámci tohto konania musel Súdny dvor na doplnenie týchto dvoch rozsudkov upresniť, že členský štát môže riadiacemu orgánu letiska povoliť, aby od nových dodávateľov služieb prichádzajúcich na trh služieb pozemnej obsluhy požadoval nielen prevzatie zamestnancov, ktorých zamestnáva podnik pôvodne pôsobiaci na predmetnom trhu, ale aj prevzatie časti finančných nákladov vzniknutých neprevzatím týchto zamestnancov, teda najmä nákladov v súvislosti s prepúšťaním.

I – Právny rámec

A – Právna úprava Spoločenstva

6. Smernica 96/67 stanovuje systém postupného otvorenia trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách Spoločenstva.

7. V zmysle odôvodnenia č. 5 tejto smernice „otvorenie prístupu k trhu služieb pozemnej obsluhy by malo pomôcť znížiť prevádzkové náklady leteckých spoločností a zvýšiť kvalitu služieb poskytovaných užívateľom leteckej dopravy“.

8. Okrem toho podľa odôvodnenia č. 9 smernice 96/67 „voľný prístup k trhu s pozemnou obsluhou je konzistentný [v súlade – neoficiálny preklad] s efektívnou prevádzkou na letiskách spoločenstva“.

9. Na jednej strane zákonodarca Spoločenstva v rámci tohto otvorenia trhu stanovil, že dodávateľom oprávneným poskytovať služby pozemnej obsluhy a užívateľom letiska, ktorí majú povolenú self-handlingovú činnosť, musí byť zaručený prístup k zariadeniam letiska; „musí byť však možné, aby taký prístup bol podnetom na vyberanie poplatkov“( ).

10. Na druhej strane zastával názor, že „členské štáty si musia ponechať právomoc zabezpečiť primeranú úroveň sociálnej ochrany zamestnancov podnikov poskytujúcich služby pozemnej obsluhy“( ).

11. Články 16 a 18 smernice 96/67 ďalej rozvíjajú tieto dva aspekty právnej úpravy Spoločenstva.

12. Článok 16 uvedenej smernice s názvom „Prístup k zariadeniam“ znie takto:

„1. Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na to, aby zabezpečili, že dodávatelia služieb pozemnej obsluhy a užívatelia letiska, ktorí chcú využívať self-handling, mali [majú – neoficiálny preklad] prístup k zariadeniam letiska v rozsahu potrebnom na vykonávanie ich činností. Ak riadiaci orgán letiska alebo prípadne verejný orgán alebo iný riadiaci orgán stanoví podmienky týkajúce sa takého prístupu, tieto podmienky musia byť relevantné, objektívne, transparentné a nediskriminačné.

…

3. Ak je prístup k zariadeniam podnetom k vyberaniu poplatkov, tieto sa stanovia podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií.“

13. Článok 18 smernice 96/67 s názvom „Sociálna a environmentálna ochrana“ znie takto:

„Bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie tejto smernice a pri dodržiavaní ostatných opatrení práva spoločenstva, môžu členské štáty prijať potrebné opatrenia na zabezpečenie ochrany práv pracovníkov a ohľadne životného prostredia.“

14. Keďže toto ustanovenie Spoločenstva bolo predmetom pripomienok, ktoré predložili obaja účastníci konania, uvádzam napokon, že článok 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov( ) znie takto:

„a) Táto smernica sa vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časť [časti – neoficiálny preklad] podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku právneho prevodu alebo zlúčenia.

b) Podľa písmena a) a nasledujúcich ustanovení tohto článku prevod v zmysle tejto smernice je, keď ide o prevod [sa za prevod v zmysle tejto smernice považuje prevod – neoficiálny preklad] hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková [vedľajšia – neoficiálny preklad].“

15. Článok 3 ods. 1 prvý pododsek smernice 2001/23 stanovuje, že „práva a povinnosti prevádzateľa [prevodcu – neoficiálny preklad] vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa“.

B – Vnútroštátna právna úprava

16. Smernica 96/67 bola v Nemecku prebratá najmä zákonom o službách pozemnej obsluhy na letiskách (Gesetz über Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen)( ) z 11. novembra 1997 a nariadením o službách pozemnej obsluhy na letiskách (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen, ďalej len „BADV“)( ) z 10. decembra 1997.

17. § 8 ods. 2 BADV s označením „Podmienky“ znie takto:

„2. Riadiaci orgán letiska môže od dodávateľa služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingového užívateľa letiska požadovať, aby prevzal zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené. Títo zamestnanci sú vyberaní na základe relevantných kritérií, najmä podľa vykonávanej činnosti. § 9 ods. 3 tretia veta sa uplatňuje bez toho, aby tým bol dotknutý § 613a občianskeho zákonníka“( ).

18. § 9 BADV s názvom „Prístup“ znie takto:

„1. Riadiaci orgán letiska a dodávateľ služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingový užívateľ letiska sú povinní uzatvoriť zmluvu o využívaní potrebnej a použiteľnej časti letiska a zariadení letiska, ako aj poplatkoch, ktoré majú byť uhrádzané riadiacemu orgánu letiska podľa tohto nariadenia, a o podmienkach, ktoré musia podľa § 8 spĺňať dodávatelia služieb pozemnej obsluhy a self-handlingoví užívatelia letiska.

2. Riadiaci orgán letiska dohliada, aby prístup dodávateľov služieb a užívateľov uvedených v tomto nariadení k zariadeniam letiska nebol nedôvodne obmedzovaný v rozsahu, v akom je tento prístup pre nich nevyhnutný k výkonu ich činnosti. Ak riadiaci orgán letiska stanoví podmienky tohto prístupu, tie musia byť relevantné, objektívne, transparentné a nediskriminačné.

3. Riadiaci orgán letiska má právo požadovať od dodávateľov služieb pozemnej obsluhy a self-handlingových užívateľov letiska poplatky za prístup, prenechanie k dispozícii a využitie svojich zariadení. Tieto poplatky sú stanovené po stanovisku výboru užívateľov letiska podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií a ako obchodné poplatky môžu slúžiť najmä na zabezpečenie samofinancovania letiska. Na účely určenia výšky týchto poplatkov riadiaci orgán letiska môže zohľadniť vo vhodnej miere nevyhnutné náklady spojené s prevzatím služieb pozemnej obsluhy dodávateľmi služieb alebo self-handlingovými užívateľmi letiska, najmä náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov.“

II – Konanie pred podaním žaloby

19. Po preskúmaní nemeckej právnej úpravy Komisia dospela k názoru, že § 8 ods. 2 a § 9 ods. 3 BADV predstavujú nesprávne prebratie článkov 16 a 18 smernice 96/67 do vnútroštátneho práva. Dňa 28. februára 2000 preto listom zaslala nemeckej vláde výzvu.

20. Vo svojej odpovedi zo 16. mája 2000 nemecká vláda poprela vytýkané nesplnenie povinnosti.

21. Keďže Komisiu zaslaná odpoveď nepresvedčila, listom z 21. marca 2002 zaslala vláde tohto členskému štátu odôvodnené stanovisko, v ktorom zopakovala svoju výhradu.

22. Keďže Komisia považovala odpoveď na toto odôvodnené stanovisko za nedostatočnú, 12. septembra 2003 podala do kancelárie Súdneho dvora žalobu na základe článku 226 ES.

III – Žaloba

23. Touto žalobou Komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 96/67, keďže v § 8 ods. 2 a § 9 ods. 3 BADV prijala opatrenia, ktoré nie sú v súlade s článkami 16 a 18 uvedenej smernice. Okrem toho navrhuje, aby bol tento členský štát zaviazaný na náhradu trov konania.

24. Komisia teda Spolkovej republike Nemecko vytýka porušenie dvoch článkov smernice 96/67, konkrétne článkov 16 a 18. Najprv sa budem zaoberať žalobným dôvodom založeným na porušení článku 18 smernice 96/67 a následne žalobným dôvodom založeným na porušení článku 16.

A – O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 18 smernice 96/67

1. Tvrdenia účastníkov konania

25. Na úvod Komisia tvrdí, že všeobecné ochranné opatrenia prijaté členskými štátmi na účely prebratia smernice 2001/23 sa uplatňujú tiež v sektore pozemnej obsluhy. Keď teda otvorenie trhu pozemnej obsluhy, aké uvádza smernica 96/67, vedie k prevodu podniku alebo závodu v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2001/23, práva a povinnosti, ktoré prevodcovi vyplývajú z pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich ku dňu prevodu, sú z toho dôvodu prevedené na nadobúdateľa.

26. Komisia zdôrazňuje, že svojou žalobou sa domáha určenia, že opatrenia uvedené v § 8 ods. 2 a § 9 ods. 3 BADV vytvárajú v prípadoch, na ktoré sa nevzťahuje smernica 2001/23, diskrimináciu medzi riadiacim orgánom letiska na jednej strane a ostatnými dodávateľmi služieb a self-handlingovými užívateľmi letiska na strane druhej a obmedzujú prístup posledných uvedených k trhu, čím narúšajú hospodársku súťaž medzi nimi.

27. Predmetné vnútroštátne ustanovenia totiž riadiacim orgánom letiska umožňujú presúvať úplne alebo prinajmenšom čiastočne na nových prevádzkovateľov prichádzajúcich na trh náklady týkajúce sa zamestnancov, ktorých už nemôže zamestnávať z dôvodu straty častí trhu spojenej s jeho otvorením, čím u týchto nových prichádzajúcich prevádzkovateľov dochádza k zvýšeniu nákladov týkajúcich sa prístupu k trhu. Z výkladu týchto vnútroštátnych ustanovení jasne vyplýva, že takúto možnosť presúvať náklady majú iba riadiace orgány letiska, kým ostatní dodávatelia služieb a self-handlingoví užívatelia letiska, ktorí stratili časti trhu z dôvodu jeho otvorenia, si nemôžu uplatniť obdobné práva a musia sami znášať všetky vlastné „sociálne náklady„ vyplývajúce z možnej straty ich činností.

28. Komisia okrem toho tvrdí, že § 8 ods. 2 BADV ma taký účinok, že prevádzkovateľom prichádzajúcim na trh služieb pozemnej obsluhy na letiskách ukladá skrytú povinnosti prevziať zamestnancov, čo článok 18 smernice 96/67 nedovoľuje.

29. Komisia nakoniec zdôrazňuje, že systém zavedený nemeckou právnou úpravou upredňostňuje viac finančné záujmy riadiacich orgánov letiska ako ochranu zamestnancov.

30. Pri odpovedi na tieto tvrdenia nemecká vláda poznamenáva, že vnútroštátna právna úprava rešpektuje cieľ smernice, keďže umožňuje postupnú liberalizáciu prístupu k trhu služieb pozemnej obsluhy za rovnakých podmienok hospodárskej súťaže na trhu služieb pozemnej obsluhy, pričom zohľadňuje osobitosti postavenia riadiacich orgánov letiska, ako aj pôvodných štátnych podnikov.

31. Nemecká vláda okrem toho uvádza, že § 8 ods. 2 BADV vytvára zavedením systému založeného na rokovaní medzi pôvodným orgánom letiska a novým prevádzkovateľom mechanizmus, ktorého cieľom je ochrana pracovných zmlúv pri prevode činnosti v čo najväčšom možnom rozsahu.

32. Podľa nemeckej vlády sledujú ustanovenia § 8 ods. 2 v spojení s § 9 ods. 3 BADV nastolenie spravodlivej rovnováhy medzi ochranou zamestnancov a cieľom liberalizácie, to znamená medzi záujmami riadiaceho orgánu letiska, záujmami zamestnancov a záujmami nových prevádzkovateľov na trhu. Podľa nemeckej vlády by bol riadiaci orgán letiska v hospodárskej súťaži s novými dodávateľmi služieb znevýhodnený, ak by sám musel znášať náklady, ktoré vzniknú v súvislosti s neprevzatím zamestnancov uvedenými dodávateľmi.

33. Paragraf 8 ods. 2 BADV okrem iného vo vzťahu k novému konkurentovi a riadiacemu orgánu letiska stanovuje, pokiaľ ide o prevzatie zamestnancov, iba dohodovaciu povinnosť a nie povinnosť prevziať zamestnancov, ako tomu bolo v prípade Talianska v už citovanom rozsudku Komisia/Taliansko. To je dôvodom, prečo sa tento rozsudok, na ktorý sa odvoláva Komisia, nepovažuje v tomto konaní za relevantný.

34. Nemecká vláda rovnako uvádza, že vnútroštátna právna úprava iba subsidiárne stanovuje, že riadiaci orgán letiska môže spravodlivo a pomerne rozpočítať medzi subjekty na trhu „sociálne náklady“ vyplývajúce z liberalizácie a odmietnutia prevziať zamestnancov, a to na základe relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií.

35. Okrem toho napadnuté ustanovenia BADV nepredstavujú diskriminačné prekážky prístupu k trhu, keďže náklady, ktoré vznikli neprevzatím zamestnancov, zdieľajú všetci dodávatelia služieb pomerne.

36. Napokon nemecká vláda pripúšťa, že predmetný právny režim presahuje rámec prípadov, ktoré upravuje smernica 2001/23. Stanovuje totiž, že skutočnosť, že riadiaci orgán letiska prevezme iba určité percento činností služieb pozemnej obsluhy, by mohla vylučovať, aby prevzal ekonomickú zložku v zmysle tejto smernice, keďže nejde o organizované zoskupenie osôb a zložiek umožňujúcich vykonávať hospodársku činnosť sledujúcich vlastný cieľ.

2. Posúdenie

37. Na úvod konštatujem, že účastníci konania sa zhodujú v tom, že nemecký režim stanovený v § 8 ods. 2 a § 9 ods. 3 BADV presahuje rozsah pôsobnosti smernice 2001/23, a teda môže byť v tomto rozsahu analyzovaný iba vo vzťahu k relevantným ustanoveniam smernice 96/67( ).

38. Vzhľadom na už uvedené sa domnievam, že prvý žalobný dôvod Komisie založený na porušení článku 18 smernice 96/67 Spolkovou republikou Nemecko je dôvodný. Podľa môjho názoru je najprv potrebné preskúmať základné smery, o ktorých Súdny dvor rozhodol vo svojom už citovanom rozsudku Komisia/Taliansko, aby som sa o tom presvedčil.

39. V rámci tejto žaloby o nesplnenie povinnosti Komisia Talianskej republike vytýkala najmä to, že pri každom prevode činnosti týkajúcej sa kategórií služieb pozemnej obsluhy nariaďuje prevzatie zamestnancov pôvodného dodávateľa na nadobúdateľa, a to pomerne k časti prevádzky alebo činností prevzatých týmto nadobúdateľom.

40. Na účely posúdenia dôvodnosti tohto žalobného dôvodu Súdny dvor zdôraznil( ), že právomoc členských štátov zabezpečiť primeranú úroveň sociálnej ochrany pre zamestnancov podnikov, ktorí poskytujú služby pozemnej obsluhy, „neznamená neobmedzenú právomoc a musí byť vykonávaná spôsobom, ktorý nepoškodzuje účinnosť smernice 96/67 a ciele, ktoré sleduje“. Súdny dvor však poznamenal, že „cieľom smernice je zabezpečiť otvorenie trhu služieb pozemnej obsluhy, ktorý podľa odôvodnenia č. 5 smernice musí pomôcť najmä znížiť prevádzkové náklady leteckých spoločností“( ).

41. V tomto kontexte Súdny dvor dospel k záveru, že výklad, podľa ktorého povinnosť nových dodávateľov služieb na trhoch pozemnej obsluhy prevziať zamestnancov, ktorí sú zamestnaní u pôvodného dodávateľa služieb, spadá do rámca toho, čo umožňuje článok 18 smernice 96/67, „by robil vstup nových dodávateľov služieb na tie isté trhy neprimerane ťažkým“. Výsledkom by bolo ohrozenie racionálneho využitia letiskových infraštruktúr, ako aj zníženia nákladov služieb účtovaných užívateľom.( )

42. Súdny dvor takisto dospel k záveru, že „povinnosti uložené podnikom podľa § 14 zákonného nariadenia č. 18/99 o prevzatí zamestnancov predchádzajúceho dodávateľa služieb stavajú potenciálnych nových konkurentov do nevýhody voči už existujúcim podnikom a ohrozujú otvorenie trhov služieb pozemnej obsluhy, čím poškodzujú potrebný účinok smernice 96/67“( ). Z toho vyplýva, že podľa Súdneho dvora „sporná právna úprava poškodzuje cieľ smernice, najmä otvorenie predmetných trhov a vytvorenie príslušných podmienok na hospodársku súťaž v tejto oblasti v rámci Spoločenstva“( ). Takúto právnu úpravu teda Súdny dvor považoval za nezlučiteľnú so smernicou 96/67.

43. Môže sa posúdenie Súdneho dvora týkajúce sa vnútroštátneho opatrenia, ktoré novým subjektom vstupujúcim na trh služieb pozemnej obsluhy ukladá povinnosť prevziať zamestnancov, vzťahovať aj na posúdenie zlučiteľnosti nemeckého režimu uvedeného v BADV so smernicou 96/67? Zastávam názor, že kladná odpoveď prichádza do úvahy v prvom rade, pokiaľ ide o § 8 ods. 2 uvedenej vnútroštátnej právnej úpravy.

44. Aj keď sa totiž povinnosť prevziať zamestnancov v nemeckom systéme javí v porovnaní s povinnosťou v talianskom systéme ako menej zreteľná, po pozornom preskúmaní ustanovení nemeckého právneho poriadku je možné ju vyvodiť.

45. Následne ma vzhľadom na znenie týchto ustanovení nepresvedčilo tvrdenie, ktoré na svoju obhajobu predložila nemecká vláda, podľa ktorého nové subjekty prichádzajúce na trh služieb pozemnej obsluhy by boli povinné iba dohodnúť sa na spoločnom postupe o prevzatí zamestnancov s riadiacim orgánom letiska. V tejto súvislosti sa zdá vhodné pripomenúť, že § 8 ods. 2 BADV výslovne stanovuje, že „riadiaci orgán letiska môžepožadovať od dodávateľa služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingového užívateľa letiska, aby prevzal zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené“( ).

46. Vzhľadom na to podľa mňa neexistuje pochybnosť, že toto ustanovenie nemeckého právneho poriadku výslovne a všeobecným spôsobom umožňuje, teda nad rámec osobitného prípadu prevodu podniku v zmysle článku 1 smernice 2001/23, aby riadiaci orgán letiska uložil dodávateľom služieb alebo self-handlingovému užívateľovi letiska prevzatie zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené.

47. Takéto vnútroštátne ustanovenie by sa teda malo v súlade s už citovaným rozsudkom Súdneho dvora Komisia/Taliansko považovať za nezlučiteľné s článkom 18 smernice 96/67. Domnievam sa totiž, že ak toto vnútroštátne ustanovenie uplatňuje riadiaci orgán letiska, dochádza k tomu, že vstup nových dodávateľov služieb na príslušný trh pozemnej obsluhy je nadmerne sťažený, noví potencionálni konkurenti sú vo vzťahu k už existujúcim podnikom znevýhodnení, a napokon dochádza k ohrozeniu otvorenia trhov pozemnej obsluhy, čo môže mať za následok ohrozenie potrebného účinku smernice 96/67.

48. Pri posúdení režimu zavedeného nemeckou právnou úpravou ako celku z hľadiska článku 18 uvedenej smernice, tak ako to urobila Komisia, je potrebné zdôrazniť skutočnosť, že tento režim pozostáva z dvoch aspektov: na jednej strane, ako sa o tom presvedčíme, riadiaci orgán letiska môže od dodávateľa služieb alebo self-handlingového užívateľa letiska požadovať, aby prevzal zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené, a na druhej strane môže ten istý subjekt v zmysle § 9 ods. 3 BADV „zohľadniť vo vhodnej miere nevyhnutné náklady spojené s prevzatím služieb pozemnej obsluhy dodávateľmi služieb alebo self-handlingovými užívateľmi letiska, najmä náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov“.

49. Tieto dve zložky nemeckého režimu so sebou súvisia; zo znenia § 8 ods. 2 v spojení s § 9 ods. 3 poslednou vetou BADV je totiž možné vyvodiť, že ak jeden alebo viacerí dodávatelia služieb alebo self-handlingoví užívatelia letiska odmietnu prevziať zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené, riadiaci orgán bude mať vždy možnosť rozdeliť finančné náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov medzi prevádzkovateľov na trhu. Riadiaci orgán letiska teda nebude znášať sám „sociálne náklady“ spôsobené otvorením trhu pozemnej služby.

50. Z tohto dôvodu sa domnievam, že táto možnosť, ktorú riadiacemu orgánu letiska poskytuje § 9 ods. 3 BADV, je takej povahy, že uprednostňuje viac finančné záujmy riadiaceho orgánu letiska ako ochranu zamestnancov. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že toto ustanovenie nemeckej právnej úpravy porušuje článok 18 smernice 96/67.

51. Nemecká vláda sa však domnieva, že § 9 ods. 3 BADV by sa mal posudzovať tak, že nových prevádzkovateľov na trhu podnecuje k vyjednávaniu s riadiacim orgánom letiska o podmienkach prevzatia činnosti v záujme zamestnancov( ). Ja však zastávam názor, že takéto posúdenie nevyvracia tvrdenie, že cieľom tohto ustanovenia je najmä ochrana finančných záujmov riadiaceho orgánu letiska. Navyše, dosah tohto ustanovenia na ochranu zamestnancov sa mi zdá byť príliš neistý a nepriamy na to, aby bolo možné usúdiť, že ide o správne prebratie článku 18 smernice 96/67, ktorý sa, pripomínam, týka „opatrení potrebných na zabezpečenie ochrany práv zamestnancov“.

52. Na druhej strane sa domnievam, že § 9 ods. 3 BADV nespĺňa kritérium nevyhnutnosti uvedené v tomto ustanovení smernice 96/67. Možnosť rozdeliť finančné náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov medzi prevádzkovateľov na trhu, ktorú nemecký právny poriadok ponúka riadiacemu orgánu letiska, sa totiž nemôže považovať za opatrenie prijaté na ochranu práv zamestnancov. Podľa môjho názoru teda napadnuté ustanovenie nemeckého právneho poriadku nie je nevyhnutné na zabezpečenie ochrany práv uvedených zamestnancov.

53. Vzhľadom na uvedené zastávam názor, že aj druhá časť nemeckej právnej úpravy je v rozpore s článkom 18 smernice 96/67.

54. Prvý žalobný dôvod Komisie sa teda podľa môjho názoru musí považovať za dôvodný.

B – O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 16 smernice 96/67

1. Tvrdenia účastníkov konania

55. Komisia sa domnieva, že § 9 ods. 3 posledná veta BADV porušuje aj článok 16 ods. 3 smernice 96/67. Poplatky, ktoré možno uložiť dodávateľom služieb pozemnej obsluhy a self-handlingovým užívateľom letiska, by sa mali v zmysle tohto posledného článku smernice stanoviť podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií.

56. Komisia sa v tejto súvislosti domnieva, že už citovaný rozsudok Flughafen Hannover-Langenhagen potvrdzuje jej názor, podľa ktorého výška poplatkov vybraných v zmysle článku 16 ods. 3 smernice 96/67 môže byť relevantná a objektívna, iba ak je založená na nákladoch, ktoré znáša riadiaci orgán letiska, aby zabezpečil pre dodávateľov služieb a self-handlingových užívateľov letiska prístup k jeho infraštruktúre (popri primeranom zisku). Vzhľadom na to náklady, ktoré musí znášať riadiaci orgán letiska v súvislosti s neprevzatím zamestnancov, nepatria medzi náklady, ktoré je možné zohľadniť na účely stanovenia poplatkov uvedených v článku 16 ods. 3 smernice 96/67.

57. Podľa názoru nemeckej vlády tomuto článku smernice 96/67 naopak neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorú napadla Komisia, keďže ide o článok, ktorý upravuje právo riadiaceho orgánu letiska požadovať poplatky za prístup k zariadeniam letiska. § 9 ods. 3 BADV sa teda nemá posudzovať ako upravujúci prístup k zariadeniam letiska, ale má predstavovať pre nových prevádzkovateľov na trhu podnet na vyjednávanie s riadiacim orgánom letiska o podmienkach prevzatia činnosti v záujme zamestnancov.

58. Nemecká vláda sa okrem iného domnieva, že poplatky v zmysle článku 16 ods. 3 smernice 96/67 by sa nemali obmedzovať iba na pokrytie nákladov na zariadenia letiska. Ak je totiž možné do poplatkov zahrnúť ziskovú maržu, o to viac by malo byť možné do poplatkov zahrnúť náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov.

2. Posúdenie

59. Žalobný dôvod Komisie založený na porušení článku 16 ods. 3 smernice 96/67 Spolkovou republikou Nemecko, je podľa môjho názoru dôvodný.

60. Najprv je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom už citovanom rozsudku Flughafen Hannover-Langenhagen rozhodol, že smernica 96/67, a najmä jej článok 16 ods. 3, „zabraňuje tomu, aby riadiaci orgán letiska podriaďoval prístup dodávateľa služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingového užívateľa letiska k trhu služieb pozemnej obsluhy zaplatením poplatkov, ktoré sú náhradou za poskytnutie možnosti na dosiahnutie zisku a ktoré sa pripočítavajú k poplatkom, ktoré uvedený dodávateľ služieb alebo užívateľ platia za prenechanie zariadení letiska k dispozícii“. Súdny dvor takisto upresnil, že „naproti tomu je uvedený subjekt oprávnený vyberať poplatky za používanie zariadení letiska, ktorých výška, ktorá sa musí stanoviť v súlade s kritériami uvedenými v článku 16 ods. 3 tejto smernice, zohľadňuje záujem tohto subjektu dosahovať zisk“.

61. Súdny dvor dospel k takémuto záveru na základe nasledujúcich skutočností. Po prvé, zo znenia článku 16 ods. 1 a 3 smernice 96/67 vyvodil, že riadiaci orgán letiska je oprávnený vyberať poplatky za prístup k „zariadeniam“ letiska. Podľa Súdneho dvora sa však „tento odkaz na zariadenia zjavne týka infraštruktúr a vybavení ponechaných k dispozícii letiskom“( ).

62. Po druhé, Súdny dvor sa domnieva, že „možnosť riadiaceho orgánu letiska vyberať poplatky za prístup okrem poplatkov za využitie zariadení letiska nielenže neuľahčuje prístup na predmetný trh, ale navyše priamo smeruje proti cieľu znížiť prevádzkové náklady leteckých spoločností a vedie dokonca v určitých prípadoch k zvýšeniu týchto nákladov“( ).

63. Po tretie, Súdny dvor upresnil, že „analýza systému smernice vyvracia… tvrdenie…, podľa ktorého bolo zámerom zákonodarcu Spoločenstva umožniť vyberanie poplatkov za prístup ako náhradu za dodatočné náklady, ktoré pre riadiace orgány predstavuje otvorenie trhu služieb pozemnej obsluhy, s cieľom zabezpečiť samofinancovanie letísk“( ).

64. Nakoniec, pokiaľ ide o možnosť riadiaceho orgánu letiska dosahovať zisk, Súdny dvor sa domnieva, že článok 16 ods. 3 smernice 96/67 „nebráni tomu, aby boli poplatky stanovené takým spôsobom, aby riadiaci orgán letiska mohol hradiť nielen náklady súvisiace s prenechaním zariadení letiska k dispozícii a s ich údržbou, ale aj dosahovať zisk“( ).

65. Tieto rozličné aspekty odôvodnenia, ktoré Súdny dvor vyslovil pri výklade článku 16 ods. 3 smernice 96/67, by sa podľa môjho názoru mali v rámci tejto veci uplatňovať v širokom rozsahu.

66. Z tohto pohľadu je najprv potrebné poznamenať, že cieľom ustanovenia nemeckého právneho poriadku, ktoré napadla Komisia, teda § 9 ods. 3 BADV, je stanoviť pravidlá týkajúce sa poplatkov, ktoré je riadiaci orgán letiska oprávnený požadovať od dodávateľov služieb a self-handlingových užívateľov letiska za „prístup, prenechanie k dispozícii a využitie svojich zariadení“.

67. Uvedený paragraf vo svojej druhej vete uvádza, že tieto poplatky majú byť stanovené „podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií“. Uvedené je v úplnom súlade s tým, čo uvádza článok 16 ods. 3 smernice 96/67, podľa ktorého, aby sme si ho pripomenuli, „ak je prístup k zariadeniam podnetom k vyberaniu poplatkov, tieto sa stanovia podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií“.

68. Pokiaľ ide o to, čo povoľuje článok 16 ods. 3 smernice 96/67, tak ako ho vykladal Súdny dvor, predmetom kritiky by podľa môjho názoru malo byť tvrdenie, že poplatky, ktoré podľa § 9 ods. 3 BADV predstavujú náhradu za prístup, prenechanie k dispozícii a využitie zariadení letiska, môžu zahŕňať časť určenú na kompenzovanie výdavkov vzniknutých neprevzatím zamestnancov.

69. Existencia tejto zložky totiž poukazuje na to, že takto stanovené poplatky nemeckého právneho poriadku presahujú rámec, v ktorom ich koncipoval zákonodarca Spoločenstva, totiž výlučne ako náhradu za prístup dodávateľov služieb alebo self-handlingových užívateľov k zariadeniam letiska.

70. Nemecká vláda sa však pokúša opierať o výklad Súdneho dvora, podľa ktorého je riadiaci orgán letiska oprávnený dosahovať zisk pri stanovení poplatkov za prístup k zariadeniam, z čoho vyplýva, že o to viac by mal mať možnosť do tejto sumy začleniť náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov.

71. Podľa môjho názoru nie je správne dávať rozhodnutiu Súdneho dvora taký dosah. Domnievam sa totiž, že týmto rozhodnutím chcel Súdny dvor iba naznačiť, že skutočnosť, že letiská nie sú oprávnené vyberať poplatky za prístup k trhu, neznamená, že sú povinné vzdať sa zisku za ekonomické plnenia, ktoré poskytujú. Súdny dvor tiež zastával názor, že začlenenie primeranej ziskovej marže do výšky poplatkov za prístup k zariadeniam zodpovedá požiadavke, podľa ktorej sa v zmysle článku 16 ods. 3 smernice 96/67 musia poplatky stanoviť „podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií“.

72. V tejto súvislosti zdieľam názor, ktorý vo svojich návrhoch v už citovanej veci Flughafen Hannover-Langenhagen vyjadril generálny advokát Mischo, keď uvádza, že ho presvedčilo tvrdenie, podľa ktorého na to, aby výška poplatkov zodpovedala „relevantným kritériám“, je potrebné, aby tieto poplatky „súviseli s nákladmi letiska v súvislosti s prenechaním svojich zariadení k dispozícii, ktoré musí zabezpečiť dodávateľom služieb pozemnej obsluhy a self-handlingovým užívateľom“( ).

73. Treba skonštatovať, že výdavky vzniknuté neprevzatím zamestnancov nijako nesúvisia s nákladmi, ktoré letisko vynakladá v súvislosti s prenechaním svojich zariadení k dispozícii. Zahrnutie takýchto výdavkov do výšky poplatkov za prístup k zariadeniam letiska podľa článku 16 ods. 3 smernice 96/67 teda podľa môjho názoru nespĺňa kritérium relevantnosti uvedené v tomto článku.

74. Dodržiavanie tohto kritéria relevantnosti pri stanovení výšky poplatkov je nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby tieto poplatky skutočne predstavovali náhradu za prístup k zariadeniam letiska, tak ako sa požaduje v článku 16 ods. 3 uvedenej smernice. Ak by sa umožnilo, aby sa do tejto sumy začlenili výdavky, ktoré nesúvisia s nákladmi riadiaceho orgánu letiska za prístup k jeho zariadeniam( ), mohlo by to viesť k zmene týchto poplatkov na skryté poplatky za prístup k trhu, čo by bolo v rozpore s týmto článkom smernice, ktorého výklad Súdny dvor uviedol vo svojom už citovanom rozsudku Flughafen Hannover-Langenhagen.

75. Tak ako to vo svojich už citovaných návrhoch poznamenáva generálny advokát Mischo, zo znenia smernice 96/67 vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva nepovažoval „otvorenie prístupu k trhu za záťaž, ktorá vznikne letiskám, za ktorú by mali letiská právo na náhradu od dodávateľov služieb pozemnej obsluhy“( ). Na podporu tohto tvrdenia môžem napríklad pripomenúť, že v zmysle odôvodnenia č. 9 uvedenej smernice vychádzal zákonodarca Spoločenstva z predpokladu, že „voľný prístup k trhu služieb pozemnej obsluhy je v súlade s efektívnou prevádzkou na letiskách Spoločenstva“.

76. Napokon sa domnievam, že možnosť riadiaceho orgánu letiska požadovať pri výpočte výšky poplatkov uvedených v článku 16 ods. 3 smernice 96/67 zohľadnenie nielen výdavkov súvisiacich s používaním zariadení letiska, ale aj ďalších výdavkov vzniknutých prevzatím služieb pozemnej obsluhy dodávateľmi služieb alebo self-handlingovými užívateľmi letiska, akými sú výdavky vzniknuté neprevzatím zamestnancov, je v rozpore s cieľom znižovania prevádzkových nákladov leteckých spoločností, ktorý zákonodarca Spoločenstva uvádza v odôvodnení č. 5 uvedenej smernice.

IV – Návrh

77. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor:

1. určil, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 96/67/ES Rady z 15. októbra 1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva, a najmä z jej článkov 18 a 16 ods. 3 tým, že :

– v § 8 ods. 2 nariadenia o službách pozemnej obsluhy na letiskách (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen) z 10. decembra 1997 umožnila riadiacemu orgánu letiska požadovať od dodávateľa služieb pozemnej obsluhy alebo self-handlingového užívateľa letiska prevzatie zamestnancov služieb pozemnej obsluhy, ktoré mu boli postúpené,

– v § 9 ods. 3 uvedeného vnútroštátneho nariadenia stanovila, že riadiaci orgán letiska môže na účely určenia výšky poplatkov za prístup, prenechanie k dispozícii a využitie svojich zariadení zohľadniť nevyhnutné náklady spojené s prevzatím služieb pozemnej obsluhy dodávateľmi služieb alebo self-handlingovými užívateľmi letiska, najmä náklady vzniknuté neprevzatím zamestnancov;

2. zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania.