Vec T‑279/02

Degussa AG

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Hospodárska súťaž – Článok 81 ES – Kartely – Trh s metionínom – Jednotná a nepretržitá povaha porušovania – Pokuta – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Spolupráca počas správneho konania – Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17/62 – Prezumpcia neviny“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 5. apríla 2006

Abstrakt rozsudku

1. Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Právna istota – Zákonnosť trestov

2. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

3. Hospodárska súťaž – Pokuty

[Články 81 ES, 82 ES, 83 ods. 1 a 2 písm. a) a d) ES, článok 202 tretia zarážka ES a článok 211 prvá zarážka ES; nariadenie Rady č. 17]

4. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie o zistení porušenia

5. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny

(Jednotný európsky akt, preambula; Zmluva o Európskej únii, článok 6 ods. 2; Charta základných práv Európskej únie, článok 47)

6. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem

(Článok 81 ods. 1 ES)

7. Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Porušenia

(Článok 81 ods. 1 ES)

8. Hospodárska súťaž – Pokuty – Rozhodnutie, ktorým sa ukladajú pokuty

(Článok 253 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

9. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušení

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

10. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušení

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

11. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Odstrašujúci charakter pokuty

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A štvrtý, piaty a šiesty odsek)

12. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A šiesty odsek)

13. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušení – Poľahčujúce okolnosti

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15)

14. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Článok 18 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

15. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Neuloženie alebo zníženie pokuty výmenou za spoluprácu obvineného podniku

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 96/C 207/04, hlava D bod 1)

16. Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Zákaz retroaktivity trestných ustanovení

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

17. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Profesijné tajomstvo

(Článok 287 ES)

1. Zásada zákonnosti trestov je dôsledkom zásady právnej istoty predstavujúcej všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyžaduje najmä jasnosť a presnosť všetkých predpisov Spoločenstva, osobitne pokiaľ tieto predpisy ukladajú alebo umožňujú ukladať sankcie, aby dotknuté osoby mohli jednoznačne poznať práva a povinnosti, ktoré z nich vyplývajú a podľa toho konať. Táto zásada, ktorá je súčasťou ústavných tradícií spoločných členským štátom a ktorá bola zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách, najmä v článku 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv, platí tak pre normy trestnoprávnej povahy, ako aj pre osobitné správne nástroje, ktoré ukladajú alebo umožňujú ukladať správne sankcie. Uplatňuje sa nielen na normy, ktoré stanovujú znaky skutkovej podstaty porušenia, ale rovnako aj na tie normy, ktoré definujú následky vyplývajúce z porušenia týchto uvedených noriem. V tejto súvislosti z článku 7 ods. 1 uvedeného dohovoru vyplýva, že zákon musí jasne stanoviť porušenia a tresty, ktoré ich potláčajú. Táto podmienka je splnená, ak sa osoba podliehajúca súdnej právomoci môže z textu príslušného ustanovenia, a v prípade potreby z výkladu, ktorý k nemu podali súdy, dozvedieť, z akých aktov alebo opomenutí jej vzniká trestnoprávna zodpovednosť.

Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že na splnenie požiadaviek stanovených v tomto ustanovení sa nevyžaduje, aby znenie ustanovení, podľa ktorých sa tieto sankcie ukladajú, bolo natoľko presné, aby následky, ktoré môžu z porušenia uvedených ustanovení nastať, bolo možné predvídať s absolútnou istotou. Podľa tejto judikatúry totiž existencia vágnych výrazov v ustanovení nespôsobuje nevyhnutne porušenie článku 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a skutočnosť, že zákon zveruje voľnú úvahu, sama osebe neodporuje požiadavke predvídateľnosti pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takejto právomoci sú dostatočne jasne definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ, aby sa jednotlivcovi poskytovala primeraná ochrana proti svojvôli. V tejto súvislosti bez ohľadu na samotný text zákona zohľadňuje Európsky súd pre ľudské práva aj otázku, či použité neurčité pojmy boli upresnené v ustálenej a zverejnenej judikatúre. Okrem toho zohľadnenie ústavných tradícií spoločných pre členské štáty nevedie k tomu, aby sa všeobecnej zásade práva Spoločenstva, akú predstavuje aj zásada zákonnosti trestov, dal odlišný výklad.

(pozri body 66 – 69, 71 – 73)

2. Za predpokladu, že článok 7 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv je možné uplatniť na sankcie uložené Komisiou v prípade porušenia pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 týkajúci sa uloženia pokút podnikom, ktoré porušili pravidlá Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, neporušuje zásadu zákonnosti trestov vzhľadom na nasledujúce skutočnosti:

– Komisia nemá neobmedzený priestor na voľnú úvahu pri stanovení pokút, pretože musí dodržiavať hornú hranicu stanovenú v závislosti od obratu dotknutých podnikov a musí zohľadniť závažnosť porušenia a jeho trvanie,

– Komisia je povinná pri stanovovaní pokút dodržiavať všeobecné právne zásady, predovšetkým zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality,

– rovnaké obmedzenia platia pri uplatňovaní voľnej úvahy Komisie v súvislosti s posúdením, či je potrebné pokutu uložiť, alebo nie,

– výkon preskúmania zo strany súdu Spoločenstva prispel v ustálenej a zverejnenej judikatúre k upresneniu neurčitých pojmov, ktoré môže článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 obsahovať,

– Komisia vyvinula správnu prax, ktorá je známa a dostupná, ktorá bez toho, aby predstavovala právny rámec pokút, predsa môže slúžiť ako oporný bod na dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania, pričom je naďalej možné zvýšenie výšky pokút v miere stanovenej citovaným článkom 15 ods. 2, pokiaľ si to vyžaduje účinné uplatnenie pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže,

– Komisia prijala usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút, ktorými sa sama obmedzuje vo výkone svojej voľnej úvahy, čím prispieva k zaručeniu právnej istoty, a musí dodržiavať zásady rovnosti zaobchádzania a ochrany legitímnej dôvery,

– Komisia je podľa článku 253 ES povinná odôvodniť rozhodnutia, ktorými ukladá pokutu.

(pozri body 71, 74 – 84)

3. Právomoc uložiť pokuty v prípade porušenia článkov 81 ES a 82 ES sa nemôže považovať za pôvodne prislúchajúcu Rade, ktorá ju zverila či jej výkonom poverila Komisiu v zmysle článku 202 tretej zarážky ES. V súlade s článkom 83 ods. 1 a 2 písm. a) a d) ES a článkom 211 prvou zarážkou ES táto právomoc spadá do úlohy Komisie zabezpečovať uplatňovanie práva Spoločenstva, pričom je táto úloha, pokiaľ ide o uplatňovanie článkov 81 ES a 82 ES, upresnená, upravená a formalizovaná nariadením č. 17. Právomoc ukladať pokuty, ktoré toto nariadenie priznáva Komisii, teda vyplýva z ustanovení samotnej Zmluvy a jej cieľom je umožniť účinné uplatňovanie zákazov stanovených v uvedených článkoch.

(pozri body 86, 87)

4. Požiadavka právnej istoty, na ktorú majú nárok všetky hospodárske subjekty, znamená, že ak dôjde k sporu o existencii porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, musí Komisia, ktorá znáša dôkazné bremeno v súvislosti s porušením, ktoré zistila, predložiť dôkazy, ktoré môžu dostatočne právne doložiť existenciu skutkových okolností zakladajúcich porušenie. Pokiaľ ide o uvedenú dĺžku trvania porušenia, tá istá zásada právnej istoty stanovuje, že v prípade neexistencie dôkazov, na základe ktorých je možné priamo určiť dĺžku trvania porušenia, sa Komisia môže oprieť prinajmenšom o dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami dostatočne blízkymi z hľadiska času tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi dvoma uvedenými dátumami.

(pozri body 114, 153)

5. Zásada prezumpcie neviny, ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv, je súčasťou základných práv, ktoré podľa judikatúry Súdneho dvora okrem toho, že sú potvrdené v preambule Jednotného európskeho aktu a v článku 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii, ako aj v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, uznáva právny poriadok Spoločenstva. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s tým spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále.

(pozri bod 115)

6. Pojem „zosúladený postup“ spočíva v koordinácii medzi podnikmi, ktorá bez toho, aby viedla k uskutočneniu dohody v pravom slova zmysle, vedome nahrádza riziká hospodárskej súťaže medzi nimi praktickou spoluprácou. Kritériá dotknutej koordinácie a spolupráce, ktorým je vzdialená požiadavka vyhotovenia skutočného „plánu“, je potrebné chápať vo svetle koncepcie vlastnej ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa hospodárskej súťaže, podľa ktorej si každý hospodársky subjekt musí sám určiť politiku, ktorú zamýšľa uskutočňovať na spoločnom trhu. Ak aj táto požiadavka samostatnosti nevylučuje právo hospodárskych subjektov rozumne sa prispôsobiť zistenému alebo očakávanému správaniu svojich konkurentov, nepochybne je v príkrom rozpore s akýmkoľvek nadviazaním priameho alebo nepriameho kontaktu medzi takýmito subjektmi, ktorý by mal za cieľ alebo následok buď ovplyvniť správanie súčasného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo oboznámenie takéhoto konkurenta s vlastným správaním na trhu, o ktorom bolo rozhodnuté alebo ktoré sa predpokladá.

Na preukázanie zosúladeného postupu nie je teda potrebné dosvedčiť, že sa daný konkurent formálne zaviazal voči jednému alebo niekoľkým iným konkurentom k akémukoľvek správaniu, alebo že konkurenti spoločne stanovili svoje budúce správanie na trhu. Je postačujúce, aby konkurent prostredníctvom vyhlásenia o zámere vylúčil alebo aspoň podstatne znížil neistotu v súvislosti so správaním na trhu, ktorú možno od neho očakávať. Okrem toho, hoci vzájomne oznámenie účastníkov kartelu o ich zámere kartel ukončiť nepredstavuje podmienku jeho zániku, nič to nemení na skutočnosti, že ak sa podnik zúčastňuje, aj keď nie aktívne, na stretnutiach podnikov, ktoré majú protisúťažný cieľ a verejne sa nedištancuje od obsahu týchto stretnutí, vo vzťahu k ostatným účastníkom to vyvoláva dojem, že súhlasí s výsledkami stretnutí a že bude konať v súlade s nimi, a teda že sa zúčastňuje na karteli, ktorý vyplýva z uvedených stretnutí.

Navyše, hoci zo samotného znenia článku 81 ods. 1 ES vyplýva, že zosúladený postup okrem dohody medzi podnikmi predpokladá aj správanie na trhu, ktoré je dôsledkom takejto dohody a existenciu príčinnej súvislosti medzi týmito dvoma skutočnosťami, je potrebné sa domnievať, že pokiaľ neexistuje dôkaz o opaku, ktorého predloženie prináleží dotknutým hospodárskym subjektom, že podniky zúčastňujúce sa na dohode, ktoré ostávajú činné na trhu, zohľadňujú pri určovaní svojho správania na tomto trhu informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi. To platí o to viac vtedy, ak dochádza k zosúladenému postupu pravidelne v priebehu dlhého obdobia.

(pozri body 132 – 134, 136)

7. Porušenie článku 81 ods. 1 ES môže vyplývať nielen z jednotlivého aktu, ale taktiež zo série aktov, alebo dokonca z pokračujúceho správania. Tento výklad nemožno spochybňovať z dôvodu, že jeden alebo viacero prvkov tejto série aktov alebo tohto pokračujúceho správania by rovnako mohol sám osebe samostatne predstavovať porušenie uvedeného ustanovenia. Pokiaľ rôzne činnosti spadajú do „spoločného plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vo vnútri spoločného trhu, Komisia je oprávnená vyvodzovať zodpovednosť za tieto činnosti v závislosti od účasti na porušení ako celku.

(pozri bod 155)

8. Pokiaľ ide o výpočet výšky pokút uložených Komisiou za porušenie práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, sú podstatné náležitosti, ktoré predstavuje povinnosť odôvodnenia, splnené, ak Komisia vo svojom rozhodnutí uvedie posudzované skutočnosti, ktoré jej umožnili vymedziť závažnosť a dĺžku trvania porušenia. Okrem toho musí byť rozsah povinnosti odôvodnenia vymedzený vo svetle skutočnosti, že závažnosť porušení sa musí zistiť v závislosti od mnohých skutočností a to bez toho, aby bol zostavený záväzný alebo taxatívny zoznam kritérií, ktoré sa musia zohľadniť. Okrem toho povinnosť odôvodnenia Komisii neukladá, aby vo svojom rozhodnutí uviedla číselné údaje týkajúce sa spôsobu výpočtu pokút, ale iba posudzované skutočnosti, ktoré jej umožnili vymedziť závažnosť a dĺžku trvania porušenia.

(pozri body 193, 194)

9. Pri určovaní závažnosti porušenia pravidiel hospodárskej súťaže je potrebné najmä zohľadniť právny a ekonomický kontext predmetného správania. Na posúdenie konkrétneho dopadu porušenia na trh, ktoré musí Komisia vykonať vždy, ak je to možné, musí vychádzať z hospodárskej súťaže, ktorá by normálne existovala, ak by nedošlo k porušeniu. Z toho vyplýva, že ak v prípade cenových kartelov Komisia zistí, že dohody dotknutým podnikom skutočne umožnili dosiahnuť vyššiu úroveň cien, než je tá, ktorá by prevažovala, ak by kartel neexistoval, oprávňuje to Komisiu, aby pri stanovení výšky pokuty zohľadnila rozsah škodlivých účinkov porušenia na trh a aby stanovila pokutu s ohľadom na závažnosť porušenia na vyššiu úroveň, ako je tá, akú by stanovila, pokiaľ by takéto zistenie nebolo. V rámci tohto posúdenia musí Komisia vzhľadom na ekonomický a prípadne právny kontext, ktorý prevláda, zobrať do úvahy všetky objektívne podmienky na relevantnom trhu. V prípade potreby je potrebné zohľadniť existenciu „objektívnych ekonomických faktorov“, z ktorej vyplýva, že v rámci „voľnej hospodárskej súťaže“ by sa úroveň cien nevyvíjala rovnako ako úroveň praktizovaných cien.

(pozri body 216, 222 – 224)

10. Závažnosť porušenia pravidiel hospodárskej súťaže sa môže preukázať na základe povahy a predmetu zneužívajúceho správania. Skutočnosti týkajúce sa predmetu určitého správania môžu mať väčší význam na stanovenie výšky pokuty ako skutočnosti týkajúce sa jeho účinkov. Účinok protisúťažného postupu totiž nie je určujúcim kritériom pri posudzovaní primeranej výšky pokuty. Skutočnosti týkajúce sa úmyslu môžu byť dôležitejšie ako tie, ktoré sa týkajú uvedených účinkov, najmä ak ide o porušenia, ktoré sú skutočne závažné, ako je stanovenie cien a rozdeľovanie trhov. Okrem toho horizontálne cenové kartely sa vždy považovali za najzávažnejšie porušenia práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže.

(pozri body 250 – 252)

11. Pri stanovení výšky pokút za porušenie práva hospodárskej súťaže musí Komisia zohľadniť nielen závažnosť porušenia a osobitné okolnosti prejednávanej veci, ale tiež súvislosti, za ktorých k uvedenému porušeniu došlo, a zabezpečiť, aby jej konanie malo odstrašujúci účinok, najmä ak ide o porušenia, ktoré osobitne ohrozujú dosiahnutie cieľov Spoločenstva.

V tejto súvislosti usmernenia k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO ďalej stanovujú, že okrem vlastnej povahy porušenia, jeho konkrétneho dopadu na trh a jeho geografického rozsahu, je potrebné zohľadniť efektívnu ekonomickú kapacitu porušiteľov spôsobiť značnú škodu iným subjektom, najmä spotrebiteľom, a stanoviť pokutu vo výške, ktorá zabezpečí jej dostatočne odstrašujúci účinok (bod 1 A štvrtý odsek). Možno tiež zohľadniť skutočnosť, že veľké podniky môžu lepšie posúdiť porušovanie, ktoré predstavuje ich správanie, a dôsledky, ktoré z toho vyplývajú (bod 1 A piaty odsek).

Pokiaľ ide o prvú z týchto skutočností, odstrašujúci cieľ, ktorý Komisia oprávnene sleduje pri stanovení výšky pokuty, smeruje k zabezpečeniu dodržiavania Zmluvou stanovených pravidiel hospodárskej súťaže zo strany podnikov pri uskutočňovaní ich aktivít v rámci Spoločenstva alebo Európskeho hospodárskeho priestoru. Tento cieľ možno platne dosiahnuť len pri zohľadnení situácie podniku v deň uloženia pokuty. Je totiž potrebné rozlišovať medzi na jednej strane rozsahom porušenia na trhu a časťou zodpovednosti, ktorú znáša každý účastník kartelu (čo pokrýva bod 1 A štvrtý a šiesty odsek usmernení), a na druhej strane odstrašujúcim účinkom, ktorý musí zabezpečiť uloženie pokuty.

Pokiaľ ide o rozsah porušenia na trhu a časť zodpovednosti, ktorú znáša každý účastník kartelu, časť obratu, ktorá pochádza z predaja tovaru, na ktoré sa porušenie vzťahuje, je spôsobilá naznačiť rozsah tohto porušenia na relevantnom trhu. Obrat dosiahnutý pri výrobkoch, ktoré boli predmetom reštriktívneho postupu, predstavuje objektívne kritérium, ktoré udáva skutočnú mieru škodlivosti tohto postupu pre normálnu hospodársku súťaž.

Aj keď nutnosť zabezpečiť dostatočne odstrašujúci účinok pokuty neodôvodňuje zvýšenie celkovej výšky pokút v rámci vykonávania politiky hospodárskej súťaže, vyžaduje však, aby výška pokuty bola prispôsobená sledovanému dopadu na podnik, ktorému sa pokuta ukladá, a to tak, aby sa najmä s ohľadom na finančnú spôsobilosť dotknutého podniku nestala nezanedbateľnou alebo naopak neprimeranou, v súlade s požiadavkami vychádzajúcimi na jednej strane z nutnosti zabezpečiť účinnosť pokuty a na druhej strane z dodržiavania zásady proporcionality. No v dôsledku postúpení a koncentrácií môžu celkové zdroje podniku značne kolísať, a to smerom hore alebo dole, v relatívne krátkej dobe, najmä v období od ukončenia porušenia do prijatia rozhodnutia ukladajúceho pokutu.

Z toho vyplýva, že na to, aby sa správne dosiahol odstrašujúci cieľ a súčasne dodržala zásada proporcionality, musia sa uvedené zdroje posúdiť ku dňu uloženia pokuty. V tejto súvislosti je z tých istých dôvodov maximálna výška pokuty, ktorá je stanovená na 10 % obratu dotknutého podniku určovaná, v rámci článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, podľa celkového obratu dosiahnutého na celom svete v priebehu obchodného roku predchádzajúceho prijatiu rozhodnutia. Rovnako v rámci stanovenia prípadného zvýšenia pokuty s cieľom zabezpečiť jej odstrašujúci účinok je potrebné zohľadniť finančnú schopnosť a skutočné zdroje podniku v čase uloženia pokuty, a nie pro forma hodnotenie zapísané v jej fiktívnej súvahe, vyplývajúcej z uplatnenia účtovných pravidiel, ktorými sa dotknutý podnik riadi.

Pokiaľ ide o druhú skutočnosť, a to právne a ekonomické infraštruktúry, ktorými podniky disponujú, aby mohli posúdiť porušujúcu povahu svojho správania, jej cieľom je viac potrestať veľké podniky, o ktorých sa predpokladá, že majú dostatočné znalosti a štrukturálne prostriedky, aby boli schopné rozpoznať porušujúcu povahu svojho správania a odhadnúť zisky, ktoré by z toho prípadne plynuli. V tejto súvislosti obrat, na základe ktorého Komisia určuje veľkosť predmetných podnikov, a teda aj ich schopnosť rozpoznať povahu a dôsledky svojho správania, sa musí vzťahovať na ich situáciu v čase porušenia.

(pozri body 95, 96, 272 – 274, 278 – 280, 283, 285, 289, 290, 302)

12. Prístup spočívajúci, pokiaľ ide o určenie výšky pokuty uloženej rôznym účastníkom kartelu, v rozdelení členov do niekoľkých kategórií, čo viedlo k paušalizovaniu východiskovej sumy pokuty stanovenej podnikom patriacim do tej istej kategórie, aj keď neberie do úvahy rozdiely vo veľkosti medzi podnikmi patriacimi do tej istej kategórie, nemôže byť zásadne považovaný za protiprávny. Komisia totiž nie je povinná pri určovaní výšky pokút zabezpečiť, v prípade, ak sú pokuty udelené viacerým podnikom zúčastneným na tom istom porušení, aby konečné sumy pokút odrážali všetky odlišnosti medzi dotknutými podnikmi, pokiaľ ide o ich celkový obrat.

To však nič nemení na tom, že takéto rozdelenie do kategórií musí dodržiavať zásadu rovnosti zaobchádzania, podľa ktorej je zakázané zaobchádzať s porovnateľnými situáciami rozdielne alebo s rozdielnymi situáciami rovnako, ak také zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. V tom istom zmysle usmernenia k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO stanovujú vo svojom bode 1 A šiestom odseku, že „značná“ disparita vo veľkosti podnikov, ktoré sa dopustili porušenia tej istej povahy, môže najmä zdôvodniť rozlíšenie na účely posúdenia závažnosti porušenia. Okrem toho musí byť výška pokút aspoň primeraná vo vzťahu k skutočnostiam zohľadneným pri posudzovaní závažnosti porušenia. V dôsledku toho, ak Komisia rozdelí dotknuté podniky do kategórií na účely stanovenia výšky pokút, stanovenie prahových hodnôt pre každú z takto identifikovaných kategórií musí byť koherentné a objektívne odôvodnené.

Vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje, a to prispôsobiť výšku pokuty celkovým zdrojom podniku a jeho schopnosti zhromaždiť finančné prostriedky potrebné na zaplatenie uvedenej pokuty, smeruje stanovenie sadzby zvýšenia základnej čiastky pokuty na účely zabezpečenia jej dostatočne odstrašujúceho účinku skôr k zabezpečeniu účinnosti pokuty než k upozorneniu na škodlivé účinky porušenia na bežnú hospodársku súťaž, a teda na jeho závažnosť. Z toho vyplýva, že požiadavka týkajúca sa objektívne odôvodnenej povahy metódy spočívajúcej v roztriedení podnikov sa musí vykladať striktnejšie v prípade, ak sa táto kategorizácia vykonáva nie na účely stanovenia výšky pokuty v závislosti od závažnosti porušenia, ale na účely určenia zvýšenia základnej čiastky s cieľom zabezpečiť dostatočný odstrašujúci účinok uloženej pokuty.

V rámci stanovenia výšky pokuty v závislosti od závažnosti, aj keď sa na niektoré podniky v dôsledku roztriedenia uplatňuje základná čiastka pokuty v totožnej výške, zatiaľ čo sú rozdielnej veľkosti, je totiž toto rozdielne zaobchádzanie objektívne odôvodnené prednosťou, ktorú má pri určovaní závažnosti porušenia jeho povaha pred veľkosťou podnikov. Toto odôvodnenie sa však neuplatní pri určovaní sadzby zvýšenia pokuty s cieľom zabezpečiť jej dostatočne odstrašujúci účinok, a to vzhľadom na to, že toto zvýšenie je zásadne a objektívne založené na veľkosti a zdrojoch podnikov a nie na povahe porušenia.

(pozri body 323 – 325, 328 – 331)

13. V rámci stanovenia výšky pokuty uloženej za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, aj keď je určite dôležité, že podnik prijal opatrenia na zabránenie tomu, aby boli v budúcnosti spáchané nové porušenia práva hospodárskej súťaže Spoločenstva jeho zamestnancami, táto skutočnosť nemení nič na existencii porušenia, ktoré bolo konštatované. Z toho vyplýva, že samotná skutočnosť, že Komisia v niektorých prípadoch vo svojej rozhodovacej praxi zohľadnila zavedenie programu zosúladenia ako poľahčujúcu okolnosť, ju nezaväzuje, aby vo vymedzenom prípade postupovala rovnako. Komisia teda nemá povinnosť považovať takúto skutočnosť za poľahčujúcu okolnosť, pokiaľ dodrží zásadu rovnosti zaobchádzania, ktorá stanovuje, že v tomto bode nemôže vykonať odlišné posúdenie situácie podnikov, ktorým je to isté rozhodnutie určené.

Okrem toho je nepochybné, že samotné prijatie programu zosúladenia s pravidlami hospodárskej súťaže zo strany podniku nemôže predstavovať platnú a spoľahlivú záruku budúceho dlhodobého dodržiavania uvedených pravidiel, takže takýto program nemôže Komisiu prinútiť k zníženiu pokuty z dôvodu, že by sa cieľ prevencie sledovaný uložením pokuty už prinajmenšom čiastočne dosiahol.

(pozri body 350, 351, 361)

14. Hoci zákaz uvádzať ako dôvod všeobecnú prevenciu sa uplatňuje na osobitné situácie opatrení, ktoré sa odchyľujú od zásady voľného pohybu občanov Únie zakotvenej v článku 18 ods. 1 ES a ktoré prijali členské štáty z dôvodu verejného poriadku, nepredstavuje všeobecnú zásadu a zjavne ho nemožno jednoducho preniesť do rámca pokút, ktoré ukladá Komisia podnikom za porušenie práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže. Naopak Komisia je oprávnená zohľadniť skutočnosť, že takéto protisúťažné postupy sú zatiaľ relatívne časté, aj keď ich nezákonnosť bola preukázaná od začiatku politiky Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, a to z dôvodu zisku, ktorý môžu zúčastnené podniky dosiahnuť, a teda sa možno domnievať, že je potrebné zvýšiť výšku pokút, aby sa posilnil ich odstrašujúci účinok, čo zodpovedá, prinajmenšom čiastočne, potrebe zabezpečiť, aby pokuty mali odstrašujúcu povahu aj voči iným podnikom, ako sú podniky, ktorým boli tieto pokuty uložené.

(pozri body 359, 360)

15. Základom pre zníženie pokút v prípade spolupráce podnikov podieľajúcich sa na porušeniach práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže je úvaha, podľa ktorej takáto spolupráca uľahčuje úlohu Komisie.

V tejto súvislosti podnik, ktorý v správnom konaní nezaujal stanovisko ku skutkovým zisteniam, ktoré predložila Komisia, a teda neuznal ich pravosť, neprispieva ku skutočnému uľahčeniu jej úlohy. Rovnako nepostačuje, aby podnik vo všeobecnosti tvrdil, že v súlade s oznámením o spolupráci uvádzané skutkové zistenia vo veciach týkajúcich sa kartelu nepopiera, ak za okolností prejednávanej veci nie je toto tvrdenie Komisii nijako nápomocné. Nakoniec, zníženie na základe oznámenia o spolupráci môže byť odôvodnené len vtedy, ak sa poskytnuté informácie a všeobecnejšie správanie dotknutého podniku môžu v danej súvislosti považovať za skutočnú spoluprácu z jeho strany. Ako totiž vyplýva zo samotného pojmu spolupráca zdôrazneného v texte oznámenia o spolupráci a najmä v časti D bodu 1 tohto oznámenia, zníženie na základe uvedeného oznámenia môže byť priznané jedine vtedy, ak konanie dotknutého podniku svedčí o takomto spôsobe spolupráce.

(pozri body 380 – 383)

16. Pokiaľ ide o zmenu všeobecnej politiky hospodárskej súťaže Komisie v oblasti pokút vyplývajúcu najmä z usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO, je na účely preskúmania dodržiavania zásady zákazu retroaktivity potrebné overiť, či bola uvedená zmena v čase spáchania dotknutých porušení rozumne predvídateľná.

V tejto súvislosti zásadná inovácia usmernení spočíva v tom, že sa ako východisková suma pre výpočet zobrala základná čiastka určená podľa rozpätia stanoveného na tento účel, pričom toto rozpätie odráža rôzne stupne závažnosti porušenia, ale samo osebe nemá vzťah k relevantnému obratu. Táto metóda teda spočíva v podstate v tarifikácii pokút, hoci relatívnej a pružnej. Je teda dôležité preskúmať, či táto nová metóda stanovenia pokút, za predpokladu, že sa v jej dôsledku uložené pokuty sprísnili, bola primerane predvídateľná v čase, keď boli dotknuté porušenia spáchané. Skutočnosť, že Komisia v minulosti uplatnila pokuty v určitej výške na rôzne typy porušení, ju teda nemôže zbaviť možnosti túto výšku zvýšiť v medziach uvedených v nariadení č. 17, ak je to potrebné na zabezpečenie uskutočňovania politiky Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, práve naopak, účinné uplatnenie pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže vyžaduje, aby Komisia mohla výšku pokút kedykoľvek prispôsobiť potrebám tejto politiky.

Z toho vyplýva, že podniky zúčastnené na správnom konaní, na základe ktorého im môže byť udelená pokuta, nemôžu nadobudnúť legitímnu dôveru v skutočnosť, že Komisia neprekročí úroveň pokút uplatňovanú v minulosti, ani v metódu ich stanovenia. V dôsledku toho uvedené podniky musia vziať do úvahy možnosť, že Komisia kedykoľvek rozhodne, pri dodržaní noriem pre svoju činnosť, zvýšiť úroveň pokút v porovnaní s úrovňou uplatňovanou v minulosti. To platí nielen vtedy, keď Komisia pristúpi k zvýšeniu pokút stanovením pokút v individuálnych rozhodnutiach, ale tiež vtedy, ak sa zvýšenie v konkrétnych prípadoch uskutoční uplatnením pravidiel postupu, ktoré majú všeobecný dosah, ako sú napríklad usmernenia. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva okrem toho vyplýva, že predvídateľnosť zákona nebráni tomu, aby dotknutá osoba požiadala o radu odborne spôsobilé osoby s cieľom posúdiť spôsobom primeraným okolnostiam prípadu dôsledky, ktoré môžu z daného aktu vyplynúť. Ide najmä o profesionálov navyknutých vynakladať veľkú obozretnosť pri výkone svojej profesie. Tiež je možné od nich očakávať, že s osobitnou obozretnosťou posúdia riziká, ktoré táto profesia zahŕňa.

Z toho je potrebné vyvodiť záver, že usmernenia a osobitne v nich obsiahnutá nová metóda stanovovania pokút, za predpokladu, že sa v jej dôsledku uložené pokuty sprísnili, bola primerane predvídateľná podnikmi v čase, keď bolo dotknuté porušenie spáchané.

(pozri body 388 – 396)

17. Článok 287 ES ukladá členom, úradníkom a ostatným zamestnancom inštitúcií Spoločenstva „povinnosť mlčanlivosti…, ktorá sa vzťahuje na informácie chránené služobným tajomstvom, najmä informácie o podnikoch, ich obchodných stykoch alebo nákladových položkách“. Aj keď sa uvedené ustanovenie týka predovšetkým informácií získaných od podnikov, častica „najmä“ poukazuje na to, že ide o všeobecnú zásadu, ktorá sa vzťahuje aj na iné dôverné informácie. V prípade kontradiktórnych konaní, ktoré môžu viesť k uloženiu sankcie, je teda povaha a výška navrhovanej sankcie zo svojej podstaty predmetom profesijného tajomstva, pokiaľ sankcia nebola definitívne schválená a vynesená. Táto zásada vyplýva najmä z nutnosti rešpektovať povesť a dôstojnosť dotknutej osoby, pokiaľ jej nie je uložená sankcia.

Povinnosť Komisie nesprístupniť tlači presné informácie o zamýšľanej sankcii sa tak neprekrýva nielen s jej povinnosťou dodržiavať profesijné tajomstvo, ale aj s jej povinnosťou správneho úradného postupu. Nakoniec zásada prezumpcie neviny sa vzťahuje na konania týkajúce sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže zo strany podnikov, ktoré môžu viesť k uloženiu pokuty alebo penále. Túto prezumpciu Komisia zjavne porušuje, keď pred formálnym uložením sankcie podniku, ktorý obviňuje, informuje tlač o verdikte, ktorý podlieha schváleniu poradného výboru a kolégia komisárov.

Na jednej strane však skutkovú podstatu porušenia preukázanú v priebehu správneho konania nemožno spochybniť dôkazom o predčasnom vyjadrení presvedčenia Komisie o existencii porušenia a výške pokuty, ktorú v dôsledku toho zamýšľa podniku uložiť. Okrem toho nemožno tvrdiť, že sprístupnenie obsahu rozhodnutia Komisiou v závere správneho konania a pred jeho formálnym prijatím je samo osebe dôkazom toho, že o veci rozhodla vopred alebo že by pri šetrení nebola nestranná.

Na druhej strane, hoci nezrovnalosť tejto povahy môže mať za následok zrušenie predmetného rozhodnutia, môže to byť iba pod podmienkou, ak by sa preukázalo, že v prípade, že by nedošlo k tejto nezrovnalosti, malo by rozhodnutie odlišný obsah.

Túto naposledy uvedenú podmienku nemožno vnímať ako porušenie práva na účinnú súdnu ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z právneho poriadku Spoločenstva, ktorý tvorí súčasť všeobecných právnych zásad vyplývajúcich zo spoločných ústavných tradícií členských štátov a je tiež upravené v článkoch 6 a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Táto ochrana totiž musí byť v súlade so zásadou právnej istoty a s prezumpciou zákonnosti aktov inštitúcií Spoločenstva.

(pozri body 409 – 411, 414 – 416, 421 – 423)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)

z 5. apríla 2006 ( )

„Hospodárska súťaž – Článok 81 ES – Kartely – Trh s metionínom – Jednotná a nepretržitá povaha porušovania – Pokuta – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Spolupráca počas správneho konania – Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17/62 – Prezumpcia neviny“

Vo veci T‑279/02,

Degussa AG, so sídlom v Düsseldorfe (Nemecko), v zastúpení: R. Bechtold, M. Karl a C. Steinle, advokáti,

žalobkyňa,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Bouquet a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci H.‑J. Freund, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje:

Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a S. Marquardt, splnomocnení zástupcovia,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je v prvom rade návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2003/674/ES z 2. júla 2002 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP (vec C.37.519 – Metionín) [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 255, 2003, s. 1) a subsidiárne návrh na zníženie pokuty uloženej žalobkyni týmto rozhodnutím,

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),

v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia V. Tiili a O. Czúcz,

tajomník: K. Andová, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. apríla 2005,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Degussa AG (Düsseldorf) je nemecká spoločnosť založená v roku 2000 spojením SKW Trostberg a Degussa-Hüls, pričom samotná Degussa-Hüls vznikla v roku 1998 fúziou nemeckých chemických podnikov Degussa AG (Frankfurt nad Mohanom) a Hüls AG (Marl) (ďalej len „Degussa“ alebo „žalobkyňa“). Pôsobí najmä v oblasti krmív a je jediným podnikom vyrábajúcim všetky tri najdôležitejšie esenciálne aminokyseliny: metionín, lyzín a treonín.

2 Esenciálne aminokyseliny sú aminokyseliny, ktoré organizmus nemôže prirodzene produkovať a ktoré sa v dôsledku toho musia pridávať do potravy. Primárna aminokyselina, ktorej nedostatok prerušuje proteínovú syntézu ďalších aminokyselín, sa nazýva „primárna limitná aminokyselina“. Metionín je esenciálna aminokyselina, ktorá sa pridáva do kŕmnych zmesí a do premixov určených pre všetky druhy zvierat. Používa sa najmä v krmivách pre hydinu (pre ktorú predstavuje primárnu limitnú aminokyselinu), ako aj čoraz viac v krmivách pre ošípané a pre zvieratá určené na zvláštne účely.

3 Metionín sa vyskytuje v dvoch základných formách: DL‑metionín (ďalej len „DLM“) a hydroxyanalóg metionín (ďalej len „HAM“). DLM sa vyrába v kryštalickej forme a jeho aktívny obsah sa blíži hodnote 100 %. HAM, s výrobou ktorého začala spoločnosť Monsanto, predchodca podniku Novus International Inc. v 80. rokoch, vykazuje aktívny nominálny obsah v hodnote 88 %. V roku 2002 predstavoval približne 50 % svetovej spotreby.

4 V rozhodnom čase boli tromi hlavnými svetovými výrobcami metionínu spoločnosti Rhône-Poulenc (teraz Aventis SA), ktorej dcérskou spoločnosťou zodpovednou za výrobu metionínu bola Rhône-Poulenc Animal Nutrition (teraz Aventis Animal Nutrition SA), Degussa a Novus. Rhône-Poulenc vyrábala metionín v oboch jeho formách, zatiaľ čo Degussa vyrábala len DLM a Novus HAM.

5 Dňa 26. mája 1999 predložila Rhône-Poulenc Komisii vyhlásenie, v ktorom pripustila, že sa zúčastnila na karteli týkajúcom sa určovania cien a prideľovania kvót na metionín a požiadala o uplatnenie oznámenia Komisie o neuložení alebo znížení pokút v prípadoch kartelov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

6 Dňa 16. júna 1999 vykonali úradníci Komisie a Bundeskartellamt (nemecký spolkový protimonopolný úrad) šetrenia podľa článku 14 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962 prvého nariadenia implementujúceho články [81] a [82] zmluvy (Ú. v. ES, 13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), účinné v danom období, a to v priestoroch spoločnosti Degussa-Hüls vo Frankfurte nad Mohanom.

7 Po týchto šetreniach poslala Komisia 27. júla 1999 v súlade s článkom 11 nariadenia č. 17 spoločnosti Degussa-Hüls žiadosť o informácie týkajúce sa získaných dokumentov. Degussa-Hüls odpovedala na túto žiadosť 9. septembra 1999.

8 Komisia poslala 7. decembra 1999 žiadosti o informácie aj spoločnostiam Nippon Soda Co. Ltd (ďalej len „Nippon Soda“), Novus International Inc. (ďalej len „Novus“) a Sumitomo Chemical Co. Ltd (ďalej len „Sumitomo“) a 10. decembra 1999 spoločnosti Mitsui & Co. Ltd. Tieto podniky odpovedali v priebehu februára 2000 a Nippon Soda predložila doplňujúce vyhlásenie 16. mája 2000.

9 Dňa 1. októbra 2001 prijala Komisia oznámenie o výhradách proti piatim výrobcom metionínu, medzi ktorých patrila aj žalobkyňa. To isté oznámenie o výhradách bolo zaslané aj spoločnosti Aventis Animal Nutrition (ďalej len „AAN“), 100 % dcérskej spoločnosti Aventis.

10 Komisia vo svojom oznámení o výhradách týmto podnikom vytkla, že sa od roku 1986 do, vo väčšine prípadov, začiatku roka 1999 zúčastnili na trvajúcej dohode v rozpore s článkom 81 ES a článkom 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“), ktorá sa týkala celého EHP. Podľa Komisie spočívala predmetná dohoda v určovaní cien metionínu, zavedení mechanizmu uplatňovania zvýšenia cien, prideľovania vnútroštátnych trhov a kvót podielov na trhu, v dozornom mechanizme a mechanizme uplatňovania týchto dohôd.

11 Všetci účastníci konania predložili svoje písomné pripomienky v odpovedi na oznámenie o výhradách Komisie, pričom Aventis a AAN informovali Komisiu, že v mene oboch spoločností predkladajú len jednu odpoveď.

12 Komisia dostala odpovede medzi 10. a 18. januárom 2002. Aventis, AAN (ďalej spoločne len „Aventis/AAN“) a Nippon Soda uznali porušenie a pripustili vecnú správnosť skutkových zistení ako celku. Degussa rovnako pripustila porušenie, avšak len za obdobie rokov 1992 až 1997. Vypočutie dotknutých podnikov sa konalo 25. januára 2002.

13 Vzhľadom na to, že sa Aventis/AAN, Degussa a Nippon Soda zúčastnili na trvajúcej dohode a/alebo na zosúladenom konaní týkajúcich sa celého EHP, v rámci ktorých sa dohodli na cenových cieľoch pre výrobky, prijali a zaviedli mechanizmus uplatňovania zvýšenia cien, vymieňali si informácie o objemoch predaja a podieloch na trhu a monitorovali a presadzovali svoje dohody, Komisia na konci konania prijala rozhodnutie 2003/674/ES z 2. júla 2002 týkajúce sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP (vec C.37.519 ― Metionín) [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 255, 2003, s. 1, ďalej len „Rozhodnutie“).

14 V odôvodneniach č. 63 až 81 Rozhodnutia Komisia opisuje kartel tak, že jeho cieľom je stanovenie cenového rozpätia a „absolútne najnižších cien“. Účastníci sa údajne dohodli na potrebe zvýšenia svojich cien a na preskúmaní toho, čo je trh schopný akceptovať. Následne došlo k postupnému zvyšovaniu cien v niekoľkých „kampaniach“, ktorých vykonávanie sa vyhodnocovalo na stretnutiach kartelu. Okrem toho si účastníci vymieňali informácie o objemoch predaja a výrobných kapacitách, ako aj o odhadoch uvedených veličín vzhľadom na celkový rozsah trhu.

15 Pokiaľ ide o uskutočňovanie cenových cieľov, Komisia zdôraznila, že predaj podliehal dohľadu účastníkov, ktorí na pravidelných stretnutiach zhromažďovali a skúmali údaje, ktoré si vymenili, avšak bez toho, aby existoval systém spravovania objemov kombinovaný s kompenzačným mechanizmom, aj keď Degussa v tomto zmysle predložila návrh. Pravidelné mnohostranné (viac ako 25 v období rokov 1986 až 1999) a dvojstranné stretnutia tvorili základnú zložku organizácie kartelu. Mali formu stretnutí „na najvyššej úrovni“ a odbornejších stretnutí na úrovni spolupracovníkov.

16 Nakoniec fungovanie kartelu sa uskutočnilo v troch odlišných etapách. Prvá, počas ktorej ceny stúpali, trvala od februára 1986 do roku 1989 a skončila, keď svoju účasť na karteli ukončila Sumitomo a na trh vstúpila Monsanto a HAM. V priebehu druhej etapy, od roku 1989 do roku 1991, začali ceny prudko klesať. Členovia kartelu teda hľadali spôsob ako zareagovať na túto novú situáciu (znovu získať podiely na trhu alebo sa sústrediť na ceny) a po niekoľkých stretnutiach, ktoré sa konali v rokoch 1989 a 1990 dospeli k záveru, že je potrebné sústrediť svoje úsilie na zvýšenie cien. Počas tretej a poslednej etapy, ktorá trvala od roku 1991 do februára 1999, viedlo zvýšenie objemu predaja HAM vyrábaného spoločnosťou Monsanto (Novus od roku 1991) účastníkov kartelu predovšetkým k udržaniu úrovne cien.

17 Rozhodnutie obsahuje najmä tieto ustanovenia:

„Článok 1

Spoločnosti Aventis… a [AAN], spoločne zodpovedné, Degussa… a Nippon Soda… porušili článok 81 ods. 1 Zmluvy a článok 53 ods. 1 Dohody o EHP tým, že sa spôsobom a v rozsahu, ktoré sú opísané v odôvodneniach, zúčastnili súboru dohôd a zosúladených postupov v odvetví metionínu.

Porušenia sa dopustili

– od februára 1986 do februára 1999.

…

Článok 3

Za porušenia uvedené v článku 1 sa podnikom uvedeným v tom istom článku ukladajú tieto pokuty:

– spoločnosti Degussa…, pokuta vo výške 118 125 000 eur,

– spoločnosti Nippon Soda…, pokuta vo výške 9 000 000 eur

…“ [neoficiálny preklad]

18 Komisia bez toho, aby na ne výslovne odkazovala, uplatnila na účely výpočtu pokuty, v zásade metodológiu vymedzenú v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“), ako aj v oznámení o spolupráci.

19 Na účely určenia základnej čiastky pokuty Komisia v prvom rade vychádzala zo závažnosti porušenia. Konštatovala, že vzhľadom na povahu predmetného správania, jeho dopad na trh s metionínom a veľkosť relevantného geografického trhu sa podniky uvedené v Rozhodnutí dopustili veľmi závažného porušenia článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP (odôvodnenia č. 270 až 293).

20 Komisia okrem toho usúdila, že vzhľadom na skutočnú ekonomickú kapacitu podnikov spôsobiť významnú ujmu hospodárskej súťaži je potrebné uplatniť rozdielne zaobchádzanie a stanoviť pokutu na úrovni, ktorá zabezpečí dostatočne odstrašujúci účinok, a domnievala sa, že s ohľadom na značné rozdiely vo veľkosti podnikov je potrebné vziať za základ ich podiely na svetovom trhu s metionínom a že v dôsledku toho tvoria Rhône-Poulenc a Degussa prvú kategóriu podnikov a samotný Nippon Soda druhú kategóriu. Komisia preto stanovila východiskové sumy pokút pre Aventis/AAN a Degussa na 35 miliónov eur a pre Nippon Soda na 8 miliónov (odôvodnenia č. 294 až 302).

21 Na zabezpečenie dostatočne odstrašujúceho účinku a s ohľadom na skutočnosť, že veľké podniky majú k dispozícií právne a ekonomické znalosti a infraštruktúry, ktoré im umožňujú lepšie posúdiť porušovanie, ktoré predstavuje ich správanie, a dôsledky, ktoré z toho vyplývajú z hľadiska práva hospodárskej súťaže, Komisia nakoniec dospela k záveru, že východisková suma pokút uložených spoločnostiam Aventis/AAN a Degussa, ktorá bola vypočítaná v závislosti od relatívneho významu podniku na relevantnom trhu, sa mala navýšiť, aby sa zohľadnila veľkosť a celkové zdroje týchto dvoch podnikov. Komisia teda rozhodla, že je potrebné zvýšiť východiskovú sumu pokuty pre Aventis/AAN a Degussa o 100 % na 70 miliónov eur (odôvodnenia č. 303 až 305).

22 Po druhé, pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, Komisia sa domnievala, že Aventis/AAN, Degussa a Nippon Soda sa zúčastňovali na porušení nepretržite od februára 1986 do februára 1999, teda dvanásť rokov a desať mesiacov. Východiskové sumy pokút stanovené v závislosti od závažnosti porušenia sa v dôsledku toho zvýšili o 10 % za rok a o 5 % za polrok, teda o 125 %. Základná čiastka pokuty bola teda stanovená na 157,5 miliónov eur, pokiaľ ide o spoločnosti Aventis/AAN a Degussa, a na 18 miliónov, pokiaľ ide o Nippon Soda (odôvodnenia č. 306 až 312).

23 Po tretie sa Komisia domnieva, že voči podnikom, ktoré sa zúčastnili na porušení, neexistujú žiadne priťažujúce ani poľahčujúce okolnosti (odôvodnenia č. 313 až 331).

24 Po štvrté a nakoniec Komisia uplatnila oznámenie o spolupráci a na základe časti B uvedeného oznámenia znížila pre Aventis/AAN pokutu o 100 %. Naopak sa domnievala, že Nippon Soda a Degussa nespĺňali podmienky ani na veľmi podstatné zníženie pokuty na základe časti B, ani podmienky na podstatné zníženie pokuty na základe časti C oznámenia o spolupráci. Komisia však pripustila, že Nippon Soda splnila podmienky stanovené v časti D bode 2 prvej a druhej zarážke uvedeného oznámenia a že Degussa splnila podmienky stanovené v časti D bode 2 prvej zarážke tohto oznámenia a v dôsledku toho znížila výšku pokút uložených týmto podnikom o 50 % a o 25 % (odôvodnenia č. 332 až 355).

Konanie a návrhy účastníkov konania

25 Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 16. septembra 2002 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

26 Rada podala 13. decembra 2002 návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania. Uznesením z 13. februára 2003 predseda štvrtej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu Rady na podporu návrhov Komisie.

27 Rozhodnutím Súdu prvého stupňa bol sudca spravodajca pridelený k tretej komore, ktorej bola z tohto dôvodu táto vec pridelená.

28 Súd prvého stupňa vyzval v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 jeho rokovacieho poriadku účastníkov konania, aby odpovedali na niektoré otázky a predložili niektoré dokumenty. Účastníci konania tejto žiadosti vyhoveli.

29 Súd prvého stupňa (tretia komora) rozhodol na základe správy sudcu spravodajcu o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté počas pojednávania 27. apríla 2005.

30 Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil Rozhodnutie,

– subsidiárne znížil výšku pokuty, ktorá jej bola uložená,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

31 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

32 Rada navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– rozhodol o trovách konania podľa práva.

Právny stav

33 Žalobkyňa na podporu svojej žaloby v podstate uvádza štyri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod, v rámci ktorého žalobkyňa uvádza námietku nezákonnosti článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, je založený na porušení zásady zákonnosti trestov. Druhý žalobný dôvod je založený na nesprávnom posúdení, pokiaľ ide o jednotnú a nepretržitú povahu porušenia a pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, na ktorom sa žalobkyňa podieľala. Tretí žalobný dôvod je založený na nesprávnom skutkovom a právnom posúdení a porušení zásad proporcionality, zákazu retroaktivity trestov a rovnosti zaobchádzania a povinnosti odôvodnenia pri stanovení výšky pokuty. Nakoniec štvrtý žalobný dôvod je založený na porušení zásad „dodržiavania profesijného tajomstva“, správneho úradného postupu a prezumpcie neviny.

I – O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady zákonnosti trestov

A – O námietke nezákonnosti článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17

1. Tvrdenia účastníkov konania

34 Žalobkyňa vzniesla námietku nezákonnosti podľa článku 241 ES a tvrdí, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, teda ustanovenie, ktoré Komisiu oprávňuje na ukladanie pokút v prípade porušenia súťažného práva Spoločenstva, porušuje zásadu zákonnosti trestov, ktorá je dôsledkom zásady právnej istoty, všeobecnej zásady práva Spoločenstva, vzhľadom na to, že toto ustanovenie dostatočne nepredurčuje rozhodovaciu prax Komisie.

35 Žalobkyňa na úvod pripomína, že zásada zákonnosti trestov je zakotvená v článku 7 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“) ktorý stanovuje, že „nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu“. Dodáva, že tá istá zásada (nulla poena sine lege) je tiež zakotvená v článku 49 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1) (ďalej len „Charta“) a tvorí neoddeliteľnú súčasť ústavných tradícií členských štátov (pozri napríklad článok 103 ods. 2 nemeckej ústavy). Z tejto zásady podľa výkladu Európskeho súdu pre ľudské práva a Súdneho dvora vyplýva tak zásada zákazu retroaktivity, ako aj zásada zákonnosti trestov (pozri najmä ESĽP, rozsudok S.W. v. Spojené kráľovstvo z 22. novembra 1995, séria A č. 335, § 35, a rozsudok Súdneho dvora z 12. decembra 1996, X, C‑74/95 a C‑129/95, Zb. s. I‑6609, bod 25). Podľa judikatúry Súdneho dvora je zásada zákonnosti trestov prejavom zásady právnej istoty, ktorá sa považuje za všeobecnú zásadu práva Spoločenstva (rozsudky Súdneho dvora z 12. novembra 1981, Salumi a i., 212/80 až 217/80, Zb. s. 2735, bod 10, a z 22. februára 1984, Kloppenburg, 70/83, Zb. s. 1075, bod 11) a ktorá najmä vyžaduje, aby právne predpisy Spoločenstva boli pre osoby podliehajúce súdnej právomoci jasné a predvídateľné a aby pokiaľ ide o právnu úpravu, ktorá môže mať finančné následky, požiadavka istoty a predvídateľnosti predstavovala požiadavku, ktorá je nastolená s osobitnou nevyhnutnosťou, aby sa umožnilo dotknutým osobám presne poznať rozsah povinností, ktoré sú im uložené (pozri rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 1990, Komisia/Francúzsko, C‑30/89, Zb. s. I‑691, bod 23 a tam citovanú judikatúru).

36 Pokiaľ ide o kritériá umožňujúce posúdiť, či je „zákon“ dostatočne jasný a predvídateľný v zmysle článku 7 ods. 1 EDĽP, žalobkyňa pripomína, že Európsky súd pre ľudské práva vyžaduje, aby bol dotknutým osobám prístupný a jeho formulácia bola dostatočne presná, aby týmto osobám umožnila – pri zabezpečení odbornej rady v prípade potreby – posúdiť dôsledky, ktoré môžu vyplývať z určitého aktu, a to v miere, ktorá je rozumná vzhľadom na okolnosti prípadu. Podľa Európskeho súdu pre ľudské práva však zákon, ktorý udeľuje diskrečnú právomoc, sám osebe neodporuje tejto požiadavke pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takej právomoci sú definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ dostatočne jasné, aby jednotlivcovi poskytovali primeranú ochranu proti svojvôli (ESĽP, rozsudky Margara a Roger Andersson v. Švédsko z 25. februára 1992, séria A. č. 226, § 75, a Malone v. Spojené kráľovstvo z 2. augusta 1984, séria A č. 82, § 66).

37 Žalobkyňa tvrdí, že zásada zákonnosti trestov sa uplatní tak na trestnoprávne sankcie, ako aj na sankcie, ktoré nemajú striktne trestnoprávnu povahu, teda aj na článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, a to bez ohľadu na otázku právnej povahy pokút uložených Komisiou na základe tohto ustanovenia. Súdny dvor sa totiž domnieval, že „sankciu, hoci nie je trestnoprávnej povahy, možno uložiť iba vtedy, ak spočíva na jasnom a jednoznačnom právnom základe“ (rozsudky Súdneho dvora z 25. septembra 1984, Könecke, 117/83, Zb. s. 3291, bod 11, a z 18. novembra 1987, Maizena, 137/85, Zb. s. 4587, bod 15). Údaj v článku 15 ods. 4 nariadenia č. 17, podľa ktorého rozhodnutia Komisie, ktorými sa ukladajú pokuty za porušenie súťažného práva Spoločenstva „nemajú trestnoprávnu povahu“ je v tejto súvislosti bezvýznamný, keďže označenie právneho aktu nie je pri jeho posúdení rozhodujúce (ESĽP, rozsudok Engel a i. v. Holandsko z 8. júna 1976, séria A č. 22, § 81). Naopak, zo závažnosti uložených pokút a z ich represívnej a preventívnej funkcie vyplýva, že v podstate majú takmer trestnoprávnu povahu, či dokonca trestnoprávnu povahu v širšom zmysle.

38 Tento výklad je okrem toho v súlade s výkladom Európskeho súdu pre ľudské práva, pokiaľ ide o pojem trestné obvinenie (ESĽP, rozsudky Belilos v. Švajčiarsko z 29. apríla 1988, séria A č. 132, § 62 a 68; Öztürk v. Nemecko z 21. februára 1984, séria A č. 73, § 46 a nasl., a Engel a i. v. Holandsko, už citovaný v bode 37 vyššie, § 80 a nasl.), podľa ktorého aj nižšie pokuty uložené v správnom konaní majú trestnoprávnu povahu. Žalobkyňa sa a fortiori domnieva, že vzhľadom na výšku pokút uložených Komisiou za porušenie práva Spoločenstva je tomu tak aj v prejednávanej veci.

39 Žalobkyňa pripomína, že podľa Súdneho dvora, je požiadavka právnej jasnosti „osobitne naliehavá v oblasti, kde akákoľvek neistota môže spôsobiť… uloženie obzvlášť citlivých sankcií“ (rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 1980, Komisia/Spojené kráľovstvo, 32/79, Zb. s. 2403, bod 46), čo je aj prípad pokút uložených na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17.

40 Žalobkyňa okrem toho zdôrazňuje, že z rozdelenia právomocí medzi Radou a Komisiou stanoveného v článkoch 83 ES a 85 ES vyplýva, že len Rada je oprávnená vydávať nariadenia alebo smernice potrebné na uplatnenie zásad uvedených v článkoch 81 ES a 82 ES. Z požiadaviek vychádzajúcich zo zásady zákonnosti trestov teda vyplýva, že Rada nie je oprávnená delegovať na Komisiu právomoc ukladať pokuty v prípade neexistencie dostatočne určitého systému.

41 Žalobkyňa však tvrdí, že Komisia má právomoc vyšetrovať, vznášať obvinenia a zároveň súdiť. Takéto právomoci, ktoré sú v rozpore s ústavnými tradíciami členských štátov, by mali byť upravené jasnými a jednoznačnými pravidlami. Žalobkyňa sa tak domnieva, že nariadenie Rady implementujúce články 81 ES a 82 ES má presne vymedziť obsah, cieľ a intenzitu sankcií. Okrem toho, zásada zákonnosti trestov vyžaduje stanovenie maximálnej výšky, ktorá by nemala byť neprimerane vysoká, aby pokuta nezískala trestnoprávnu povahu. Za predpokladu, že pokuta môže byť neobmedzená, by totiž v konečnom dôsledku nebola vopred stanovená Radou, ale uložená Komisiou ako výkonným orgánom.

42 Žalobkyňa sa domnieva, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 nespĺňa vyššie opísané požiadavky vyplývajúce zo zásady zákonnosti trestov.

43 Po prvé tvrdí, že nariadenie č. 17 nestanovuje prípady, v ktorých sa má za porušenie článkov 81 ES a 82 ES uložiť pokuta, a ponecháva tak Komisii diskrečnú právomoc rozhodnúť o účelnosti tejto pokuty. V tejto súvislosti pripomína rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1979, BMW Belgicko a i./Komisia (32/78, 36/78 až 82/78, Zb. s. 2435, bod 53), podľa ktorého má Komisia úplnú slobodu pri výkone svojej diskrečnej právomoci, ktorou disponuje pri rozhodovaní o uložení alebo neuložení pokuty.

44 Po druhé žalobkyňa tvrdí, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 neobsahuje maximálnu výšku. Žalobkyňa sa tak domnieva, že tento rámec nie je zlučiteľný so zásadou zákonnosti trestov a na Komisiu prenáša právomoc, ktorá podľa Zmluvy prináleží Rade. Výška pokuty nie je v skutočnosti vopred stanovená nariadením, ale výlučne Komisiou, a to spôsobom, ktorý nie je ani predvídateľný, ani preskúmateľný (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 23, a tam citovanú judikatúru). Nutnosť zabezpečiť odstrašujúci účinok pokuty nemôže ospravedlniť skutočnosť, že nie je stanovená maximálna možná výška, pokiaľ má byť táto požiadavka zlučiteľná so základnou zásadou práva Spoločenstva s vyššou právnou silou, ktorou je zásada zákonnosti trestov (rozsudky Kloppenburg, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 11, a Salumi a i., už citovaný v bode 35 vyššie, bod 10).

45 Po tretie žalobkyňa upozorňuje, že normotvorca nestanovil, s výhradou závažnosti a dĺžky trvania porušenia, žiadne kritériá na určenie výšky pokuty. Tieto dve kritériá však nemajú v praxi žiadny obmedzujúci účinok na voľnú úvahu Komisie. Na jednej strane totiž Komisia nie je viazaná žiadnym záväzným alebo taxatívnym zoznamom kritérií, ktoré by sa museli povinne zohľadňovať (uznesenie Súdneho dvora z 25. marca 1996, SPO a i./Komisia, C‑137/95 P, Zb. s. I‑1611, bod 54, a rozsudok Súdneho dvora z 17. júla 1997, Ferriere Nord/Komisia, C‑219/95 P, Zb. s. I‑4411, bod 33; rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 443) a na druhej strane Komisia berie do úvahy mnoho priťažujúcich a poľahčujúcich okolností, ktoré osoby podliehajúce súdnej právomoci nemôžu vopred poznať.

46 Okrem toho požiadavky vychádzajúce z dodržovania zásady rovnosti zaobchádzania neumožňujú vyvážiť túto nepresnosť vzhľadom na to, že podľa judikatúry, nemá Komisia povinnosť dbať na to, aby konečné sumy pokút odrážali všetky odlišnosti medzi dotknutými podnikmi, pokiaľ ide o ich obrat (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 278).

47 Tvrdenie žalobkyne malo oporu v rozsudku Bundesverfassungsgericht (nemecký ústavný súd), podľa ktorého trestnoprávna norma, ktorá ako maximálnu výšku trestu stanovuje majetok odsúdeného, sa musí zrušiť ako odporujúca zásade zákonnosti trestov (rozsudok z 20. marca 2002, BvR 794/95, NJW 2002, s. 1779). Na rozdiel od tvrdení Rady neobsahuje článok 81 ods. 2 nemeckého zákona o obmedzovaní hospodárskej súťaže [Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)] žiadne ustanovenie podobné článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, lebo zákonodarca sa takejto úpravy dobrovoľne vzdal.

48 Po štvrté žalobkyňa uvádza, že rozhodovacia prax Komisie potvrdzuje dôvodnosť jej tvrdenia. Táto prax je poznačená veľkými rozdielmi medzi výškami uložených pokút a prudkým zvýšením uvedených súm v nedávnej dobe. Zdôrazňuje tak najmä, že osem z desiatich najvyšších pokút bolo uložených po roku 1998 a že pokuta v rekordnej výške 855,23 miliónov eur, z ktorých 462 miliónov jednému podniku, bola uložená v roku 2001 vo veci nazvanej „vitamíny“ [rozhodnutie Komisie K (2001) 3695, konečné znenie, z 21. novembra 2001, vec COMP/E‑1/37.512]. Posledná uvedená suma je pätnásťkrát vyššia ako priemerná výška pokút uložených v rokoch 1994 až 2000 a druhá najvyššia pokuta za rok 2001 [rozhodnutie Komisie K (2001) 4573, konečné znenie, COMP/E‑1/36.212 – Samoprepisovací papier] predstavuje šesťnásobok tejto priemernej hodnoty.

49 Po piate sa žalobkyňa domnieva, že súčasný systém nemožno odôvodniť nutnosťou odstrašujúceho účinku, ktorý majú mať pokuty voči podnikom. Žalobkyňa totiž na jednej strane pripúšťa, že hoci presná výška pokuty nemusí byť vopred určiteľná, odstrašujúci cieľ však neoprávňuje Radu, aby opomenula „jasne vymedziť právomoci zverené Komisii“. Na druhej strane poznamenáva, že nedostatok aspoň minimálnej predvídateľnosti pokuty v skutočnosti podniky odradzuje od spolupráce s Komisiou. Možnosť odhadnúť, hoci len približne, možné dôsledky konania by naopak mohlo omnoho lepšie zabezpečiť sledovaný odstrašujúci účinok podobne, ako je tomu vo vnútroštátnych právnych predpisoch.

50 Po šieste žalobkyňa tvrdí, že usmernenia nemožno považovať za zmiernenie nezákonnosti článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Na jednej strane uvedené usmernenia nemôžu podľa nej predstavovať právny akt v zmysle článku 249 ES a na druhej strane oprávnenie prijímať ustanovenia v tejto oblasti má podľa článku 83 ES len Rada. Domnieva sa, že dodržiavanie zásady zákonnosti trestov teda prináleží Rade. Z tých istých dôvodov nemôže neobmedzená právomoc priznaná Súdnemu dvoru článkom 17 nariadenia č. 17 vyvážiť nezákonnosť článku 15 ods. 2 toho istého nariadenia. Žalobkyňa totiž pripomína, že aj napriek tejto právomoci prináleží v prvom rade Komisii, aby v priebehu správneho konania určila výšku pokuty a zistila skutkový stav. Navyše žalobkyňa pripomína, že neurčitosť článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a neexistencia kritérií preskúmania by viedli k tomu, že by neobmedzená právomoc priznaná súdom Spoločenstva bola zbavená svojho zmyslu. Žalobkyňa nakoniec poznamenáva, že od osôb podliehajúcich súdnej právomoci nemožno požadovať, aby z dôvodu nedostatočne určitého právneho rámca ukladania pokút systematicky podávali opravné prostriedky. Dodáva, že náprava chýb normotvorcu zo strany súdu Spoločenstva by bola prekročením úloh súdnictva, a teda by bola s ohľadom na článok 7 ods. 1 ES spochybniteľná.

51 Komisia sa domnieva, že tvrdenie žalobcu nie je dôvodné.

52 Zdôrazňuje, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 predstavuje jasný a jednoznačný právny základ, ktorý podnikom umožňuje predvídať možné dôsledky ich aktov s dostatočnou presnosťou.

53 Okrem toho pripomína, že pri výkone voľnej úvahy, ktorou disponuje, musí dodržiavať kritériá závažnosti a dĺžky trvania porušenia, ktoré sú stanovené v uvedenom článku, všeobecné zásady práva Spoločenstva, najmä zásadu proporcionality a rovnosti zaobchádzania, ako aj judikatúru Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa. Komisia tak tvrdí, že uvedené zásady musí dodržiavať vždy, keď využíva svoju diskrečnú právomoc (pozri, pokiaľ ide o dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania, rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Brugg Rohrsysteme/Komisia, T‑15/99, Zb. s. II‑1613, bod 149 a nasl., a z 9. júla 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, T‑224/00, Zb. s. II‑2597, body 69, 207, 281 a 308; návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz Jarabo Colomer k rozsudku Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, s. I‑133, bod 96 a nasl.).

54 V rozpore s tvrdeniami žalobkyne nemožno v tejto súvislosti z rozsudku BMW Belgium a i./Komisia, už citovaného v bode 43 vyššie, vyvodiť, že by sa toto preskúmanie nevzťahovalo na rozhodnutie o uložení alebo neuložení pokuty. V tejto veci totiž skutočnosť, že Súdny dvor pripustil možnosť Komisie uložiť pokutu predajcom, zatiaľ čo v predchádzajúcich veciach to neurobil, neznamená, že právomoc Komisie uložiť alebo neuložiť pokutu je neobmedzená, ale že výkon tejto právomoci sa musí zakladať na objektívnych dôvodov zodpovedajúcich účelu ustanovenia, ktoré Komisii túto právomoc zveruje.

55 Žalobkyňa nie je oprávnená sa odvolávať na skutočnosť, že Rozhodnutie bolo „prekvapivým rozhodnutím“ vzhľadom na to, že odstrašujúca funkcia pokuty predpokladá, že podniky si môžu pokutu vopred vypočítať a porovnať ju s predpokladaným ziskom. Komisia pripomína, že žalobkyňa v každom prípade nebola oprávnená legitímne očakávať, že jej nebude uložená vyššia pokuta ako najvyššie pokuty uložené počas porušenia (rozsudky LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 241, a Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, už citovaný v bode 53 vyššie, body 63 a 64).

56 Okrem toho neobmedzená právomoc Súdu prvého stupňa, ako aj prijatie usmernení v januári 1998, ktoré boli vyhlásené za zlučiteľné s článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17, odporujú stanovisku žalobkyne, podľa ktorého je určovanie pokuty svojvoľné a netransparentné.

57 Rade rovnako nemožno vytýkať, že na Komisiu preniesla právomoc v rozpore so Zmluvou, a to vzhľadom na to, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, vďaka kritériám, ktoré zmieňuje a ktorých výklad podali súdy Spoločenstva, a vďaka požiadavke dodržovania všeobecných zásad práva Spoločenstva predstavuje dostatočne určitý právny základ s ohľadom na cieľ sledovaný pri ukladaní pokút. Výhrada založená na tom, že usmernenia nemôžu zmierniť neurčitosť tohto ustanovenia, je teda bezpredmetná. Tieto usmernenia okrem toho zlepšili právnu istotu a transparentnosť rozhodovacieho procesu.

58 Nakoniec, pokiaľ ide o zvyšovanie sumy pokút za posledné roky, Komisia na jednej strane zdôrazňuje, že zvyšovanie obratu podnikov od 60. rokov samo osebe odôvodňuje priestor, ktorý Komisii ponecháva napadnuté ustanovenie a na druhej strane, že podľa ustálenej judikatúry (rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, body 108 a 109; rozsudky Súdu prvého stupňa LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 237, a z 12. júla 2001, Tate & Lyle a i./Komisia, T‑202/98, T‑204/98 a T‑207/98, Zb. s. II‑2035, body 144 a 145), Komisia musí zvyšovať pokuty, aby posilnila ich odstrašujúci účinok. Táto diskrečná právomoc však nie je neobmedzená, keďže Súdny dvor a Súd prvého stupňa preskúmavajú, či zvýšenia, o ktorých Komisia rozhodla, sú odôvodnené uvedeným záujmom (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Sarrió/Komisia, T‑334/94, Zb. s. II‑1439, body 323 až 335, a z 20. marca 2002, Lögstör Rör/Komisia, T‑16/99, Zb. s. II‑1633, bod 251). Nakoniec poznamenáva, že napriek tomuto zvyšovaniu úrovne pokút sú zjavné, závažné a dlhodobé porušenia stále relatívne časté.

59 Rada, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší účastník, sa domnieva, že námietka nezákonnosti článku 15 nariadenia č. 17 sa musí zamietnuť ako nedôvodná. Rada pripúšťa, že pokuta, hoci je inou ako trestnoprávnou sankciou, sa musí opierať o jasný a jednoznačný právny základ. Zastáva však názor, že článok 15 nariadenia č. 17 túto požiadavku spĺňa. Okrem toho pripomína, že zásada nulla poena sine lege sa podľa odseku 4 toho istého článku uplatňuje len na trestnoprávne sankcie, čo nie je prípad pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Požiadavky vychádzajúce z tejto zásady sa teda nemôžu v prejednávanej veci uplatniť (rozsudok Maizena, už citovaný v bode 37 vyššie, bod 14; ESĽP, rozsudok Welch v. Spojené kráľovstvo z 9. februára 1995, séria A č. 307).

60 Okrem toho sa Rada domnieva, že výška sankcie je dostatočne určená, keďže článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 stanovuje maximálnu výšku pokuty v závislosti od obratu dotknutého podniku. Maximálnu možnú výšku nemožno upraviť inak, lebo rozhodnutia Komisie sa týkajú osobitných prípadov. Voľná úvaha Komisie, ktorá nie je zďaleka absolútna, je okrem toho obmedzená povinnosťou zohľadnenia kritérií dĺžky trvania a závažnosti porušenia, ktoré stanoví uvedený článok. Komisia musí dodržiavať aj zásady proporcionality a zákazu diskriminácie.

61 Rada sa domnieva, že je ťažké vymedziť reštriktívnejší rámec, ktorý by umožňoval vziať do úvahy okolnosti každého porušenia a zabezpečiť dostatočný odstrašujúci účinok. Súd prvého stupňa okrem toho nikdy nespochybnil platnosť článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, ale skôr ju potvrdzoval (rozsudok Tate & Lyle a i./Komisia, už citovaný v bode 58 vyššie, body 98 až 101).

62 Pokiaľ ide o výhradu žalobkyne založenú na tom, že sa prax Komisie vyznačuje značnými rozdielmi vo výške uložených pokút a ich prudkým nárastom v poslednej dobe, Rada uvádza, že tieto zistenia iba odrážajú skutočnosť, že výšky obratu predmetných podnikov sú odlišné a že veľkosť dotknutých podnikov rastie.

63 Rovnako je chybné tvrdiť, že Komisia kumuluje funkcie vyšetrovacieho, obviňujúceho a súdneho orgánu, keďže Komisia podlieha preskúmaniu v rámci neobmedzenej právomoci, a teda ju nemožno považovať za sudcu a účastníka konania.

64 To isté platí o tvrdení, podľa ktorého preniesla Rada na Komisiu svoju právomoc stanovovania pokút. Rada totiž pripomína, že prenesenie právomoci na Komisiu sa týka len prijímania rozhodnutí na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, ktorý je vyjadrením právomoci Rady. To je v súlade s článkom 202 treťou zarážkou ES.

65 Nakoniec Rada poznamenáva, že na rozdiel od tvrdení žalobkyne existujú porovnateľné pravidlá na úrovni členských štátov, a to najmä vo Švédsku a v Nemecku.

2. Posúdenie Súdom prvého stupňa

66 Je potrebné pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zásada zákonnosti trestov je dôsledkom zásady právnej istoty predstavujúcej všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyžaduje najmä jasnosť a presnosť všetkých predpisov Spoločenstva, osobitne pokiaľ tieto predpisy ukladajú alebo umožňujú ukladať sankcie, aby dotknuté osoby mohli jednoznačne poznať práva a povinnosti, ktoré z nich vyplývajú a podľa toho konať (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 9. júla 1981, Gondrand Frères a Garancini, 169/80, Zb. s. 1931, bod 17; Maizena, už citovaný v bode 37 vyššie, bod 15; z 13. februára 1996, van Es Douane Agenten, C‑143/93, Zb. s. I‑431, bod 27, a X, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 25).

67 Táto zásada, ktorá je súčasťou ústavných tradícií spoločných členským štátom a ktorá bola zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách, najmä v článku 7 EDĽP, platí tak pre normy trestnoprávnej povahy, ako aj pre osobitné správne nástroje, ktoré ukladajú alebo umožňujú ukladať správne sankcie (pozri rozsudok Maizena, už citovaný v bode 37 vyššie, body 14 a 15, a tam citovanú judikatúru). Uplatňuje sa nielen na normy, ktoré stanovujú znaky skutkovej podstaty porušenia, ale rovnako aj na tie normy, ktoré definujú následky vyplývajúce z porušenia týchto uvedených noriem (pozri v tomto zmysle rozsudok X, už citovaný v bode 35 vyššie, body 22 a 25).

68 V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 7 ods. 1 EDĽP:

„Nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom. Takisto nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu.“

69 Podľa Európskeho súdu pre ľudské práva z tohto ustanovenia vyplýva, že zákon musí jasne stanoviť porušenia a tresty, ktoré ich potláčajú. Táto podmienka je splnená, ak sa osoba podliehajúca súdnej právomoci môže z textu príslušného ustanovenia, a v prípade potreby z výkladu, ktorý k nemu podali súdy, dozvedieť, z akých aktov alebo opomenutí jej vzniká trestnoprávna zodpovednosť (ESĽP, rozsudok Coëme v. Belgicko z 22. júna 2000, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 2000-VII, § 145).

70 Rada tvrdí, že sa Súd prvého stupňa nemôže pri skúmaní zákonnosti článku 15 ods. 4 nariadenia č. 17 oprieť o článok 7 ods. 1 EDĽP a o judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva vzťahujúcu sa na tento článok, keďže článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 stanovuje, že rozhodnutia Komisie, najmä podľa odseku 2 tohto ustanovenia, nemajú trestnoprávnu povahu.

71 Bez toho, aby bolo potrebné sa vysloviť o otázke, či je z dôvodu povahy a miery prísnosti pokút uložených Komisiou podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, článku 7 ods. 1 EDĽP možné na takéto sankcie uplatniť článok 7 ods. 1 EDĽP, je nutné konštatovať, že aj keby sa mal článok 7 ods. 1 EDĽP považovať za uplatniteľný na takéto sankcie, z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že na splnenie požiadaviek stanovených v tomto ustanovení sa nevyžaduje, aby znenie ustanovení, podľa ktorých sa tieto sankcie ukladajú, bolo natoľko presné, aby následky, ktoré môžu z porušenia uvedených ustanovení nastať, bolo možné predvídať s absolútnou istotou.

72 Podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva totiž existencia vágnych výrazov v ustanovení nespôsobuje nevyhnutne porušenie článku 7 EDĽP a skutočnosť, že zákon zveruje voľnú úvahu, sama osebe neodporuje požiadavke predvídateľnosti pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takejto právomoci sú dostatočne jasne definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ, aby sa jednotlivcovi poskytovala primeraná ochrana proti svojvôli (ESĽP, rozsudok Margareta a Roger Andersson v. Švédsko, už citovaný v bode 36 vyššie, § 75). V tejto súvislosti bez ohľadu na samotný text zákona zohľadňuje Európsky súd pre ľudské práva aj otázku, či použité neurčité pojmy boli upresnené v ustálenej a zverejnenej judikatúre (rozsudok G. v. Francúzsko z 27. septembra 1995, séria A č. 325-B, § 25).

73 Okrem toho zohľadnenie ústavných tradícií spoločných pre členské štáty nevedie k tomu, aby sa všeobecnej zásade práva Spoločenstva, akú predstavuje aj zásada zákonnosti trestov, dal odlišný výklad. Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne založené na rozsudku Bundesverfassungsgericht z 20. marca 2002 (bod 47 vyššie), aj za predpokladu, že by sa tento mohol v rámci pokút uložených podnikom za porušovanie pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže zdať ako relevantný, a na článku 81 ods. 2 GWB, ktorý neobsahuje žiadne ustanovenie obdobné článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, je potrebné zdôrazniť, že ústavnú tradíciu spoločnú členským štátom nemožno vyvodiť z právneho stavu jedného členského štátu. V tejto súvislosti je naopak potrebné uviesť, ako podotýka Rada bez toho, aby jej žalobkyňa v tomto bode odporovala, že rozhodné právo iných členských štátov pozná pri ukladaní správnych sankcií, ako napríklad za porušenie vnútroštátnych pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže, porovnateľnú medznú úroveň, akú stanovuje článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, a dokonca kritériá podobné alebo totožné s tými, ktoré stanovuje toto ustanovenie práva Spoločenstva, pričom Rada v tomto ohľade ako príklad uvádza Švédske kráľovstvo.

74 Pokiaľ ide o platnosť článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 s ohľadom na zásadu zákonnosti trestov, ako ju uznal súd Spoločenstva v súlade s vysvetlením podaným ESĽP a ústavnými tradíciami členských štátov, je nutné konštatovať, že na rozdiel od toho čo tvrdí žalobkyňa, Komisia nemá neobmedzený priestor na voľnú úvahu pri stanovení pokút za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže.

75 Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 totiž sám obmedzuje mieru voľnej úvahy Komisie. Tým, že na jednej strane upresňuje, že „Komisia môže rozhodnutím uložiť podnikom alebo združeniam podnikov pokuty od [1 000 eur] do [1 milión eur] alebo viac, ale nepresahujúce 10 % obratu v predchádzajúcom obchodnom roku každého podniku, ktorý sa zúčastnil porušenia“, stanovuje aj maximálnu výšku pokút v závislosti od obratu dotknutých podnikov, to znamená na základe objektívneho kritéria. Aj keď, ako to uvádza žalobkyňa, neexistuje maximálna možná výška pokút uplatniteľná na všetky porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, má pokuta, ktorú možno uložiť, hornú hranicu, ktorá je vyčísliteľná a neprekročiteľná, vypočítanú pre každý podnik a každé porušenie tak, aby sa najvyššia pokuta, ktorú možno danému podniku uložiť, dala určiť vopred. Na druhej strane, toto ustanovenie ukladá Komisii, aby stanovila pokuty v každej prejednávanej veci zvlášť a aby pri tom „posudzova[la] jednak závažnosť porušenia a tiež jeho trvanie“.

76 Hoci je pravda, že obe tieto kritériá ponechávajú Komisii širokú mieru voľnej úvahy, nič to nemení na skutočnosti, že ide o kritériá prijaté inými normotvorcami v obdobných predpisoch a umožňujúce Komisii prijať sankcie s ohľadom na mieru nezákonnosti predmetného správania. Je teda potrebné v tejto fáze zastávať názor, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 stanovuje kritériá a hranice, ktoré Komisiu viažu pri výkone jej právomoci v oblasti pokút, pričom jej zároveň ponecháva určitú mieru voľnej úvahy.

77 Okrem toho je potrebné poznamenať, že pri stanovení pokút podľa článku 15 ods. 2 nariadenia 17 má Komisia povinnosť dodržiavať všeobecné právne zásady, osobitne zásadu rovnosti zaobchádzania a zásadu proporcionality, ako ich vymedzila judikatúra Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa.

78 V rozpore s tvrdeniami žalobkyne sa miera voľnej úvahy Komisie, ktoré sú opísané vyššie, vzťahujú aj na rozhodnutie o uložení alebo neuložení pokuty, najmä ak Komisia uplatní oznámenie o spolupráci, ktorého platnosť sa okrem toho nespochybňuje. V tejto súvislosti skutočnosť, že Súdny dvor v rozsudku citovanom žalobkyňou (rozsudok BMW Belgium a i./Komisia, už citovaný v bode 43 vyššie, bod 53) pripustil, že okolnosť, že Komisia v podobných prípadoch v minulosti nepovažovala za potrebné uložiť pokutu niektorým hospodárskym subjektom, ju takejto právomoci, ktorá je výslovne priznaná nariadením č. 17, nezbavuje, keďže podmienky na jej výkon boli splnené, nemôže znamenať, že Komisia disponuje diskrečnou právomocou neuložiť pokutu bez toho, aby mala povinnosť dodržiavať na jednej strane sebaobmedzenie pri výkone svojej voľnej úvahy, ktorá vyplýva z usmernení a oznámenia o spolupráci, a na druhej strane predovšetkým všeobecné právne zásady, najmä zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality, ako aj vo všeobecnosti potrebný účinok článkov 81 ES a 82 ES a zásadu voľnej hospodárskej súťaže vyplývajúcej z článku 4 ods. 1 ES.

79 Je tiež potrebné dodať, že podľa článku 229 ES a článku 17 nariadenia č. 17 majú Súdny dvor a Súd prvého stupňa neobmedzenú právomoc rozhodovať o žalobách proti rozhodnutiam, ktorými Komisia uložila pokuty, a môžu tak nielen zrušiť rozhodnutie, ktoré Komisia prijala, ale tiež uloženú pokutu zrušiť, znížiť alebo zvýšiť. Správna prax Komisie tak podlieha plnému preskúmaniu súdom Spoločenstva. Na rozdiel od tvrdení žalobkyne toto preskúmanie nevedie súd Spoločenstva k prekračovaniu jeho právomocí a porušovaniu článku 7 ods. 1 ES vzhľadom na to, že na jednej strane je toto preskúmanie výslovne stanovené v uvedených ustanoveniach, ktorých platnosť nie je spochybňovaná, a na druhej strane ho súd Spoločenstva vykonáva v súlade s kritériami stanovenými v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Výkon preskúmania zo strany súdu Spoločenstva tak v ustálenej a zverejnenej judikatúre veľmi prispel k upresneniu neurčitých pojmov, ktoré môže článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 obsahovať.

80 Okrem toho, na základe kritérií stanovených v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a upresnených v judikatúre Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa, Komisia sama vyvinula správnu prax, ktorá je známa a dostupná. Aj keď rozhodovacia prax Komisie nevytvára sama osebe právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej súťaže (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. júla 2005, Scandinavian Airlines System/Komisia, T‑241/01, Zb. s. II‑2917, bod 87, a tam citovanú judikatúru), nič to nemení na tom, že podľa zásady rovnosti zaobchádzania Komisia nemôže zaobchádzať s rovnakými situáciami odlišne alebo s odlišnými situáciami rovnako, ak nie je takéto zaobchádzanie objektívne odôvodnené (rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1984, Sermide, 106/83, Zb. s. 4209, bod 28, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, BPB de Eendracht/Komisia, T‑311/94, Zb. s. II‑1129, bod 309).

81 Okrem toho podľa ustálenej judikatúry môže Komisia kedykoľvek prispôsobiť výšku pokút, pokiaľ si to vyžaduje účinné uplatnenie pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudok Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 58 vyššie, bod 109, a rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, body 236 a 237), pričom takéto pozmenenie správnej praxe sa môže považovať za objektívne odôvodnené účelom všeobecnej ochrany pred porušeniami pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže. Zvýšenie pokút v nedávnej dobe, ktoré žalobkyňa uvádza a namieta, sa teda nemôže samo osebe považovať za nezákonné s ohľadom na zásadu zákonnosti trestov, keďže neprekračuje právny rámec stanovený v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, ako ho vykladajú súdy Spoločenstva.

82 Okrem toho je potrebné zohľadniť, že Komisia v snahe o transparentnosť a na účely zvýšenia právnej istoty dotknutých podnikov uverejnila usmernenia, v ktorých stanovuje metódu výpočtu, ktorú sa zaviazala v každom jednotlivom prípade dodržiavať. Súdny dvor sa v tejto súvislosti okrem iného domnieva, že Komisia sa prijatím takýchto pravidiel postupu a zverejnením oznámenia, že ich nabudúce uplatní na prípady nimi dotknuté, sama obmedzuje vo výkone svojej voľnej úvahy a nemôže sa od týchto pravidiel odchýliť bez toho, aby bola prípadne sankcionovaná z dôvodu porušenia všeobecných právnych zásad, ako sú zásady rovnosti zaobchádzania alebo ochrany legitímnej dôvery. Okrem toho usmernenia, aj keď nepredstavujú právny základ Rozhodnutia, stanovujú všeobecným a abstraktným spôsobom metodológiu, ktorú si Komisia uložila na účely stanovenia výšky pokút uložených uvedeným Rozhodnutím, a v dôsledku toho zabezpečujú právnu istotu podnikov (rozsudok Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, body 211 a 213). Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdení žalobkyne skutočnosť, že Komisia prijala usmernenia v rozsahu, v akom neprekročila právny rámec stanovený v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, nemožno považovať za postihnutú nedostatkom právomoci a prispieva len k presnejšiemu vymedzeniu výkonu voľnej úvahy Komisie, ktorá už vyplýva z tohto ustanovenia.

83 S ohľadom na vyššie zistené skutočnosti tak obozretný hospodársky subjekt môže, s prípadnou pomocou právneho poradcu, s dostatočnou presnosťou predvídať metódu a rádovú výšku pokút, ktoré mu hrozia za dané správanie. Skutočnosť, že tento subjekt nemôže vopred poznať presnú výšku pokút, ktoré Komisia v jednotlivých prípadoch uloží, nemôže predstavovať porušenie zásady zákonnosti trestov, vzhľadom na to, že ciele potlačovania a odstrašovania odôvodňujú to, že z dôvodu závažnosti porušení, ktoré má Komisia sankcionovať, bolo dotknutým podnikom znemožnené odhadnúť zisky, ktoré by im plynuli z účasti na porušení s predchádzajúcim zohľadnením výšky pokuty, ktorá im bude z dôvodu nezákonného správania uložená.

84 V tejto súvislosti, aj keď podniky nemôžu vopred poznať presnú výšku pokút, ktorú Komisia v každom jednotlivom prípade uloží, je potrebné poznamenať, že v súlade s článkom 253 ES, má Komisia v rozhodnutí o uložení pokuty povinnosť, aj napriek všeobecne známemu kontextu tohto rozhodnutia, uviesť odôvodnenie, a to najmä pokiaľ ide o výšku uloženej pokuty a zvolenú metódu jej stanovenia. Z tohto odôvodnenia musia jasne a jednoznačne vyplývať úvahy Komisie tak, aby dotknuté osoby mohli rozpoznať dôvody, ktoré viedli k prijatiu opatrenia, a mohli tak posúdiť možnosť zahájiť konanie pred súdom Spoločenstva, a prípadne, aby tento súd mohol vykonať svoje preskúmavanie.

85 Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie podľa ktorého Rada vymedzením rámca pokuty v súlade s ustanoveniami článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 de facto preniesla na Komisiu právomoc, ktorá podľa Zmluvy prináleží jej samotnej, a porušila tak články 83 ES a 229 ES, je potrebné sa domnievať, že je nedôvodné.

86 Na jednej strane, ako už bolo uvedené vyššie, hoci článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 ponecháva Komisii širokú mieru voľnej úvahy, zároveň obmedzuje jej výkon tým, že zavádza objektívne kritériá, ktoré Komisia musí dodržiavať. Na druhej strane je potrebné pripomenúť, ako na pojednávaní poznamenala Rada, že nariadenie č. 17 bolo prijaté na základe článku 83 ods. 1 ES, ktorý stanovuje, že „na návrh Komisie a po porade s Európskym parlamentom Rada… vydá príslušné nariadenia alebo smernice na vykonávanie zásad stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES]“. Cieľom týchto nariadení alebo smerníc je podľa článku 83 ods. 2 písm. a) a d) ES najmä „zaručiť dodržiavanie zákazov uvedených v článku 81 ods. 1 [ES] a článku 82 [ES] stanovením pokút a opakovaného ukladania pokút“ a „vymedziť príslušné úlohy Komisie a Súdneho dvora pri uplatňovaní ustanovení uvedených v tomto odseku“. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že podľa článku 211 prvej zarážky ES Komisia „zabezpečuje uplatňovanie ustanovení tejto zmluvy a opatrení prijatých orgánmi Spoločenstva v súlade s ňou“ a že podľa tretej zarážky toho istého článku má „vlastnú právomoc prijímať rozhodnutia“.

87 Z toho vyplýva, že právomoc uložiť pokuty v prípade porušenia článkov 81 ES a 82 ES sa nemôže považovať za pôvodne prislúchajúcu Rade, ktorá ju zverila či jej výkonom poverila Komisiu v zmysle článku 202 tretej zarážky ES. V súlade s vyššie uvedenými ustanoveniami Zmluvy totiž táto právomoc spadá do úlohy Komisie zabezpečovať uplatňovanie práva Spoločenstva, pričom je táto úloha, pokiaľ ide o uplatňovanie článkov 81 ES a 82 ES, upresnená, upravená a formalizovaná nariadením č. 17. Právomoc ukladať pokuty, ktoré toto nariadenie priznáva Komisii, teda vyplýva z ustanovení samotnej Zmluvy a jej cieľom je umožniť účinné uplatňovanie zákazov stanovených v uvedených článkoch (pozri v tomto zmysle rozsudok Tate & Lyle a i./Komisia, už citovaný v bode 58 vyššie, bod 133). Preto sa musí tvrdenie žalobkyne zamietnuť.

88 Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že námietka nezákonnosti článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 sa musí zamietnuť ako nedôvodná.

B – O výklade článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 vo svetle zásady zákonnosti trestov

89 Žalobkyňa subsidiárne tvrdí, že v prípade, ak by Súd prvého stupňa nevyhlásil neplatnosť článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, muselo by sa toto ustanovenie konkretizovať a vykladať striktne s ohľadom na zásadu zákonnosti trestov, podobne ako rozhodovacia prax Komisie a judikatúra vzťahujúca sa na články 81 ES a 82 ES. V tejto súvislosti uvádza určité návrhy na umožnenie dostatočnej predvídateľnosti pokuty a žiada zrušenie Rozhodnutia.

90 Komisia a Rada sa domnievajú, že tieto tvrdenia nie sú dôvodné.

91 V tejto súvislosti je však postačujúce najskôr konštatovať, že tvrdenia žalobkyne uvedené v rámci druhej, subsidiárnej časti žalobného dôvodu, vychádzajúceho z porušenia zásady zákonnosti trestov sčasti len opakujú niektoré tvrdenia, ktoré už boli uvedené v prvej časti toho istého žalobného dôvodu, pričom ich žalobkyňa smeruje proti rozhodovacej praxi Komisie vyplývajúcej z uplatňovania usmernení a proti Rozhodnutiu, ktoré túto prax odráža. No okrem toho, že rozhodovaciu prax Komisie nemožno žiadnym spôsobom napadnúť žalobou o neplatnosť, je potrebné pripomenúť, ako už bolo uvedené vyššie, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 neporušuje zásadu zákonnosti trestov a že rozhodovacia prax Komisie a usmernenia práve pod dohľadom súdov Spoločenstva prispeli k zvyšovaniu právnej istoty podnikov. Rozhodnutie tak nemožno považovať za nezákonné len z dôvodu, že predstavuje uplatnenie údajne protiprávnej rozhodovacej praxe Komisie v oblasti pokút. Tieto výhrady sa teda musia zamietnuť.

92 Okrem toho, pokiaľ žalobkyňa chcela v rámci tejto časti žalobného dôvodu predložiť argumenty týkajúce sa údajne nedostatočného odôvodnenia Rozhodnutia, najmä pokiaľ ide o stanovenie základnej čiastky, skutočný účinok porušenia na trhu a zvýšenie pokuty na účely zabezpečenia jej dostatočne odstrašujúceho účinku, je potrebné zdôrazniť, že tieto tvrdenia v podstate vychádzajú z tretieho žalobného dôvodu, ktorý sa obzvlášť zaoberá otázkou odôvodnenia Rozhodnutia, a v rámci ktorého je teda potrebné ich preskúmať.

93 Nakoniec, ostatné tvrdenia žalobkyne spočívajú vo všeobecných a teoretických úvahách o tom, akú rozhodovaciu prax by mala viesť Komisia, aké nové ustanovenia by mala Rada prijať, ako aj o tom, k akému vývoju súdnych rozhodnutí by malo v judikatúre Súdu prvého stupňa dôjsť, a teda neuvádzajú žiadnu právnu výhradu proti Rozhodnutiu, a preto sa musia zamietnuť.

94 Okrem toho žalobkyňa v replike a na pojednávaní dodala, že za obrat uvedený v súvislosti s hornou hranicou pokuty stanovenou na 10 % obratu dosiahnutého v obchodnom roku predchádzajúcom prijatiu rozhodnutia o uložení pokuty sa mal považovať obrat dosiahnutý na relevantnom trhu, a nie celkový obrat.

95 Pokiaľ možno z uvedeného tvrdenia vyvodiť, že žalobkyňa má v úmysle spochybniť Rozhodnutie preto, že jej uložilo pokutu presahujúcu 10 % obratu dosiahnutého na trhu s metionínom počas obchodného roku predchádzajúceho prijatiu Rozhodnutia, je postačujúce pripomenúť bez toho, aby bolo potrebné sa pýtať na prípustnosť tohto tvrdenia s ohľadom na článok 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, a najmä na existenciu úzkej väzby medzi týmto tvrdením a žalobnými dôvodmi uvedenými v žalobe, že ani nariadenie č. 17, ani judikatúra, ani usmernenia nestanovujú, že výška pokút sa musí vypočítať priamo podľa veľkosti relevantného trhu, a tento faktor je len jedným z niekoľkých faktorov. V súlade s nariadením č. 17, ako ho vykladá judikatúra, sa totiž musí podniku za porušenie v oblasti hospodárskej súťaže uložiť pokuta, ktorá je primeraná porušeniu posudzovanému v celkových súvislostiach, a to najmä s prihliadnutím na jeho závažnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. októbra 1994, Tetra Pak/Komisia, T‑83/91, Zb. s. II‑755, bod 240, a analogicky z 21. októbra 1997, Deutsche Bahn/Komisia, T‑229/94, Zb. s. II‑1689, bod 127). Ako to Súdny dvor potvrdil v bode 120 svojho rozsudku Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaného v bode 58 vyššie, je na posúdenie závažnosti porušenia potrebné zohľadniť veľký počet skutočností, ktorých povaha a význam sa menia podľa druhu predmetného porušenia a jeho osobitných okolností (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering/Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 532).

96 V tejto súvislosti je tiež potrebné zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry sa jediná výslovná zmienka o obrate predmetného podniku, teda o hranici 10 % obratu uvedeného na účely stanovenia pokút v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, vzťahuje na celkový celosvetový obrat podniku (pozri v tomto zmysle rozsudok Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 58 vyššie, bod 119) a nie na obrat dosiahnutý týmto podnikom na trhu dotknutom sankcionovaným protisúťažným správaním. Z toho istého bodu rozsudku totiž vyplýva, že cieľom tejto hranice je vyhnúť sa tomu, aby pokuty neboli v pomere k celkovému významu podniku neprimerané (rozsudok JFE Engineering/Komisia, už citovaný v bode 95 vyššie, bod 533).

97 Z toho vyplýva, že druhá časť prvého žalobného dôvodu sa musí zamietnuť.

98 V dôsledku toho sa musí prvý žalobný dôvod zamietnuť v plnom rozsahu.

II – O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom posúdení, pokiaľ ide o jednotnú a nepretržitú povahu a dĺžku trvania porušenia

99 Žalobkyňa v prvom rade spochybňuje svoju účasť na jednotnom a nepretržitom porušení v období od februára 1986 do februára 1999. Pripúšťa svoju účasť na porušení v rokoch 1986 až 1988 a po roku 1992, avšak na jednej strane tvrdí, že protisúťažný postup bol prerušený v rokoch 1988 až 1992, a na druhej strane, že ho definitívne ukončila na konci roku 1997. Subsidiárne sa domnieva, že Komisia mala v každom prípade zohľadniť skutočnosť, že dohody boli prinajmenšom v rokoch 1988 až 1992 a po roku 1997 pozastavené.

A – O výklade porušenia v rokoch 1988 až 1992

1. Tvrdenia účastníkov konania

100 Podľa žalobkyne po tom, čo Sumitomo ukončila svoju účasť na karteli, boli stretnutia „na najvyššej úrovni“ a protisúťažné dohody v roku 1988 prerušené a k ich obnoveniu došlo až v roku 1992.

101 V prvom rade sa domnieva, že Komisia tým, že v odôvodnení č. 212 Rozhodnutia tvrdila, že z dôvodu, že účastníci kartelu nevyjadrili svoj úmysel zmeniť alebo vypovedať dohody, nemohlo sa považovať za preukázané, že kartel v rokoch 1988 až 1992 zanikol, a tým, že v odôvodnení č. 251 a nasl. Rozhodnutia konštatovala, že sa účastníci kartelu nikdy vzájomne neinformovali o svojom úmysle ukončiť dohody, bolo potrebné vyvodiť, že nedošlo k vzniku nového kartelu, ale len k organickému vývoju štruktúry komplexného kartelu, sama implicitne uznala, že nemala priamy dôkaz o existencii kartelu v rokoch 1988 až 1992. Podľa svojho názoru sa teda opiera o nutné domnienky a správania a pritom nedodržuje náležitosti predkladania dôkazov ani zásadu in dubio pro reo (rozsudky Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, bod 354; zo 14. februára 1978, United Brands/Komisia, 27/76, Zb. s. 207, body 261 až 266, a z 28. marca 1984, CRAM a Rheinzink/Komisia, 29/83 a 30/83, Zb. s. 1679, bod 16). Okrem toho vzájomné oznámenie o zámere ukončiť kartel v žiadnom prípade nepredstavuje podmienku zániku dohody porušujúcej právo hospodárskej súťaže (rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 59 a nasl.). Preto žalobkyni neprináleží, aby preukázala svoju neúčasť na porušení v priebehu sledovaného obdobia, ale na Komisii, aby predložila dôkaz o tom, že sa na ňom skutočne podieľala (rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58).

102 Po druhé žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia nesprávne posúdila rôzne dokumenty, ktoré mali preukázať existenciu kartelu v rokoch 1988 až 1992.

103 Žalobkyňa na podporu svojich tvrdení po prvé poznamenáva, že opis skutočností, ktorý podala Nippon Soda vo svojich pripomienkach z 23. februára 2000, o ktoré sa opiera Komisia, len raz zmieňuje existenciu stretnutí v rokoch 1988 až 1990, ktoré mali pokračovať v akejkoľvek podobe len na úrovni spolupracovníkov až do 13. mája 1998. Komisia však nezohľadnila skutočnosť, že vo vyhláseniach spoločnosti Nippon Soda sa na jednej strane kladie dôraz na to, že sa stretnutia „na najvyššej úrovni“ skončili v roku 1988 a na druhej strane, že sa stretnutia na úrovni spolupracovníkov v rokoch 1988 až 1990 týkali len spôsobu, ako sa môžu účastníci chrániť pred konkurenciou spoločnosti Monsanto a organizácie výmeny informácií, ktorá nepredstavuje porušenie práva hospodárskej súťaže.

104 Po druhé, pokiaľ ide o správu z 5. mája 1990, ktorú predložila Nippon Soda (ďalej len „správa z 5. mája 1990“) a z ktorej Komisia vyvodila, že stretnutie sa konalo v roku 1989, žalobkyňa naopak tvrdí, že tento dokument v úvode uvádza dôvody, pre ktoré boli obchodné styky v oblasti spolupráce v roku 1989 prerušené, a to na základe sporu medzi na jednej strane spoločnosťou Sumitomo a na druhej strane spoločnosťami Degussa a Rhône-Poulenc. Okrem toho správa z 5. mája 1990 uvádza, že cieľom stretnutia v auguste 1989 bolo odradiť spoločnosť Degussa od predávania metionínu za znížené ceny. Z uvedenej správy však vyplýva, že Degussa kategoricky odmietala akúkoľvek snahu o odradenie a jej obchodným cieľom bolo konkurovať spoločnostiam Monsanto a Sumitomo. Toto stretnutie sa teda môže nanajvýš považovať za pokus spoločností Nippon Soda a Rhône-Poulenc naviesť žalobkyňu, aby sa zúčastnila porušenia, a v každom prípade za dôkaz, že žalobkyňa nemala v úmysle obmedziť hospodársku súťaž.

105 Okrem toho Komisia v odôvodneniach č. 103 až 106 Rozhodnutia zo správy z 5. mája 1990 nesprávne vyvodzuje, že bola daná možnosť nového stretnutia, ale že nie je známe, či k takémuto stretnutiu skutočne došlo, zatiaľ čo Nippon Soda naopak konštatuje, že nebolo možné dospieť k spoločnému odhadu predajných cien vzhľadom na to, že ani Rhône-Poulenc nemala záujem na spoločnej cenovej politike.

106 Nakoniec správa z 5. mája 1990 uzatvára, že bolo možné „sa dôvodne domnievať, že Degussa sa príliš nezaoberala tým, čo Rhône-Poulenc skutočne zamýšľala“. Žalobkyňa teda navrhuje preskúmať dôvodnosť tvrdenia Komisie v odôvodnení č. 106 Rozhodnutia, podľa ktorého sa Degussa, Rhône-Poulenc a Nippon Soda opakovane stretli v rokoch 1989 a 1990, aby rokovali o cenách a údajoch týkajúcich sa trhu a aby rozhodli o spoločnej reakcii na novú situáciu na trhu. Pripomína, že Degussa naopak dala dotknutým podnikom jasne najavo svoj úmysel nepokračovať vo vykonávaní dohôd.

107 Po tretie žalobkyňa tvrdí, že Komisia ani dostatočne právne nepreukázala svoju účasť na porušení v rokoch 1990 až 1992. Z doplňujúceho vyhlásenia spoločnosti Rhône-Poulenc z 5. decembra 2000 totiž vyplýva, že na stretnutí 10. júna 1990 Degussa a Rhône-Poulenc dospeli len k rozhodnutiu naviazať kontakt so spoločnosťou Nippon Soda, aby prerokovali zníženie cien a organizáciu pravidelnejších stretnutí. Tvrdenie Komisie, podľa ktorého kartel z roku 1986 nebol nikdy ukončený a Nippon Soda sa už podieľala na prijímaní takýchto opatrení, je teda nesprávne (odôvodnenie č. 110 Rozhodnutia).

108 Okrem toho správa spoločnosti Nippon Soda týkajúca sa stretnutia v Soule 7. novembra 1990 (ďalej len „správa o stretnutí zo 7. novembra 1990“) neobsahuje žiadnu zmienku o dohode o oznámení zvýšenia cien či jej vykonaní, ale naopak zdôrazňuje, že Rhône-Poulenc a Degussa nezamýšľali druhé zvýšenie ceny bez účasti spoločnosti Monsanto. Ani z tohto dokumentu nemožno vyvodiť, ako tvrdí Komisia, že došlo k prvému zvýšeniu cien, tak ako to potvrdzuje správa z 5. mája 1990. Navyše žalobkyňa v podstate tvrdí, že sa nemožno spoliehať na znenie tejto správy, pretože nejde o originál, ale o preklad pravdepodobne z japončiny, o čom svedčí jej typografia, ako aj zjavný omyl v roku uvedeného dátumu „november 1998“.

109 Komisia rovnako nemohla preukázať existenciu akejkoľvek dohody za rok 1991. Rhône-Poulenc vo svojom vyhlásení z 26. mája 1999 totiž uviedla, že stretnutia v roku 1991 „mali za cieľ vytvoriť a zvýšiť úroveň dôvery medzi všetkými tromi konkurentmi“. Tieto stretnutia teda predstavovali prípravné vyjednávania, ktoré nedosiahli ani fázu pokusu o uzatvorenie dohody alebo o zosúladený postup. Túto analýzu okrem toho potvrdzuje doplňujúce vyhlásenie spoločnosti Rhône-Poulenc z 5. decembra 2000.

110 Komisia tvrdí, že dostatočne právne preukázala účasť žalobkyne na jednotnom a nepretržitom porušení v období od februára 1986 do februára 1999 a opakuje svoje tvrdenia uvedené v odôvodneniach č. 96 až 115, 212, 255 a 256 Rozhodnutia.

2. Posúdenie Súdom prvého stupňa

111 Je potrebné konštatovať, že žalobkyňa v rámci tejto žaloby nespochybňuje svoju účasť na dvoch karteloch, ktoré považuje za odlišné, a to na jednom v období od februára 1986 do jesene 1988, v priebehu ktorého bol účastníkom kartelu japonský výrobca Sumitomo, a na druhom v období od marca 1992 do októbra 1997, kedy podľa nej bolo porušenie ukončené, na rozdiel od tvrdení Komisie, podľa ktorých porušenie pokračovalo až do februára 1999. Pokiaľ ide o obdobie rokov 1988 až 1992, žalobkyňa sa domnieva, že Komisia nepreukázala existenciu kartelu, ktorého sa mala zúčastniť, a teda sa dopustila nesprávneho posúdenia, keď sa domnievala, že sa žalobkyňa podieľala na jednotnom a nepretržitom porušení od marca 1986 do marca 1999.

112 Preto treba zistiť, či Komisia dostatočne právne preukázala, že sa žalobkyňa v období od jesene 1988 do marca 1992 podieľala na činnostiach predstavujúcich porušenie článku 81 ods. 1 ES a článku 53 Dohody o EHP, ktoré vo vzťahu k nespochybniteľným porušeniam, ku ktorým došlo pred týmto obdobím a po ňom, spadajú do „spoločného plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vo vnútri spoločného trhu. Z tohto hľadiska je potrebné posúdiť dôkazy, ktoré pre toto obdobie zhromaždila Komisia, ako aj závery, ku ktorým dospela v odôvodnení č. 95 a nasl. Rozhodnutia.

a) O účasti žalobkyne na dohode a/alebo na zosúladenom postupe v rokoch 1988 až 1992

113 Na úvod je potrebné pripomenúť, že žalobkyňa Komisii v prvom rade vytýka, že v odôvodneniach č. 212, 251 a nasl. Rozhodnutia vyvodila zo samotnej skutočnosti, že účastníci kartelu z roku 1986 nedali po odchode Sumitomo v roku 1988 najavo svoj zámer ukončiť dohody, že sa nepreukázalo prerušenie kartelovej dohody. Tým, že sa Komisia opiera o takúto domnienku, obrátila dôkazné bremeno, ktoré má v zásade niesť sama.

114 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry požiadavka právnej istoty, na ktorú majú nárok všetky hospodárske subjekty, znamená, že ak dôjde k sporu o existencii porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, musí Komisia, ktorá znáša dôkazné bremeno v súvislosti s porušením, ktoré zistila, predložiť dôkazy, ktoré môžu dostatočne právne doložiť existenciu skutkových okolností zakladajúcich porušenie. Pokiaľ ide o uvedenú dĺžku trvania porušenia, tá istá zásada právnej istoty stanovuje, že v prípade neexistencie dôkazov, na základe ktorých je možné priamo určiť dĺžku trvania porušenia, sa Komisia môže oprieť prinajmenšom o dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami dostatočne blízkymi z hľadiska času tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi dvoma uvedenými dátumami (rozsudok Baustahlgewebe/Komisia, už citovaný v bode 101 vyššie, bod 58, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia, T‑43/92, Zb. s. II‑441, bod 79).

115 Zásada prezumpcie neviny, ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 EDĽP, je súčasťou základných práv, ktoré podľa judikatúry Súdneho dvora okrem toho, že sú potvrdené v preambule Jednotného európskeho aktu a v článku 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii, ako aj v článku 47 Charty, uznáva právny poriadok Spoločenstva. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s tým spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri v tomto zmysle najmä ESĽP, rozsudky Öztürk v. Nemecko, už citovaný v bode 38 vyššie, a Lutz v. Nemecko z 25. augusta 1987, séria A č. 123‑A; rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini/Komisia, C‑235/92 P, Zb. s. I‑4539, body 175 a 176).

116 V prejednávanej veci je skutočne potrebné poznamenať, že Komisia, v odôvodnení č. 212 Rozhodnutia uviedla:

„…V odôvodneniach č. 95 až 125 je naozaj preukázané, že sa účastníci aj naďalej zúčastňovali na stretnutiach v rokoch 1989, 1990 a 1991 bez toho, aby sa verejne dištancovali od ich obsahu. Vzhľadom na zjavnú protisúťažnú povahu predchádzajúcich stretnutí možno bez dôkazov o tom, že zámerom účasti na stretnutiach nebolo narušovať hospodársku súťaž, stanoviť, že nezákonný zámer v skutočnosti pokračoval…“ [neoficiálny preklad]

117 Z tvrdení Komisie uvedených v odôvodneniach č. 96 až 125, 212 a 255 Rozhodnutia však vyplýva, že sa zďaleka neopierala iba alebo prevažne