ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Na to, aby bolo možné vytknúť normotvorcovi Únie porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, je potrebné, aby zaobchádzal s porovnateľnými situáciami rozdielne a tým znevýhodnil určité osoby v porovnaní s inými.

Úradníkom, ktorí patria do vekového rozpätia od 55 do 66 rokov, a preto sa na nich môže uplatniť opatrenie stanovené v článku 42c služobného poriadku, možno zmeniť, proti ich vôli, ich administratívne postavenie, keďže prestanú byť úradníkmi „v aktívnom služobnom pomere“ v zmysle článku 36 služobného poriadku a nastúpia na „pracovné voľno zo služobných dôvodov“. Okrem toho títo úradníci už nemôžu postupovať v kariére, keďže podľa článku 42c šiesteho odseku písm. b) služobného poriadku nemajú nárok na postup do vyššieho platového stupňa alebo vyššej platovej triedy. Naopak, úradníci, na ktorých sa neuplatní článok 42c služobného poriadku, netrpia takými nevýhodami, pokiaľ ide o ich kariéru. Okrem toho úradníci, ktorí nastúpia na pracovné voľno zo služobných dôvodov, nepochybne trpia poklesom príjmov zo zárobkovej činnosti v porovnaní s úradníkmi, ktorí nepatria do predmetného vekového rozpätia a na ktorých teda nemožno uplatniť článok 42c služobného poriadku. Preto článok 42c služobného poriadku zavádza rozdielne zaobchádzanie z dôvodu veku.

Pokiaľ ide o požiadavky stanovené v článku 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, treba poznamenať, že na jednej strane je tento rozdiel v zaobchádzaní založený na veku je ustanovené „zákonom“ v zmysle tohto článku v rozsahu, v akom toto ustanovenie pochádza z nariadenia č. 1023/2013, ktorým sa mení a dopĺňa Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie, a na druhej strane uvedené rozdielne zaobchádzanie sa týka otázky obmedzenej pôsobnosti v rámci verejnej služby Únie, konkrétne otázky nástupu niektorých úradníkov, ktorí spĺňajú určité podmienky, ku ktorým patrí aj podmienka týkajúca sa veku, na pracovné voľno zo služobných dôvodov. Toto rozdielne zaobchádzanie preto „rešpektuje podstatu“ zásady zákazu diskriminácie v zmysle tohto článku. Navyše existencia cieľa týkajúceho sa optimalizácie investícií určených na odbornú prípravu úradníkov, ktorý sleduje normotvorca Únie prostredníctvom rozdielneho zaobchádzania na základe veku zavedeného článkom 42c služobného poriadku, je preukázaná. Tento cieľ predstavuje cieľ „všeobecného záujmu, ktor[ý] [je] uznan[ý] Úniou“ v zmysle článku 52 ods. 1 Charty základných práv.

Pokiaľ ide o primeranosť zaobchádzania, je potrebné priznať normotvorcovi Únie širokú mieru voľnej úvahy pri vymedzení opatrení, ktorými možno dosiahnuť určitý cieľ všeobecného záujmu v rámci zamestnaneckej politiky. V tomto zmysle sa nezdá nerozumné, aby normotvorca Únie považoval za potrebné stanoviť, že na účely dosiahnutia oprávneného cieľa spočívajúceho v optimalizácii investícií týkajúcich sa odbornej prípravy nastúpia na pracovné voľno zo služobných dôvodov len úradníci, ktorí patria do predmetného vekového rozpätia, a nie úradníci, ktorí do tohto rozpätia nepatria.

(pozri body 89 – 94, 96, 97, 106, 108, 114, 126)
Namietateľ nemôže účinne tvrdiť, že predloženie dôkazu o skorších ochranných známkach nie je nevyhnutné, pokiaľ ide o medzinárodné zápisy označujúce Európsku úniu, keďže Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) by mal vzhľadom na uverejnenie údajov o medzinárodnom zápise označujúcom Európsku úniu stanovených v článku 152 nariadenia č. 207/2009 v databáze CTM‑Online (teraz eSearch plus) k dispozícii informácie, ktoré by mohli potvrdiť existenciu, platnosť a rozsah ochrany medzinárodných zápisov označujúcich Európsku úniu.

Aj za predpokladu, že Úrad má k dispozícii informácie týkajúce sa ochrany medzinárodných zápisov označujúcich Európsku úniu, z jasného znenia pravidla 19 ods. 2 nariadenia č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady č. 40/94 o ochrannej známke Európskej únie, ktoré nie sú v rozpore s ustanoveniami článku 151 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, totiž vyplýva, že prináleží namietateľovi, aby predložil dôkaz o ochrane svojho skoršieho práva.

(pozri body 37, 38)
List, ktorým Komisia na základe sťažnosti žiadateľa vykladá rozsah konečných záväzkov prijatých určitým podnikom na základe rozhodnutia Komisie, ktorým vyhlásila koncentráciu za zlučiteľnú s vnútorným trhom, nepredstavuje napadnuteľný akt. Takýto list nepredstavuje rozhodnutie, ale len jednoduché právne nezáväzné vyhlásenie, ktoré je Komisia oprávnená urobiť v rámci dohľadu ex post nad správnym vykonávaním svojich rozhodnutí v oblasti kontroly koncentrácií. V tomto ohľade uvedený list nie je spôsobilý podstatne zmeniť právne postavenie žalobkyne, keďže len konečné záväzky riešia práva a povinnosti spoločnosti dotknutého podniku a dotknutých tretích prevádzkovateľov, ktorí chcú využiť konečné záväzky. Tento list nepredstavuje ani preskúmanie povinností dotknutého podniku na základe nových a podstatných skutočností, ale len ich zopakovanie, tak ako sú obsiahnuté v konečných záväzkoch a vyhlásené za záväzné rozhodnutím Komisie.

Na to, aby list mohol byť považovaný za akt v zmysle článku 263 ZFEÚ, ktorý možno napadnúť žalobou o neplatnosť, nestačí, že list bol zaslaný inštitúciou Únie jeho adresátovi ako odpoveď na ním podanú žiadosť.

Ani v nariadení č. 139/2004 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi, ani v nariadení č. 802/2004 o vykonávaní nariadenia (ES) č. 139/2004 sa nestanovuje postup, na základe ktorého by tretie osoby vo vzťahu k určitej koncentrácii mohli mať právo podať formálnu sťažnosť Komisii proti účastníkom tejto koncentrácie za porušenie podmienok pripojených k rozhodnutiu vyhlasujúcemu túto koncentráciu za zlučiteľnú s vnútorným trhom, a to dokonca v prípade, ak majú tieto tretie osoby potenciálne prospech z týchto podmienok. Aj keby šlo o medzeru v oblasti kontroly koncentrácií, jej prípadne preklenutie by neprináležalo súdu Únie, ale normotvorcovi Únie.

Preto na rozdiel od toho, čo je stanovené v článku 7 nariadenia č. 773/2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov 101 a 102 ZFEÚ, je potrebné konštatovať, že neexistuje žiadna povinnosť Komisie odpovedať na prípadné sťažnosti, ktoré by boli podané z dôvodu nedodržania rozhodnutí v oblasti kontroly koncentrácií, vo forme rozhodnutia, ktoré by bolo možné napadnúť žalobou o neplatnosť.

(pozri body 47, 48)
Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma rozšírená komora) z 26. júna 2019 –

NRW. Bank/CRU

(vec T‑466/16)

„Žaloba o neplatnosť – Hospodárska a menová politika – Banková únia – Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností (JMR) – Jednotný fond na riešenie krízových situácií (SRF) – Stanovenie príspevku ex ante na rok 2016 – Lehota na podanie žaloby – Omeškanie – Článok 76 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu – Neprípustnosť“

1. Žaloba o neplatnosť – Lehoty – Začiatok plynutia – Akt, ktorý nebol ani uverejnený, ani oznámený žalobcovi – Presná znalosť obsahu a odôvodnenia – Povinnosť vyžiadať si v primeranej lehote úplný text aktu, len čo je známe, že existuje – Dodržanie primeranej lehoty – Kritériá posúdenia (článok 263 šiesty odsek ZFEÚ) (pozri body 46 – 48, 53 – 56)

2. Žaloba o neplatnosť – Žaloba proti rozhodnutiu potvrdzujúcemu skoršie rozhodnutie, ktoré nebolo napadnuté v lehotách – Neprípustnosť – Pojem potvrdzujúce rozhodnutie – Rozhodnutie prijaté v nadväznosti na návrh, ktorým sa uvádzajú nové a podstatné skutočnosti – Vylúčenie (článok 263 ZFEÚ) (pozri body 67 – 69)

3. Súdne konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený – Absencia – Neprípustnosť [Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 76 písm. d)] (pozri bod 73)

Predmet

Návrh na základe článku 263 ZFEÚ na zrušenie jednak rozhodnutia SRB prijatého v rámci jej výkonného zasadnutia 15. apríla 2016 o príspevkoch ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií (SRB/ES/SRF/2016/06) a jednak rozhodnutia SRB prijatého v rámci jej výkonného zasadnutia 20. mája 2016 o úprave príspevkov ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií, ktorým sa dopĺňa rozhodnutie SRB prijaté v rámci jej výkonného zasadnutia 15. apríla 2016 o príspevkoch ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií (SRB/ES/SRF/2016/13), a to v rozsahu, v akom sa týkajú žalobkyne

Výrok

1. Žaloba sa zamieta ako neprípustná.

2. NRW. Bank znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Jednotná rada pre riešenie krízových situácií (SRB).
Pokiaľ počas „nepretržitého“ obdobia piatich rokov nedošlo k riadnemu používaniu spornej ochrannej známky alebo neexistujú náležité dôvody jej nepoužívania, práva majiteľa sa vyhlásia za zrušené v zmysle článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Európskej únie. Naopak, ak predmetná ochranná známka bola predmetom riadneho používania alebo ak takémuto používaniu bolo zabránené náležitými dôvodmi, ktoré nastali počas časti päťročného obdobia, toto obdobie už nie je „nepretržité“. Stačí teda, že existujú náležité dôvody nepoužívania ochrannej známky počas časti relevantného obdobia, aby sa jej majiteľ vyhol zrušeniu svojich práv k tejto ochrannej známke. Opačný výklad by bol v rozpore so znením článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009, ktoré nerozlišuje medzi majiteľmi ochrannej známky Európskej únie, ktorí riadne používali svoju ochrannú známku, a tými, ktorým bránili v takom používaní náležité dôvody. Cieľ, ktorý je základom tohto článku, potvrdzuje tento výklad. Stanovením možnosti odôvodniť nepoužívanie ochrannej známky Európskej únie náležitými dôvodmi sa totiž normotvorca Únie usiloval zabrániť tomu, aby boli majiteľove práva k ochrannej známke vyhlásené za zrušené, ak mu bolo objektívne bránené v riadnom využívaní dôvodmi nezávislými od jeho vôle, čiže netýkajúcimi sa tohto majiteľa. Ak by sa požadovalo, že takéto dôvody sa musia prekrývať s celým relevantným päťročným obdobím, malo by to za následok spochybnenie tohto cieľa. Ak totiž nastanú také dôvody, a to aj v prípade, keby trvali len počas časti relevantného obdobia, tieto dôvody môžu sťažiť alebo prinajmenšom oddialiť riadne používanie ochrannej známky po uplynutí obdobia, v ktorom tieto dôvody existovali. Skutočnosť, že udalosti, ktoré by sa dali kvalifikovať ako „náležité dôvody“ v zmysle článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009, sa skončili v určitom okamihu v priebehu relevantného obdobia, však neznamená, že majiteľ ochrannej známky mohol oprávnene hneď obnoviť jej riadne používanie.

Rovnako skutočnosť, že k takým udalostiam nedošlo na začiatku relevantného obdobia, ale neskôr v jeho priebehu, nemôže viesť k vyhláseniu práv majiteľa ochrannej známky za zrušené.

(pozri body 63, 65 – 68)
6.

Pomoc poskytovaná štátmi – Zákaz – Odchýlky – Pomoc, ktorú možno považovať za zlučiteľnú so spoločným trhom – Posúdenie s ohľadom na článok 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ – Kritériá – Sledovanie cieľov vo verejnom záujme – Vhodnosť, potrebnosť a primeranosť pomoci [článok 107 ods. 3 písm. c) ZFEÚ] (pozri body 67 – 83, 95 – 107)
36

Žalobkyňa sa domnieva, že námietkové oddelenie a odvolací senát uskutočnili nesprávnu analýzu dôkazov predložených spoločnosťou Mueloliva na účely preukázania riadneho používania skoršej španielskej ochrannej známky FUENOLIVA v Španielsku počas obdobia piatich rokov pred uverejnením medzinárodného zápisu označujúceho Európsku úniu ochrannej známky FONTOLIVA. Po pripomenutí niektorých zásad stanovených súdmi Únie na účely preskúmania existencie riadneho používania ochrannej známky Európskej únie a odkazujúc osobitne na rozsudok z 11. marca 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145), žalobkyňa uvádza, že dôkazy predložené spoločnosťou Mueloliva obsahovali desať faktúr, dva výkazy s logistickými údajmi, tri druhy etikiet, dva výňatky komparatívnych štúdií a články v tlači. V zásade zdôrazňuje, že jeden z článkov tlači pochádza z roku 2004 a nepatrí do relevantného obdobia, že etikety nie sú datované, hoci by dátumom opatrené mohli byť, pretože sú určené pre potravinársky produkt, že výňatok z jednej z komparatívnych štúdií taktiež nie je opatrený dátumom a okrem toho je koncipovaný v španielčine a nebol preložený úplne (ako iné dokumenty) do jazyka konania, teda angličtiny, hoci bol ručne pozmenený a čiastočne preložený a že nie je možné rozpoznať ani jeho kontext a ani presný obsah, že desať faktúr z rokov 2010 a 2011 je rozvrhnutých vo fakturácii s veľkým časovými odstupmi a že nič nepreukazuje, že sa iné faktúry vystavené medzi týmito desiatimi faktúrami týkajú predajov pod skoršou španielskou ochrannou známkou FUENOLIVA, že tri z desiatich faktúr obsahujú zmienku „FUE“ a nie zmienku o skoršej španielskej ochrannej známke FUENOLIVA a iné faktúry uvádzajú aj ochrannú známku FUENSOL, že výkazy s logistickými údajmi neobsahujú ani údaje a ani adresátov, že je síce pravda, že druhá komparatívna štúdia datovaná v roku 2007 uvádza skoršiu španielsku ochrannú známku FUENOLIVA, ale neposkytuje žiadny objektívny údaj o skutočnom predaji olivového oleja pod touto ochrannou známkou na trhu a okrem toho uvádza cenu 2,55 eura za liter, na rozdiel od cien, uvádzaných vo faktúrach za roky 2010 a 2011, ktoré sa pohybujú medzi 1,74 až 1,94 eura za liter. Žalobkyňa z toho vyvodila, že jediné relevantné dokumenty, teda sedem faktúr, neumožňujú preukázať, že na rozdiel od toho, čo uviedlo námietkové oddelenie a odvolací senát, „aj keď sú množstvá malé… vyvažuje to skutočnosť, že išlo o relatívne nepretržité používanie“. Naopak, poskytnutá dokumentácia vychádza z jednorazového používania skoršej národnej ochrannej známky FUENOLIVA po dobu niekoľkých mesiacov v roku 2010 a jedného mesiaca v roku 2011, hoci je olivový olej potravinou dennej spotreby, ktorá nie je príliš drahá a všeobecne sa používa vo významných množstvách. Situácia identifikovaná v judikatúre, v ktorej vzájomná prepojenosť faktorov, ktoré je potrebné zohľadniť pri rozhodnutí o riadnom používaní skoršej ochrannej známky, môže dovoliť pripustiť takéto používanie, ak sa slabý objem predaných výrobkov pod touto ochrannou známkou kompenzuje vysokou intenzitou alebo výraznou nepretržitosťou v čase používania tejto ochrannej známky, sa nebude v prejednávanom prípade overovať.
13

Druhou zápisnicou z preskúmania z 25. júna 2015 prieskumný pracovník odpovedal, že v nadväznosti na list z 21. apríla 2015 a telefonický rozhovor, ktorý mal so žalobkyňou, bolo zrejmé, že žalobkyňa nepožadovala nijakú ochranu pre fľaše. Napriek tomu podľa prieskumného pracovníka boli tieto fľaše jasne viditeľné na vyobrazeniach, pričom z nového preskúmania vyplynulo, že prihlášky neobsahovali vyobrazenia v súlade s ustanoveniami článku 4 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 2245/2002. Dospel preto k záveru, že z dôvodu prítomnosti fliaš neboli vlastnosti, ktorých ochrana sa požadovala, jasne viditeľné. Doplnil, že nedostatky sa mohli odstrániť predložením nových pohľadov, v ktorých by boli požadované vlastnosti vymedzené čiarkovanými líniami alebo farebnými okrajmi. Spresnil, že žiadostiam nebolo možné priznať nijaký deň podania, pokiaľ nebudú nedostatky odstránené. Dospel k záveru, že ak by sa nedostatky odstránili v stanovenej lehote, deň predloženia nových pohľadov by sa uznal za deň podania, ale v prípade neodstránenia nedostatkov sa prihlášky budú považovať za nepodané.
17

Podľa Parlamentu z belgickej právnej úpravy vyplýva, že dotované slobodné zariadenia poskytujú bezplatné vyučovanie a nejde o súkromné školy ukladajúce povinnosť zaplatiť školné, ktorým sa podmieňuje zápis žiakov a prístup k vyučovaniu. Hoci niektoré náklady môžu byť za určitých podmienok požadované, ich nezaplatenie by nemalo v nijakom prípade pre žiaka predstavovať dôvod na postih v podobe odmietnutia zápisu alebo vylúčenia. Vymedzenie výdavkov v článku 3 VVP, ktoré sú vylúčené z náhrady nákladov na vzdelanie, nemôže byť úplné. Za náklady na vzdelanie možno totiž považovať len tie výdavky, ktoré podmieňujú samotné prijatie žiaka do školy a jeho pripustenie na jej vzdelávací program. Nezdá sa, že by v prejednávanej veci bol zápis žiakov do dotknutých škôl podmienený zaplatením zápisného. Dotknuté príspevky rodičov platené neziskovým organizáciám pokrývajú osobitný vzdelávací program dvoch škôl.
21

Komisia spochybňuje, že by OOUPZ mal byť povinný žalobcovi vrátiť sumy, ktoré boli zrazené z jeho odmeny. V tejto súvislosti pripomína, že žalobcovi nebolo možné uložiť prísnejší postih ako pokarhanie a dodáva, že tento postih neodráža závažnosť porušení, ku ktorým došlo. Podľa nej by v dôsledku toho bolo vrátenie zrazených súm, ktoré vyplýva z doslovného výkladu článku 24 ods. 4 prílohy IX služobného poriadku, v rozpore s cieľom tohto ustanovenia, ktorým je zrušiť účinky zrážok, ktoré sa na konci disciplinárneho konania považujú za nadbytočné vzhľadom na nízku závažnosť preukázaných porušení. Z doslovného výkladu tohto ustanovenia podľa nej tiež vyplýva bezdôvodné obohatenie zamestnanca, ktorému by boli vrátené sumy, ktoré boli zrazené z jeho odmeny, a to napriek závažnosti vytýkaných porušení, ako aj porušenie rovnosti zaobchádzania so zamestnancami, ktorí sa dopustili tých istých porušení, keď boli v službe, a to podľa toho, či sa zachovali alebo nezachovali nepretržité a stále právne vzťahy s týmito zamestnancami po skončení ich funkcií. Zamestnanci, ktorí teda ako žalobca už nemajú vzťah s Komisiou, by mohli z dôvodu nemožnosti uložiť im prísnejšie postihy ako pokarhanie, získať vrátenie zrážok z ich odmeny, hoci v čase, keď bolo o nich rozhodnuté, boli úplne opodstatnené. Komisia subsidiárne dodáva, že sumy, ktoré sa majú vrátiť, možno prípadne navýšiť o úroky len v prípade, že na záver disciplinárneho konania nebol prijatý žiadny postih.
146

Na podporu štvrtého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že OOUPZ ju pred prijatím napadnutého pôvodného rozhodnutia nevypočul, čím porušil článok 41 ods. 2 Charty základných práv. Keby však bola vypočutá, mohla by uviesť, že potreby oddelenia pre návštevnícky program narastajú a vyžadujú predĺženie jej pracovnej zmluvy. OOUPZ by sa tak mohol opýtať tohto oddelenia na jeho skutočné potreby a objasniť zjavný rozpor medzi jeho reálnymi potrebami a napadnutým pôvodným rozhodnutím, v ktorom bola existencia uvedených potrieb popretá. Taktiež by mohla upozorniť OOUPZ na skutočnosť, že 24. apríla 2015 podala sťažnosť proti rozhodnutiu o preradení s cieľom namietať trvalú povahu uvedeného preradenia, rovnako ako by mohla uviesť, že iné oddelenia GR pre komunikáciu potrebujú ľudské zdroje, predovšetkým riaditeľstvo pre médiá a v rámci neho audiovizuálne oddelenie. Aj uverejnenie štyroch oznámení o voľnom pracovnom mieste v období od 27. marca do 29. mája 2015 by bolo tiež skutočnosťou, ktorej by sa mohla pred OOUPZ dovolávať na účely preukázania existencie uvedených potrieb. Na podporu žiadosti o obnovenie by napokon mohla získať svedectvo riaditeľa riaditeľstva pre médiá o stave potrieb tohto riaditeľstva.
58

Ak by sa však v prípade, ako je ten prejednávaný, vychádzalo z toho, že implicitným rozhodnutím OOUPZ z 11. apríla 2016 tento orgán konštatoval neexistenciu psychického obťažovania alebo ho odmietol konštatovať, znamenalo by to, že by sa OOUPZ počas celého administratívneho vyšetrovania pripisoval dočasný postoj, podľa ktorého nejde o prípad spadajúci do pôsobnosti článku 12a služobného poriadku.
5

Námietka bola založená na skoršej slovnej ochrannej známke Európskej únie NANA, zapísanej 19. apríla 2011 pod číslom 6218945, označujúcej najmä výrobky zaradené do tried 14, 18 a 26, ktoré pre každú z uvedených tried zodpovedajú tomuto opisu: — trieda 14: „Hodinárske výrobky a nástroje na meranie času každého druhu; bižutéria; prívesky na kľúče; šperky; klenoty; dekoračné výrobky z drahých kovov“, — trieda 18: „Koža a imitácie kože, výrobky z týchto materiálov, ktoré sú zahrnuté v triede 18; tašky každého druhu (zaradené do triedy 18); peňaženky, náprsné tašky; cestovné tašky každého druhu (zaradené do triedy 18); dáždniky, slnečníky, vychádzkové palice; cestovné potreby a ich časti (zaradené do triedy 18)“, — trieda 26: „Umelé kvety“.
53

Naopak je potrebné uviesť, že pojem „opatrenie“ v zmysle článku 2 písm. d) nariadenia č. 1698/2005 v rozsahu, v akom zodpovedá „súbor[u] operácií, ktoré prispievajú k vykonaniu osi“, sa musí považovať za abstraktnú kategóriu operácií, ktorú si členské štáty môžu vybrať do svojho programu rozvoja s cieľom realizovať jednu zo štyroch osí uvedených v nariadení č. 1698/2005. Pozemkové úpravy sú teda opatrením, keď predstavujú všeobecnú akciu spočívajúcu v racionalizácii užívania poľnohospodárskej pôdy. To isté platí o obnove dedín, keď predstavujú všeobecnú akciu spočívajúcu v zlepšení životných podmienok vo vidieckych oblastiach. Naopak, od momentu, keď pozemkové úpravy alebo obnova dediny patria do rámca identifikovateľnej akcie spojenej najmä so zemepisným miestom alebo konkrétnym spoločenstvom jednotlivcov, musia sa považovať za operáciu.
3

Výrobky, na ktoré sa vzťahovala prihlasovaná ochranná známka, sú zaradené do tried 25 a 28 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú pre každú z týchto tried tomuto opisu: — trieda 25: „Odevy s termoizolačnými vlastnosťami“, — trieda 28: „Hry, hračky; gymnastické a športové predmety nezaradené do iných tried; ozdoby na vianočné stromčeky“.
59

Navyše nie je vylúčené, že v takom prípade, akým je prejednávaný prípad, by zníženie hornej hranice trvania vylúčenia z piatich rokov na tri roky, ktoré vyplýva z článku 106 ods. 14 písm. c) finančného nariadenia v znení uplatniteľnom od 1. januára 2016, mohlo viesť príslušného povoľujúceho úradníka za inak rovnakých okolností a pri uplatnení tohto znenia finančného nariadenia k tomu, že by sa voči dotknutému hospodárskemu subjektu uplatnila kratšia doba trvania vylúčenia, než ak by tento úradník uplatnil predchádzajúce znenia finančného nariadenia a vykonávacieho nariadenia. V prejednávanom prípade samotná Komisia vo svojom liste z 1. marca 2016 uvedenom v bode 17 vyššie tvrdí, že pri stanovení doby trvania vylúčenia v dĺžke 18 mesiacov bolo zohľadnené zníženie hornej hranice doby trvania vylúčenia namiesto pôvodne navrhovaných dvoch rokov. V dôsledku toho tak článok 106 ods. 14 písm. c) finančného nariadenia v znení uplatniteľnom od 1. januára 2016 predstavuje in concreto ustanovenie, ktoré je voči žalobkyni zhovievavejšie, aj keď doba trvania vylúčenia, ktorú navrhuje Komisia vo svojom liste z 31. augusta 2015, už bola nižšia než novo stanovená horná hranica.
5

Súd pre verejnú službu v prvom rade pripomenul, že „protokol o opätovnom zaradení [, ktorý EUIPO a žalobca podpísali 1. decembra 2011,] stanovoval opätovné zaradenie žalobcu v rámci jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005, do platovej triedy a platového stupňa, do ktorých bol zaradený ku dňu, keď mu skončila zmluva, teda k 15. septembru 2009 večer“, a že týmto istým protokolom sa EUIPO „zaviazal od tohto istého dňa obnoviť služobný postup žalobcu a vyplatiť mu rozdiel medzi mzdou, ktorú by dostával medzi 16. septembrom 2009 a 30. novembrom 2011, ak by jeho zmluva nebola ukončená, a mzdou, ktorú skutočne dostával počas toho istého obdobia“. Usúdil, že „za týchto podmienok, ako výslovne vyplýva z článku 1 [uvedeného protokolu], možno konštatovať, že uvedený protokol zrušil rozhodnutie z 12. marca 2009 a žalobca bol so spätným účinkom opätovne zaradený v rámci plnenia jeho zmluvy dočasného zamestnanca, zmenenej a doplnenej 1. júna 2005, odo dňa, keď nadobudlo účinnosť rozhodnutie o ukončení zmluvy, teda od 15. septembra 2009 večer“. Konštatoval teda, že „vzhľadom na to, že zmluva dočasného zamestnanca žalobcu, zmenená a doplnená 1. júna 2005, sa má posudzovať… ako prvé obnovenie jeho zmluvy dočasného zamestnanca na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. a) PZOZ, žalobca nemôže tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie je rozpore s ustanoveniami článku 8 prvého odseku PZOZ z dôvodu, že [tento protokol] údajne predstavuje druhé obnovenie jeho zmluvy, ktorá ho zaväzuje s [EUIPO]“ (napadnutý rozsudok, bod 39).