ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Zmena v priebehu konania – Zákaz

2. Žaloba o nesplnenie povinnosti – Žaloba na určenie nesplnenia povinnosti členského štátu z dôvodu konania predchádzajúceho dňu jeho pristúpenia k Únii – Nariadenie č. 3577/92 – Podpis zmluvy vo verejnom záujme na námornú kabotáž, ktorej nepredchádzalo verejné obstarávanie

(Nariadenie Rady č. 3577/92, články 1 a 4)

Summary

1. Z článku 38 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a z príslušnej judikatúry vyplýva, že každý návrh na začatie konania musí označiť predmet konania, ako aj zhrnutie dôvodov a že toto označenie musí byť dostatočne jasné a presné, aby umožnilo žalovanému pripraviť si svoju obranu a Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie. Z toho vyplýva, že podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, musia vyplynúť koherentným a zrozumiteľným spôsobom už z textu samotného návrhu a návrhy žaloby musia byť formulované jednoznačne, aby Súdny dvor nerozhodol nad rámec návrhov alebo neopomenul rozhodnúť o niektorom žalobnom dôvode.

Pokiaľ zo znenia odôvodneného stanoviska, ako aj z návrhov v žalobe Komisie jednoznačne vyplýva, že Komisiou tvrdené údajné nesplnenie povinností vyplývajúcich pre tento členský štát z nariadenia č. 3577/92, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci členských štátov (námorná kabotáž), spočíva v tom, že tento štát pred pristúpením k Únii podpísal zmluvu vo verejnom záujme na námornú kabotáž, ktorej nepredchádzalo verejné obstarávanie, tvrdenie uvedené v replike, a na pojednávaní, podľa ktorého si uvedený štát nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z uvedeného nariadenia, odo dňa pristúpenia k Únii, nezodpovedá žalobným návrhom. Preto Súdny dvor po tom, ako preskúmal dôvodnosť tohto tvrdenia, nemôže o ňom rozhodnúť bez toho, aby rozhodol ultra petita .

(pozri body 12, 15 – 19)

2. Žaloba, ktorej predmetom je určenie nesplnenia povinnosti členského štátu, ktoré mu vyplývajú z nariadenia č. 3577/92, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci členských štátov (námorná kabotáž), z dôvodu, že 16. apríla 2004 podpísal zmluvu vo verejnom záujme na námornú kabotáž, ktorej nepredchádzalo verejné obstarávanie, by mohla byť úspešná len vtedy, ak by toto nariadenie ukladalo uvedenému štátu povinnosť dodržiavať určité povinnosti už pred pristúpením tohto štátu k Únii, teda pred 1. májom 2004. Tieto povinnosti by zahŕňali najmä to, aby sa štáty v období, ktoré predchádza uplatniteľnosti nariadenia č. 3577/92 voči nim, zdržali uzatvárania zmlúv o poskytovaní služieb vo verejnom záujme spôsobom, ktorý by nebol v súlade s článkami 1 a 4 tohto nariadenia.

Keďže Komisia nijako nepodložila dôvody uvedené na podporu svojej žaloby o prípadnej existencii týchto povinností, žaloba o nesplnenie povinnosti nemôže byť úspešná.

(pozri body 20 – 22)
Keywords

Summary



Keywords

Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78 – Zákaz diskriminácie na základe veku

(Smernica Rady 2000/78, článok 2 a článok 6 ods. 1)

Summary

Článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78/ES, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej pracovníci majúci nárok na vyplácanie starobného dôchodku svojim zamestnávateľom v rámci dôchodkového systému, do ktorého vstúpili pred dosiahnutím veku 50 rokov, nemôžu výlučne na základe tejto skutočnosti dostať osobitné odstupné určené na podporu opätovného profesijného začlenenia pracovníkov, ktorí majú v podniku odpracovaných viac než 12 rokov.

Toto vylúčenie spočíva v myšlienke, že zamestnanci vo všeobecnosti opúšťajú trh práce hneď, ako získajú nárok na starobný dôchodok vyplácaný ich zamestnávateľom, a že do dôchodkového systému vstúpili predtým, než dosiahli vek 50 rokov. Na základe tohto posúdenia súvisiaceho s vekom pracovník, ktorý sa napriek tomu, že spĺňa podmienky vzniku nároku na dôchodok vyplácaný jeho zamestnávateľom, chce dočasne tohto dôchodku vzdať, aby mohol pokračovať v profesijnej kariére, nemôže dostať osobitné odstupné, hoci je určené na jeho ochranu. Preto s legitímnym cieľom vyhnúť sa tomu, aby sa táto náhrada poskytla osobám, ktoré si nehľadajú nové zamestnanie, ale budú poberať náhradný príjem vo forme starobného dôchodku z profesijného dôchodkového systému, dotknuté opatrenie vedie k tomu, že zbavuje nároku na túto náhradu prepustených pracovníkov, ktorí chcú ostať na trhu práce, a to výlučne z dôvodu, že by mohli, najmä vzhľadom na svoj vek, poberať takýto dôchodok.

Navyše dotknuté opatrenie zakazuje celej jednej kategórii pracovníkov definovanej na základe vekového kritéria vzdať sa dočasne vyplácania starobného dôchodku ich zamestnávateľom v prospech poskytnutia osobitného odstupného určeného na to, aby im pomohlo pri hľadaní zamestnania. Toto opatrenie môže tiež nútiť pracovníkov, aby akceptovali starobný dôchodok v menšej výške oproti dôchodku, na aký by mohli mať nárok, ak by boli profesijne činní až do vyššieho veku, čím im spôsobuje z dlhodobého hľadiska významnú stratu na príjme.

(pozri body 44, 46, 49 a výrok)
15

Článok 31 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Vzťah k iným právnym nástrojom“, znie takto: „1. Bez porušenia ich uplatňovania vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími štátmi toto rámcové rozhodnutie s účinnosťou od 1. januára 2004 nahrádza príslušné ustanovenia nasledujúcich dohovorov v oblasti vydávania osôb vo vzťahoch medzi členskými štátmi: a) Európsky dohovor o vydávaní z 13. decembra 1957, jeho doplňujúci protokol z 15. októbra 1975, jeho druhý doplňujúci protokol zo 17. marca 1978 a Európsky dohovor o potláčaní terorizmu z 27. januára 1977, pokiaľ ide o vydávanie osôb; b) Dohodu medzi 12 členskými štátmi Európskych spoločenstiev o zjednodušení a modernizácii spôsobov postúpenia žiadostí o vydanie z 26. mája 1989; c) Dohovor z [roku] 1995…; d) Dohovor z [roku] 1996…; e) Hlavu III, kapitolu 4 Dohovoru z 19. júna 1990, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 o postupnom zrušení kontrol na spoločných hraniciach. 2. Členské štáty môžu naďalej uplatňovať platné dvojstranné alebo mnohostranné dohody alebo postupy, ak toto Rámcové rozhodnutie prijali [účinné v čase prijatia tohto rámcového rozhodnutia — neoficiálny preklad], pokiaľ tieto dohody alebo postupy umožnia ciele tohto Rámcového rozhodnutia rozšíriť [alebo prehĺbiť — neoficiálny preklad] a pomôcť zjednodušiť alebo uľahčiť ďalšie odovzdávania osôb, na ktoré sa vzťahujú európske zatykače. Členské štáty môžu uzatvoriť dvojstranné a mnohostranné dohody alebo postupy po prijatí [nadobudnutí účinnosti — neoficiálny preklad] tohto rámcového rozhodnutia, pokiaľ tieto dohody alebo postupy umožnia rozšírenie alebo predĺženie [prehĺbenie — neoficiálny preklad] cieľov tohto rámcového rozhodnutia a pomôžu zjednodušiť alebo uľahčiť postupy pre odovzdávanie osôb, na ktoré sa vzťahujú európske zatykače, najmä stanovením kratších lehôt, než sú lehoty stanovené v článku 17, rozšírením zoznamu trestných činov stanovených v článku 2 ods. 2, ďalším obmedzením dôvodov na odmietnutie uvedených v článkoch 3 a 4, alebo znížením hodnoty uvedenej v článku 2 ods. 1 alebo 2. Dohody alebo postupy uvedené v druhom pododseku nemôžu v žiadnom prípade ovplyvniť vzťahy s členskými štátmi, ktoré nie sú ich účastníkmi. Členské štáty do troch mesiacov od nadobudnutia účinnosti tohto rámcového rozhodnutia oznámia Rade a Komisii existujúce dohody a postupy uvedené v prvom pododseku, v ktorých uplatňovaní chcú pokračovať. Členské štáty oznámia Rade a Komisii aj všetky nové dohody alebo postupy uvedené v druhom pododseku do troch mesiacov od ich podpísania. 3. Ak dohovory alebo postupy uvedené v odseku 1 sa uplatňujú na územiach členských štátov alebo na územiach, za ktorých vonkajšie vzťahy je zodpovedný členský štát, na ktorý sa toto rámcové rozhodnutie neuplatňuje, tieto dokumenty sa naďalej uplatnia v riadení vzťahov medzi týmito územiami a inými členskými štátmi.“
67

Okrem toho priznať členským štátom výlučnú právomoc udeliť alebo zamietnuť štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občanov Únie a ktorí sa už nelegálne zdržiavali v inom členskom štáte, vstup a pobyt na ich území by znamenalo, že sloboda pohybu občanov Únie v členskom štáte, ktorého nie sú štátnymi príslušníkmi, by bola v prípade jednotlivých členských štátov rôzna, v závislosti od ustanovení vnútroštátneho práva v oblasti prisťahovalectva, pričom niektoré členské štáty by vstup a pobyt rodinných príslušníkov občana Únie povolili a iné členské štáty by ich zamietli.
7

Odôvodnenie č. 17 nariadenia upresňuje: „V prípadoch neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa sa má bez odkladu dosiahnuť návrat dieťaťa, a na tento účel by sa mal naďalej uplatňovať Haagsky dohovor [z roku 1980], doplnený ustanoveniami tohto nariadenia, najmä jeho článkom 11. Súdy členského štátu, do ktorého bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané, majú mať možnosť zabrániť jeho návratu v osobitných a náležite odôvodnených prípadoch. Takéto rozhodnutie by sa však mohlo nahradiť následným rozhodnutím súdu členského štátu, v ktorom malo dieťa svoj obvyklý pobyt predtým, než došlo k neoprávnenému premiestneniu alebo zadržaniu. Ak by takýto rozsudok ukladal návrat dieťaťa, návrat by sa mal uskutočniť bez potreby osobitného konania o uznaní a výkone takéhoto rozsudku v členskom štáte, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané.“
Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Preskúmanie zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom – Vylúčenie

(Článok 234 ES)

2. Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Daňové zvýhodnenia poskytnuté výrobným a pracovným družstvám – Zahrnutie – Podmienky

(Článok 87 ods. 1 ES)

Summary

1. Súdnemu dvoru síce neprináleží, aby v rámci konania začatého podľa článku 267 ZFEÚ posudzoval súlad noriem vnútroštátneho práva s právom Únie ani aby vykladal zákony a iné právne predpisy vnútroštátneho práva, ale napriek tomu je príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce do rámca práva Únie, ktoré mu umožnia posúdiť tento súlad na účely rozhodnutia vo veci, o ktorej rozhoduje.

Presnejšie, právomoc Komisie posudzovať zlučiteľnosť určitej pomoci so spoločným trhom nebráni tomu, aby sa vnútroštátny súd obrátil na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v súvislosti s výkladom pojmu pomoc. Súdny dvor tak môže vnútroštátnemu súdu najmä poskytnúť výkladové prvky týkajúce sa práva Únie, ktoré mu umožnia určiť, či vnútroštátne opatrenie možno v zmysle uvedeného práva považovať za štátnu pomoc.

(pozri body 34, 35)

2. Oslobodenia od dane poskytnuté v prospech výrobných a pracovných družstiev podľa vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa upravujú daňové zvýhodnenia, predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, len ak boli splnené všetky podmienky na uplatnenie tohto ustanovenia, ktorými sú po prvé financovanie takého opatrenia štátom alebo prostredníctvom štátnych prostriedkov, po druhé selektívnosť takéhoto opatrenia, ako aj po tretie vplyv tohto opatrenia na obchod medzi členskými štátmi a skreslenie hospodárskej súťaže, ktoré z tohto opatrenia vyplýva. Za týchto okolností prislúcha vnútroštátnemu súdu konkrétne posúdiť selektívnu povahu oslobodení od dane poskytnutých výrobným a pracovným družstvám, ako aj ich prípadné odôvodnenie na základe povahy alebo všeobecnej štruktúry vnútroštátneho daňového systému, do ktorého spadajú, pričom musí najmä zistiť, či sa predmetné družstvá skutočne nachádzajú v podobnej situácii ako ostatné hospodárske subjekty založené vo forme ziskových právnych subjektov, a ak je to skutočne tak, či je výhodnejšie daňové zaobchádzanie vyhradené pre tieto družstvá vlastné základným zásadám daňového systému uplatňovaného v dotknutom členskom štáte a tiež či je v súlade so zásadami koherencie a proporcionality.

(pozri body 43, 82 a výrok)
18

Corte suprema di cassazione rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Čo sa na účely DPH v zmysle článku 9 ods. 2 písm. e) šiestej smernice… rozumie pod miestom poskytovania reklamných služieb, ktoré osoba, ktorá má sídlo na území členského štátu Európskeho spoločenstva, poskytuje adresátovi, ktorý je usadený mimo územia Spoločenstva, ale daňového zástupcu má na území členského štátu. A najmä, či je takým miestom miesto adresáta správy, kde má sídlo spoločnosť, ktorá je daňovým zástupcom pre Taliansko spoločnosti, ktorá nepatrí do Spoločenstva, miesto, kde má sídlo spoločnosť, ktorá nepatrí do Spoločenstva, ktorá žiada o reklamné služby, alebo miesto, kde je usadený zákazník spoločnosti, ktorá nepatrí do Spoločenstva?“
15

Okrem toho za predpokladu, že by toto dvojité zdanenie predstavovalo obmedzenie voľného pohybu kapitálu, uvedený súd sa pýta, či by bolo odôvodnené článkom 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy ES [teraz článok 58 ods. 1 písm. a) ES] tak, ako je vykladaný vo vyhlásení č. 7 o článku 73d Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva pripojenom k Zmluve o EÚ (Ú. v. ES 1992, C 191, s. 95), podľa ktorého „Konferencia potvrdzuje, že právo členských štátov uplatniť relevantné ustanovenia ich daňovej legislatívy uvedené v článku 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva sa týka výlučne ustanovení, ktoré existujú ku koncu roka 1993. Toto vyhlásenie sa však vzťahuje len na pohyb kapitálu a platobný styk medzi členskými štátmi“ [neoficiálny preklad]. Keďže ustanovenia § 21 ErbStG pochádzajú spred roka 1993, vyhlásenie nového znenia tohto zákona v roku 1997 nie je konštitutívnym aktom zákonodarcu rovnajúcim sa novému uverejneniu.
4

Odôvodnenia č. 3, 5, 9 a 10 nariadenia č. 1383/2003 znejú takto: „(3) V prípadoch, keď napodobeniny, pirátsky tovar a vo všeobecnosti tovar porušujúci právo duševného vlastníctva pochádza alebo prichádza z tretích krajín, jeho dovoz na colné územie spoločenstva… by sa mal zakázať a mal by byť zriadený postup umožňujúci colným orgánom uplatňovanie tohto zákazu tak účinne, ako je to len možné. … (5) Na obdobie potrebné na určenie, či je podozrivý tovar skutočne napodobeninou, pirátskym tovarom alebo tovarom porušujúcim niektoré práva duševného vlastníctva, by malo konanie colných orgánov zahŕňať odklad uvoľnenia do voľného obehu, vývozu a spätného vývozu, alebo zadržanie tovaru… … (9) S cieľom zjednodušiť uplatňovanie nariadenia pre colné správy a tiež pre držiteľov práv, malo by byť vytvorené ustanovenie pre pružnejší postup, ktorý umožňuje zničenie tovaru porušujúceho určité práva duševného vlastníctva, bez existencie akejkoľvek povinnosti začať konanie, s cieľom preukázať, či sa podľa vnútroštátneho práva právo duševného vlastníctva porušilo. (10) Je potrebné ustanoviť opatrenia uplatniteľné na tovar, u ktorého sa zistilo, že je napodobeninou, pirátskym tovarom alebo tovarom všeobecne porušujúcim niektoré práva duševného vlastníctva. Tieto opatrenia by nemali iba zbaviť subjekty, ktoré sú zodpovedné z transakcií s takýmto tovarom, ekonomických požitkov z obchodovania a pokutovať ich, ale mali by tiež predstavovať účinnú prekážku pre ďalšie obchodovania tohto druhu.“
9

Článok 20 nariadenia č. 343/2003 stanovuje: „1. Žiadateľ o azyl sa vráti [prijme späť — neoficiálny preklad] v súlade s článkom 4 ods. 5 a článkom 16 ods. 1 písm. c), d) a e) takto: a) dožiadanie o vrátenie žiadateľa [o prijatie žiadateľa späť — neoficiálny preklad] musí obsahovať informácie, ktoré umožnia dožiadanému členskému štátu overiť si, že je zodpovedný; b) členský štát, ktorý bol vyzvaný, aby vrátil [prijal späť — neoficiálny preklad] žiadateľa, je povinný vykonať potrebné kontroly a odpovedať na dožiadanie, ktoré mu bolo adresované čo najskôr a za žiadnych okolností nie neskôr ako do mesiaca od dožiadania o súhlas. Ak sa dožiadanie zakladá na údajoch získaných zo systému Eurodac, táto lehota sa skráti na dva týždne; c) ak dožiadaný členský štát neoznámi svoje rozhodnutie v lehote jedného mesiaca alebo dvoch týždňov uvedených v písm. b), považuje sa to za jeho súhlas s tým, že vráti [prijme späť — neoficiálny preklad] žiadateľa o azyl; d) členský štát, ktorý súhlasí s tým, že vráti [prijme späť — neoficiálny preklad] žiadateľa o azyl, je povinný znovu pripustiť túto osobu na svoje územie. Odovzdanie sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom požadujúceho členského štátu po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania o prevzatie [o prijatie späť — neoficiálny preklad] iným členským štátom alebo rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak sa pripúšťa odkladný účinok; e) žiadajúci členský štát oznámi žiadateľovi o azyl rozhodnutie o tom, že ho vráti [prijme späť — neoficiálny preklad] zodpovedný členský štát. V rozhodnutí sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá. Obsahuje podrobné údaje o lehotách na uskutočnenie odovzdania, a ak to je potrebné, obsahuje informácie o mieste a čase, v ktorom sa má žiadateľ dostaviť, ak cestuje do zodpovedného členského štátu vlastnou dopravou. Voči tomuto rozhodnutiu sa možno odvolať alebo ho je možné preskúmať. Odvolaním ani preskúmaním tohto rozhodnutia sa nepozastaví vykonávanie odovzdania, iba ak súdy alebo príslušné orgány takto rozhodnú v každom jednotlivom prípade, ak to vnútroštátne právne predpisy umožňujú. Ak to je potrebné, žiadajúci členský štát zabezpečí žiadateľovi o azyl laissez-passer (priepustku) v podobe prijatej v súlade s postupom uvedeným v článku 27 ods. 2. Zodpovedný členský štát podľa potreby informuje žiadajúci členský štát o bezpečnom príchode žiadateľa o azyl alebo o skutočnosti, že sa nedostavil v stanovenej lehote. 2. Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovednosť pripadne členskému štátu, v ktorom bola podaná žiadosť o azyl. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak sa žiadateľ o azyl skrýva. …“
23

Komisia Európskych spoločenstiev má tiež určité výhrady, pokiaľ ide o relevantnosť položenej otázky. Tvrdí totiž, že samostatne zárobkovo činná cezhraničná osoba musí byť usadená na území druhej zmluvnej strany, ako to vo všeobecnosti a pre všetky samostatne zárobkovo činné osoby stanovuje článok 12 ods. 1 prílohy dohody. Vzhľadom na to, že zo spisu nevyplýva, že pán Stamm by vlastnil druhú prevádzku so sídlom v Spolkovej republike Nemecko, prostredníctvom ktorej by sa pripájal k nemeckému hospodárskemu životu a obracal sa na štátnych príslušníkov tohto štátu, môže Komisia len vyvodiť, že dotknutá osoba je považovaná za osobu, ktorá nie je usadená v Nemecku a nie je „samostatne zárobkovo činnou cezhraničnou osobou“ v zmysle dohody.
19

Európskym zatykačom z 21. marca 2006 požiadal okresný prokurátor v Helsinkách poľský súdny orgán o zadržanie A. Leymanna, podozrivého zo spáchania závažného trestného činu týkajúceho sa nedovoleného obchodu s omamnými látkami spáchaného v období od 1. januára 2005 do 21. marca 2006 a o jeho odovzdanie na trestné stíhanie. Podľa tohto zatykača doviezol A. Leymann spoločne so svojimi spolupáchateľmi neoprávnene do Fínska veľké množstvo amfetamínu, ktorý je považovaný za obzvlášť nebezpečnú omamnú látku, s cieľom jeho ďalšieho predaja.
4

Podľa článku 2 smernice 1999/5: „Na účely tejto smernice platia nasledovné definície: a) ‚prístroj‘ znamená akékoľvek zariadenie, a to buď rádiové zariadenie alebo koncové telekomunikačné zariadenie alebo obe; … c) ‚rádiové zariadenie‘ znamená výrobok alebo jeho príslušný komponent, schopný komunikácie prostredníctvom prostriedkov emitujúcich a/alebo prijímajúcich rádiové vlny, používajúc spektrum pridelené pre pozemskú alebo družicovú rádiokomunikáciu; d) ‚rádiové vlny‘ znamenajú elektromagnetické vlny o frekvencii od 9 kHz do 3000 GHz, šírené vzduchom bez umelého vedenia; …“
9

Po zmenách vnesených do smernice 85/337 smernicou 97/11/ES Rady z 3. marca 1997 (Ú. v. ES L 73, s. 5; Mim. vyd. 15/003, s. 151) bola táto vyhláška nahradená vyhláškou o územnom plánovaní v mestách a na vidieku (Anglicko a Wales) z roku 1999 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 1999 (S. I. 1999/293)] v znení vyhlášky o územnom plánovaní v mestách a na vidieku (Anglicko a Wales) z roku 2006 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 2006 (S. I. 2006/3295), ďalej len „vyhláška PPP“].
3

Článok 5 ods. 1 až 3 smernice stanovuje: „1. Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali: a) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná; b) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej natoľko podobné, a zároveň sú si natoľko podobné príslušné tovary alebo služby, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie medzi označením a ochrannou známkou. 2. Každý členský štát môže tiež stanoviť, že majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby používali v obchodnom styku akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné, pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno a ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu znamenalo, že by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo. 3. V rámci odsekov 1 a 2 možno okrem iného zakázať: a) umiestňovať označenie na tovary alebo na ich obal; b) ponúkať tovary alebo ich uvádzať na trh, alebo na tieto účely skladovať pod týmto označením, alebo ponúkať alebo poskytovať takto označené služby; c) dovážať alebo vyvážať takto označený tovar; d) používať toto označenie v obchodnej korešpondencii a v reklame.“
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi niektorými veriteľmi Central Bank of Iraq (ďalej len „CBI“), a to Draka NK Cables Ltd so sídlom vo Fínsku, AB Sandvik International so sídlom vo Švédsku, VO Sembodja BV so sídlom v Holandsku a Parc Healthcare International Ltd so sídlom v Írsku (spoločne ďalej len „dovolatelia“), a ďalším veriteľom CBI, spoločnosťou Omnipol Ltd so sídlom v Českej republike (ďalej len „Omnipol“), týkajúceho sa rozhodnutia o vyhlásení vykonateľnosti vydaného rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Súd prvého stupňa v Bruseli), ktorým sa povolil výkon rozsudku Gerechtshof te Amsterdam (Holandsko) z 11. decembra 2003 týkajúceho sa pohľadávok Omnipolu voči CBI.