ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Vnútroštátny súd v súlade so stanoviskom, ktoré poskytol inšpektorát, a s odkazom na zbierku textov týkajúcich sa colnej hodnoty uvádza, že článok 145 ods. 2 vykonávacieho nariadenia by sa mohol týkať iba prípadov, keď sa a posteriori preukáže, že ku dňu prijatia colného vyhlásenia na prepustenie do voľného obehu bol tovar skutočne vadný. Tento súd sa takisto domnieva, že toto ustanovenie by sa mohlo vykladať extenzívnejšie a týkať sa prípadov, keď sa zistí, že v čase prijatia uvedeného colného vyhlásenia existovalo riziko súvisiace s výrobou, a to že na dovezenom tovare sa skutočne vyskytne vada.
69

V bode 61 napadnutého rozsudku totiž Všeobecný súd konštatoval, bez toho, že by to EUIPO spochybňoval v rámci tohto odvolania, že obe zložky, z ktorých sa skladá skoršia ochranná známka, konkrétne štylizovaný kaktus a slovný prvok „Cactus“, nesú rovnaký sémantický obsah. Z tohto konštatovania pritom vyplýva, že podľa Všeobecného súdu sa nemožno domnievať, že by slovný prvok „Cactus“ mal odlišnú rozlišovaciu spôsobilosť ako štylizovaný kaktus, a že vynechanie tohto prvku v skrátenej forme skoršej obrazovej ochrannej známky nie je pri vnímaní tejto ochrannej známky v jej celistvosti dostatočne významné na to, aby to ovplyvnilo jej rozlišovaciu spôsobilosť.
–

Minister for the Environment, Ireland a Attorney General, v zastúpení: E. Creedon a S. Purcell, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci J. Connolly, SC, a C. Toland, BL,
20

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy) navyše uviedol, že VLRD uskutočňovala v priemere pätnásť interných operácií ročne v prospech svojej materskej spoločnosti, ktorá bola pre tento druh operácií oslobodená od povinnosti postupovať podľa pravidiel verejného obstarávania. V tejto súvislosti zdôraznil, že v prípade, ak by samotná materská spoločnosť zabezpečovala činnosti zabezpečované svojou dcérskou spoločnosťou, podliehala by uvedeným pravidlám, pokiaľ ide o nadobúdanie vozidiel, materiálov a iných potrieb nevyhnutných na údržbu lokomotív a koľajových vozidiel alebo na iné práce, a to v súlade s litovským zákonom o verejnom obstarávaní. Uviedol, že v takej situácii bolo potrebné analyzovať, či skutočnosť, keď materská spoločnosť využíva služby dcérskej spoločnosti na realizáciu hospodárskych operácií všeobecného záujmu, neumožňovala obchádzanie právnej úpravy v oblasti verejného obstarávania.
24

Takýto výklad nemôže byť spochybnený ani tvrdením odporkýň vo veci samej, podľa ktorého široký výklad práva na slobodný výber advokáta alebo právneho zástupcu by viedol k tomu, že by bolo každé poistenie právnej ochrany pretransformované na poistenie založené na princípe „krytia nákladov“ v zmysle článku 3 ods. 2 písm. c) smernice 87/344. Súdny dvor totiž už rozhodol, že vlastná pôsobnosť opatrení upravených v článku 3 ods. 2 písm. a) a b) smernice 87/344 zostáva zachovaná aj v prípade, že z článku 4 ods. 1 písm. a) tejto smernice je vyvodzované samostatné právo osoby, ktorá má poistenie právnej ochrany, na slobodný výber jej právneho zástupcu (pozri v tomto zmysle rozsudok Eschig, C‑199/08, EU:C:2009:538, bod 49).
37

Informácie obsiahnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neslúžia iba na to, aby Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť užitočné odpovede, ale aj na to, aby vládam členských štátov, ako aj ďalším dotknutým stranám bola poskytnutá možnosť podať pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Súdnemu dvoru prináleží dbať na to, aby táto možnosť bola zaručená, lebo podľa uvedeného článku sa oznamujú dotknutým osobám iba návrhy na začatie prejudiciálneho konania doplnené o preklad do úradného jazyka každého členského štátu, s výnimkou vnútroštátneho spisu, ktorý Súdnemu dvoru prípadne predložil vnútroštátny súd (rozsudok zo 4. mája 2016, Philip Morris Brands a i., C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 49, ako aj citovaná judikatúra).
71

Ďalej, hoci vznik CHMO odpovedá sčasti na obavy o životné prostredie, táto okolnosť nie je postačujúca na to, aby sa dospelo k záveru, že opatrenie tejto povahy patrí do politiky životného prostredia. Keďže článok 11 ZFEÚ stanovuje, že požiadavky ochrany životného prostredia musia byť zahrnuté do definície a realizácie politík a činností Únie, samotná skutočnosť, že opatrenie sleduje cieľ alebo obsahuje zložku, ktorá súvisí s ochranou životného prostredia, neimplikuje nevyhnutne, že toto opatrenie patrí do právomoci, ktorá je rozdelená medzi Úniu a členské štáty v oblasti životného prostredia. Ešte totiž treba, aby ťažisko tohto opatrenia bolo viac na strane politiky životného prostredia. V predmetnom prípade ťažisko dokumentu na rokovanie, ako aj plánovaných opatrení a následne ťažisko napadnutých rozhodnutí sa skôr prikláňa k výlučnej právomoci, ktorú má Únia v oblasti zachovania morských biologických zdrojov.
59

V takýchto situáciách by podľa článku 23 programového zákona musel byť preukázaný úmysel, teda to, že zámerom bolo „vyhnúť sa belgickej právnej úprave sociálneho zabezpečenia, ktorá by sa na danú situáciu inak uplatňovala, ak by… zákonné a správne opatrenia boli riadne dodržané“. Naopak, pod tento článok by nespadali prípady sociálnej optimalizácie alebo prípady, v ktorých osvedčenia A1 obsahujú len jednoduché vecné chyby.
39

Keďže Maltská republika tvrdí, že režim výnimky nie je určený iba na získavanie pinkovitých vtákov na účely ich chovu v zajatí, ale má tiež umožniť osobám, ktoré uskutočňujú odchyt živých jedincov, legálne vykonávať svoju činnosť odchytu a držania v zajatí založenú na vnútroštátnej tradícii, Komisia zdôrazňuje, že ak by sa prijal tento argument, kritérium neexistencie iného uspokojivého riešenia podľa článku 9 ods. 1 smernice 2009/147 by bolo zbavené svojho zmyslu. Nadmerné rozšírenie rozsahu pôsobnosti ustanovenia o výnimke, ktorú upravuje toto ustanovenie, by ohrozilo systém ochrany zavedený touto smernicou. To by malo za následok, že by nemohlo existovať vôbec žiadne iné uspokojivé riešenie, keďže žiadne iné riešenie by nebolo porovnateľné s odchytom voľne žijúcich vtákov.
20

Vnútroštátny súd sa však pýta na zlučiteľnosť zmien, ktoré do talianskej právnej úpravy zaviedol legislatívny dekrét č. 158/2015, s právom Únie, a pokiaľ by tieto zmeny neboli v súlade s týmto právom, tento súd sa domnieva, že by bol povinný ich neuplatniť a vrátiť sa k pôvodnému zneniu legislatívneho dekrétu č. 74/2000, takže by sa pánovi Scialdonemu mohla stále uložiť trestnoprávna sankcia.
31

Za týchto okolností Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa [smernica 94/19] vykladať v tom zmysle, že finančné prostriedky, ktoré boli odpísané z účtu so súhlasom osôb alebo ktoré tieto osoby samy previedli alebo zaplatili na účet otvorený na meno úverovej inštitúcie vedený v inej úverovej inštitúcii, možno považovať za vklad podľa tejto smernice? 2. Má sa článok 7 ods. 1 [smernice 94/19] v spojení s jej článkom 8 ods. 3 chápať v tom zmysle, že každému, koho nárok možno preukázať pred dňom prijatia rozhodnutia v zmysle článku 1 ods. 3 bodu i) alebo ii) [uvedenej smernice], sa musí vyplatiť suma na základe poistenia vkladov až do výšky uvedenej v článku 7 ods. 1 [tejto smernice]? 3. Je definícia ‚bežnej bankovej činnosti‘ na účely [smernice 94/19] relevantná pre výklad pojmu vklad ako kladného zostatku vyplývajúceho z bankových činností? Má sa táto definícia brať do úvahy aj pri výklade pojmu vklad vo vnútroštátnych právnych predpisoch, ktorými bola prebratá [táto smernica]? 4. V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku, ako sa má chápať a vykladať pojem ‚bežná banková činnosť‘ použitý v článku 1 ods. 1 [smernice 94/19]: a) aké bankové činnosti sa majú považovať za bežné alebo na základe akých kritérií sa má určiť, či je konkrétna banková činnosť bežnou bankovou činnosťou? b) má sa pojem bežná banková činnosť posudzovať so zreteľom na cieľ vykonávaných bankových činností alebo na subjekty, medzi ktorými sa také bankové činnosti vykonávajú? c) má sa pojem vklad ako kladný zostatok vyplývajúci z bežných bankových činností použitý v smernici [94/19] vykladať tak, že sa vzťahuje len na prípady, keď sa všetky činnosti vedúce k vzniku takého zostatku považujú za bežné? 5. Ak finančné prostriedky vybočujú z definície pojmu ‚vklad‘ podľa [smernice 94/19], ale členský štát sa rozhodol prebrať smernice [94/19] a [97/9] do vnútroštátneho práva takým spôsobom, že finančné prostriedky, na ktoré má vkladateľ nároky vyplývajúce zo záväzku úverovej inštitúcie poskytovať investičné služby, sa tiež považujú za vklad, možno krytie vkladov uplatniť len vtedy, keď sa určí, že úverová inštitúcia v konkrétnom prípade vystupovala ako investičná spoločnosť a finančné prostriedky boli na ňu prevedené, aby vykonávala investičnú činnosť v zmysle smernice [97/9] a smernice [MiFID]?“
34

Zo samotného znenia článku 50 Charty vyplýva, že zakazuje trestne stíhať alebo sankcionovať tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté porušenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2017, Orsi a Baldetti, C‑217/15 a C‑350/15, EU:C:2017:264, bod 18). Ako to uvádza vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, rôzne stíhania a sankcie trestnej povahy sa v konaní vo veci samej týkajú tej istej osoby, a to pána Menciho.
22

Za týchto podmienok Cour du travail de Bruxelles (Odvolací súd pre pracovnoprávne spory Brusel) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 17 ods. 3 písm. c) bod iii) smernice 2003/88... vykladať v tom zmysle, že umožňuje členským štátom vylúčiť určité kategórie hasičov prijatých do verejného hasičského zboru z uplatňovania všetkých ustanovení, ktorými bola táto smernica prebratá, vrátane ustanovenia vymedzujúceho pracovný čas a čas odpočinku? 2. Keďže smernica 2003/88... stanovuje len minimálne požiadavky, má sa vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby bola vo vnútroštátnom práve zachovaná alebo prijatá menej reštriktívna definícia pracovného času? 3. Má sa vzhľadom na článok 153 [ods. 5] ZFEÚ a na ciele smernice 2003/88... článok 2 uvedenej smernice v rozsahu, v akom vymedzuje hlavné pojmy použité v smernici a najmä pojem pracovný čas a čas odpočinku, vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na pojem pracovný čas, na základe ktorého sa má určiť príslušná odmena za domácu pohotovosť? 4. Bráni smernica 2003/88... tomu, aby sa čas domácej pohotovosti považoval za pracovný čas, pokiaľ pracovník síce vykonáva pohotovosť doma, no obmedzenia, ktoré musí počas pohotovosti znášať (akým je povinnosť reagovať na zavolanie zamestnávateľa v lehote 8 minút), spôsobujú veľmi významné zúženie možností vykonávať iné činnosti?“
52

Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Má sa pojem ‚služba‘ podľa článku 4 bodu 1 smernice 2006/123 vykladať v tom zmysle, že maloobchodný predaj, ktorý spočíva v predaji takého tovaru, ako je obuv a odevy, spotrebiteľom, predstavuje službu, na ktorú sa na základe článku 2 ods. 1 uvedenej smernice uplatňujú jej ustanovenia? 2. Predmetná úprava sa týka vylúčenia určitých foriem maloobchodného predaja, ako je predaj obuvi a odevov, na území mimo centra mesta, a to s cieľom zachovať udržateľný rozvoj centra mesta a predísť neobsadenosti obchodných priestorov v mestskej zóne. Vzhľadom na odôvodnenie 9 smernice 2006/123, je právny predpis obsahujúci takúto právnu úpravu vylúčený z jej pôsobnosti, keďže takéto predpisy sa musia považovať za pravidlá pre ‚územné plánovanie v mestách a na vidieku…, ktoré konkrétne neupravujú alebo neovplyvňujú činnosti v oblasti služieb, ale ktoré musia poskytovatelia dodržiavať počas vykonávania svojej hospodárskej činnosti rovnako, ako iné súkromné osoby‘? 3. Stačí na domnienku cezhraničného skutkového stavu, že sa v nijakom prípade nedá vylúčiť, že by sa na mieste mohol usadiť maloobchodný podnik z iného členského štátu alebo že príjemca služieb maloobchodného podniku by mohol pochádzať z iného členského štátu, alebo na to musia existovať konkrétne indície v tomto zmysle? 4. Uplatní sa kapitola III (sloboda usadiť sa) smernice 2006/123 na výlučne vnútroštátne situácie alebo sa pri posúdení otázky uplatniteľnosti tejto kapitoly uplatní judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa a o voľnom pohybe služieb v prípade výlučne vnútroštátnych situácií? 5. a) Spadá pravidlo prevzaté do územného plánu, o aké ide vo veci samej, do pôsobnosti pojmu ‚požiadavka‘ v zmysle článku 4 bodu 7 a článku 14 bodu 5 smernice 2006/123, a nie do pôsobnosti pojmu ‚systém udeľovania povolení‘ v zmysle článku 4 bodu 6, ako aj článkov 9 a 10 smernice 2006/123? b) Bráni článok 14 bod 5 smernice 2006/123 – ak také pravidlo, o aké ide vo veci samej, spadá do pôsobnosti pojmu ‚požiadavka‘ – alebo bránia články 9 a 10 smernice o službách – ak také pravidlo, o aké ide vo veci samej, spadá do pôsobnosti pojmu ‚systém udeľovania povolení‘ – tomu, aby obecná rada prijala takú právnu úpravu ako vo veci samej? 6. Spadá taká úprava ako vo veci samej do pôsobnosti článkov 34 až 36 ZFEÚ alebo článkov 49 až 55 ZFEÚ, a ak áno, možno uplatniť výnimky, ktoré uznal Súdny dvor, pokiaľ sú splnené ich podmienky?“
9

Nariadenie č. 1788/2003 bolo od 1. apríla 2008 zrušené článkom 201 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1234/2007. Ustanovenia tohto posledného uvedeného nariadenia upravujúce systém obmedzenia výroby v odvetví mlieka sa podľa jeho článku 204 ods. 2 písm. f) uplatňujú od 1. júla 2008. Odôvodnenie 38 uvedeného nariadenia znie: „Poplatok za nadbytočné množstvo by sa mal stanoviť na odrádzajúcej úrovni a členský štát by ho mal zaplatiť ihneď, ako sa prekročí národná kvóta. Členský štát by potom mal rozdeliť sumu, ktorú je potrebné zaplatiť, medzi výrobcov, ktorí k prekročeniu prispeli. Tí by potom iba na základe toho, že prekročili svoje povolené množstvá, zodpovedali členskému štátu za platbu svojho podielu na poplatku. Členské štáty by mali zaplatiť Európskemu poľnohospodárskemu záručnému fondu (EPZF) poplatok, ktorý zodpovedá prekročeniu ich národných kvót, znížený o paušálnu sumu vo výške 1 %, aby sa tak zohľadnili prípady bankrotov alebo definitívnej neschopnosti niektorých výrobcov zaplatiť svoj podiel uloženého poplatku.“
57

Je potrebné zdôrazniť, tak ako to urobila Komisia na pojednávaní, že vnútroštátne opatrenie, podľa ktorého sa uvedenie do prevádzky vozidiel poskytnutých na lízing rezidentom dotknutého členského štátu lízingovou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte na účely ich dočasného používania v prvom členskom štáte povolí po zaplatení dane, ktorá sa vypočíta pomerne podľa doby používania takého vozidla v tomto prvom členskom štáte, a to na základe poskytnutia lízingovej zmluvy daňovým orgánom, pričom uvedená zmluva v konkrétnom prípade obsahuje údaje, aké sa vyžadujú podľa § 3b ods. 9 zákona o registračnej dani, a s výhradou overenia ex post dodržania podmienok uplatnenia uvedenej dane uvedenými orgánmi, by predstavovalo menej obmedzujúce opatrenie ako opatrenia vyplývajúce z právnej úpravy a správnej praxe členského štátu, ako sú opísané v bodoch 22 až 25 tohto rozsudku. V rámci takého opatrenia by dotknutý členský štát tiež mohol obmedziť platnosť registrácie na dobu trvania lízingovej zmluvy. Také opatrenia, ktoré by v konkrétnych preukázaných prípadoch obchádzania daňových pravidiel alebo zneužitia zahŕňali povinnosť dánskeho rezidenta ako takého alebo prípadne solidárnu povinnosť s príslušnou lízingovou spoločnosťou zaplatiť rozdiel medzi výškou pomernej registračnej dane a celou registračnou daňou, ako aj primerané trestnoprávne sankcie, by dotknutému členskému štátu umožňovali predchádzať nebezpečenstvu uvedenému v bode 46 tohto rozsudku a zároveň s ním bojovať.
23

Na úvod treba uviesť, že DNB Banka je úverovou spoločnosťou, ktorej predmet činnosti spočíva v poskytovaní finančných služieb. Podľa tejto spoločnosti sa na služby, ktoré jej poskytujú iné subjekty patriace do tej istej skupiny spoločností, a to DNB NORD, DNB IT a DNB Bank, uplatňuje oslobodenie od dane podľa článku 132 ods. 1 písm. f) smernice 2006/112. Vzhľadom na to, že toto ustanovenie nebolo v období, o ktoré ide vo veci samej, prebraté do vnútroštátneho práva, DNB Banka sa v rámci sporu vo veci samej domáha jeho priameho uplatnenia.
5

Článok 6 uvedeného dohovoru s názvom „Účasť verejnosti na rozhodovaniach o vymedzených činnostiach“ stanovuje: „1. Každá strana: a) uplatní ustanovenia tohto článku vo vzťahu k rozhodnutiam, či povoliť navrhované činnosti uvedené v prílohe I; b) v súlade so svojím vnútroštátnym právom tiež uplatní ustanovenia tohto článku na rozhodnutia o navrhovaných činnostiach neuvedených v prílohe I, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie. Strany na tento účel určia, či určitá navrhovaná činnosť podlieha týmto ustanoveniam, … 2. Zainteresovaná [Dotknutá – neoficiálny preklad] verejnosť je informovaná hneď na začiatku rozhodovacieho procesu týkajúceho sa životného prostredia podľa okolností, či už verejným oznamom, alebo jednotlivo, a to vhodným, včasným a účinným spôsobom. … … 3. Procesy účasti verejnosti budú zahŕňať primeraný časový rámec pre jednotlivé fázy, ktorý poskytne dostatočný čas pre informovanie verejnosti v súlade s odsekom 2 a pre verejnosť možnosť pripraviť sa a účinne sa zúčastňovať na rozhodovacom procese o životnom prostredí. 4. Každá strana umožní včasnú účasť verejnosti v čase, keď sú ešte otvorené všetky možnosti a účasť verejnosti sa môže uskutočniť efektívne. 5. Každá strana, ak je to primerané, podnecuje potenciálnych žiadateľov, aby zistili zainteresovanú [dotknutú – neoficiálny preklad] verejnosť, vstúpili s ňou do diskusie a ešte pred požiadaním o povolenie jej poskytli informáciu o cieľoch ich žiadosti. 6. Každá strana bude žiadať príslušné orgány verejnej moci, aby na účely preskúmania poskytli zainteresovanej [dotknutej – neoficiálny preklad] verejnosti na základe žiadosti, ak to vyžaduje vnútroštátne právo, bezplatne a ihneď, ako je to možné, prístup ku všetkým informáciám týkajúcim sa rozhodovacieho procesu uvedeného v tomto článku, ktoré sú dostupné počas účasti verejnosti, a to bez ovplyvnenia práva strany na odmietnutie zverejnenia určitej informácie podľa článku 4 ods. 3 a 4. … … 7. Spôsoby účasti verejnosti umožnia verejnosti predložiť písomné alebo v prípade potreby na verejnom prerokovaní alebo preskúmaní so žiadateľom akékoľvek pripomienky, informácie, analýzy alebo názory, ktoré považuje za dôležité vo vzťahu k navrhovanej činnosti. …“
20

V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vnútroštátny súd jasne uviedol, ako to vyplýva z bodu 17 tohto rozsudku, že jeho otázky sa netýkajú zistenia alebo posúdenia skutkových okolností sporu vo veci samej, ale len právnej kvalifikácie dotknutej služby. Kvalifikácia skutkových okolností, ktoré zistil uvedený vnútroštátny súd, so zreteľom na právo Únie zahŕňa výklad tohto práva, ktorý v rámci konania stanoveného v článku 267 ZFEÚ patrí do právomoci Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2015, Banif Plus Bank, C‑312/14, EU:C:2015:794, body 51 a 52).
3

Podľa článku 100 ods. 2 prvého pododseku rozpočtového nariadenia verejný obstarávateľ oznámi uchádzačom alebo účastníkom verejnej súťaže, ktorých žiadosti alebo ponuky sú zamietnuté, dôvody, pre ktoré bolo toto rozhodnutie prijaté a všetkým účastníkom verejnej súťaže, ktorých ponuky sú prípustné a ktorí o to písomne požiadajú, charakteristiky a pomerné výhody úspešnej ponuky a meno účastníka verejnej súťaže, s ktorým sa zmluva uzatvorila. V druhom pododseku tohto odseku sa však stanovuje, že niektoré podrobnosti nemusia byť zverejnené v prípade, že ich zverejnenie by bránilo uplatneniu práva, bolo by v protiklade s verejným záujmom alebo by poškodilo oprávnené obchodné záujmy verejných alebo súkromných podnikov, alebo by obmedzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi týmito podnikmi.
16

Článok 14 uvedeného delegovaného rozhodnutia s názvom „Kritériá týkajúce sa výšky pokuty“ uvádza: „1. Komisia zabezpečuje, aby odporúčaná pokuta bola účinná, primeraná a odrádzajúca. Pokuta sa stanoví na základe referenčnej sumy, ktorá môže byť zvýšená alebo znížená po zohľadnení osobitých okolností uvedených v odseku 3. 2. Referenčná výška sa rovná 5 % vplyvu skreslenia buď na úroveň deficitu verejných financií, alebo dlhu členského štátu za príslušné roky, na ktoré sa vzťahuje oznámenie v súvislosti s postupom pri nadmernom deficite, pričom rozhodujúca je vyššia hodnota. [Referenčná suma sa rovná 5 % závažnejšieho vplyvu skreslenia údajov na úroveň deficitu verejnej správy alebo dlhu verejnej správy členského štátu za príslušné roky, na ktoré sa vzťahuje oznámenie v súvislosti s postupom pri nadmernom deficite – neoficiálny preklad]. 3. So zohľadnením maximálnej výšky stanovenej v článku 13 Komisia vezme vždy do úvahy, keď je to vhodné, tieto okolnosti: … c) skutočnosť, že skreslenie bolo spôsobené činnosťou jediného subjektu alebo bolo výsledkom spoločného konania dvoch alebo viacerých subjektov; … e) mieru starostlivosti a spolupráce alebo naopak, mieru marenia, ktorú preukázal príslušný členský štát pri odhaľovaní skreslenia a v priebehu vyšetrovania.“
56

V prejednávanej veci je nesporné, že podľa článku 13 ods. 3 nariadenia č. 1924/2006 bola Komisia povinná konzultovať s EFSA s cieľom prijať konečný zoznam povolených zdravotných tvrdení o potravinách v lehote, ktorá jej na to bola stanovená, to znamená najneskôr do 31. januára 2010, pričom tento zoznam bol prijatý len čiastočne prostredníctvom nariadenia č. 432/2012, a to 16. mája 2012. Spochybnené nebolo ani to, že Bionorica a Diapharm svojimi listami z 22. a 24. apríla 2014 uvedenými v bode 24 tohto rozsudku riadne požiadali Komisiu, aby konala, to znamená, aby požiadala EFSA o pokračovanie v hodnotení zdravotných tvrdení týkajúcich sa rastlinných látok, aby mohol byť prijatý konečný zoznam povolených zdravotných tvrdení, pričom Komisia sa v rámci odpovede na tieto listy obmedzila na to, že v listoch z 19. júna 2014 uvedených v bode 25 tohto rozsudku dospela k záveru, že „na to, aby bolo možné stanoviť najlepší potrebný postup, však Komisia potrebuje mať k dispozícii potrebný čas a priestor“.