ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Spojené veci C‑271/14 a C‑273/14

LFB Biomédicaments SA a i.

proti

Ministre des Finances et des Comptes publics

a

Ministre des Affaires sociales et de la Santé

[návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podala Conseil d’État (Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Humánne lieky — Smernica 89/105/EHS — Článok 6 body 3 a 5 — Výmaz liekov zo zoznamu farmaceutických prípravkov hradených nad rámec nemocničných paušálnych úhrad — Povinnosť odôvodnenia“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 16. apríla 2015

Aproximácia právnych predpisov – Farmaceutické výrobky – Smernica 89/105 – Humánne lieky – Kladný zoznam liekov hradených vnútroštátnym systémom zdravotného poistenia – Rozhodnutie, ktorým sa menia podmienky alebo úroveň úhrady lieku tým, že vyníma predmetný zoznam liekov hradených nad rámec paušálnych úhrad za nemocničnú starostlivosť – Povinnosť odôvodnenia

(Smernica Rady 89/105, článok 6 body 3 a 5)

Článok 6 smernice 89/105 o transparentnosti opatrení upravujúcich stanovovanie cien humánnych liekov a ich zaraďovanie do vnútroštátnych systémov zdravotného poistenia sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť odôvodnenia stanovená v bodoch 3 a 5 tohto článku sa vzťahuje na rozhodnutie, ktoré sprísňuje podmienky úhrady alebo znižuje rozsah úhrady lieku tým, že ho vyníma zo zoznamu farmaceutických prípravkov hradených zo systému povinného zdravotného poistenia nad rámec nemocničnej starostlivosti, ktorej úhrada je zabezpečená v rámci paušálnych úhrad za pobyt a starostlivosť.

Bolo by totiž v rozpore s cieľom transparentnosti, ak by sa pripustilo, že v takom rozhodnutí by bolo možné sa vyhnúť povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 6 bodoch 3 a 5 smernice 89/105, ktorej cieľom je umožniť dotknutým subjektom, aby sa presvedčili, že rozhodnutia týkajúce sa tvorby cien liekov a ich zaradenia do vnútroštátnych systémov zdravotného poistenia sa prijímajú na základe objektívnych kritérií a nespôsobujú diskrimináciu medzi vnútroštátnymi liekmi a liekmi pochádzajúcimi z iných členských štátov.

(pozri body 30, 31 a výrok)
Zadávanie zákaziek, ktoré vzhľadom na ich hodnotu nepatria do pôsobnosti smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, zmenenej a doplnenej nariadením č. 1251/2011, podlieha aj napriek tomu základným pravidlám a všeobecným zásadám vyplývajúcim zo Zmluvy o FEÚ, a najmä zásadám rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako aj povinnosti transparentnosti, ktorá z toho vyplýva, pokiaľ tieto zákazky predstavujú nepochybný cezhraničný záujem z hľadiska určitých objektívnych kritérií. Takýmito kritériami by mohli byť najmä pomerne vysoká hodnota dotknutej zákazky v spojení s miestom výkonu prác alebo dokonca technické vlastnosti zákazky. Vnútroštátny súd môže v rámci svojho celkového posúdenia existencie nepochybného cezhraničného záujmu zohľadniť aj existenciu sťažností hospodárskych subjektov so sídlom v iných členských štátoch, ak je overené, že sú skutočné, a nie len fiktívne.

(pozri body 16, 20)
Nič v znení článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59 totiž nesvedčí v prospech toho, aby sa pojmom „zariadenie“ alebo „zariadenia“ uvedeným v tom istom pododseku tohto ustanovenia pripisoval rozdielny význam. Skutočnosť, že normotvorca umožňuje členským štátom vybrať si medzi alternatívnymi a v podstate rovnocennými možnosťami uvedenými v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59, naznačuje, že pojem zariadenie nemôže mať úplne odlišný význam v závislosti od výberu dotknutého členského štátu a že rozdiel takéhoto rozsahu by bol v rozpore s nevyhnutnosťou zdôraznenou v odôvodnení 7 smernice 98/59, a to podporovať aproximáciu právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania. Pojem zariadenie, ktorý nie je v smernici 98/59 definovaný, je pojmom práva Únie a nie je možné ho definovať odkazom na právne predpisy členských štátov. Z tohto dôvodu je tento pojem potrebné v právnom poriadku Únie vykladať samostatne a jednotne.

Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) bod ii) smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje povinnosť informovať zamestnancov a poradiť sa s nimi pre prípad, že počas obdobia 90 dní má dôjsť k prepusteniu aspoň 20 zamestnancov konkrétneho zariadenia podniku, nie však vtedy, keď celkový počet prepustení vo všetkých alebo niektorých zariadeniach podniku dosiahne alebo prekročí počas toho istého obdobia limit 20 zamestnancov.

V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté, že keď podnik zahŕňa viac subjektov, ktoré spĺňajú kritériá stanovené v rozsudkoch Rockfon (C‑449/93) a Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05), zariadenie v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59 predstavuje ten subjekt, ku ktorému na účely plnenia svojej úlohy patria zamestnanci dotknutí prepúšťaním.

Výklad pojmu zariadenie ako všetky zariadenia podniku by bol na jednej strane v rozpore s cieľom zaručiť porovnateľnú ochranu práv zamestnancov vo všetkých členských štátoch a na strane druhej by mal za následok veľmi rozdielne náklady podnikov, ktoré musia plniť povinnosť informovania a porád podľa článkov 2 až 4 tejto smernice v závislosti od výberu dotknutého členského štátu, čo by bolo aj v rozpore s cieľom sledovaným normotvorcom Únie, ktorým je zabezpečiť porovnateľnosť bremena týchto nákladov vo všetkých členských štátoch.

Z toho vyplýva, že definícia uvedená v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59 vyžaduje, aby sa zohľadnilo prepúšťanie, ku ktorému došlo v každom zariadení posudzovanom samostatne.

(pozri body 52, 61, 63, 68, 71 a výrok)
Vec C‑96/14

Jean‑Claude Van Hove

proti

CNP Assurances SA

(návrh na začatie prejudiciálneho konania,

ktorý podal Tribunal de grande instance de Nîmes)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 93/13/EHS — Nekalé podmienky — Poistná zmluva — Článok 4 ods. 2 — Posúdenie nekalého charakteru zmluvných podmienok — Vylúčenie podmienok týkajúcich sa hlavného predmetu zmluvy — Podmienka, ktorá má zaručiť úhradu splátok vyplývajúcich zo zmluvy o hypotekárnom úvere — Úplná práceneschopnosť dlžníka — Vylúčenie z krytia zárukou v prípade uznania spôsobilosti vykonávať zárobkovú alebo inú činnosť“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 23. apríla 2015

Ochrana spotrebiteľa – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13 – Pôsobnosť – Podmienky, ktoré definujú hlavný predmet zmluvy alebo sa týkajú ceny alebo úhrady a tovaru alebo služieb dodávaným výmenným spôsobom – Pojem – Zmluvná podmienka obsiahnutá v poistnej zmluve nadväzujúcej na úverovú zmluvu, ktorej cieľom je zaručiť uhrádzanie dlžných splátok veriteľovi v prípade úplnej práceneschopnosti dlžníka – Zahrnutie – Podmienky

(Smernica Rady 93/13, článok 4 ods. 2)

Článok 4 ods. 2 smernice Rady 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že podmienka obsiahnutá v poistnej zmluve, ktorej cieľom je zaručiť uhrádzanie dlžných splátok veriteľovi v prípade úplnej práceneschopnosti dlžníka, patrí pod výnimku uvedenú v tomto ustanovení len v prípade, že vnútroštátny súd konštatuje:

— po prvé, že vzhľadom na povahu, všeobecnú štruktúru a ostatné ustanovenia zmluvného rámca, do ktorého patrí, ako aj jej právny a vecný kontext táto podmienka vymedzuje základný prvok tohto rámca, ktorý ako taký charakterizuje, a

— po druhé, že táto podmienka je formulovaná jasne a zrozumiteľne, to znamená, že je pre spotrebiteľa zrozumiteľná nielen z gramatického hľadiska, ale že zo zmluvy jasne vyplýva aj konkrétne fungovanie mechanizmu, ktorého sa dotknutá podmienka týka, ako aj vzťah medzi týmto mechanizmom a mechanizmom stanoveným ostatnými podmienkami, aby bol tento spotrebiteľ schopný na základe jasných a zrozumiteľných kritérií posúdiť hospodárske dôsledky, ktoré z toho pre neho vyplývajú.

V tejto súvislosti by mohlo byť relevantné aj to, že poistná zmluva patrí do širšieho zmluvného rámca a nadväzuje na úverové zmluvy. Pri uzatváraní nadväzujúcich zmlúv totiž od spotrebiteľa nemožno očakávať rovnakú ostražitosť, pokiaľ ide o rozsah rizík zahrnutých v tejto poistnej zmluve, ako keby uzatváral túto zmluvu a zmluvu o úvere osobitne.

(pozri body 48, 50 a výrok)
Článok 203 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 1791/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že colný dlh nevzniká na základe samotnej skutočnosti, že tovar prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva bol po neúspešnom pokuse o doručenie vrátený do slobodného prístavu odoslania bez toho, aby sa predložil colnému úradu v mieste určenia alebo colnému úradu v slobodnom prístave, ak sa preukáže, že ten istý tovar sa následne znova prepravil do svojho miesta určenia v rámci druhého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ktorý sa riadne skončil. Naproti tomu za predpokladu, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, vzniká colný dlh na základe tohto článku.

Za predpokladu, že sa preukázala zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu, sa totiž tento tovar skutočne predložil colnému úradu v mieste určenia v rámci svojho druhého odoslania. Nepredloženie tohto tovaru colnému úradu v mieste určenia v rámci jeho prvého odoslania a jeho predloženie colnému úradu v slobodnom prístave v mieste odoslania po návrate, prepustenie tohto tovaru do druhého režimu tranzitu, ako aj jeho oneskorené predloženie colnému úradu v mieste určenia nie sú okolnosťami, ktoré by ako také postačovali na to, aby predstavovali odňatie spod colného dohľadu.

V rámci režimu tranzitu sa colný dohľad zo svojej podstaty uskutočňuje na diaľku. Týka sa tovaru, ktorý sa nenachádza na určenom mieste, ale sa prepravuje z jedného miesta na druhé, pričom colné orgány nie sú schopné preveriť jeho presnú polohu v akomkoľvek okamihu prepravy. Tomuto dohľadu na diaľku nebráni samotné nepredloženie dotknutého tovaru colnému úradu v mieste určenia alebo v slobodnom prístave, ak sú dodržané všetky ostatné podmienky spojené s režimom tranzitu. V takejto situácii sa totiž dotknutý tovar napriek tomuto nepredloženiu stále prepravuje povoleným spôsobom prepravy a spoločne s príslušnými prepravnými dokladmi, v dôsledku čoho majú colné orgány naďalej prístup k tomuto tovaru a môžu ho skontrolovať.

Naproti tomu za predpokladu, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu, sú splnené podmienky na vznik colného dlhu na základe článku 203 ods. 1 colného kódexu. Za takéhoto predpokladu totiž nie je preukázané, že tovar sa predložil colnému úradu v mieste určenia, ako to vyžaduje článok 96 ods. 1 písm. a) colného kódexu. V takejto situácii je pritom príslušnému colnému orgánu zamedzené zistiť v zmysle v článku 92 ods. 2 colného kódexu, či sa riadne skončil režim tranzitu.

(pozri body 26 – 29, 32, bod 1 výroku)
Článok 56 ZFEÚ má za cieľ priznať práva jednotlivcom takým spôsobom, že ich porušenie členským štátom, a to aj v dôsledku legislatívnej činnosti tohto štátu, zakladá právo jednotlivcov na získanie náhrady škody, ktorá vznikla v dôsledku tohto porušenia, od tohto členského štátu, pokiaľ je uvedené porušenie dostatočne závažné a medzi týmto porušením a spôsobenou škodou existuje priama príčinná súvislosť, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.

Skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava sa týka oblasti, ktorá patrí do právomoci členských štátov, nemá vplyv na odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom.

Členské štáty sú totiž povinné pri výkone svojej právomoci dodržiavať právo Únie a najmä základné práva zaručené Zmluvou, ktoré sa uplatňujú na situácie, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie.

Za týchto okolností musia byť dôvody uvádzané členským štátom na podporu obmedzenia uvedených slobôd vykladané vo svetle základných práv, a to aj vtedy, ak sa toto obmedzenie týka oblasti, ktorá patrí do právomoci tohto členského štátu, pokiaľ predmetná situácia patrí do pôsobnosti práva Únie.

(pozri body 112, 113, 115, bod 7 výroku)
Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý má pochybnosti o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy tak s právom Únie, ako aj s ústavou dotknutého členského štátu, nie je zbavený možnosti ani prípadne oslobodený od povinnosti obrátiť sa na Súdny dvor Európskej únie s otázkami týkajúcimi sa výkladu alebo platnosti tohto práva z dôvodu, že na vnútroštátnom súde, ktorý je poverený výkonom preskúmania ústavnosti, prebieha incidenčné konanie o preskúmaní ústavnosti tejto právnej úpravy.

Na jednej strane majú totiž vnútroštátne súdy tú najširšiu možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že vec, ktorú prejednávajú, nastoľuje otázky týkajúce sa výkladu alebo posúdenia platnosti ustanovení práva Únie, ktoré vyžadujú rozhodnutie z ich strany. Na druhej strane by bola účinnosť práva Únie ohrozená a potrebný účinok článku 267 ZFEÚ by bol oslabený, ak by sa vnútroštátny súd z dôvodu, že prebieha incidenčné konanie o preskúmaní ústavnosti, nemohol obrátiť na Súdny dvor s prejudiciálnymi otázkami a okamžite uplatniť právo Únie v súlade s rozhodnutím alebo judikatúrou Súdneho dvora. Napokon existencia vnútroštátneho procesného pravidla nemôže mať vplyv na možnosť vnútroštátnych súdov obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v prípade, že majú, tak ako vo veci samej, pochybnosti o výklade práva Únie.

(pozri body 31, 36, 37, 39, bod 1 výroku)
Článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 92/85 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok (desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391) sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát odmietol priznať pracovníčke dávku v materstve z dôvodu, že ako stálej zamestnankyni vo verejnej službe, ktorá bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, nedosiahla v rámci tohto zamestnania minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom na to, aby vznikol nárok na uvedenú dávku, aj keď bezprostredne pred predpokladaným termínom svojho pôrodu pracovala viac ako dvanásť mesiacov.

Cieľom smernice 92/85, ktorá bola prijatá na základe článku 118a Zmluvy o EHS, ktorému zodpovedá článok 153 ZFEÚ, je totiž podporiť zlepšenie bezpečnosti a ochrany zdravia tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok pri práci. V tomto kontexte, a tak ako vyplýva zo sedemnásteho odôvodnenia smernice 92/85, s cieľom zabrániť riziku, že ustanovenia týkajúce sa materskej dovolenky nebudú mať nijaký zmysel, ak by ich nesprevádzalo zachovanie všetkých práv vyplývajúcich z pracovnej zmluvy, normotvorca Únie v článku 11 ods. 2 písm. b) smernice 92/85 stanovil, že sa pracovníčkam, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, musí v prípade materskej dovolenky uvedenej v článku 8 uvedenej smernice zabezpečiť zachovanie mzdy a/alebo nároku na primeranú dávku. Požiadavka odlišnej minimálnej doby platenia príspevkov v prípade každej zmeny pracovného postavenia alebo zamestnania by pritom ohrozila minimálnu ochranu upravenú v článku 11 ods. 2 smernice 92/85, ak by dotknutá pracovníčka vo svojom novom zamestnaní nedosiahla minimálnu dobu platenia príspevkov v dĺžke šesť mesiacov, hoci bezprostredne pred predpokladaným dátumom svojho pôrodu odpracovala viac ako dvanásť mesiacov.

V tejto súvislosti ani článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 92/85, ani nijaké iné ustanovenie tejto smernice nestanovujú podmienku týkajúcu sa povahy týchto dôb zamestnania. Za týchto podmienok doby predchádzajúceho zamestnania uvedené v tomto ustanovení nemôžu byť obmedzené len na jedno zamestnanie vykonávané pred predpokladaným dátumom pôrodu. Tieto doby zamestnania sa musia vykladať tak, že zahŕňajú rôzne po sebe nasledujúce zamestnania vykonávané dotknutou pracovníčkou pred týmto dátumom, vrátane zamestnania pre rôznych zamestnávateľov a s rôznymi štatútmi.

(pozri body 40, 41, 44 – 46, 49, 51 a výrok)
Článok 2 ods. 1 a článok 3 písm. a), ako aj príloha IA bod 6 a príloha IB bod 6 smernice 2002/96 o odpade z elektrických a elektronických zariadení na jednej strane a článok 2 ods. 1 písm. a), článok 2 ods. 3 písm. b), článok 3 ods. 1 písm. a) a b), ako aj príloha I bod 6 a príloha II bod 6 smernice 2012/19 o odpade z elektrických a elektronických zariadení na druhej strane sa majú vykladať v tom zmysle, že pohony garážových brán, ktoré potrebujú na svoju riadnu prevádzku elektrický prúd s napätím od 220 V do 240 V, ktoré sú určené na zabudovanie spolu s príslušnou garážovou bránou do vybavenia budovy a možno ich kedykoľvek odstrániť, znovu zabudovať a/alebo dodatočne vybaviť, patria do pôsobnosti smernice 2002/96, resp. smernice 2012/19 počas prechodného obdobia stanoveného v článku 2 ods. 1 písm. a) tejto poslednej uvedenej smernice.

Z článku 2 smernice 2002/96 totiž vyplýva, že do jej pôsobnosti patria výrobky, ktoré spĺňajú tri kumulatívne podmienky, teda po prvé predstavujú elektrické a elektronické zariadenia (EEZ), po druhé patria do kategórií uvedených v prílohe IA tejto smernice a po tretie nie sú časťou iného typu zariadenia, ktoré je vyňaté z rozsahu pôsobnosti tejto smernice a nie sú takým zariadením.

Pokiaľ ide o prvú podmienku, tieto pohony môžu predstavovať EEZ v zmysle smernice 2002/96 a sú EEZ v zmysle smernice 2012/19, keďže na svoju riadnu prevádzku potrebujú elektrický prúd s napätím nižším, než normovaným napätím stanoveným v týchto smerniciach.

Pokiaľ ide o druhú podmienku, predmetné pohony predstavujú elektrické a elektronické náradia v zmysle uvedených smerníc, ak po zapojení na elektrický prúd umožňujú pohyb garážových brán a ich ovládanie. Tieto pohony nemožno navyše označiť za priemyselné náradie v zmysle smernice 2002/96, keďže sa nepoužívajú v rámci výroby alebo priemyselného spracovania výrobkov, ani za veľké stacionárne priemyselné náradie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) smernice 2012/19.

Pokiaľ ide o tretiu podmienku týkajúcu sa reštriktívne vykladaných výnimiek z uplatňovania týchto smerníc, keďže predmetné pohony možno kedykoľvek odstrániť, znovu zabudovať a/alebo dodatočne vybaviť a nie sú teda navrhnuté tak, aby fungovali výlučne s určitými bránami, nemožno ich v žiadnom prípade považovať za osobitne navrhnuté a nainštalované ako súčasť zariadenia budovy a nemôžu teda patriť medzi výnimky uvedené v článku 2 ods. 1 smernice 2002/96 a v článku 2 ods. 3 písm. b) smernice 2012/19.

(pozri body 37, 39, 47, 49, 53, 55 – 59 a výrok)
Článok 5 prvej smernice Rady 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ ochrannej známky zapísanej v jednom alebo viacerých členských štátoch môže zabrániť tomu, aby tretia osoba umiestnila do režimu s podmienečným oslobodením od spotrebnej dane tovar označený touto ochrannou známkou po tom, ako ho bez súhlasu tohto majiteľa doviezla do Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) a prepustila do voľného obehu.

Dovoz výrobkov bez súhlasu majiteľa dotknutej ochrannej známky a držanie týchto výrobkov v daňovom sklade pred ich uvedením do daňového voľného obehu v Únii totiž bránia majiteľovi tejto ochrannej známky v tom, aby mohol kontrolovať spôsob prvého uvedenia výrobkov označených touto ochrannou známkou na trh v rámci EHP. Takéto úkony teda poškodzujú funkciu ochrannej známky spočívajúcu v identifikácii podniku, od ktorého tovar pochádza a pod ktorého kontrolou sa uskutočňuje prvé uvedenie na trh. Túto analýzu nevyvracia skutočnosť, že tento tovar dovezený a uvedený do režimu podmienečného oslobodenia od spotrebnej dane môže byť následne vyvezený do tretieho štátu a nemusí byť nikdy uvedený do daňového voľného obehu v členskom štáte. Táto možnosť nemôže brániť uplatneniu pravidiel v oblasti ochranných známok na tovar dovezený do Únie. Okrem toho sa článok 5 ods. 3 smernice 89/104 vzťahuje aj na samotný vývoz.

(pozri body 48 – 50 a výrok)
Na účely stanovenia výšky pokuty za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže pojem hodnoty predaja uvedený v bode 13 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 zahŕňa predaj realizovaný v Európskom hospodárskom priestore (EHP) na trhu dotknutom porušením, bez toho, aby bolo potrebné určiť, či tento predaj bol skutočne ovplyvnený týmto porušením, pričom časť obratu z predaja výrobkov, ktoré sú predmetom porušenia, môže najlepšie odrážať ekonomický význam tohto porušenia. Hoci nemožno uvedený pojem rozšíriť tak, aby zahŕňal aj predaj uskutočnený predmetným podnikom, ktorý nepatrí do rozsahu pôsobnosti vytýkaného kartelu, bolo by v rozpore s cieľom sledovaným článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, keby vertikálne integrovaní účastníci kartelu mohli iba z dôvodu, že zabudovali výrobky, ktoré sú predmetom porušenia, do hotových výrobkov mimo územia EHP, z vypočítania pokuty vylúčiť časť hodnoty predaja týchto hotových výrobkov uskutočneného v EHP, ktorá môže zodpovedať hodnote výrobkov, ktoré sú predmetom porušenia.

Vertikálne integrované podniky môžu totiž mať prospech z dohody o horizontálnom stanovení cien za porušenia článku 101 ZFEÚ nielen pri predaji tretím nezávislým osobám na trhu výrobku, ktorý je predmetom porušenia, ale aj na trhu na výstupe pri spracovaných výrobkoch, do zloženia ktorých vstupujú tieto výrobky, a to dvoma rôznymi spôsobmi. Buď tieto podniky prenesú zvýšenie ceny výrobných vstupov, ktoré vyplýva z predmetu porušenia, na cenu spracovaných výrobkov, alebo ich neprenesú, ale znamená to pre ne výhodu vo vzťahu k nákladom oproti ich konkurentom, ktorí si zabezpečujú tie isté výrobné vstupy na trhu výrobkov, ktorý bol predmetom porušenia. Vylúčenie toho predaja by spôsobilo umelú minimalizáciu ekonomického významu porušenia spáchaného daným podnikom, pretože samotná skutočnosť, že by sa vylúčil takýto predaj skutočne dotknutý kartelom v EHP, by viedla k tomu, že by nakoniec bola uložená pokuta bez skutočného vzťahu s pôsobnosťou predmetného kartelu na tomto území.

Zohľadnenie týchto interných predajov uskutočnených vertikálne integrovaným podnikom mimo EHP na účely výpočtu pokuty neprekračuje územnú právomoc Komisie. Komisia je totiž oprávnená uplatniť článok 101 ZFEÚ na kartel na celosvetovej úrovni, pretože jeho účastníci vykonávali tento kartel v EHP tým, že na tomto území priamo predávali výrobok dotknutý porušením tretím osobám. V takom prípade je naopak nevyhnutné, aby hodnota predaja, ktorý treba zohľadniť na výpočet pokuty odrážala ekonomický význam porušenia a relatívny podiel dotknutého podniku na tomto porušení.

(pozri body 51, 55, 56, 62, 70 – 74)