NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 26. mája 2016 ( 1 )

Vec C‑195/15

SCI Senior Home, v reštrukturalizácii,

proti

Gemeinde Wedemark,

Hannoversche Volksbank eG

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko)]

„Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Konkurzné konania — Nariadenie (ES) č. 1346/2000 — Článok 5 — Pojem ,vecné práva tretích strán — Pozemková daň — Právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje, že pozemková daň je verejným bremenom, ktoré viazne na nehnuteľnom majetku, a možno ju vymáhať od ktoréhokoľvek prípadného vlastníka“

I – Úvod

1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi správcom konkurznej podstaty spoločnosti so sídlom vo Francúzsku a nemeckou obcou, ktorý sa týka nútenej dražby nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Nemecku, ktorej je uvedená spoločnosť vlastníčkou, z dôvodu nedoplatkov na pozemkovej dani. ( 2 )

2. Na základe otázky, ktorú položil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), sa Súdny dvor bude zaoberať pojmom vecné právo z hľadiska článku 5 nariadenia (ES) č. 1346/2000 ( 3 ). Súdny dvor bude mať konkrétne príležitosť spresniť, či je v osobitnom rámci zákonného vecného bremena, ktoré viazne na nehnuteľnosti, potrebné obmedziť vnútroštátnu kvalifikáciu tohto bremena ako vecného práva na účely uplatnenia článku 5 nariadenia č. 1346/2000 samostatne posudzovanými kritériami.

II – Právny rámec

A – Právo Únie

3. Článok 5 nariadenia č. 1346/2000, nazvaný „Vecné práva tretích strán“, stanovuje: „1. Začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov a tretích strán, ktoré sa vzťahujú na hmotný alebo nehmotný, hnuteľný alebo nehnuteľný majetok – konkrétne majetok aj súbory neurčitého majetku ako celku, ktorý sa priebežne mení – vo vlastníctve dlžníka, ktorý sa v čase začatia konania nachádza na území iného členského štátu. 2. Práva uvedené v odseku 1 znamenajú predovšetkým: a) právo nakladať s majetkom, resp. jeho nakladaním niekoho poveriť, a získať uspokojenie z výnosov z predaja alebo príjmu z tohto majetku, najmä z titulu záložného práva alebo hypotéky; b) výlučné právo na uspokojenie pohľadávky, najmä právo zabezpečené záložným právom alebo postúpením pohľadávky prostredníctvom záruky; c) právo požadovať vydanie majetku, resp. získať náhradu od akejkoľvek osoby, ktorá ich drží alebo používa v rozpore so záujmom takto oprávnenej strany; d) vecné právo na používanie majetku na vlastný prospech. 3. Právo, ktoré je zapísané vo verejnom registri a je vymáhateľné voči tretím osobám, podľa ktorého možno získať vecné právo v zmysle odseku 1, sa považuje za vecné právo. 4. Odsek 1 nevylučuje úkony pre neplatnosť, odporovateľnosť a nevymáhateľnosť [neúčinnosť – neoficiálny preklad] v zmysle článku 4 ods. 2 bodu m).“

B – Nemecké právo

4. § 9 ods. 2 zákona o pozemkovej dani (Grundsteuergesetz, ďalej len „GrStG“) stanovuje: „Daňová povinnosť vzniká na začiatku roka, pre ktorý je táto daň stanovená.“

5. § 12 GrStG, nazvaný „Vecné ručenie“, znie: „Pozemková daň viazne na predmete dane ako zákonné vecné bremeno.“

6. § 77 ods. 2 prvá veta daňového zákonníka (Abgabenordnung, ďalej len „AO“) stanovuje: „Keď je daň zákonným vecným bremenom, ktoré viazne na nehnuteľnosti, vlastník je povinný strpieť exekúciu tejto nehnuteľnosti.“

7. § 10 ods. 1 zákona o nútenej dražbe (Zwangsversteigerungsgesetz, ďalej len „ZVG“) stanovuje: „Právo na uspokojenie veriteľa z výnosov z nehnuteľnosti zakladajú v tomto poradí…: … (3) pohľadávky na uspokojenie zákonných vecných bremien na nehnuteľnosti vyplývajúcich z dlžných súm za posledné štyri roky; opakujúce sa plnenia, predovšetkým pozemková daň, úroky, príplatky alebo dôchodkové dávky…, ktorým toto prednostné právo prináleží len v rozsahu splatných súm a nedoplatkov za posledné dva roky… (4) pohľadávky plynúce z práv k nehnuteľnosti…“

III – Skutkové okolnosti sporu vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore

8. Société civile immobilière Senior Home (ďalej len „dlžníčka“) je spoločnosť so sídlom vo Francúzsku. Je vlastníčkou nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v obci Wedemark (Nemecko).

9. Rozsudkom zo 6. mája 2013 Tribunal de grande instance de Mulhouse (Francúzsko) nariadil reštrukturalizáciu dlžníčky a ustanovil súdneho správcu na účely pomoci pri jej výkone.

10. Dňa 15. mája 2013 Gemeinde Wedemark (obec Wedemark) podala návrh na predaj nehnuteľnosti v nútenej dražbe z dôvodu nedoplatkov na pozemkovej dani za obdobie od 1. októbra 2012 do 30. júna 2013 vo výške 7471,19 eura a osvedčila, že pohľadávky môžu byť predmetom exekúcie.

11. Uznesením z 21. mája 2013 Amtsgericht Burgwedel (Okresný súd Burgwedel, Nemecko) nariadil nútenú dražbu. Žaloba podaná dlžníčkou proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá. Landgericht Hannover (Krajinský súd Hannover, Nemecko) zamietol odvolanie dlžníčky podané proti tomuto rozhodnutiu. Kasačným opravným prostriedkom podaným na Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) sa dlžníčka domáha zrušenia rozhodnutia, ktorým bola nariadená nútená dražba, ako aj výmazu poznámky o nútenej dražbe v katastri nehnuteľností.

12. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti pripomína, že spor, ktorý prejednáva, spadá do pôsobnosti nariadenia č. 1346/2000. V súlade s článkom 4 ods. 1 a článkom 4 ods. 2 druhou vetou písm. f) tohto nariadenia konkurzné konanie podlieha francúzskemu právu, ktorým sa v zásade riadia aj účinky začatia konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi.

13. Tento súd zdôrazňuje, že vo francúzskom práve začatie reštrukturalizačného konania vedie k všeobecnému zákazu exekúcie a neexistujú osobitné pravidlá pre veriteľov krytých vecnými právami ani pre daňové orgány. V súlade s článkom 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 však začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov alebo tretích osôb, ktoré sa vzťahujú na nehnuteľný majetok nachádzajúci sa na území iného členského štátu.

14. V nemeckom práve však podľa vnútroštátneho súdu a v súlade s § 12 GrStG pohľadávky na pozemkovej dani predstavujú zákonné vecné bremená, ktoré sú vecnými majetkovými právami, pričom vlastník musí strpieť exekúciu danej nehnuteľnosti v súlade s § 77 ods. 2 prvou vetou AO. Zákonné vecné bremená vznikajú nezávisle od toho, či bolo alebo nebolo začaté konanie o nútenej dražbe.

15. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu však vyplýva, že pretrvávajú pochybnosti týkajúce sa toho, či sa má článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 vykladať ako kolízna norma, podľa ktorej sa má otázka existencie alebo neexistencie vecného práva riadiť pravidlom lex rei sitae, t. j. v prejednávanej veci nemeckým právom. Právna náuka totiž často pripúšťa autonómny výklad pojmu „vecné právo“.

16. Vnútroštátny súd pripomína, že v tomto kontexte je základným cieľom dotknutého článku jednak ochrana legitímnej dôvery a istota transakcií, ako vyplýva z odôvodnenia 24 uvedeného nariadenia. Podľa odôvodnenia 25 tohto nariadenia v tejto súvislosti existuje tiež osobitná potreba v prípade vecných práv, keďže tieto práva zohrávajú významnú úlohu pri poskytovaní úverov. Záujmy daňových orgánov sa však v mnohých ohľadoch líšia od záujmov súkromných poskytovateľov úverov.

17. Za týchto podmienok Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) rozhodnutím z 12. marca 2015, ktoré bolo doručené kancelárii Súdneho dvora 29. apríla 2015, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Zahŕňa pojem vecné právo podľa článku 5 ods. 1 nariadenia [č. 1346/2000] vnútroštátnu právnu úpravu, akou je § 12 [GrStG] v spojení s § 77 ods. 2 prvou vetou [AO], podľa ktorej pohľadávky na pozemkovej dani zo zákona viaznu na pozemku ako zákonné vecné bremeno a vlastníci sú preto povinní strpieť exekúciu nehnuteľnosti?“

18. Písomné pripomienky predložili Španielske kráľovstvo a Európska komisia. Tí istí účastníci konania predniesli svoje ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 10. marca 2016.

IV – Analýza

A – Úvodné poznámky

1. Genéza nariadenia č. 1346/2000

19. Nariadenie č. 1346/2000, ktoré nadobudlo účinnosť 31. mája 2002, je nielen prvým nariadením venovaným konkurznému konaniu, ( 4 ) ale aj konkretizáciou dlhých rokovaní, ktoré sa v 60. rokoch začali v rámci Európskeho hospodárskeho spoločenstva, ktoré v tom čase tvorilo len šesť zakladateľských štátov. ( 5 ) Prvá verzia návrhu dohovoru uzrela svetlo sveta ( 6 ) až v roku 1970, pričom sa však nestretla s dostatočným súhlasom. Na uverejnenie druhého návrhu bolo treba počkať desať rokov. ( 7 ) Systém prijatý v tomto druhom návrhu bol založený na zásadách jednotnosti (jediné konanie pre celé územie, ktorým bolo vtedy Európske hospodárske spoločenstvo) a univerzálnosti (konanie sa vzťahuje na celý majetok dlžníka, bez ohľadu na to, kde sa tento majetok nachádza). ( 8 ) Po tom, čo tento návrh narazil na viacero prekážok, sa od neho v roku 1985 upustilo z dôvodu nedostatočného konsenzu. ( 9 ) Bol teda vypracovaný nový návrh dohovoru, tentoraz inšpirovaný miernejšou teóriou univerzálnosti konkurzov. ( 10 )

20. Dohovor o konkurznom konaní, vypracovaný na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii, bol predložený na podpis v Bruseli 23. novembra 1995, ale nebol podpísaný všetkými členskými štátmi ( 11 ). Po nadobudnutí účinnosti Amsterdamskej zmluvy a na podnet Spolkovej republiky Nemecko a Fínskej republiky bol text Dohovoru z roku 1995 konečne prevzatý vo forme nariadenia prijatého na základe článku 61 písm. c) ES a článku 67 ods. 1 ES. ( 12 )

2. Systematika mechanizmu zavedeného nariadením č. 1346/2000

21. Na tomto mieste treba pripomenúť, že nariadenie č. 1346/2000 rovnako ako Dohovor o konkurznom konaní nezodpovedá modelu založenému na zásade univerzálnosti konkurzných konaní, ale modelu miernejšej univerzálnosti. Toto nariadenie teda vychádza z univerzálneho modelu, pričom stanovuje súbor osobitných pravidiel, ktoré fungujú ako výnimky a korigujú alebo zmierňujú jeho univerzálnosť. ( 13 )

22. Existencia osobitných pravidiel korigujúcich alebo zmierňujúcich univerzálnosť konkurzných konaní je vo všeobecnosti opodstatnená z dôvodov, ktoré majú dvojaký základ. Je daná jednak ochranou práv nadobudnutých v členskom štáte inom, ako je členský štát, v ktorom sa konkurzné konanie začalo na základe uplatnenia lex concursus iného členského štátu, a ( 14 ) jednak potrebou obmedziť zložitosť konkurzných konaní. V tejto súvislosti je odôvodnenie 11 nariadenia veľmi jasné, keď uvádza, že “v dôsledku značných odlišností v hmotnom práve nie je praktické zaviesť konkurzné konania s univerzálnym rozsahom v celom spoločenstve. Ak by sa bez výnimky uplatňovalo právo štátu, v ktorom sa konanie začne, mohlo by to preto často viesť k ťažkostiam. Platí to napríklad o značne odlišných zákonoch o záložných nárokoch v rôznych častiach spoločenstva. Okrem toho práva prednostného uspokojenia, ktoré v konkurzných konaniach požívajú určití veritelia, sú v niektorých prípadoch úplne odlišné“ ( 15 ).

23. Pokiaľ ide o mechanizmus zavedený nariadením č. 1346/2000, konkrétne článok 4 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že konkurzné konanie a jeho účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začalo (lex fori concursus). Ako sa uvádza v odôvodnení 23 tohto nariadenia, toto právo upravuje všetky podmienky týkajúce sa začatia konkurzného konania, jeho vedenia a uzavretia. ( 16 ) S cieľom chrániť legitímnu dôveru a právnu istotu transakcií v iných členských štátoch než v štáte, v ktorom sa konkurzné konanie začalo, však nariadenie č. 1346/2000 stanovuje vo svojich článkoch 5 až 15 ( 17 ) určitý počet výnimiek z pravidla o príslušnom práve v prípade určitých práv a právnych vzťahov, ktoré, ako som pripomenul v predchádzajúcom bode, podľa svojho odôvodnenia 11 považuje za mimoriadne významné. ( 18 ) Tieto výnimky z uplatnenia lex concursus sú stanovené v situáciách, v ktorých kolízne kritériá (napríklad situácia majetku) viažu konkrétnu situáciu s právom iného členského štátu. ( 19 )

24. Prejudiciálnu otázku predloženú vnútroštátnym súdom treba preskúmať práve v tomto kontexte.

B – O prejudiciálnej otázke

25. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či sa má článok 5 nariadenia č. 1346/2000 vykladať v tom zmysle, že na zákonné vecné bremeno zriadené na nehnuteľnosti v prospech daňového orgánu, akým je vecné bremeno v konaní vo veci samej, sa vzťahuje pojem vecné právo v zmysle tohto článku.

26. Na účely odpovede na túto otázku je potrebné preskúmať, či je zákonné vecné bremeno, ktoré viazne na nehnuteľnosti, skutočne vecným právom, a teda či sú podmienky stanovené v článku 5 uvedeného nariadenia v prejednávanej veci splnené. Dlžníčka, ktorá je vlastníčkou nehnuteľnosti, je totiž povinná strpieť exekúciu tejto nehnuteľnosti len v prípade, ak je vecné bremeno vecným právom. Z toho vyplýva, že sa budem zaoberať v prvom rade rozsahom pôsobnosti článku 5 nariadenia č. 1346/2000 a potom v druhom rade možnými obmedzeniami vnútroštátnej kvalifikácie určitého práva ako vecného práva na účely tohto článku.

1. O rozsahu pôsobnosti článku 5 nariadenia č. 1346/2000

27. Predovšetkým treba spresniť, že článok 5 nariadenia č. 1346/2000 sa uplatňuje len vtedy, ak právna úprava miesta, v ktorom sa majetok nachádza ((lex rei sitae), kvalifikuje skúmané právo ako vecné právo.

28. Pokiaľ ide ďalej o ochranu vecných práv zaručenú článkom 5 tohto nariadenia, pripomínam, že systematika mechanizmu zavedeného týmto nariadením sa opiera o neovplyvnenie vecných práv k majetku nachádzajúcemu sa v iných členských štátoch, z čoho v zásade vyplýva vylúčenie takýchto práv z účinkov konkurzného konania. ( 20 ) Toto riešenie bolo zvolené z vecných dôvodov, medzi ktoré patrí cieľ zabezpečiť ochranu obchodu v členskom štáte, v ktorom sa nachádza majetok, a právnu istotu práv, ktoré s týmto obchodom súvisia. Vecné práva majú veľmi dôležitú funkciu pri poskytovaní úverov a získavaní finančných prostriedkov. Tieto práva totiž chránia ich majiteľov pred rizikom platobnej neschopnosti dlžníka a umožňujú získať úver za výhodných podmienok. ( 21 ) Právna istota a ochrana legitímnej dôvery veriteľov v uskutočnené transakcie sa tak javia ako základné faktory.

29. Dôvody procesnej povahy, akými sú inštitucionálne ciele nariadenia č.1346/2000 spojené s potrebou zjednodušiť a uľahčiť správu majetku, navyše tiež odôvodňujú zvýšenú ochranu vecných práv. ( 22 ) V tejto súvislosti je vhodné poznamenať, že konkurzné konania sú relatívne zložité a ich vedenie je dosť finančne nákladné. Zníženie nákladov môže zvýhodniť niektorých veriteľov a zároveň môže byť tiež výhodné pre všetkých, keďže sa znížia aj celkové náklady na procesné vedenie. ( 23 )

30. Podľa judikatúry Súdneho dvora rozsah pôsobnosti článku 5 nariadenia č. 1346/2000 spresňujú jeho odôvodnenia 11 a 25, podľa ktorých je nevyhnutné stanoviť osobitnú úpravu, „ktorá sa odchyľuje od práva štátu, v ktorom sa konanie začne“, v prípade vecných práv, pretože tieto práva zohrávajú významnú úlohu pri poskytovaní úverov. Podľa odôvodnenia 25 by sa tak základ, platnosť a rozsah takéhoto vecného práva mal za normálnych okolností určovať podľa práva platného v mieste, kde sa vec nachádza (lex rei sitae), a nemalo by ho ovplyvňovať začatie konkurzného konania. ( 24 )

31. Článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 preto treba rozumieť ako ustanoveniu, ktoré tým, že sa odchyľuje od pravidla práva štátu, v ktorom sa konanie začne, umožňuje uplatniť na vecné právo veriteľa alebo tretej osoby k určitému majetku, ktorý patrí dlžníkovi, právo členského štátu, na ktorého území sa dotknutý majetok nachádza (lex rei sitae). ( 25 ) Ochranu poskytovanú týmto článkom požívajú len vecné práva, ktoré sa vzťahujú na majetok dlžníka nachádzajúci sa v čase začatia konkurzného konania v inom členskom štáte, než je štát, v ktorom sa konanie začne. ( 26 ) Článok 5 nariadenia č. 1346/2000 totiž nie je kolízna norma, ale „negatívna“ hmotnoprávna norma, ( 27 ) ktorej účelom je zaručiť ochranu vecných práv zriadených pred začatím konkurzného konania. ( 28 )

32. Treba však spresniť, že vzhľadom na to, že ochrana vecných práv veriteľov a tretích osôb, a teda nedotknuteľnosť ich nárokov je relatívna, vylúčenie uvedených práv z oblasti lex fori concursus nie je absolútne. ( 29 )

33. V prvom rade pravidlo uvedené v článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 nebráni tomu, aby správca podal návrh na začatie vedľajšieho konania v členskom štáte, v ktorom sa nachádza majetok, ak má dlžník v tomto členskom štáte prevádzkareň. ( 30 ) Také vedľajšie konanie by malo rovnaké účinky na vecné práva ako hlavné konanie. Článok 5 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje, že konkurzné konanie nebude mať vplyv na vecné práva k majetku nachádzajúcemu sa v iných členských štátoch, a nie že toto konanie neovplyvní majetok (alebo pohľadávky) nachádzajúce sa v inom členskom štáte, ktoré sú chránené týmito právami. Keďže hlavné konanie je v zásade všeobecným konaním, vzťahuje sa na všetok majetok dlžníka. To je dôležité, ak je hodnota zábezpeky vyššia ako hodnota pohľadávky zabezpečenej vecným právom. Pokiaľ sa teda nezačalo vedľajšie konanie, veriteľ je povinný vrátiť správcovi v hlavnom konaní prípadný prebytok z výnosu z predaja (pozri odôvodnenie 25 a článok 20 nariadenia č. 1346/2000). Naopak, ak je pohľadávka krytá hodnotou zábezpeky, veriteľ, ktorého pohľadávky zabezpečené vecnými právami boli uspokojené, nemusí ostatným veriteľom nič vrátiť. ( 31 )

34. V druhom rade článok 5 ods. 4 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje výnimku z výnimky stanovenej týmto článkom 5, keďže sa v ňom uvádza, že odsek 1 tohto článku nevylučuje úkony o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť v zmysle článku 4 ods. 2 bodu m) tohto nariadenia. ( 32 ) Lex fori concursus sa teda uplatní, keď je vznik alebo výkon vecných práv v rozpore so záujmami konkurzného konania a keď úkony možno označiť za úkony, ktoré poškodzujú konkurznú podstatu. Tento článok sa teda týka odporovacích žalôb založených nie na všeobecných predpisoch (všeobecné občianskoprávne a obchodnoprávne žaloby) ( 33 ), ale odporovacích žalôb založených na konkurzných procesných predpisoch. Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 však stanovuje výnimku z uplatňovania lex fori concursus, na základe ktorej predmetnému právnemu úkonu nemožno účinne odporovať, ak osoba, ktorá mala úžitok z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že „uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade“ ( 34 ).

35. V treťom a poslednom rade treba pripomenúť, že článok 5 nariadenia č. 1346/2000 nemožno použiť na zlepšenie postavenia majiteľa vecného práva vo vzťahu k ostatným prednostným právam mimo konkurzného konania. Inými slovami tento článok pripúšťa právo majiteľa na oddelené uspokojenie jeho práv bez toho, aby menil režim prednostných práv, ktorý musí toto vecné právo rešpektovať mimo konkurzného konania. ( 35 )

2. O obmedzeniach vnútroštátnej kvalifikácie určitého práva ako „vecného práva“ na účely uplatnenia článku 5 nariadenia č. 1346/2000

36. Pokiaľ ide o kvalifikáciu určitého práva ako vecného práva, hneď na úvod poznamenávam, že nariadenie č. 1346/2000 odkazuje na vnútroštátne právo, pokiaľ jeho článok 5 ods. 2 a 3 nestanovuje inak. ( 36 )

37. V tejto súvislosti, ako som už uviedol v bodoch 34 a 35 mojich návrhov vo veci Lutz ( 37 ), kvalifikácia určitého práva so zreteľom na článok 5 nariadenia č. 1346/2000 sa musí vykonať v dvoch jasne odlíšených fázach.

38. Po prvé treba preskúmať, či kvalifikácia určitého práva ako „vecného práva“ spadá pod vnútroštátne právo, ktoré podľa kolíznych noriem uplatniteľných pred konkurzným konaním upravuje vecné práva (za normálnych okolností lex rei sitae) ( 38 ). Vznik, platnosť a rozsah týchto vecných práv teda upravuje právo miesta, v ktorom sa nachádza majetok, ku ktorému sa viaže vecné právo. ( 39 )

39. Po druhé po určení vecnej povahy skúmaného práva z hľadiska lex rei sitae je potrebné overiť, či toto právo spĺňa kritériá na uplatnenie článku 5 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1346/2000. Tieto samostatne posudzované kritériá ( 40 ) teda obmedzujú kvalifikáciu subjektívneho práva ako vecného práva podľa vnútroštátnych predpisov na účely uplatnenia článku 5 tohto nariadenia. ( 41 )

40. Rád by som tiež dodal pár pripomienok vo vzťahu k pripomienkam predloženým v mojich návrhoch vo veci Lutz ( 42 ).

41. Po prvé podľa správy Virgós‑Schmit je cieľom článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 uľahčiť uplatňovanie odseku 1 tohto článku. Ako vyplýva z bodov 100 a 102 tejto správy, článok 5 slúži na obmedzenie vnútroštátnej kvalifikácie určitého práva ako vecného práva na účely svojho uplatnenia, pričom však nevyžaduje samostatnú definíciu pojmu vecné právo. ( 43 )

42. V tejto súvislosti sa domnievam, že skutočnosť, že nariadenie č. 1346/2000 neposkytuje takúto definíciu, vôbec neznamená, že nestanovuje určité obmedzenia pojmu vecné právo na účely uplatnenia svojho článku 5. Ako sa v tejto súvislosti uvádza v bode 102 správy Virgós‑Schmit, „je potrebné vziať do úvahy, že článok 5 nariadenia č. 1346/2000 predstavuje dôležitú výnimku z uplatňovania práva členského štátu, v ktorom sa začne hlavné konanie, a z univerzálnej pôsobnosti tohto hlavného konania“. Podľa môjho názoru zo znenia celej tejto správy vyplýva, že jej body 100 a 102 treba chápať spoločne, keďže sa navzájom dopĺňajú. Keďže táto správa poskytuje užitočné usmernenia pri výklade nariadenia č. 1346/2000 ( 44 ), mám pochybnosti o relevantnosti samostatného výkladu jednotlivých bodov zaoberajúcich sa analýzou článku 5 tohto nariadenia (body 94 až 106).

43. Po druhé pripomínam, že tá istá správa zdôrazňuje skutočnosť, že príliš extenzívny výklad vnútroštátneho pojmu vecné právo, ktorý by za takéto právo považoval najmä práva jednoducho spojené s možnosťou žiadať prednostnú platbu, ako je to v prípade určitých prednostných práv, by zbavoval článok 5 nariadenia č. 1346/2000 jeho podstaty. ( 45 )

44. Po tretie hoci zoznam stanovený v článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000, obsahujúci práva, ktoré sa v právnych poriadkoch členských štátov v zásade považujú za vecné práva, nie je vyčerpávajúci ( 46 ), správa Virgós‑Schmit zdá sa pripúšťa ( 47 ), že je inšpirovaný najmä skutočnosťou, že vecné právo je v podstate charakterizované dvomi kritériami ( 48 ). Ide jednak o „priamy a bezprostredný vzťah s vecou, ku ktorej sa toto vecné právo vzťahuje, ktorá je určená na uspokojenie tohto práva, nezávisle od toho, či je táto vec súčasťou majetku osoby alebo od vzťahu majiteľa práva s inou osobou“ a jednak o „absolútnu povahu udelenia práva majiteľovi, čo znamená, že majiteľ môže uplatniť svoje vecné právo voči komukoľvek, kto ho porušuje alebo poškodzuje bez jeho súhlasu; právo sa zachováva aj pri prevode veci na tretiu osobu (je vymáhateľné erga omnes, s obmedzeniami danými ochranou nadobúdateľa konajúceho v dobrej viere); [a] právo sa tak môže zachovať aj v prípade individuálnych opatrení na výkon práv tretích osôb a opatrení prijatých v kolektívnych konkurzných konaniach (jeho vyčlenením alebo oddelením, resp. individualizovaným uspokojením práva)“ ( 49 ).

45. Napokon pripomínam, že článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje, že začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné právo veriteľa alebo tretej osoby k určitému konkrétnemu majetku a „súbor[om] neurčitého majetku ako celku, ktorý sa priebežne mení“. Inými slovami na účely tohto článku sa vecné právo môže zriadiť nielen k určitému konkrétnemu majetku, ale aj k súboru majetku. ( 50 )

46. Práve s ohľadom na tieto skutočnosti je teda potrebné preskúmať kvalifikáciu zákonného vecného bremena, o aké ide v prejednávanej veci, na účely článku 5 nariadenia č. 1346/2000.

a) Kvalifikácia zákonného vecného bremena podľa práva platného v mieste, kde sa dotknutý majetok nachádza (lex rei sitae)

47. V prvom rade pripomínam, že výlučne vnútroštátny súd má právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav veci, ktorú prejednáva, ako aj vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo. ( 51 ) Prináleží mu teda, aby zistil, či je zákonné vecné bremeno vecným právom podľa vnútroštátneho práva.

48. Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa nemeckého práva, teda práva miesta, v ktorom sa dotknutá nehnuteľnosť nachádza, nároky na uspokojenie pohľadávok na pozemkovej dani vyplývajúce z rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje nútená dražba, predstavujú v súlade s § 12GrStG zákonné vecné bremená, ktoré sú vecnými majetkovými právami, takže vlastník musí strpieť exekúciu danej nehnuteľnosti v súlade s § 77 ods. 2 prvou vetou AO. ( 52 ) Podľa tohto súdu zodpovedajú záložnému právu na nehnuteľnosť a nezapisujú sa do katastra nehnuteľností.

49. Vnútroštátny súd spresňuje, že pozemková daň podľa § 9 ods. 2 GrStG vzniká na začiatku roka, takže v prejednávanej veci prinajmenšom pohľadávky týkajúce sa obdobia od 1. októbra 2012 do 5. mája 2013 vznikli ešte pred začatím konkurzného konania, a preto sú zabezpečené vecným bremenom. Toto vecné bremeno má rovnako ako hypotéka akcesorickú povahu, keďže závisí od existencie daňového dlhu. Nevyhnutne však nepredpokladá, že samotný vlastník je dlžníkom na dani a osobne zodpovedá za tento dlh. Naďalej totiž existuje, aj keď dôjde po stanovení daňovej pohľadávky k prevodu nehnuteľnosti, keďže pohľadávka je splatná a môže byť predmetom exekúcie. Počas konkurzného konania má daňový orgán na základe zákonného vecného bremena právo na oddelené a prednostné uspokojenie. ( 53 ) Môže teda žiadať o nútenú dražbu nehnuteľnosti ako v prejednávanej veci.

50. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu jasne vyplýva, že podľa nemeckého práva je zákonné vecné bremeno, ktoré viazne na dotknutej nehnuteľnosti, vecným ručením. Vzhľadom na to, že vnútroštátny súd jasne preukázal kvalifikáciu „ex lege causae“, vzniká teda otázka, či je možné kvalifikovať vecné bremeno dotknuté vo veci samej ako vecné právo na účely článku 5 nariadenia č. 1346/2000.

51. Na účely odpovede na túto otázku treba overiť, či sú splnené samostatne posudzované kritériá stanovené v článku 5 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1346/2000 (pozri body 41 až 45 týchto návrhov).

b) Kvalifikácia zákonného vecného bremena z hľadiska článku 5 nariadenia č. 1346/2000

52. Po prvé ako vyplýva z článku 5 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1346/2000, vecné právo znamená predovšetkým „právo nakladať s majetkom, resp. jeho nakladaním niekoho poveriť, a získať uspokojenie z výnosov z predaja alebo príjmu z tohto majetku, najmä z titulu záložného práva alebo hypotéky“. Podľa vnútroštátneho súdu zákonné vecné bremeno, aké je predmetom konania vo veci samej, zodpovedá záložnému právu na nehnuteľnosť. Ochrana majiteľa práva, v tomto prípade daňového orgánu, je v zásade zaručená jeho právom na exekúciu nehnuteľnosti dlžníčky v súlade s § 77 ods. 2 prvou vetou AO. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, že počas konkurzného konania má daňový orgán na základe zákonného vecného bremena právo na oddelené a prednostné uspokojenie podľa § 49 nemeckého zákona o konkurze (Insolvenzordnung). ( 54 )

53. Po druhé z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že na základe výpočtu uvedeného v článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 ( 55 ), ako aj samostatne posudzovaných kritérií uvedených v správe Virgós‑Schmit a spomenutých v bode 44 týchto návrhov, pohľadávka na pozemkovej dani založená na § 12 GrStG skutočne spĺňa obe podstatné charakteristiky vecného práva: jednak je priamo spojená so samotnou vecou, nezávisle od toho, ktorého majetku je predmetná vec súčasťou, a nezávisle od vzťahu k inej osobe než k majiteľovi práva, a jednak má absolútnu povahu, to znamená, že jeho majiteľ si ho môže uplatniť pred súdom voči ktorejkoľvek osobe, ktorá toto právo porušuje bez jeho súhlasu alebo ho poškodzuje, zachováva sa aj v prípade prevodu veci na tretiu osobu a naďalej sa zachováva aj v prípade, keď tretie osoby uplatňujú svoje individuálne práva a v prípade kolektívneho konania, a to vyčlenením z konkurznej podstaty spojeným s týmto právom alebo individuálnym uspokojením.

c) Predbežný záver

54. Zo skutočností poskytnutých vnútroštátnym súdom jednoznačne vyplýva, že nemecká právna úprava, teda vnútroštátna právna úprava platná v mieste, v ktorom sa nehnuteľnosť nachádza (lex rei sitae), stanovuje, že zákonné vecné bremeno dotknuté vo veci samej je vecným ručením zriadeným na dotknutej nehnuteľnosti. Podľa vnútroštátneho súdu totiž toto bremeno „naďalej existuje v prípade prevodu,… je možné uplatniť ho voči tretím osobám a… zakladá právo na vyčlenenie z konkurznej podstaty v prípade platobnej neschopnosti“. Takéto bremeno teda spĺňa kritériá uplatnenia článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000.

55. Konštatujem tiež, že podľa tvrdení tohto súdu predmetné vecné bremeno spĺňa aj podstatné charakteristiky pojmu „vecné právo“ uvedené v správe Virgós‑Schmit. ( 56 ) Vnútroštátny súd sa však domnieva, že je potrebné, aby Súdny dvor objasnil, či je tento výsledok zlučiteľný s cieľom článku 5 nariadenia č. 1346/2000 a s koncepciou celého tohto nariadenia.

3. O daňovej povahe zákonného vecného bremena a analýze jeho zlučiteľnosti s nariadením č. 1346/2000

56. Podľa vnútroštátneho súdu je hlavným cieľom článku 5 nariadenia č. 1346/2000 ochrana legitímnej dôvery a istoty transakcií (odôvodnenie 24). V tomto nariadení sa uvádza, že táto ochrana je osobitne potrebná v prípade vecných práv, keďže tieto práva majú mimoriadny význam pri poskytovaní úverov. Záujmy daňových orgánov sa však v mnohých ohľadoch líšia od záujmov súkromných poskytovateľov úverov. ( 57 )

57. Podľa Komisie, ktorá navrhuje odpovedať na prejudiciálnu otázku záporne, na účely uplatniteľnosti článku 5 nariadenia č. 1346/2000 nestačí, aby sa určité právo podľa lex rei sitae považovalo za vecné právo. Jednoduchý odkaz by sa totiž mohol ukázať byť v rozpore so zásadou výlučného uplatnenia lex fori concursus (právo štátu, v ktorom sa začne konanie) stanovenou v článku 4 toho istého nariadenia. Článok 5 nariadenia č. 1346/2000 sa teda má vykladať striktne ako výnimka z tejto zásady. ( 58 )

58. Komisia dodáva, že cieľ sledovaný článkom 5 nariadenia č. 1346/2000 odôvodňuje jeho reštriktívny výklad v tom zmysle, že za vecné práva sa musia považovať len práva poskytnuté dlžníkom veriteľovi v rámci obchodnej transakcie. Tento cieľ sa naopak nevzťahuje na ochranu daňového orgánu. Ak má v konaní o nútenej dražbe zákonné vecné právo prednosť pred právami poskytovateľov úverov, ako je to v konaní vo veci samej, má to za následok aj penalizáciu týchto poskytovateľov úverov, hoci cieľom článku 5 nariadenia č. 1346/2000 je ich ochrana.

59. Naproti tomu španielska vláda, ktorá zastáva názor, že na prejudiciálnu otázku treba odpovedať kladne, sa domnieva, že normotvorca Únie chcel vzhľadom na rôznorodosť právnych systémov a tradícií členských štátov a na účely zachovania potrebného účinku tohto nariadenia stanoviť práva, ktoré na základe svojej charakteristiky a z dôvodov právnej istoty vyžadujú priznanie tejto výnimky, či už ide o práva, ktoré členský štát uznávajúci tieto práva kvalifikuje ako „vecné“, alebo nie. Práve z tohto dôvodu sa podľa španielskej vlády v článku 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 uvádza, že určité práva sa na účely odseku 1 tohto článku považujú za vecné práva.

60. Je teda potrebné položiť túto otázku: treba sa domnievať, že daňová povaha zákonného vecného bremena dotknutého vo veci samej je určujúcim faktorom pre domnienku, že cieľ článku 5 nariadenia č. 1346/2000 sa nevzťahuje na ochranu verejného veriteľa, ktorým je v prejednávanej veci daňový orgán?

61. Nemyslím si to.

62. Po prvé, pokiaľ ide o znenie článku 5 nariadenia č. 1346/2000, z jeho odsekov 1 a 2 nevyplýva, že úver musí byť súkromnou pohľadávkou, ani že musí súvisieť výlučne s čisto obchodnou transakciou. ( 59 )

63. Po druhé, pokiaľ ide o ciele nariadenia č. 1346/2000, riešenie prijaté v jeho článku 5, ako som ho opísal v bodoch 28 a 29 týchto návrhov, zodpovedá nielen vecným dôvodom, akými sú ochrana obchodu v členskom štáte, v ktorom sa nachádza majetok, právna istota práv, ktoré s týmto obchodom súvisia a legitímna dôvera veriteľov a tretích osôb, ale aj dôvodom procesnej povahy súvisiacim s potrebou zjednodušiť a uľahčiť správu majetku. V tejto súvislosti musím zdôrazniť, že príliš reštriktívny výklad tohto článku nariadenia č. 1346/2000, ktorý by vo všeobecnosti znižoval relatívnu ochranu, ktorú stanovuje, ( 60 ) by dostatočným spôsobom nezohľadňoval genézu tohto nariadenia (pozri body 21 až 23 týchto návrhov), ani mechanizmy stanovené týmto nariadením na účely zamedzenia prípadnej „nadmernej ochrany“ na základe výnimky upravenej v tomto ustanovení (pozri body 32 až 35 týchto návrhov).

64. Po tretie treba uviesť, že základným cieľom nariadenia č. 1346/2000 je tiež eliminácia diskriminácie a rovnosť zaobchádzania s veriteľmi. Na základe jeho článku 4 tak lex fori concursus určuje podmienky začatia, vedenia a skončenia konkurzného konania, ako aj predovšetkým poradie pohľadávok. Články 39 až 42 nariadenia č. 1346/2000 však stanovujú pravidlá týkajúce sa informovania veriteľov a prihlasovania pohľadávok. Konkrétne článok 39 tohto nariadenia výslovne spomína daňové orgány členských štátov. ( 61 ) Štátna príslušnosť veriteľov nemá v dôsledku toho nijaký vplyv na prihlasovanie ich pohľadávok a títo veritelia nemôžu byť vylúčení z konkurzného konania ani z dôvodu, že majú sídlo v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom sa začne konkurzné konanie, ani v súvislosti s verejnoprávnou povahou svojich pohľadávok. ( 62 )

65. V tomto kontexte, pokiaľ ide o povinnosť príslušných súdov (štátu, v ktorom sa začne konkurzné konanie) a nimi vymenovaného likvidátora informovať veriteľov, jednak článok 40 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje, že v informačnom ozname „bude uvedené aj to, či veritelia, ktorých pohľadávky sú… kryté vecným právom, musia svoje pohľadávky prihlasovať“ a jednak článok 41 tohto nariadenia stanovuje, že veriteľ posiela kópie prípadných podkladov a uvádza najmä „či si v spojitosti so svojou pohľadávkou nárokuje… krytie vecným právom… a na aký majetok sa táto jeho záruka vzťahuje“. Zo spoločného znenia článkov 39 až 41 nariadenia č. 1346/2000 vyplýva, že toto nariadenie nevylúčilo prihlasovanie pohľadávok daňovými orgánmi, vrátane prípadov, v ktorých sú tieto pohľadávky zabezpečené vecným právom.

66. Okrem toho ešte pokiaľ ide o prihlasovanie pohľadávok, pripomínam, že smernice 2001/24/ES ( 63 ) a 2009/138/ES ( 64 ) o reorganizácii a likvidácii úverových inštitúcií a o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia stanovujú ustanovenia podobné článku 39 nariadenia č. 1346/2000, pričom tiež výslovne spomínajú verejné orgány členských štátov. ( 65 ) Túto skutočnosť považujem za relevantnú pre moju analýzu. Tieto články totiž stanovujú, že na pohľadávky všetkých veriteľov, ktorých bydlisko, zvyčajné miesto pobytu alebo sídlo je v iných členských štátoch ako domovský členský štát, sa hľadí rovnako a hodnotia sa rovnako ako pohľadávky rovnocenného charakteru, ktoré môžu prihlásiť veritelia, ktorých bydlisko, zvyčajné miesto pobytu alebo sídlo sa nachádza v domovskom členskom štáte. ( 66 )

67. Nariadenie č. 1346/2000 preto podľa môjho nepriznáva verejným pohľadávkam nijaké právo na prednostné uspokojenie, ale ak vnútroštátny zákonodarca stanoví, že vnútroštátne verejné orgány disponujú takýmto prednostným právom alebo vecným právom, toto právo musí byť priznané aj verejným pohľadávkam iných členských štátov. ( 67 ) Domnievam sa, že relevantnosť tohto výkladu je daná skutočnosťou, že nariadenie č. 1346/2000 zahŕňa ako všeobecné pravidlo systém konkurzného konania práva Únie, pričom osobitnými pravidlami sú predovšetkým smernice o reorganizácii a likvidácii úverových inštitúcií a o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia, ( 68 ) citované v predchádzajúcom bode. Koherencia uvedeného systému vyžaduje, aby sa problémy týkajúce sa výkladu všetkých týchto aktov riešili koherentným spôsobom so zohľadnením tohto systému ako celku.

68. Je pravda, že tieto tvrdenia (pozri body 64 až 66 týchto návrhov) sa v zásade týkajú uplatnenia ustanovení nariadenia č. 1346/2000 (a najmä analogicky citovaných smerníc) týkajúcich sa informovania veriteľov a prihlasovania ich pohľadávok. Z dôvodov uvedených v predchádzajúcom bode by však bola ohrozená samotná koherentnosť nariadenia, keby boli vecné práva verejného charakteru vylúčené z relatívnej ochrany podľa článku 5 tohto nariadenia.

69. Po štvrté pripomínam, že Súdny dvor už v rozsudku Lutz ( 69 ) považoval exekučné záložné právo (zaisťovacie právo zriadené na bankových účtoch) za vecné právo, keďže nevyplývalo z právneho úkonu, ale išlo o právo ipso iure. ( 70 )

70. Po piate samozrejme súhlasím s tým, že článok 5 nariadenia č. 1346/2000 sa má ako výnimka alebo osobitné pravidlo vykladať striktne. Musím však pripomenúť, že zákonné vecné bremeno dotknuté vo veci samej striktne spĺňa nielen podmienky článku 5 nariadenia č. 1346/2000, ale aj samostatne posudzované kritériá vecného práva na účely uvedeného článku, spomenuté v správe Virgós‑Schmit a podporované právnou náukou.

71. Navyše sa domnievam, že by bolo v rozpore s genézou a samotným mechanizmom zavedeným týmto nariadením, keby mohlo byť prípadné vylúčenie dotknutého zákonného vecného bremena založené výlučne na jednom z cieľov tohto nariadenia, a to na ochrane obchodu v členskom štáte, v ktorom sa majetok nachádza, bez toho, aby sa zohľadnili aj ciele týkajúce sa právnej istoty a legitímnej dôvery veriteľov a tretích osôb, potreby zjednodušiť a uľahčiť správu majetku, ako aj ciele týkajúce sa eliminácie diskriminácie a rovnosti zaobchádzania s veriteľmi.

72. Vylúčenie dotknutého zákonného vecného bremena by napokon mohlo mať významné dôsledky na právne systémy členských štátov, ktoré uznávajú zákonné vecné bremená podobné alebo analogické bremenám dotknutým vo veci samej. ( 71 )

73. V tejto súvislosti pripomínam, že normotvorca Únie nevykonal v novom nariadení 2015/848 o insolvenčnom konaní nijaké podstatné zmeny článku 8 tohto nariadenia, ktorý preberá článok 5 nariadenia č. 1346/2000. ( 72 )

V – Návrh

74. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu položil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), takto: Článok 5 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní, zmeneného a doplneného vykonávacím nariadením Rady (EÚ) č. 583/2011 z 9. júna 2011, sa má vykladať v tom zmysle, že na zákonné vecné bremeno, ktoré viazne na nehnuteľnosti v prospech daňového orgánu, o aké ide vo veci samej, sa vzťahuje pojem vecné právo v zmysle tohto článku.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Je potrebné uviesť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania neuvádza nijaké informácie týkajúce sa úlohy Hannoversche Volksbank eG v konaní vo veci samej.

( 3 ) Nariadenie Rady z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191), zmenené a doplnené vykonávacím nariadením Rady (EÚ) č. 583/2011 z 9. júna 2011 (Ú. v. EÚ L 160, 2011, s. 52) (ďalej len „nariadenie č. 1346/2000“).

( 4 ) Toto nariadenie bolo zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/848 z 20. mája 2015 o insolvenčnom konaní (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 19). Podľa svojho článku 84 sa však toto nariadenie uplatňuje len na insolvenčné konania začaté po 26. júni 2017.

( 5 ) Pripomínam, že konkurzy, vyrovnania a podobné konania boli vylúčené z vtedajšieho Bruselského dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného v Bruseli 27. septembra 1968 (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32) (ďalej len „Bruselský dohovor z roku 1968“).

( 6 ) Prvá verzia návrhu dohovoru, založená na článku 220 štvrtej zarážke Zmluvy o EHS, bola vypracovaná v roku 1970. Pozri dok. Kom. 3.327/1/XIV/70. Pozri tiež NOËL, J., LEMONTEY, J.: Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues. 1970, 16.775/XIV/70‑E.

( 7 ) Pozri návrh dohovoru z roku 1980, uverejnený s dôvodovou správou J. Lemonteya in: Bulletin des Communautés européennes, príloha 2/82.

( 8 ) V súvislosti s týmito zásadami pozri najmä LOPUCKI, L. M.: Cooperation in international bankruptcy: A post‑universalist approach. In: Cornell Law Review. 1999, 84/3, s. 696 až 762.

( 9 ) Podľa dôvodovej správy M. Virgósa a E. Schmita k Dohovoru o konkurznom konaní z 3. mája 1996, dokument Rady Európskej únie, 6500/96, DRS 8 (CFC), bod 3 (ďalej len „správa Virgós‑Schmit“), návrh dohovoru z roku 1980 stanovoval „jediné konanie [výlučná právomoc štátu, v ktorom sa nachádza centrum obchodnej činnosti dlžníka], ktoré musí byť uznané v ostatných zmluvných štátoch bez toho, aby bolo možné povoliť v týchto ostatných štátoch paralelné miestne konania. Zásady jednotnosti… a univerzálnosti … konania boli teda v tomto texte striktne dodržané“. Z tejto správy vyplýva, že návrh dohovoru z roku 1980 viedol k veľmi komplexným ustanoveniam.

( 10 ) Tento návrh bol inšpirovaný Európskym dohovorom o určitých medzinárodných aspektoch konkurzu podpísaným 5. júna 1990 v Istanbule, ktorý bol výsledkom rokovaní začatých v rámci Rady Európy, ale nenadobudol účinnosť. Jeho prístup už spočíval v zmiernení zásad jednotnosti a univerzálnosti. Pozri v tejto súvislosti Európsky dohovor o určitých medzinárodných aspektoch konkurzu, Rada Európy, Séria európskych zmlúv č. 136. Pozri tiež dôvodovú správu uverejnenú spolu s dohovorom. K tomuto dohovoru pozri najmä VOLKEN, P.: L’harmonisation du droit international privé de la faillite. In: Recueil de Cours de La Haye 1991, zv. 230, s. 343. Z hľadiska komparatívneho práva bolo konštatované, že v mnohých členských štátoch prevládajú „prechodné“ systémy. Pozri v tomto zmysle najmä WATTÉ, N., MARQUETTE, V.: „Les sûretés dans les faillites internationales“, rapport général au Congrès de droit comparé de Bristol. In: European Review of Private Law, 1999, s. 287 až 317.

( 11 ) V dôsledku toho nebola správa Virgós‑Schmit, ktorá bola k nemu pripojená, oficiálne uverejnená. Treba uviesť, že hoci sa táto správa týka len Dohovoru o konkurznom konaní, právna náuka sa domnieva, že poskytuje užitočné usmernenia pri výklade nariadenia č. 1346/2000. Pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, bod 2).

( 12 ) Pozri WATTE, N., MARQUETTE, V.: Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité. In: Revue de droit commercial belge. 2000, s. 564.

( 13 ) Pozri v tomto zmysle správu Virgós‑Schmit, bod 5.

( 14 ) Je teda primerané, aby bola za určitých podmienok dôvera v právnu úpravu, podľa ktorej bolo určité právo zriadené, chránená najmä s cieľom, aby v rámci kolíznej normy odrážala intenzitu, s akou hmotné právo izoluje určitých veriteľov od rizika platobnej neschopnosti, ako to platí v prípade vecných práv. Okrem toho normatívna funkcia niektorých oblastí práva spočíva v tom, že priznáva právam zabezpečenie, ako napríklad zákonné ustanovenia o osobnom stave. Pozri v tomto zmysle VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: Comentario al Reglamento europeo de insolvencia. Thomson‑Civitas, Madrid, 2003, s. 92, a VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: The European Insolvency Regulation: Law and Practice. Kluwer Law International. Haag, 2004, s. 90.

( 15 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 16 ) Rozsudok z 5. júla 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, bod 38 a citovaná judikatúra).

( 17 ) Zmiernená univerzálnosť vyplýva aj z možnosti začatia vedľajších konkurzných konaní. Pozri odôvodnenie 25, ako aj bod 33 týchto návrhov. Pozri tiež VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F.: c. d., s. 27.

( 18 ) Rozsudok z 5. júla 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, bod 39). Pozri tiež odôvodnenie 24 nariadenia č. 1346/2000.

( 19 ) Tieto výnimky treba vykladať viac ako osobitné pravidlá než ako „výnimky“. Pozri v tejto súvislosti VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: c. d., s. 98, a VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 96.

( 20 ) Poukazujem na to, že článok 5 nariadenia č. 1346/2000 vychádza z predpokladu, že majetok nebol podvodne premiestnený do iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom sa začalo konkurzné konanie. Pozri v tejto súvislosti správu Virgós‑Schmit, bod 105, a INGELMANN, T.: Article 5. In: European Insolvency Regulation. K. Pannen (ed.), De Gruyter Recht, Berlin, 2007, s. 252.

( 21 ) Správa Virgós‑Schmit, bod 97. Pozri tiež MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: Moss, Fletcher and Isaacs on the EC Regulation on Insolvency Procedures. Oxford University Press, 3. vydanie, 2016, s. 170.

( 22 ) Správa Virgós‑Schmit, bod 97.

( 23 ) Pozri v tomto zmysle VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 92.

( 24 ) Rozsudok z 5. júla 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, bod 41). Pozri tiež rozsudok zo 16. apríla 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, bod 27).

( 25 ) Rozsudok z 5. júla 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, bod 42).

( 26 ) Na to, aby sa tento článok mohol uplatniť, by si teleologický výklad tohto ustanovenia vyžadoval, aby všetky úkony potrebné na zriadenie vecného práva boli uskutočnené pred začatím konkurzného konania. Ak došlo k zriadeniu vecného práva po začatí konania, uplatní sa článok 4 nariadenia č. 1346/2000. Pozri správu Virgós‑Schmit, body 95 a 96; VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: c. d., s. 96 a 101, a MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 171 a 347.

( 27 ) O hmotnoprávnej povahe tohto ustanovenia pozri správu Virgós‑Schmit, bod 99; VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 163; INGELMANN, T.: Article 5, c. d., s. 250; MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 346; HESS, B., OBERHAMMER, P., PFEIFFER, T.: European Insolvency Law. The Heidelberg‑Luxembourg‑Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings. Beck‑Hart‑Nomos, C. H., München/Oxford, 2014, s. 178, a KLYTA, W.: Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych. Oficyna Wolters Kluwer business, Warszawa, 2008, s. 149. Pozri tiež HAUBOLD, J., GEBAUER, M., WIEDMANN, T.: Zivilrecht unter europäischem Einfluss. 2. vydanie, Stuttgart, 2010, kapitola 32, bod 110.

( 28 ) V rozsudku z 10. septembra 2009, German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, bod 35), Súdny dvor v súvislosti s článkom 7 nariadenia č. 1346/2000 – čo je obdobné ustanovenie ako článok 5 tohto nariadenia – totiž konštatoval, že „inými slovami, uvedené ustanovenie predstavuje iba materiálne pravidlo smerujúce k ochrane predávajúceho, pokiaľ ide o majetok nachádzajúci sa mimo členského štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie“. Podľa HESS, B., OBERHAMMER, P., PFEIFFER, T.: c. d. sa v právnej náuke sedemnástich členských štátov článok 5 posudzuje prevažne ako hmotnoprávna norma (s. 181).

( 29 ) Ochrana môže byť absolútna, ak dlžník nemá prevádzkareň v členskom štáte, v ktorom sa nachádza majetok. Uplatňuje sa však režim úkonov o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť. Pozri body 33 a 34 týchto návrhov.

( 30 ) Pozri v tomto zmysle MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 347. Pozri tiež článok 27 nariadenia č. 1346/2000.

( 31 ) Pozri v tomto zmysle správu Virgós‑Schmit, body 99 a 173, a VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: c. d., s. 106 a 236. Pozri tiež MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 348, a PORZYCKI, M.: Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej. In: Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, Nr 3 (5) 2008, s. 405.

( 32 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 16. apríla 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227), ako aj moje návrhy v tejto veci (C‑557/13, EU:C:2014:2404). Pozri tiež článok 7 ods. 3 nariadenia č. 1346/2000.

( 33 ) Všeobecné žaloby sa spravujú všeobecnými kolíznymi normami. Tieto žaloby podľa všeobecných predpisov sú však prípustné len v rozsahu, v akom to dovoľuje lex fori concursus. VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 135.

( 34 ) K rozsahu pôsobnosti článku 13 nariadenia č. 1346/2000 pozri rozsudok zo 16. apríla 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, body 32 až 49), ako aj moje návrhy v tejto veci (C‑557/13, EU:C:2014:2404, body 56 až 61).

( 35 ) VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: c. d., s. 100.

( 36 ) Pripomínam, že na účely článku 5 nariadenia č. 1346/2000 sa podľa odseku 3 tohto článku právo, ktoré je zapísané vo verejnom registri a je vymáhateľné voči tretím osobám, považuje za vecné právo priamo a nezávisle vo vzťahu k vnútroštátnemu právu. Ide teda o jediné odchýlenie tohto nariadenia v kontexte jeho článku 5 od odkazu na lex rei sitae. Pozri správu Virgós‑Schmit, bod 101, in fine. Pozri tiež VIRGÓS SORIANO, M., GARCIMARTÍN ALFÉREZ, F. J.: c. d., s. 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 38 ) INGELMANN, T.: Article 5, c. d., s. 253.

( 39 ) Správa Virgós‑Schmit, body 95 a 100.

( 40 ) Pozri v tejto súvislosti VEDER, P.M.: Cross‑border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross‑Border Insolvency. Deventer, 2004, s. 334 až 336: „An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to“. Pozri tiež KLYTA, W.: c. d., s. 150.

( 41 ) Správa Virgós‑Schmit, bod 100. Pozri tiež VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 43 ) VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 96: „Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of Regulation.“

( 44 ) Pozri poznámku pod čiarou 11 týchto návrhov.

( 45 ) Správa Virgós‑Schmit, bod 102.

( 46 ) „Práva uvedené v odseku 1 znamenajú predovšetkým…“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 47 ) Pozri bod 103 uvedenej správy.

( 48 ) Táto správa odkazuje aj na bod 166 správy Schlosser k Dohovoru z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, ako aj k protokolu týkajúcemu sa jeho výkladu Súdnym dvorom (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 71).

( 49 ) Správa Virgós‑Schmit, bod 103, a MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 173.

( 50 ) Ide najmä o prípad „floating charges“ podľa práva Spojeného kráľovstva a Írska, ktoré teda možno považovať za vecné práva na účely nariadenia č. 1346/2000. Pozri správu Virgós‑Schmit, bod 104, a MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 172.

( 51 ) Rozsudok z 25. októbra 2012, Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, bod 15).

( 52 ) Vnútroštátny súd uvádza, že hoci GrStG nedefinuje pojem „zákonné vecné bremená“, existuje jednomyseľná zhoda v tom, že predstavuje platobnú povinnosť založenú na verejnom práve, ktorá sa musí vykonať pravidelným alebo jednorazovým peňažným plnením a ktorá predpokladá nielen osobnú zodpovednosti dlžníka, ale aj vecné ručenie nehnuteľnosťou. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 53 ) Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že podľa § 10 ods. 1 bodu 3 zákona o nútenej dražbe, v konaní o nútenej dražbe sú pohľadávky na pozemkovej dani za aktuálny rok a predchádzajúce dva roky uspokojené prednostne. Pri rozdelení výnosu z predaja tak majú tieto pohľadávky prednostné postavenie v porovnaní najmä so záložnými právami na nehnuteľnosť zriadenými v prospech poskytovateľov úverov, akými sú hypotéky a záložné práva plynúce z pozemkových dlhov.

( 54 ) Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že tieto typy vecných bremien sa líšia od prednostných práv„podľa právnych poriadkov založených na rímskom práve“, ktorých majitelia môžu byť uspokojení len prednostne a na ktoré sa nevzťahuje pôsobnosť článku 5 nariadenia č. 1346/2000. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 55 ) Vnútroštátny súd tiež poukazuje na pojem „vecné právo“, ktoré je podkladom nariadenia Rady č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), na ktorý poukazuje aj správa Virgós‑Schmit vo svojom bode 103.

( 56 ) Pozri bod 44 týchto návrhov.

( 57 ) Pozri bod 16 týchto návrhov.

( 58 ) Komisia v tejto súvislosti poukazuje na bod 97 správy Virgós‑Schmit, pričom iné body tejto správy nespomína.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Zjednodušenie správy majetku je jedným z inštitucionálnych cieľov tohto nariadenia. Pozri v tomto zmysle VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 92, 106 a 107. Právna náuka cituje ako príklady reštriktívneho výkladu snahy o obmedzenie rozsahu výnimky v reštrukturalizačných konaniach alebo obhajobu kolíznej a nie hmotnoprávnej povahy článku 5 nariadenia č. 1346/2000. Tamže (bod 106).

( 61 ) V tomto článku sa uvádza, že „každý veriteľ, ktorý má zvyčajné miesto pobytu, trvalé bydlisko alebo registrované sídlo v členskom štáte inom, ako je štát, v ktorom sa konanie začne, vrátane daňových orgánov… členských štátov, má právo písomne prihlásiť svoje pohľadávky do konkurzného konania“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 62 ) Právna náuka sa domnieva, že hoci sa tento článok týka len prihlasovania pohľadávok, pokiaľ ide o výplatu dividend, nie je možné diskriminovať ani veriteľov, vrátane daňových orgánov, bez toho, aby to nebolo v rozpore s účelom článku 39 nariadenia č. 1346/2000. Pozri v tomto zmysle FLETCHER, I. F.: Insolvency in Private International Law. 2. vydanie, Oxford University Press, 2005, s. 436.

( 63 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 4. apríla 2001 o reorganizácii a likvidácii úverových inštitúcií (Ú. v. ES L 125, 2001, s. 15; Mim. vyd. 06/004, s. 15), zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190).

( 64 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 335, 2009, s. 1). Táto smernica zrušila smernicu 2001/17/ES Európskeho parlamentu a Rady z 19. marca 2001 o reorganizácii a likvidácii poisťovní (Ú. v. ES L 110, 2001, s. 28; Mim. vyd. 06/004, s. 3).

( 65 ) Článok 16 ods. 1 smernice 2001/24 a článok 282 ods. 1 smernice 2009/138 (predtým článok 16 ods. 1 smernice 2001/17) stanovujú, že každý veriteľ, vrátane štátnych orgánov členských štátov, ktorého miesto, kde sa obvykle zdržuje, bydlisko alebo ústredie sa nachádza v inom členskom štáte, než je domovský členský štát, má právo prihlásiť svoje pohľadávky alebo predkladať písomné pripomienky k nárokom. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. K týmto článkom pozri MOSS, G., WESSELS, B.: EU Banking and Insurance Insolvency. MOSS G., WESSELS, B., Oxford University Press, 2006, s. 76 a 136. K definícii „domovského členského štátu“ pozri článok 2 smernice 2001/24 a článok 268 ods. 2 písm. a) smernice 2009/138. Tamže, s. 53 a 114.

( 66 ) Právna náuka sa v tejto súvislosti tiež domnieva, že „it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation“, VIRGÓS, M., GARCIMARTÍN, F.: c. d., s. 150 a 151.

( 67 ) Tamže, s. 151: „The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security autorithies.“

( 68 ) Predovšetkým článok 286 smernice 2009/138 týkajúci sa vecných práv tretích osôb je podobný článku 5 nariadenia č. 1346/2000.

( 69 ) Rozsudok zo 16. apríla 2015 (C‑557/13, EU:C:2015:227, body 27 a 28).

( 70 ) Toto vecné právo bolo založené na doručení vykonateľného platobného rozkazu dlžníkovi. Podľa právnej náuky vecnými právami v zmysle článku 5 nariadenia č. 1346/2000 sú nielen práva vyplývajúce z právneho aktu, ale tiež práva, ktoré vznikajú a vyplývajú samé (ipso iure). PORZYCKI, M.: c. d., s. 405.

( 71 ) Bremená zriadené zo zákona v prospech štátu ako veriteľa zdá sa stanovuje predovšetkým rakúske a dánske právo (pričom na Dánske kráľovstvo sa nariadenie nevzťahuje). Grécke právo zdá sa stanovuje prednostné právo štátu, ktoré oprávňuje štátnu pokladnicu zhabať nehnuteľný majetok na účely uspokojenia daňových pohľadávok. Vnútroštátni zákonodarcovia tiež zvolili aj vecné ručenia (zákonné hypotéky) stanovené zákonom, často verejnoprávnej povahy, čo je zrejme prípad najmä francúzskeho, poľského alebo portugalského práva. Stanovili tiež bremená, ktoré viaznu na hnuteľnom majetku na účely uspokojenia verejných pohľadávok, napríklad formou zákonného záložného práva vo francúzskom práve, záložného práva štátnej pokladnice v poľskom práve, alebo námorného záložného práva v cyperskom, dánskom, fínskom alebo švédskom práve.

( 72 ) Pozri odôvodnenia 22 a 68. Pozri v tomto zmysle MOSS, G., FLETCHER, I. F., ISAACS, S.: c. d., s. 455.