ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 107 ZFEÚ a článok 4 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkom 4 ods. 2 rozhodnutia 2009/287 vo veci štátnej pomoci poskytnutej Poľskom v rámci dlhodobých zmlúv o predaji kapacít a elektrickej energie a štátnej pomoci, ktorú Poľsko plánuje poskytnúť v rámci kompenzácie za dobrovoľné vypovedanie dlhodobých zmlúv o predaji kapacít a elektrickej energie, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby v prípade, ak Európska komisia preskúmala schému štátnej pomoci s ohľadom na oznámenie o metodike zameranej na analýzu štátnej pomoci v súvislosti s uviaznutými nákladmi a pred jej vykonaním konštatovala, že je zlučiteľná s vnútorným trhom, mohli vnútroštátne orgány a súdy overovať pri vykonaní dotknutej pomoci jej súlad so zásadami tejto metodiky.

Posúdenie zlučiteľnosti štátnej pomoci alebo schémy štátnej pomoci s vnútorným trhom totiž spadá do výlučnej právomoci Komisie, ktorej postup podlieha preskúmaniu zo strany súdov Únie, pričom vnútroštátne súdy konkrétne nesmú prijať rozhodnutia, ktoré sú v rozpore s rozhodnutím Komisie, aj keď má toto rozhodnutie dočasnú povahu.

V dôsledku toho umožnenie vnútroštátnemu súdu, aby sa v rámci vykonania schémy štátnej pomoci vyjadroval k jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom, hoci túto zlučiteľnosť už konštatovala Komisia vo svojom rozhodnutí, by v podstate viedlo k tomu, že by tomuto súdu bola priznaná právomoc nahradiť svojím posúdením posúdenie vykonané Komisiou.

Navyše by priznanie oprávnenia vnútroštátnemu súdu uskutočniť takéto posúdenie viedlo tento súd práve k prekročeniu hraníc vlastných právomocí, ktoré majú zaručiť dodržiavanie práva Únie v oblasti štátnej pomoci, ako aj k porušeniu povinnosti lojálnej spolupráce s inštitúciami Únie v oblasti štátnej pomoci. Nemožno totiž vylúčiť, že overenie vykonané príslušným vnútroštátnym súdom by ho viedlo k prijatiu rozhodnutia, ktoré by odporovalo rozhodnutiu Komisie, ktoré by bolo inak konečné.

Pokiaľ má však vnútroštátny súd pochybnosti o výklade rozhodnutia Komisie, ktorým bolo určité opatrenie kvalifikované ako štátna pomoc, môže požiadať uvedenú inštitúciu o objasnenie, resp. podľa okolností môže alebo musí položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu v súlade s článkom 267 druhým a tretím odsekom ZFEÚ.

(pozri body 32 – 34, 36, 37, 40, 41, bod 1 výroku)
Okrem toho výklad doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody, ktorý by z definície pojmu pracovnoprávne podmienky v zmysle tohto ustanovenia vylučoval takéto podmienky skončenia pracovnej zmluvy na dobu určitú, by totiž v rozpore s účelom sledovaným týmto ustanovením zúžil rozsah ochrany pred diskrimináciou priznanej pracovníkom na dobu určitú.

Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorá tvorí prílohu smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neumožňuje, aby sa pracovníkovi zamestnanému na základe dočasnej pracovnej zmluvy poskytla akákoľvek náhrada z dôvodu skončenia pracovnej zmluvy, hoci umožňuje poskytnutie takejto náhrady najmä porovnateľným stálym pracovníkom. Samotná skutočnosť, že tento pracovník pracoval na základe dočasnej pracovnej zmluvy, nemôže predstavovať objektívny dôvod odôvodňujúci to, že uvedenému pracovníkovi nebol priznaný nárok na túto náhradu.

Existuje totiž rozdielne zaobchádzanie medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, keďže na rozdiel od pracovníkov zamestnaných na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú nemajú pracovníci, ktorí uzavreli dočasnú pracovnú zmluvu, nárok na náhradu v prípade skončenia ich zmluvy, a to bez ohľadu na dĺžku období, počas ktorých vykonávali pracovné činnosti.

Okrem toho odvolávanie sa na samotnú dočasnú povahu práce zamestnancov vo verejnej správe samo osebe nemôže predstavovať objektívny dôvod v zmysle doložky 4 bodu 1 a/alebo bodu 4 rámcovej dohody. Keby sa totiž pripustilo, že samotná dočasná povaha pracovného pomeru by stačila na odôvodnenie takého rozdielu medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, ciele smernice 1999/70 a rámcovej dohody by boli zbavené podstaty a viedlo by to k zakonzervovaniu nepriaznivého postavenia zamestnancov na dobu určitú.

(pozri body 36, 47, 52, bod 2 výroku)
Body programu 25. zasadnutia Revízneho výboru Medzivládnej organizácie pre medzinárodnú železničnú prepravu a týkajúce sa návrhov zmien Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave z 9. mája 1980, na základe ktorých Rada v napadnutom rozhodnutí určila pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie, patria do vonkajšej právomoci Únie. Rada teda neporušila zásadu prenesenia právomoci stanovenú v článku 5 ods. 2 prvej vete ZEÚ.

Predmetné zmeny totiž súvisia so súkromnoprávnou oblasťou zmlúv týkajúcich sa medzinárodnej železničnej dopravy, t. j. oblasti, ktorá patrí do politiky Únie, konkrétne spoločnej dopravnej politiky, ktorá je upravená v hlave VI s názvom „Doprava“ tretej časti s názvom „Vnútorné politiky a činnosti Únie“ Zmluvy o FEÚ a ktorá musí byť v dôsledku toho považovaná za jeden z cieľov Zmluvy o FEÚ. V tejto súvislosti, keďže ustanovenia dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave a jeho dodatkov, ktorých sa týkajú tieto zmeny, majú za cieľ zaviesť harmonizované normy na medzinárodnej úrovni, vrátane oblasti medzinárodnej dopravy z členského štátu alebo do členského štátu, alebo pri prechode cez územie jedného alebo viacerých členských štátov, pre časť cesty uskutočnenej mimo územia Únie a v zásade aj pre časti uvedenej cesty uskutočnené na území Únie, skutočnosť, že Únia prijme pozíciu pre uvedené zmeny, musí byť považovaná za skutočnosť, ktorá prispieva k uskutočneniu cieľov spoločnej dopravnej politiky v rámci právomoci, ktorú Únii zveruje článok 91 ods. 1 ZFEÚ a ktorá taktiež zahŕňa vonkajší aspekt. Toto prijatie pozície je v dôsledku toho potrebné v rámci politiky Únie na uskutočnenie jedného z cieľov stanovených v Zmluvách v zmysle článku 216 ods. 1 ZFEÚ.

Navyše nemožno platne tvrdiť, že vzhľadom na to, že oblasť dopravy, ktorá patrí podľa článku 4 ods. 2 písm. g) ZFEÚ do delenej právomoci medzi Úniou a jej členskými štátmi, Únia nemôže konať na vonkajšej úrovni predtým, ako koná na vnútornej úrovni pri prijatí spoločných pravidiel v záležitostiach, v ktorých boli uzavreté medzinárodné záväzky. Existencia vonkajšej právomoci Únie totiž v žiadnom prípade nezávisí od toho, či Únia predtým vykonávala svoju vnútornú normotvornú právomoc v dotknutej oblasti. Článok 2 ods. 2 prvej vety ZFEÚ týkajúci sa delených právomocí tak nepodmieňuje existenciu delenej vonkajšej právomoci Únie s jej členskými štátmi existenciou ustanovenia v Zmluvách, ktoré by výslovne zverovalo takúto vonkajšiu právomoc Únii.

(pozri body 56, 60, 62, 66, 67, 72)
Súdny dvor v bode 61 rozsudku z 19. júna 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) konštatoval, že vzhľadom na rešpektovanie požiadaviek jasnosti a presnosti stanovených smernicou 2008/95/ES o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok, prihlasovateľ národnej ochrannej známky, ktorý používa všetky všeobecné označenia názvu konkrétnej triedy niceského triedenia, musí na identifikovanie výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa žiada ochrana ochrannej známky, spresniť, či sa jeho prihláška vzťahuje na všetky výrobky alebo služby vymenované v abecednom zozname konkrétnej dotknutej triedy alebo iba na niektoré z týchto výrobkov alebo služieb. V prípade, ak sa prihláška týka iba niektorých z uvedených výrobkov alebo služieb, musí prihlasovateľ spresniť, ktoré výrobky alebo služby patriace do tejto triedy sa tým majú na mysli.

Je však potrebné po prvé zdôrazniť, že bod 61 uvedeného rozsudku sa netýka majiteľov už zapísanej ochrannej známky, ale sa týka iba prihlasovateľov ochranných známok.

Po druhé v bode 61 rozsudku z 19. júna 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, Súdny dvor iba spresnil požiadavky, ktorým naďalej podliehajú noví prihlasovatelia národných ochranných známok, ktorí na účely identifikácie výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa žiada ochrana prostredníctvom ochrannej známky, používajú všeobecné označenia názvu danej triedy. Takéto požiadavky umožňujú vyhnúť sa situácii, keď nebude možné s istotou určiť rozsah ochrany priznanej ochrannou známkou, ak prihlasovateľ používa všetky označenia uvedené v názve danej triedy.

Nemožno sa teda domnievať, že Súdny dvor v rozsudku z 19. júna 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, zamýšľal spochybniť prístup uvedený v oznámení výkonného riaditeľa EUIPO č. 4/03 zo 16. júna 2003 o používaní názvov tried v zoznamoch výrobkov a služieb na účely prihlášok a zápisov ochranných známok Spoločenstva, podľa ktorého použitie všetkých všeobecných označení uvedených v názve konkrétnej triedy predstavuje požiadavku vo vzťahu ku všetkým výrobkom alebo službám patriacim do tejto konkrétnej triedy. V dôsledku toho pravidlo stanovené v bode 61 uvedeného rozsudku nie je uplatniteľné na zápis ochrannej známky, ktorý bol vykonaný pred jeho vyhlásením.

(pozri body 28 – 31)
Článok 4 ods. 1 nariadenia č. 794/2004, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 659/1999, stanovuje, že „na účely článku 1 písm. c) [nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 ZFEÚ], zmena existujúcej pomoci bude znamenať každú zmenu, okrem zmien čisto formálneho alebo administratívneho charakteru, ktoré nemôžu ovplyvniť posúdenie zlučiteľnosti opatrenia pomoci so spoločným trhom“.

Uplatnenie pravidiel v oblasti štátnej pomoci sa zakladá na povinnosti lojálnej spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi na jednej strane a Komisiou a súdmi Únie na strane druhej, v rámci ktorej každý koná v postavení, ktoré mu priznáva Zmluva o FEÚ. Vnútroštátne súdy musia v rámci tejto spolupráce prijať všetky potrebné opatrenia vhodné na zabezpečenie plnenia si záväzkov vyplývajúcich z práva Únie a nesmú prijať žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto Zmluvy, ako to vyplýva z článku 4 ods. 3 ZEÚ. Vnútroštátne súdy teda konkrétne nesmú prijať rozhodnutia, ktoré sú v rozpore s rozhodnutím Komisie.

Okrem toho vnútroštátnym súdom prináleží, aby overili, či neboli podmienky uplatnenia schémy pomoci zmenené, a keby sa preukázalo, že v dôsledku prípadných zmien sa rozsah schémy zväčšil, mali by prijať záver, že ide o novú pomoc, čo by malo za následok uplatnenie oznamovacieho postupu stanoveného v článku 108 ods. 3 ZFEÚ.

V dôsledku toho vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o nariadení predbežného opatrenia v spore týkajúcom sa zmluvy je podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ povinný oznámiť Komisii všetky opatrenia, ktoré majú vplyv na výklad a výkon uvedenej zmluvy, ktoré môžu zasahovať do fungovania vnútorného trhu, konkurenčného boja alebo jednoducho mať vplyv na účinnú dĺžku pomoci počas stanoveného obdobia, ktorá zostala existujúca.

Pokiaľ by sa vnútroštátnym súdom, ktoré rozhodujú o predbežných opatreniach, umožnilo vyhnúť sa povinnostiam, ktoré sú im uložené v rámci dohľadu nad štátnou pomocou, ktorý je zakotvený v článkoch 107 a 108 ZFEÚ, viedlo by to tieto súdy ku konaniu v rozpore s ich právomocami, ktorých cieľom je zabezpečiť dodržiavanie práva Únie týkajúceho sa štátnej pomoci, ako aj k porušeniu povinnosti lojálnej spolupráce s inštitúciami Únie, a preto by tým bol nepochybne narušený potrebný účinok uvedených článkov.

(pozri body 105 – 108)
25

Za týchto okolností Corte suprema di cassazione rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Zahŕňa pojem obchodná transakcia, vymedzený článkom 2 smernice 2000/35 a článkom 2 smernice 2011/7, zákonný mandátny vzťah medzi štátnou správou a poľnohospodárskymi družstvami (vzťah, na základe ktorého vznikla pohľadávka, ktorú družstvá následne postúpili družstvu Federconsorzi, pričom toto družstvo ju postúpilo v rámci insolvenčného konania svojim veriteľom) vo veci dodávky a distribúcie poľnohospodárskych výrobkov, vyplývajúci z legislatívneho dekrétu č. 169 z 23. januára 1948 a zo zákona č. 1294 z 22. decembra 1957? 2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, znamená povinnosť prebrať smernice 2000/35 (článok 6 ods. 2) a 2011/7 (článok 12 ods. 3), stanovujúce možnosť zachovať ustanovenia, ktoré sú pre veriteľov výhodnejšie, aj povinnosť nemeniť in peius sadzbu úrokov z omeškania, vrátane zákazu jej prípadného vylúčenia, v rámci vzťahov vzniknutých pred nadobudnutím účinnosti jednotlivých smerníc? 3. V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, má sa povinnosť nemeniť in peius sadzbu úrokov z omeškania v rámci už existujúcich vzťahov hodnotiť ako povinnosť vzťahujúca sa na jednotnú reguláciu úrokov, ktorá do určitého času (konkrétne od 31. januára 1982 do 31. decembra 1995) priznávala existenciu mimozákonnej sadzby a kapitalizácie úrokov, hoci len na ročnom a nie polročnom základe, ako to vyžadoval veriteľ, a po uvedenom čase iba platbu zákonných úrokov, a to prostredníctvom úpravy, ktorá vzhľadom na detaily prejednávanej veci… nie je nevyhnutne v neprospech veriteľa? 4. Znamená povinnosť prebrať smernicu 2000/35 (článok 6) a smernicu 2011/7 (článok 12) v časti, v ktorej sa vo vzťahu k zákazu zneužívania zmluvnej slobody na úkor veriteľa stanovuje v článku 3 ods. 3, resp. v článku 7 neúčinnosť nekalých zmluvných podmienok alebo nekalých obchodných praktík, zákaz adresovaný štátu, týkajúci sa jeho zásahu prostredníctvom právnych predpisov, ktoré by vzhľadom na vzťahy, ktorých je štát účastníkom a ktoré vznikli pred nadobudnutím účinnosti smerníc, vylučovali platbu úrokov z omeškania? 5. V prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku, vzťahuje sa povinnosť nezasahovať do existujúcich vzťahov, ktorých účastníkom je štát, prostredníctvom právneho predpisu o vylúčení úrokov z omeškania na jednotnú reguláciu úrokov, ktorý do určitého času (konkrétne od 31. januára 1982 do 31. decembra 1995) priznával existenciu mimozákonnej sadzby a kapitalizácie úrokov, hoci len na ročnom a nie polročnom základe, ako to vyžadoval veriteľ, a po uvedenom čase iba platbu zákonných úrokov, na úpravu, ktorá vzhľadom na detaily prejednávanej veci… nie je nevyhnutne v neprospech veriteľa?“
5

Podľa doložky 5 rámcovej dohody nazvanej „Opatrenia proti nezákonnému konaniu [zneužívaniu – neoficiálny preklad]“: „1. V úsilí zabrániť nezákonnému konaniu [zneužívaniu – neoficiálny preklad], ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi dohodami alebo zaužívanými postupmi, a/alebo sociálni partneri sú v prípade, že neexistujú ekvivalentné zákonné opatrenia na zamedzenie nezákonného konania [zneužívania – neoficiálny preklad], prijmú spôsobom, ktorý zohľadňuje potreby príslušných rezortov [odvetví – neoficiálny preklad] alebo kategórií pracovníkov, jedno alebo viacero z týchto opatrení: a) na základe objektívnych dôvodov predĺžiť platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov; b) určiť maximálne prípustné celkové obdobie platnosti opakovane uzatvorených pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú; c) určiť, koľkokrát možno platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov predĺžiť. 2. Členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, a/alebo sociálni partneri prípadne určia, za akých podmienok sú považované za pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú: a) ‚opakovane uzatvorené‘; b) pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu neurčitú.“
5

Článok 1 smernice 2001/84 bol do francúzskeho práva prebratý prostredníctvom zákona č. 2006‑961 z 1. augusta 2006 o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom v informačnej spoločnosti (loi no 2006‑961, du 1er août 2006, relative aux droits d’auteur et aux droits voisins dans la société de l’information) (JORF z 3. augusta 2006, s. 11 529).
42

Odôvodnenie 5 napadnutej smernice, podľa ktorého sa ustanoveniami napadnutej smernice nahrádzajú ustanovenia smernice 98/83, samo osebe nepostačuje na prekonanie tejto právnej neistoty. Koexistencia týchto dvoch právnych aktov, ktoré síce majú rovnaký cieľ, a to ochranu zdravia obyvateľstva pred rádioaktívnou kontamináciou vody určenej na ľudskú spotrebu, no majú odlišný obsah, vyvoláva stav neistoty, ktorý nemožno odstrániť odkazom na zásadu lex specialis derogat legi generali. V každom prípade sú členské štáty podľa smernice 98/83 naďalej povinné ponechať v platnosti ustanovenia prijaté na prebratie časti C prílohy I, ako aj prílohy II tejto smernice a voči porušeniu tejto povinnosti môže namietať ktorákoľvek dotknutá osoba pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi. Túto povinnosť by bolo možné zrušiť len výslovným zrušením predmetných ustanovení, ktoré by si vyžiadalo použitie právneho základu vyplývajúceho z článku 192 ods. 1 ZFEÚ. Z napadnutej smernice však jednoznačne vyplýva, že nezrušenie uvedených ustanovení nie je len opomenutím. Podľa Parlamentu nie je okrem toho povolené, aby autor aktu vychádzal zo zásady lex specialis derogat legi generali na to, aby odôvodnil rozpor medzi dvomi aktmi, ktoré sám prijal.
8

V doložke 5 rámcovej dohody upravujúcej „Opatrenia proti nezákonnému konaniu“ sa stanovuje: „1. V úsilí zabrániť nezákonnému konaniu, ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a v súlade s vnútroštátnymi právom, kolektívnymi dohodami alebo zaužívanými postupmi, a/alebo sociálni partneri v prípade, že neexistujú ekvivalentné zákonné opatrenia na zamedzenie nezákonného konania, prijmú spôsobom, ktorý zohľadňuje potreby príslušných rezortov alebo kategórií pracovníkov, jedno alebo viacero z týchto opatrení: a) na základe objektívnych dôvodov predĺžiť platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov; b) určiť maximálne prípustné celkové obdobie platnosti opakovane uzatvorených pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú; c) určiť, koľkokrát možno platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov predĺžiť. 2. Členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, a/alebo sociálni partneri prípadne určia, za akých podmienok sú považované pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú [za – neoficiálny preklad]: a) ‚opakovane uzatvorené‘; b) pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu neurčitú.“
9

V tejto istej kapitole III sa nachádza článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Práva a povinnosti oprávnených užívateľov“, ktorý stanovuje: „1. Zostavovateľ databázy sprístupnenej verejnosti akýmkoľvek spôsobom nemôže brániť oprávnenému používateľovi databázy v extrakcii alebo reutilizácii nepodstatných častí jej obsahov, zhodnotených kvalitatívne alebo kvantitatívne, a to na akékoľvek účely. Pokiaľ má oprávnený používateľ súhlas s extrakciou a reutilizáciou časti databázy, ustanovenie tohto odseku sa vzťahuje len na takúto časť. 2. Oprávnený používateľ databázy, ktorá je akýmkoľvek spôsobom sprístupnená verejnosti, nesmie konať tak, aby sa tým dostal do rozporu so zvyčajným využívaním databázy alebo tak, aby to bolo neprimerane na ujmu oprávnených záujmov zostavovateľa databázy. 3. Oprávnený používateľ databázy, ktorá je akýmkoľvek spôsobom sprístupnená verejnosti, nesmie spôsobiť ujmu majiteľovi autorského práva alebo práva príbuzného k dielam alebo predmetom ochrany obsiahnutých v databáze.“
(17)

V prípadoch neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa sa má bez odkladu dosiahnuť návrat dieťaťa, a na tento účel by sa mal naďalej uplatňovať Haagsky dohovor [z roku 1980], doplnený ustanoveniami tohto nariadenia, najmä jeho článkom 11. Súdy členského štátu, do ktorého bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané, majú mať možnosť zabrániť jeho návratu v osobitných a náležite odôvodnených prípadoch. Takéto rozhodnutie by sa však mohlo nahradiť následným rozhodnutím súdu členského štátu, v ktorom malo dieťa svoje [svoj – neoficiálny preklad] obvyklý pobyt predtým, než došlo k neoprávnenému premiestneniu alebo zadržaniu. Ak by takýto rozsudok ukladal návrat dieťaťa, návrat by sa mal uskutočniť bez potreby osobitného konania o uznaní a výkone takéhoto rozsudku v členskom štáte, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Direction générale des douanes et droits indirects (generálny riaditeľ ciel a nepriamych daní), Chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (vedúci agentúry pre vymáhanie národného riaditeľstva colných informácií a vyšetrovania) a Direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon (regionálne riaditeľstvo ciel a nepriamych daní v Lyone) na jednej strane a Utopia SARL (ďalej len „Utopia“) na druhej strane, v súvislosti s oznámením o začatí vymáhania cla, ktoré táto spoločnosť napadla.
18

Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že zákon o únosoch detí a o výkone rozhodnutí o zverení dieťaťa do osobnej starostlivosti z roku 1991 (Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act 1991), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákon o únosoch detí a o výkone rozhodnutí o zverení dieťaťa do osobnej starostlivosti z roku 1991“), zabezpečil účinnosť Haagskeho dohovoru z roku 1980 v írskom práve. Tento zákon bol zmenený nariadením z roku 2005 – Európske spoločenstvá (rozsudky v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností) [European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations 2005] s cieľom zohľadniť nariadenie vo veciach upravených Haagskym dohovorom z roku 1980, ktoré vznikali medzi členskými štátmi.
18

Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti tejto vnútroštátnej právnej úpravy s cieľom ochrany spotrebiteľov, ktorý sleduje smernica 93/13, ako aj s právom na účinný prostriedok nápravy, ako je zakotvené v článku 47 Charty. Tento súd objasňuje, že sprístupnenie odvolania pre dlžníkov by mohlo byť o to dôležitejšie, že určité ustanovenia zmluvy o úvere, o akú ide vo veci samej, by bolo možné považovať za „nekalé“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13.