ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 27 ods. 1 písm. f) nariadenia č. 889/2008, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá implementácie nariadenia Rady (ES) č. 834/2007 o ekologickej výrobe a označovaní ekologických produktov so zreteľom na ekologickú výrobu, označovanie a kontrolu, sa má vykladať tak, že používanie látky uvedenej v tomto ustanovení je právnymi predpismi schválené len pod podmienkou, že právny predpis Únie alebo vnútroštátny právny predpis, ktorý je s ním zlučiteľný, priamo stanovuje pridávanie uvedenej látky do potraviny, ak sa má vôbec uviesť na trh. V zmysle tohto ustanovenia nie je používanie takejto látky právnymi predpismi schválené, ak sa potravina uvádza na trh ako potravinový doplnok, s výživovým alebo zdravotným tvrdením alebo ako potravina na osobitný výživový účel, aj keď to implikuje, že na účely dodržania ustanovení týkajúcich sa zapracovania látok do potravín, ktoré sú uvedené

– v smernici 2002/46/ES o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa potravinových doplnkov, zmenenej a doplnenej nariadením č. 1137/2008,

– v nariadení č. 1924/2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách a nariadení č. 432/2012 o povolení určitých zdravotných tvrdení o iných potravinách, ako sú tie, ktoré odkazujú na zníženie rizika ochorenia a na vývoj a zdravie detí, ako aj

– v smernici 2009/39/ES o potravinách na osobitné výživové účely a nariadení č. 953/2009 o látkach, ktoré sa na osobitné výživové účely môžu pridávať do potravín na špeciálne výživové použitie,

musí takáto potravina obsahovať určité množstvo predmetnej látky.

Je totiž na hospodárskych subjektoch, aby určili zloženie svojich produktov a rozhodli, pod akým označením ich chcú uvádzať na trh. Ak chcú tieto produkty uvádzať na trh ako potravinový doplnok v zmysle smernice 2002/46, s výživovými alebo zdravotnými tvrdeniami v zmysle nariadení č. 1924/2006 a 432/2012, alebo ako potravinu na osobitný výživový účel v zmysle smernice 2009/39 a nariadenia č. 953/2009, musia spĺňať príslušné požiadavky uplatniteľnej právnej úpravy Únie, čo môže viesť k zákazu predaja ako produktu ekologického poľnohospodárstva. Podľa práva Únie nemôže hospodársky subjekt uvádzať na trh svoje produkty s akýmkoľvek označením, ktoré z reklamného hľadiska považuje za výhodné.

(pozri body 46, 51 a výrok)
Vzhľadom na to, že predĺženie lehoty potrebnej na postup z prvého do druhého platového stupňa o tri roky sa uplatňuje iba na úradníkov, ktorí dosiahli obdobia vzdelávania a služby pred dovŕšením veku 18 rokov, potom taká vnútroštátna právna úprava obsahuje rozdielne zaobchádzanie, ktoré sa priamo zakladá na veku v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.

Článok 2 ods. 1, článok 2 ods. 2 písm. a) a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá na účely odstránenia diskriminácie na základe veku síce zohľadňuje obdobia vzdelávania a služby dosiahnuté pred dovŕšením veku 18 rokov, ale zároveň vo vzťahu k úradníkom dotknutým touto diskrimináciou zavádza predĺženie lehoty potrebnej na prechod z prvého do druhého platového stupňa každej kategórie zamestnania a každej mzdovej kategórie o tri roky.

Články 9 a 16 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že úradník, vo vzťahu ku ktorému sa uplatňovala diskriminácia na základe veku vyplývajúca zo spôsobu stanovovania referenčného dátumu zohľadneného na účely stanovenia jeho postupu, musí mať možnosť domáhať sa uplatnenia článku 2 tejto smernice s cieľom napadnúť diskriminačné účinky predĺženia lehôt postupu, aj keď na základe svojej žiadosti dosiahol preskúmanie tohto dátumu.

Ak by totiž úradník znevýhodnený predchádzajúcim systémom nemohol napadnúť diskriminačné účinky predĺženia lehoty postupu z dôvodu, že táto nová diskriminácia vyplývala výlučne z toho, že požiadal o preskúmanie svojho referenčného dátumu a jeho požiadavke sa vyhovelo, zatiaľ čo úradníci zvýhodnení predchádzajúcim systémom sa vzdali možnosti podať žiadosť v tomto zmysle, nemohol by dosiahnuť dodržanie všetkých práv, ktoré mu vyplývajú zo zásady rovnosti zaobchádzania zaručenej smernicou 2000/78, čo by bolo v rozpore článkami 9 a 16 tejto smernice.

(pozri body 47, 50, 51, bod 2 výroku)
Odseky 1 a 10 článku 3 smernice 96/71 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb sledujú zabezpečenie toho, aby sa na vyslaných pracovníkov uplatňovali pravidlá minimálnej ochrany hostiteľského členského štátu, pokiaľ ide o pracovné podmienky a podmienky zamestnávania týkajúce sa oblastí spomenutých v uvedenom odseku 1, ako aj prípadne pracovné podmienky a podmienky zamestnávania spresnené členskými štátmi na základe uvedeného odseku 10, a to počas ich dočasného výkonu práce na území zmieneného členského štátu. Opatrenia na kontrolu dodržiavania týchto pravidiel minimálnej ochrany nepatria do pôsobnosti smernice 96/71 a nie sú ani harmonizované na úrovni Európskej únie, a členské štáty ich teda môžu slobodne vymedziť v súlade so Zmluvou a všeobecnými zásadami práva Únie.

(pozri body 45, 47)
Článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 o odpade a o zrušení určitých smerníc v spojení s jej článkami 4 a 13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje možnosť, aby pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu a nemusel tak platiť miestnu daň za jeho odstraňovanie, pokiaľ táto právna úprava zodpovedá požiadavkám zásady proporcionality.

Pokiaľ ide o povinnosť prijať potrebné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že pôvodný pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykoná spracovanie odpadu, uvedený článok 15 ods. 1 totiž členským štátom umožňuje zvoliť si medzi viacerými možnosťami a odkaz na ustanovenia článkov 4 a 13 smernice 2008/98 nemožno vykladať v tom zmysle, že zužuje mieru voľnej úvahy, ktorá je takto priznaná členským štátom, tým, že im ukladá povinnosť priznať pôvodnému pôvodcovi odpadu alebo držiteľovi odpadu právo, aby sami vykonali spracovanie tohto odpadu a boli tak oslobodení od povinnosti prispievať na financovanie systému nakladania s odpadom zavedeného verejnými službami.

V tejto súvislosti pri neexistencii právnej úpravy v rámci práva Únie, ktorá by členským štátom nariaďovala presnú metódu, pokiaľ ide o financovanie nákladov na správu odpadu, môže byť toto financovanie v závislosti od voľby dotknutého členského štátu zabezpečené ľubovoľne prostredníctvom dane, poplatku alebo akýmkoľvek iným spôsobom a na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá na financovanie správy takého systému stanovuje napríklad daň, ktorej výška sa určuje na základe odhadu objemu produkovaného odpadu, a nie na základe množstva odpadu skutočne vyprodukovaného a odovzdaného do zberu, nemožno hľadieť tak, že je v rozpore so smernicou 2008/98. Hoci je však pravda, že príslušné vnútroštátne orgány majú preto, pokiaľ ide o určenie spôsobov výpočtu takej dane, širokú mieru voľnej úvahy, nič to nemení na tom, že takto stanovená daň nemôže ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

(pozri body 42, 43, 47, 48, 50 a výrok)
Článok 1 písm. c) smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje účasť verejného nemocničného zariadenia na postupoch verejného obstarávania z dôvodu, že má postavenie verejného hospodárskeho subjektu, pokiaľ tento subjekt má oprávnenie pôsobiť na trhu zlučiteľné s cieľmi, na ktoré bol založený a ktoré vyplývajú z jeho štatútu, a v rozsahu, v akom to tak je.

Z pravidiel Únie, ako aj z judikatúry totiž vyplýva, že predložiť ponuky alebo prihlásiť sa ako záujemca môže každá osoba alebo subjekt, ktorý sa vzhľadom na podmienky uvedené v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania považuje za schopný zabezpečiť plnenie tejto zákazky, bez ohľadu na to, či má postavenie súkromnoprávneho alebo verejnoprávneho subjektu, či pôsobí na trhu systematicky alebo len príležitostne. V tejto súvislosti ako vyplýva zo znenia článku 26 ods. 2 smernice 92/50, členské štáty môžu oprávniť niektoré skupiny hospodárskych subjektov na poskytovanie určitých služieb a môžu najmä povoliť alebo nepovoliť takýmto subjektom pôsobiť na trhu podľa toho, či dotknutá činnosť je alebo nie je zlučiteľná s cieľmi, na ktoré boli založené a ktoré vyplývajú z ich štatútu. Pokiaľ sú tieto subjekty oprávnené za odmenu poskytovať niektoré služby na trhu, a to aj príležitostne, a v rozsahu, v akom to tak je, členské štáty im nemôžu brániť v účasti v zadávacích konaniach, ktoré sa týkajú poskytovania takýchto služieb. Uvedený zákaz by totiž nebol zlučiteľný s článkom 1 písm. a) a c) smernice 92/50.

(pozri body 35, 36, 38, bod 1 výroku)
Pokiaľ ide o návrh na začatie prejudiciálneho konania v oblasti verejných zákaziek, ktorého predmetom je otázka uplatňovania všeobecných zásad rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, ako aj povinnosť transparentnosti, ktoré vyplývajú z článkov 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, vnútroštátnemu súdu prináleží uviesť potrebné skutočnosti, na základe ktorých by Súdny dvor mohol overiť, či vo veci samej existuje nepochybný cezhraničný záujem odôvodňujúci uplatnenie uvedených zásad. Ako vyplýva z článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania by mal mať Súdny dvor možnosť oboznámiť sa so zhrnutím skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú, ako aj so súvislosťou najmä medzi týmto skutkovým stavom a prejudiciálnymi otázkami. Zistiť potrebné skutočnosti, na základe ktorých je možné overiť existenciu nepochybného cezhraničného záujmu, treba pred predložením veci Súdnemu dvoru.

Z dôvodu ducha spolupráce, ktorý existuje vo vzťahoch medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom v rámci prejudiciálneho konania, však absencia takýchto predchádzajúcich zistení vnútroštátneho súdu týkajúcich sa prípadného nepochybného cezhraničného záujmu nemá za následok neprípustnosť návrhu, ak sa napriek týmto nedostatkom Súdny dvor s prihliadnutím na skutočnosti uvedené v spise domnieva, že vnútroštátnemu súdu môže poskytnúť užitočnú odpoveď. Platí to najmä v prípade, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu obsahuje dostatok relevantných skutočností na to, aby bolo možné posúdiť prípadnú existenciu takéhoto záujmu. Odpoveď poskytnutá Súdnym dvorom sa však uplatní len za predpokladu, že vnútroštátny súd na základe podrobného preskúmania všetkých relevantných skutkových okolností týkajúcich sa veci samej zistí, že vo veci samej existuje nepochybný cezhraničný záujem.

(pozri body 47, 48)
Zo samotného znenia tohto ustanovenia totiž vyplýva, že konečná cena, ktorá sa má zaplatiť, sa má uviesť vždy bez toho, aby sa rozlišovalo medzi okamihom, keď sa daná cena uvádza prvýkrát, okamihom, keď si zákazník vyberie určitý let, alebo napokon okamihom záverečného uzavretia zmluvy. Z odôvodnenia 16 nariadenia č. 1008/2008 okrem toho vyplýva, že povinnosť stanovená leteckému dopravcovi, aby vždy uvádzal konečnú cenu, ktorá sa má zaplatiť, je nevyhnutná na to, aby sa zákazníkom umožnilo efektívne porovnať ceny leteckých dopravných služieb rôznych leteckých dopravcov v súlade s cieľom efektívneho porovnania cien za letecké dopravné služby sledovaným článkom 23 ods. 1 tohto nariadenia.

Článok 23 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1008/2008 o spoločných pravidlách prevádzky leteckých dopravných služieb v Spoločenstve sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci elektronického rezervačného systému leteckých dopravných služieb sa konečná cena, ktorá sa má zaplatiť, nemá uvádzať len pri leteckej dopravnej službe, ktorú si zákazník vyberie, ale aj pri každej leteckej dopravnej službe, ktorej cena sa zobrazí.

Povinnosť uviesť konečnú cenu, ktorá sa má zaplatiť, pre každý let, ktorého cena sa zobrazí, a nielen pre vybraný let, totiž umožní zákazníkom efektívne porovnať ceny leteckých dopravných služieb v súlade so všeobecným cieľom transparentnosti cien za letecké dopravné služby sledovaným článkom 23 ods. 1 nariadenia č. 1008/2008. Okrem toho táto povinnosť nijakým spôsobom nevedie k zákazu uviesť letecké cestovné alebo leteckú sadzbu pre každý z týchto letov za podmienok stanovených v tretej vete daného článku 23, lebo povinnosť uviesť aspoň letecké cestovné alebo leteckú sadzbu, ako aj dane, letiskové poplatky a iné platby, prirážky alebo poplatky, ak sa tieto zložky pripočítajú k leteckému cestovnému alebo leteckej sadzbe, sa pripája k povinnosti vyplývajúcej z druhej vety tohto odseku 1, podľa ktorej sa má uviesť konečná cena.

(pozri body 41, 43 – 45, bod 2 výroku)
Článok 7 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že dvojstranná dohoda týkajúca sa dávok sociálneho zabezpečenia štátnych príslušníkov niektorého signatárskeho štátu, ktorí mali postavenie politických utečencov na území iného signatárskeho štátu, ktorá bola uzavretá v čase, keď niektorý z obidvoch signatárskych štátov ešte nepristúpil k Únii, a ktorá nie je uvedená v prílohe III tohto nariadenia, neostáva uplatniteľná na situáciu politických utečencov repatriovaných do ich štátu pôvodu pred uzavretím dvojstrannej dohody a nadobudnutím účinnosti uvedeného nariadenia.

V tejto súvislosti zásady formulované v rozsudku zo 7. februára 1991, Rönfeldt, C‑227/89, vychádzajú z myšlienky, že dotknutá osoba mohla mať legitímnu dôveru v to, že by mohla využívať ustanovenia dvojstranných dohovorov, ktoré jediné boli voči nej uplatniteľné v deň, keď sa rozhodla premiestniť do iného členského štátu.

Preto za takých okolností, ktoré sa vyznačujú skutočnosťou, že dotknuté osoby sa šesť rokov pred uzavretím dvojstrannej dohody presťahovali z jedného členského štátu do svojho štátu pôvodu, tieto dotknuté osoby nemohli mať legitímnu dôveru v to, že by mohli využívať ustanovenia dvojstrannej dohody, keďže táto dohoda ešte nebola v deň ich repatriácie do ich štátu pôvodu uzavretá.

(pozri body 41, 42, 45 a výrok)
Články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, ako aj zásada rovnosti zaobchádzania a zásada efektivity sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že sa zorganizuje nové verejné obstarávanie na koncesie s kratšou dobou platnosti, ako je doba platnosti skôr vydaných koncesií, z dôvodu reorganizácie systému prostredníctvom časového zjednotenia platnosti koncesií.

Aj keď totiž táto právna úprava predstavuje prekážku vo vykonávaní slobôd zaručených v článkoch 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, reorganizácia vyššie uvedeného systému môže prispieť ku koherentnému sledovaniu legitímnych cieľov znižovania herných príležitostí alebo cieľov boja proti trestnej činnosti spojenej s týmito hrami a môže tiež spĺňať požadované podmienky proporcionality.

Pokiaľ by sa ukázalo, že v budúcnosti chcú vnútroštátne orgány znížiť počet vydaných koncesií alebo vykonávať prísnejšiu kontrolu činností v oblasti hazardných hier, boli by takéto opatrenia jednoduchšie v prípade, ak by boli všetky koncesie priznané na rovnako dlhú dobu a končili v rovnaký čas.

(pozri body 46, 53 – 55 a výrok)
Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje zachovanie nároku na financovanie vysokoškolského štúdia uskutočneného mimo tohto štátu tým, aby študent žiadajúci o získanie takéhoto financovania býval v uvedenom štáte aspoň počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom na uvedené štúdium.

Predmetná právna úprava môže tým, že zachovanie nároku na financovanie štúdia v zahraničí podriaďuje podmienke troch zo šiestich rokov, postihovať žiadateľa len z toho dôvodu, že vykonal svoju slobodu pohybu a pobytu v inom členskom štáte, a to vzhľadom na účinky, ktoré výkon tejto slobody môže mať na možnosť získať financovanie vysokoškolského štúdia.

V tomto ohľade integrácia študentov, ako aj vôľa overiť existenciu určitej väzby medzi spoločnosťou dotknutého členského štátu a osobou oprávnenou na dotknutú dávku môžu predstavovať objektívne hľadiská všeobecného záujmu, na základe ktorých je možné odôvodniť, že podmienky priznania takejto dávky môžu obmedzovať voľný pohyb občanov Únie.

Predmetná právna úprava však tým, že vytvára obmedzenie slobody pohybu a pobytu občana Únie, neumožňuje zohľadniť iné väzby, ktoré by sa mohli vytvoriť medzi takýmto študentom a poskytujúcim členským štátom, ako je štátna príslušnosť študenta, jeho školská dochádzka, rodina, zamestnanie, jeho jazykové schopnosti alebo existencia ostatných spoločenských alebo ekonomických väzieb. Rovnako zamestnanie rodinných príslušníkov, od ktorých je študent závislý v poskytujúcom členskom štáte, by mohlo byť tiež jedným z prvkov, ktoré by sa mali zohľadniť pri posúdení týchto väzieb.

Podmienka troch zo šiestich rokov má príliš výlučnú a súčasne príliš náhodnú povahu a nedôvodne uprednostňuje skutočnosť, ktorá nutne neodráža stupeň integrácie žiadateľa v dotknutom členskom štáte v čase podania žiadosti o financovanie. Takáto vnútroštátna právna úprava sa preto nemôže považovať za primeranú vo vzťahu k uvedenému cieľu integrácie.

(pozri body 31, 36, 41, 43, 45 a výrok)
sa vzťahujú na situáciu, v ktorej by vykonávaná vojenská služba sama osebe v určitom konflikte predpokladala spáchanie vojnových zločinov, vrátane situácií, v ktorých by sa žiadateľ o postavenie utečenca zúčastňoval na spáchaní takýchto zločinov len nepriamo, pokiaľ by výkonom svojich funkcií s primeranou pravdepodobnosťou poskytol nevyhnutnú podporu na ich prípravu alebo vykonanie,

Za predpokladu, že vnútroštátne orgány poverené skúmaním žiadosti o azyl podanej osobou, ktorá odmietla vykonať svoju vojenskú službu, usúdili, že nie je preukázané, že uvedená služba by predpokladala spáchanie vojnových zločinov v zmysle článku 9 ods. 2 písm. e) smernice 2004/83 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, sa ustanovenia článku 9 ods. 2 písm. b) a c) tejto smernice majú vykladať v tom zmysle, že sa nezdá, že sankcie, ktorým by bol vystavený žiadateľ o azyl, akými sú uloženie trestu odňatia slobody alebo prepustenie z armády, by mohli byť z hľadiska legitímneho výkonu práva dotknutého štátu udržiavať ozbrojené sily považované za natoľko neúmerné alebo diskriminačné, že by patrili medzi činy prenasledovania, ktoré sú uvedené v týchto ustanoveniach. Uvedeným vnútroštátnym orgánom však prináleží, aby to preverili.

(pozri body 48, 56, bod 2 výroku)
Za formality spojené s prekročením hraníc okrem toho nemožno považovať ani povinnosti spojené s režimom zaplatenia spotrebných daní, teda vyhlásenie o plánovanej kúpe v rámci Spoločenstva a zaplatenie peňažnej záruky za spotrebnú daň, ak tieto povinnosti musia byť splnené predtým, ako uvedené výrobky prekročia hranicu, ďalej ak je poskytnutie záruky spojené so vznikom zdaniteľnej udalosti vzťahujúcej sa na spotrebnú daň a napokon ak tieto formality zodpovedajú požiadavkám, ktoré musia osoby povinné zaplatiť spotrebnú daň splniť v zmysle článku 34 ods. 2 prvého pododseku písm. a) smernice 2008/118. Za formality spojené s prekročením hraníc rovnako nie je možné považovať ani povinnosti predložiť zjednodušené vyhlásenie, vypočítať spotrebnú daň a zaplatiť ju v priebehu 10 pracovných dní od vzniku daňovej povinnosti, ani povinnosť viesť účtovné záznamy o nadobudnutí výrobkov v rámci Spoločenstva podliehajúcich spotrebnej dani, teda povinnosti, ktoré majú za cieľ zabezpečiť zaplatenie splatnej spotrebnej dane.

Článok 3 ods. 3 smernice 92/12 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov a článok 1 ods. 3 smernice 2008/118 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby výrobky, ktoré nespadajú do pôsobnosti uvedených smerníc, ako sú mazacie oleje určené na iné účely ako motorové palivá alebo vykurovacie palivá, podliehali dani upravenej rovnakými pravidlami ako režim zosúladenej spotrebnej dane vyplývajúci z uvedených smerníc, pretože skutočnosť, že uvedené výrobky tejto dani podliehajú, nepredstavuje v obchode medzi členskými štátmi formality spojené s prekročením hraníc.

Za nerovné zaobchádzanie, ktoré by bolo v neprospech dovezených výrobkov a v rozpore s článkom 110 ZFEÚ, sa nepovažuje, ak v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej podliehajú platbe spotrebnej dane mazacie oleje nespadajúce do pôsobnosti smernice 92/12 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov a do pôsobnosti smernice 2008/118 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12, je lehota na platbu spotrebnej dane splatnej za výrobky dovezené v rámci režimu odkladu spotrebnej dane od ich uvedenia na domáci trh rovnaká ako lehota, ktorá sa vzťahuje na výrobky nadobudnuté na tomto trhu v tom istom režime.

Nediskriminačnú povahu takejto právnej úpravy nemôže ovplyvniť ani skutočnosť, že len v prípade dovezených výrobkov je tiež možné uplatniť režim zaplatenia spotrebnej dane, z ktorého vyplýva kratšia lehota na platbu.

(pozri body 50, 51)
Druhý odsek osobitnej úpravy uvedenej v kapitole 2 prílohy IV Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, sa má vykladať v tom zmysle, že oznámenie jeden mesiac vopred, ktoré sa vyžaduje od každého, kto zamýšľa doviezť alebo uviesť na trh v členskom štáte z členského štátu, ktorý pristúpil k Únii v roku 2003, liečivo, na ktoré sa vzťahuje patent alebo dodatkové ochranné osvedčenie, ktoré bolo predmetom prihlášky v členskom štáte v čase, keď takú ochranu nebolo možné pre ten výrobok získať v niektorom z nových členských štátov, sa má adresovať majiteľovi patentu alebo dodatkového ochranného osvedčenia alebo inej oprávnenej osobe, pričom tento pojem označuje každú osobu, ktorá oprávnene disponuje právami vyplývajúcimi majiteľovi z patentu alebo dodatkového ochranného osvedčenia.

Oznamovacia povinnosť má totiž za cieľ umožniť majiteľovi patentu alebo dodatkového ochranného osvedčenia alebo inej oprávnenej osobe zabrániť dovozu chráneného výrobku a jeho uvedeniu na trh tým, že bude vopred upovedomený o každom zamýšľanom súbežnom dovoze z niektorého z nových členských štátov, v ktorom nebolo možné túto ochranu získať pred jeho pristúpením k Únii. Stanovením tejto oznamovacej povinnosti normotvorca Únie prejavil svoj zámer nájsť rovnováhu medzi rizikom vystavenia súbežného dovozcu neprimeranému formalizmu a rizikom postavenia nositeľa práv vyplývajúcich z patentu alebo dodatkového ochranného osvedčenia alebo inej oprávnenej osoby do situácie právnej neistoty. Ak by mohlo byť oznámenie adresované iným osobám, ktoré s osobou majiteľa patentu alebo dodatkového ochranného osvedčenia alebo s inou oprávnenou osobou spájajú väzby v rámci spoločnosti alebo väzby týkajúce sa podniku, malo by to negatívny vplyv na účinnosť osobitnej úpravy a nositeľa práv by to mohlo postaviť do situácie právnej neistoty, čo je v rozpore s účelom, ktorý sleduje osobitná úprava.

(pozri body 39, 41, 43, bod 2 výroku)