Keywords

Summary



Keywords

Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z prevodu a prechodu nehnuteľností

(Články 18 ES, 39 ES a 43 ES; Dohoda o EHP, články 28 a 31)

Summary

Členský štát, ktorého právna úprava na výpočet dane z príjmu z predaja nehnuteľného majetku, ktorý má slúžiť ako nové hlavné bydlisko, stanovuje, že v prípade, že súkromná osoba predá svoju nehnuteľnosť na bývanie do jedného roka pred kúpou alebo po nej, základom pre výpočet dane bude rozdiel medzi hrubou trhovou hodnotou nadobudnutej nehnuteľnosti a hodnotou predanej nehnuteľnosti, pod podmienkou, že predaná nehnuteľnosť sa tiež nachádza na území tohto štátu, spĺňa povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 18 ES, 39 ES a 43 ES, ako aj z článkov 28 a 31 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP).

Právna úprava, ktorá z hľadiska zdanenia nadobudnutia nehnuteľného majetku znevýhodňuje osoby, ktoré si želajú usadiť sa v tomto členskom štáte a kúpiť si tam nehnuteľnosť, v porovnaní s osobami, ktoré menia bydlisko v rámci tohto členského štátu, pretože prvej kategórii osôb neumožňuje, aby im bola pri kúpe nehnuteľnosti poskytnutá dotknutá daňová výhoda, predstavuje obmedzenie slobôd voľného pohybu osôb zavedených v článkoch 39 ES a 43 ES. Pokiaľ ide o článok 18 ES, skutočnosť, že na niektoré osoby, ktoré sa premiestňujú v rámci Únie z dôvodov, ktoré nesúvisia s výkonom hospodárskej činnosti, sa neuplatňuje zníženie základu dane, môže v niektorých prípadoch odradiť tieto osoby od výkonu základných slobôd zaručených uvedeným článkom.

Toto rozdielne zaobchádzanie sa okrem toho týka objektívne porovnateľných situácií, keďže vzhľadom na spornú daň jediný rozdiel medzi situáciou nerezidentov vrátane štátnych príslušníkov tohto štátu, ktorí využili svoje právo na voľný pohyb v Únii, a situáciou rezidentov, či už ide o štátnych príslušníkov tohto, alebo iného členského štátu, ktorí nadobudli nové hlavné bydlisko v tomto členskom štáte, spočíva v mieste ich predchádzajúceho hlavného bydliska. V týchto dvoch situáciách by si totiž uvedené osoby kúpili nehnuteľnosť v tomto členskom štáte, aby sa v ňom usadili, a z dôvodu kúpy ich predchádzajúcej nehnuteľnosti určenej na hlavné bývanie by jedni v štáte, v ktorom sa bydlisko nachádzalo, zaplatili rovnakú daň, ako je sporná daň, zatiaľ čo druhí by zaplatili uvedenú daň v tomto členskom štáte.

Uvedené obmedzenie však možno odôvodniť dôvodmi týkajúcimi sa zachovania koherencie daňového systému. V prípade, že sa predaná nehnuteľnosť nachádza v inom členskom štáte, dotknutý štát totiž nemá nijakú právomoc zdaniť prevod, ktorý v tomto inom členskom štáte uskutočnila osoba, ktorá sa rozhodla nadobudnúť v dotknutom štáte nehnuteľnosť, ktorá má slúžiť ako jej hlavné bydlisko. Za týchto podmienok tým, že túto daňovú výhodu možno pri nadobudnutí takejto nehnuteľnosti poskytnúť len osobám, ktoré zaplatili spornú daň pri kúpe podobnej nehnuteľnosti, štruktúra uvedenej daňovej výhody odráža symetrickú logiku. Ak by totiž daňovníci, ktorí daň na základe sporného daňového systému predtým nezaplatili, mohli využiť dotknutú daňovú výhodu, neoprávnene by využili výhodu zo zdanenia, ktorá by sa na ich predchádzajúce nadobudnutie mimo dotknutého územia nevzťahovala. Existuje teda priama súvislosť medzi poskytnutou daňovou výhodou a pôvodným odvodom dane. Uvedená výhoda a daňové zaťaženie sa totiž týkajú tej istej osoby a navyše spadajú do rámca rovnakého zdanenia.

Okrem toho je toto obmedzenie vhodné na dosiahnutie cieľa, pretože sa uplatňuje rovnomerne, pričom v rámci dotknutého daňového systému možno zohľadniť len rozdiel medzi hodnotou predanej nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v dotknutom členskom štáte, a hodnotou nadobudnutej nehnuteľnosti. Navyše uvedené obmedzenie je primerané sledovanému cieľu, keďže cieľom dotknutej právnej úpravy je najmä zabrániť v prípade kúpy druhej nehnuteľnosti v tomto štáte, ktorá má slúžiť ako hlavné bydlisko, dvojitému zdaneniu kapitálovej investície pri kúpe predchádzajúcej nehnuteľnosti určenej na bývanie, ktorá bola medzi časom predaná, a okrem toho členský štát nemá nijakú právomoc zdaňovať prevody nehnuteľností, ku ktorým došlo v iných členských štátoch. Za týchto okolností zohľadnenie takýchto prevodov na účely zníženia dotknutého základu dane by viedlo k tomu, že by sa tieto prevody chápali ako už zaťažené spornou daňou, hoci by to tak nebolo. Táto situácia by bola v každom prípade v rozpore s uvedeným cieľom, ktorým je zamedziť dvojitému zdaneniu z hľadiska vnútroštátneho daňového systému.

Vzhľadom na to, že pravidlá zakazujúce obmedzenia voľného pohybu a slobody usadiť sa uvedené v článku 28 a 31 Dohody o EHP majú tú istú, v podstate rovnakú pôsobnosť ako články 39 ES a 43 ES, ani tieto články nebránia dotknutej právnej úprave.

(pozri body 58, 64, 68, 74 – 76, 80 – 82, 85, 87, 91)