ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania Súdnym dvorom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili.

Uvedený predpoklad relevantnosti nie je vyvrátený skutočnosťou, že pokiaľ ide o prejudiciálnu otázku týkajúcu sa kvalifikácie súdneho orgánu ako súdneho orgánu, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 234 tretieho odseku ES, uvedený súdny orgán už predložil prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru. Bolo by v rozpore s duchom spolupráce, ktorým sa majú riadiť vzťahy medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, ako aj s požiadavkou hospodárnosti konania vyžadovať, aby vnútroštátny súd musel najprv podať návrh na začatie prejudiciálneho konania iba s jednou otázkou, a to či tento súdny orgán patrí medzi tie, ktoré sú uvedené v článku 234 treťom odseku ES, predtým, ako by potom prípadne formuloval v druhom rozhodnutí otázky týkajúce sa ustanovení práva Spoločenstva upravujúcich podstatu sporu, ktorý rieši.

Uvedený predpoklad relevantnosti nie je vyvrátený ani v situácii neistoty týkajúcej sa hypotetického sporu. Takáto neistota existuje, pokiaľ skutočnosti, ktorými disponuje Súdny dvor na účely rozhodnutia o prípadnej nezlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti odvolania proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania s článkom 234 ES, neumožňujú konštatovať, že uvedené rozhodnutie nebolo predmetom odvolania alebo že už nemôže byť predmetom odvolania a z toho dôvodu sa stalo res iudicata, v akom prípade by otázka tejto nezlučiteľnosti bola skutočne hypotetická.

(pozri body 67, 70, 73, 83 — 86)
Ak však žalobca spochybňuje dôvodnosť rozhodnutia, ktorým bola posúdená táto pomoc, samotná skutočnosť, že sa môže považovať za „dotknutú osobu“ v zmysle článku 88 ods. 2 ES, nemôže stačiť na uznanie prípustnosti žaloby. Žalobca teda musí dokázať, bez ohľadu na to, či má opatrenie pomoci individuálnu alebo všeobecnú povahu, že má osobitné postavenie, to znamená, že rozhodnutie sa ho dotýka na základe jeho určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ho charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené. Je to tak najmä vtedy, ak je žalobcovo postavenie na trhu podstatne ovplyvnené pomocou, ktorá je predmetom sporného rozhodnutia. Skutočnosť, že akt má všeobecný charakter v tom, že sa vo všeobecnosti uplatní na zúčastnené hospodárske subjekty, nevylučuje, že by sa mohol osobne týkať niektorých z nich.

Pojem štátna pomoc, ktorý je definovaný v Zmluve, má právnu povahu a musí sa vykladať na základe objektívnych skutočností. Z tohto dôvodu musí súd Spoločenstva v zásade a s ohľadom tak na konkrétne okolnosti sporu, o ktorom rozhoduje, ako aj na technickú povahu alebo zložitosť hodnotení uskutočnených Komisiou vykonávať celkové preskúmanie, pokiaľ ide o otázku, či opatrenie patrí do pôsobnosti článku 87 ods. 1 ES. Nič totiž neodôvodňuje, aby Komisia disponovala pri prijímaní rozhodnutia podľa článku 88 ods. 3 ES „širokou mierou voľnej úvahy“ vo vzťahu ku kvalifikácii opatrenia ako „štátnej pomoci“ v zmysle článku 87 ods. 1 ES, z ktorej by vyplývalo, že súdne preskúmanie posúdení Komisie v zásade nemusí byť úplné. Platí to o to viac, pokiaľ Komisia nemôže po úvodnom preskúmaní v rámci konania podľa článku 88 ods. 3 ES dospieť k presvedčeniu, že predmetné štátne opatrenie buď nie je pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES, alebo ak aj je kvalifikované ako pomoc, je zlučiteľné so Zmluvou, alebo ak jej toto konanie neumožnilo prekonať všetky ťažkosti, ktoré vznikli pri posúdení zlučiteľnosti skúmaného opatrenia, je táto inštitúcia povinná začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES, pričom „v tomto ohľade nedisponuje voľnou úvahou“. Okrem toho, hoci je pravda, že súdne preskúmanie je obmedzené, čo sa týka otázky, či určité opatrenie patrí alebo nepatrí do pôsobnosti článku 87 ods. 1 ES, v prípade, keď posúdenia uskutočnené Komisiou sú technickej povahy alebo sa vyznačujú zložitosťou, je potrebné, aby to Súd prvého stupňa konštatoval v prejednávanej veci.

(pozri body 111 — 114, 185, 186)
1.

Írsko si tým, že neprijalo v súlade s článkom 2 ods. 1 a článkom 4 ods. 2 až 4 smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 97/11/ES z , všetky opatrenia potrebné na to, aby pred vydaním povolenia projekty, ktoré môžu mať významné vplyvy na životné prostredie a patria do kategórií projektov uvedených v prílohe II bode 1 písm. a) až c) a písm. f) tejto smernice, podliehali povoľovaciemu konaniu a posudzovaniu, pokiaľ ide o ich vplyvy, v súlade s článkami 5 až 10 uvedenej smernice, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.
Vec C-452/06

The Queen, na návrh:

Synthon BV

proti

Licensing Authority of the Department of Health

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Zákonník Spoločenstva o humánnych liekoch — Povolenie na uvedenie na trh — V podstate podobné lieky — Skrátené konanie — Konanie o vzájomnom uznaní — Dôvody zamietnutia — Zodpovednosť členského štátu — Závažné porušenie práva Spoločenstva“

Návrhy prednesené 10. júla 2008 — generálny advokát Y. Bot I ‐ 7684

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. októbra 2008 I ‐ 7713

Abstrakt rozsudku

Aproximácia právnych predpisov – Lieky – Povolenie na uvedenie na trh – Žiadosť o vzájomné uznanie (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/83, článok 10 ods. 1, články 28 a 29) Aproximácia právnych predpisov – Lieky – Povolenie na uvedenie na trh – Žiadosť o vzájomné uznanie (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/83, článok 10 ods. 1, články 28 a 29)
Článok 18 ES bráni tomu, aby orgány členského štátu pri uplatňovaní vnútroštátneho práva, ktoré má ako jediný hraničný určovateľ štátnu príslušnosť, odmietli uznať priezvisko dieťaťa, tak ako bolo určené a zaregistrované v inom členskom štáte, v ktorom sa dieťa narodilo a má odvtedy bydlisko, teda dieťaťa, ktoré je tak ako jeho rodičia štátnym príslušníkom len prvého z uvedených členských štátov. Skutočnosť, že dotknutá osoba je nútená mať v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, iné meno, ako je meno určené a zaregistrované v členskom štáte narodenia a bydliska, totiž môže byť prekážkou výkonu práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré je zakotvené v článku 18 ES. V tejto súvislosti môže rozdielnosť priezvisk dotknutej osobe priniesť vážne komplikácie v súkromnej i vo verejnej oblasti, najmä z dôvodu, že keďže má iba jednu štátnu príslušnosť, bude jej členským štátom, ktorého je štátnym príslušníkom a ktorý je jediný príslušný v tejto veci, vydaný pas s iným menom ako meno, ktoré dostala v členskom štáte narodenia a bydliska. Dotknutej osobe v tejto súvislosti hrozí, že bude musieť rozptýliť pochybnosti týkajúce sa jej identity a vyvrátiť podozrenie z nepravdivého uvedenia mena vyplývajúce z rozdielu medzi dvoma priezviskami pri každom preukazovaní identity v členskom štáte bydliska. Okrem toho, pokiaľ ide o potvrdenia, osvedčenia a diplomy alebo akékoľvek iné dokumenty zakladajúce určité právo, každý rozdiel v priezvisku môže vyvolať pochybnosti o autenticite preložených dokumentov alebo o pravdivosti informácií, ktoré sú v nich uvedené.

Vzhľadom na to, že dotknutá osoba by mala iné meno pri každom prekročení hraníc medzi dvoma dotknutými členskými štátmi, štátna príslušnosť ako hraničný určovateľ, ktorý sleduje zabezpečenie určenia mena osoby kontinuálnym a stabilným spôsobom, by priniesla opačný výsledok, ako je ten, ktorý sleduje, spôsobom, ktorý nemôže toto zamietnutie odôvodniť. Cieľ zabezpečiť úzke vzťahy medzi členmi rodiny, akokoľvek sa sám osebe môže javiť legitímny, si nezaslúži takú dôležitosť, aby mohol odôvodniť takéto zamietnutie. Okrem toho úvahy o administratívnej praktickosti, ktoré viedli členský štát, ktorého štátnu príslušnosť má dotknutá osoba, k zákazu zloženého priezviska, nemôžu postačovať na to, aby odôvodnili prekážku voľného pohybu, tým skôr, že predmetný zákaz sa nejaví byť absolútny vzhľadom na právnu úpravu dotknutého členského štátu.

(pozri body 22, 23, 25 — 28, 31, 32, 36, 37 a výrok)
Podnik s dominantným postavením na trhu distribúcie výrobku — ktorého značka je medzi spotrebiteľmi prestížna — nemôže prestať so zásobovaním dlhodobého zákazníka, ktorý rešpektuje obchodné pravidlá, ak jeho objednávky nie sú niečím nezvyčajné. Takéto správanie je nezlučiteľné s cieľmi stanovenými v článku 3 ods. 1 písm. g) ES rozvinutými v článku 82 ES, najmä s druhým odsekom písm. b) a c) tohto ustanovenia, keďže odmietnutie predaja by obmedzilo odbyt na škodu spotrebiteľov a predstavovalo by diskrimináciu, ktorá by mohla viesť až k odstráneniu obchodného partnera z daného trhu.

(pozri bod 49)
Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. septembra 2008 — Armacell/ÚHVT

(vec C-514/06 P)

„Odvolanie — Ochranná známka Spoločenstva — Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARMAFOAM — Skoršia ochranná známka Spoločenstva NOMAFOAM — Relatívny dôvod zamietnutia — Podobnosť označení — Existencia relatívneho dôvodu zamietnutia na časti územia Európskeho spoločenstva“

Ochranná známka Spoločenstva — Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva — Relatívne dôvody zamietnutia — Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby — Skoršia ochranná známka tvorená ochrannou známkou Spoločenstva [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 108 ods. 2 písm. b)] (pozri body 58, 62)

Predmet

Odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. októbra 2006, Armacell/ÚHVT (T-172/05), ktorým Súd zamietol žalobu o neplatnosť podanú prihlasovateľom slovnej ochrannej známky „ARMAFOAM“ pre výrobky zaradené do triedy 20 proti rozhodnutiu R 552/2004-1 prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ÚHVT) z 23. februára 2005, ktoré zrušilo rozhodnutie námietkového oddelenia zamietajúce námietku podanú majiteľom slovnej ochrannej známky Spoločenstva „NOMAFOAM“ pre výrobky zaradené do tried 11, 19, 20, 27 a 28

Výrok

1. Odvolanie sa zamieta.

2. Armacell Enterprise GmbH je povinný nahradiť trovy konania.

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. septembra 2008 — Armacell/ÚHVT

(vec C-514/06 P)

„Odvolanie — Ochranná známka Spoločenstva — Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARMAFOAM — Skoršia ochranná známka Spoločenstva NOMAFOAM — Relatívny dôvod zamietnutia — Podobnosť označení — Existencia relatívneho dôvodu zamietnutia na časti územia Európskeho spoločenstva“

Ochranná známka Spoločenstva — Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva — Relatívne dôvody zamietnutia — Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby — Skoršia ochranná známka tvorená ochrannou známkou Spoločenstva [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 108 ods. 2 písm. b)] (pozri body 58, 62)

Predmet

Odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. októbra 2006, Armacell/ÚHVT (T-172/05), ktorým Súd zamietol žalobu o neplatnosť podanú prihlasovateľom slovnej ochrannej známky „ARMAFOAM“ pre výrobky zaradené do triedy 20 proti rozhodnutiu R 552/2004-1 prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ÚHVT) z 23. februára 2005, ktoré zrušilo rozhodnutie námietkového oddelenia zamietajúce námietku podanú majiteľom slovnej ochrannej známky Spoločenstva „NOMAFOAM“ pre výrobky zaradené do tried 11, 19, 20, 27 a 28

Výrok

1. Odvolanie sa zamieta.
Je preto úlohou Komisie, aby v oznámení o výhradách uviedla skutočnosti, ktoré považuje za relevantné, aby dotknutý podnik, ktorý by mohol byť považovaný za vodcu kartelu, mohol na také výhrady odpovedať. Vzhľadom na to, že toto oznámenie predstavuje jednu z etáp pri prijímaní konečného rozhodnutia, a teda nejde o konečné rozhodnutie Komisie, však od Komisie nemožno vyžadovať, aby už v tejto etape pristúpila k právnej kvalifikácii skutočností, na ktorých sa bude zakladať jej konečné rozhodnutie o prisúdení úlohy vodcu kartelu. Komisia teda nie je povinná v oznámení o výhradách uviesť spôsob, akým chce zohľadniť skutkové okolnosti pri stanovení výšky pokuty, ani či na základe týchto okolností má v úmysle považovať podnik za vodcu kartelu. Je však povinná prinajmenšom uviesť tieto skutkové okolnosti. Ak pritom dokumenty a dôkazy o skutočnostiach, z ktorých vychádza prisúdenie úlohy vodcu kartelu, pozostávajú zo svedeckých výpovedí osôb zúčastnených na konaní o porušení, a teda obsahujú subjektívny prvok, pripojenie týchto dokumentov k oznámeniu o výhradách bez toho, aby predmetné skutočnosti boli výslovne uvedené v texte oznámenia, dotknutému podniku neumožňuje ani posúdiť vierohodnosť, ktorú Komisia prisudzovala každej skutočnosti uvedenej v predmetných dokumentoch, ani ich spochybniť, a v dôsledku toho ani uplatniť svoje práva. Preto v takej situácii Komisia tým, že prisúdila spoločnosti úlohu vodcu kartelu na základe skutočností, ktoré sa nachádzajú v prílohe oznámenia o výhradách, hoci neboli uvedené v oznámení, porušuje práva na obranu tejto spoločnosti, a teda sa nemôže o tieto skutočnosti opierať, aby jej prisúdila úlohu vodcu kartelu. Pokiaľ sa v oznámení o výhradách nenachádzajú ďalšie dôkazy, ktoré by umožňovali prijať taký záver, Komisia nemôže vylúčiť uplatnenie časti B oznámenia o spolupráci z dôvodu, že spoločnosť mala úlohu vodcu kartelu.

Priznanie zníženia základnej sumy pokuty v súlade s bodom 3 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO je nevyhnutne spojené s okolnosťami konkrétnej veci, pričom ukončenie porušovania nemá automaticky za následok zníženie základnej sumy pokuty.

Keby sa na poľahčujúcu okolnosť prihliadalo v situáciách, keď sa podnik zúčastňuje na zjavne nezákonnej dohode, o ktorej vedel alebo nemohol nevedieť, že predstavuje porušenie, mohlo by to podnecovať iné podniky, aby v tajných dohodách pokračovali čo najdlhšie v nádeji, že ich konanie nebude nikdy odhalené, pričom by vedeli, že po jeho odhalení môžu dosiahnuť zníženie pokuty, ak porušovanie ukončia. Takéto uplatnenie poľahčujúcej okolnosti by anulovalo akýkoľvek odstrašujúci účinok uloženej pokuty a ohrozilo by potrebný účinok článku 81 ods. 1 ES.

Komisia teda nie je povinná znížiť podniku základnú sumu pokuty z toho dôvodu, že svoje protiprávne konanie ukončil po prvom zásahu orgánov na ochranu hospodárskej súťaže tretieho štátu.

(pozri body 100, 102, 105, 106)
Vec C-180/06

Renate Ilsinger

proti

Martin Dreschers, správca konkurznej podstaty spoločnosti Schlank & Schick GmbH,

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Wien)

„Súdna právomoc v občianskych veciach — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv — Právo spotrebiteľa, adresáta klamlivej reklamy, súdne vymáhať vyplatenie zdanlivo vyhranej ceny — Kvalifikácia — Žaloba vyplývajúca zo zmluvy v zmysle článku 15 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia — Podmienky“

Návrhy prednesené 11. septembra 2008 — generálna advokátka V. Trstenjak I ‐ 3964

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. mája 2009 I ‐ 3998

Abstrakt rozsudku

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv

[Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 15 ods. 1 písm. c)]

V situácii, v ktorej sa spotrebiteľ podľa práva členského štátu, na území ktorého má bydlisko, a na súde v mieste svojho bydliska domáha toho, aby mu spoločnosť zaoberajúca sa predajom na dobierku so sídlom v inom členskom štáte vyplatila zdanlivo ním vyhranú cenu, a

— pokiaľ táto spoločnosť s cieľom podnietiť spotrebiteľa na uzavretie zmluvy mu adresovala na meno určenú zásielku, ktorá mohla vyvolať dojem, že mu bude udelená cena, ak o ňu požiada tým, že zašle späť „certifikát, ktorým sa žiada o vyplatenie výhry“ priložený v zásielke,

— ale bez toho, aby udelenie ceny záviselo od objednávky tovaru ponúkaného na predaj touto spoločnosťou alebo od objednávky tovaru na skúšku,

sa pravidlá právomoci stanovené nariadením č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach majú vykladať takto:

— na žalobu podanú spotrebiteľom sa vzťahuje článok 15 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia pod podmienkou, že sa podnikateľ predajca právne zaviazal vyplatiť túto cenu spotrebiteľovi,

— pokiaľ táto podmienka nie je splnená, na takú žalobu sa toto ustanovenie nariadenia č. 44/2001 vzťahuje iba v prípade, keď spotrebiteľ skutočne podal objednávku u tohto podnikateľa predajcu.

Článok 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001, ktorý je formulovaný rovnako ako článok 13 Bruselského dohovoru, totiž vyžaduje, aby spotrebiteľ uzatvoril zmluvu s osobou, ktorá vykonáva obchodné alebo podnikateľské činnosti. Na to, aby existovala zmluva v zmysle tohto ustanovenia, je nevyhnutné, aby podnikateľ predajca vzal na seba právny záväzok tým, že predloží záväznú ponuku, ktorá pokiaľ ide o jej predmet a rozsah, je dostatočne jasná a presná na vznik zmluvného vzťahu, teda tým, že vyhlási, že je bezpodmienečne pripravený vyplatiť predmetnú cenu spotrebiteľom, ktorí o to požiadajú. Pokiaľ taký právny záväzok neexistuje, článok 15 ods. 1 písm. c) je uplatniteľný len pod podmienkou, že po klamlivom prísľube výhry nasledovalo uzatvorenie zmluvy medzi spotrebiteľom a spoločnosťou zaoberajúcou sa predajom na dobierku objednávkou podanou na túto spoločnosť.

(pozri body 53 — 55, 59, 60 a výrok)
Povinnosť uzavrieť zmluvu o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel pre všetky poisťovne, vrátane tých, ktorých hlavné sídlo je v inom členskom štáte, ale ktoré vykonávajú činnosť v prvom členskom štáte, ktorú zavádza právna úprava členského štátu, obmedzuje slobodu usadiť sa a slobodu poskytovať služby, ktoré vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES. Takéto opatrenie sa totiž týka prístupu dotknutých subjektov na trh, osobitne ak ukladá poisťovniam nielen povinnosť prevziať všetky riziká, ktoré sú im navrhnuté, ale aj požiadavky týkajúce sa znížených sadzieb. Povinnosť uzavrieť zmluvu v rozsahu, v akom má pre tieto spoločnosti za následok zmeny a náklady takéhoto rozsahu, znižuje atraktívnosť prístupu na trh tohto štátu a v prípade prístupu znižuje možnosť dotknutých podnikov vytvárať bez ďalšieho účinnú hospodársku súťaž vo vzťahu k podnikom tradične v ňom usadených.

Táto povinnosť je však vhodná na zabezpečenie dosiahnutia cieľa, ktorý sleduje, a nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné. Samotným cieľom poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel je tak zaručiť náhradu škody osobám poškodených v dôsledku dopravnej nehody. Na tento cieľ sociálnej ochrany, ktorý sa vníma najmä ako záruka primeraného odškodnenia týchto osôb, sa môže prihliadnuť ako na naliehavý dôvod všeobecného záujmu. Na druhej strane nie je nevyhnutné, vzhľadom na kritérium proporcionality, aby obmedzujúce opatrenie stanovené orgánmi členského štátu zodpovedalo koncepcii prijatej všetkými členskými štátmi, čo sa týka spôsobov ochrany legitímneho záujmu. Skutočnosť, že niektoré členské štáty sa rozhodli stanoviť iný režim na zabezpečenie toho, že každý vlastník vozidla môže uzavrieť poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel za primerané ceny, nemôže preukázať, že povinnosť uzavrieť zmluvu ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaných cieľov. Nakoniec, vzhľadom na kritérium proporcionality, povinnosť uzavrieť zmluvu nebráni poisťovniam vypočítať vyššiu sadzbu pre poistníka s bydliskom alebo so sídlom v oblasti charakterizovanej vysokým počtom poistných udalostí ako pre poistníka s bydliskom alebo so sídlom v oblasti so zníženým rizikom.

(pozri body 67, 70, 71, 74, 75, 83, 85, 91, 93)
Tieto usmernenia môžu byť aplikované na porušenia, ku ktorým došlo pred ich prijatím, bez toho, aby prišlo k porušeniu zásady zákazu retroaktivity alebo porušeniu zásady právnej istoty, a bez toho, aby bolo potrebné požadovať od Komisie predloženie osobitných dôvodov, ktoré by presahovali mieru odôvodnenia vyžadovanú v súlade s uvedenými usmerneniami. V rámci posúdenia závažnosti porušenia prináleží Komisii vziať do úvahy osobitné okolnosti veci, ako aj kontext, v ktorom sa porušenie nachádza, a zabezpečiť odstrašujúci účinok svojich úkonov, najmä zohľadniť posúdenie potreby zvýšenia úrovne pokuty.

V rámci stanovovania pokuty v súlade s usmerneniami k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO je konkrétny vplyv kartelu na relevantný trh prvkom, ktorý môže byť zohľadnený na účely posúdenia závažnosti porušenia. Konštatovanie, že podnik nepreukázal, že vplyv sporného kartelu na ním navrhovaný širší trh by bol zanedbateľný, alebo dokonca neexistujúci, nepredstavuje obrátenie dôkazného bremena v súvislosti s definovaním relevantného trhu. Od dotknutého podniku možno tiež požadovať, aby predložil dôkazy, ktoré by umožnili vyvrátiť analýzu preukazujúcu súvislosť medzi vývojom cien tovaru, na ktorý sa porušenie vzťahuje, na trhu a vznikom uvedeného kartelu.

Uplatnenie zníženia základnej sumy pokuty v súlade s časťou 3 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO je nevyhnutne spojené s okolnosťami prípadu, pričom ukončenie dotknutého porušovania nemá automaticky za následok zníženie výšky základnej sumy pokuty.

Ak by sa poľahčujúca okolnosť uplatnila na situácie, v ktorých sa podnik zúčastňuje na zjavne nezákonnej dohode, o ktorej podnik vedel alebo nemohol nevedieť, že predstavuje porušenie, mohlo by to podnecovať iné podniky, aby v tajných dohodách pokračovali čo najdlhšie v nádeji, že ich správanie nebude nikdy odhalené, pričom vedia, že keď bude odhalené, môžu dosiahnuť zníženie pokuty, ak porušovanie ukončia. Takéto uplatnenie poľahčujúcej okolnosti by anulovalo akýkoľvek odstrašujúci účinok uloženej pokuty a ohrozilo by potrebný účinok článku 81 ods. 1 ES.

Podnik, ktorý sa zúčastnil na tajnom karteli, sa teda nemôže domáhať zníženia základnej sumy pokuty, ktorá mu bola uložená, na základe argumentu, že svoje nezákonné správanie ukončil po prvom zásahu úradu na ochranu hospodárskej súťaže tretieho štátu.

(pozri body 146 — 150)
Právo Spoločenstva neukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť uplatniť ex offo ustanovenie práva Spoločenstva, pokiaľ by toto uplatnenie malo za následok porušenie zásady zákazu reformatio in peius obsiahnutej v príslušnom vnútroštátnom práve.

Takáto povinnosť by totiž porušovala nielen zásadu práva na obhajobu, právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, ktoré sú pôvodom tohto zákazu, ale by vystavila jednotlivca, ktorý podal žalobu proti aktu, proti ktorému má výhrady, riziku, že ho táto žaloba uvedie do nepriaznivejšej situácie než v akej by sa nachádzal, ak by žalobu nepodal.

(pozri body 47, 48, bod 4 výroku)