ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Svojím prvým odvolacím dôvodom Francúzska republika, ktorú v konaní podporuje Španielske kráľovstvo, tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že ex offo neprihliadol na to, že Komisia, ktorá sporné rozhodnutie neprijala v primeranej lehote, sa dopustila porušenia podstatných formálnych náležitostí. V tejto súvislosti pripomína, že Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 4. septembra 2014, Španielsko/Komisia (C‑192/13 P, EU:C:2014:2156), už rozhodol, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že Komisia nebola povinná dodržať žiadnu lehotu stanovenú právnym predpisom na prijatie rozhodnutí o finančnej oprave. Francúzska republika sa domnieva, že umožniť Komisii prijať takéto rozhodnutia mimo akejkoľvek lehoty by bolo v rozpore nielen so všeobecnou zásadou riadnej správy vecí verejných, ale aj so zásadou lojálnej spolupráce medzi účastníkmi konania, keďže členské štáty sú povinné dodržiavať striktné lehoty.
(26)

Na účely náhrady ujmy spôsobenej v dôsledku porušenia spáchaného porušovateľom, ktorý sa zapojil do činnosti vedome alebo s dostatočným[i] dôvodmi nato, aby vedel, že by to spôsobilo takú škodu, by výška náhrady ujmy poskytnutá držiteľovi práv mala zohľadňovať všetky náležité aspekty, ako napríklad stratu príjmu spôsobenú držiteľovi alebo nekalé zisky porušovateľa, prípadne akúkoľvek morálnu ujmu spôsobenú vlastníkovi práv. Ako alternatíva, ak by napríklad bolo ťažké stanoviť čiastku skutočnej vzniknutej ujmy, by sa výška odškodného mohla odvodiť od takých prvkov, ako napríklad honorár alebo poplatky, ktoré by boli splatné, ak by porušovateľ požiadal o oprávnenie používať príslušné právo duševného vlastníctva. Cieľom nie je zaviesť povinnosť ustanoviť povinný náhradu škody ako trestu [stanoviť povinnú sankčnú náhradu ujmy – neoficiálny preklad], ale poskytnúť náhradu založenú na objektívnom kritériu a zohľadniť pri tom výdavky, ktoré znáša vlastník práv, ako napríklad náklady spojené s identifikáciou a výskumom [prešetrovaním – neoficiálny preklad].“
16

Minister for Justice and Equality (Minister pre spravodlivosť a rovnosť, Írsko) v dôsledku toho podal na High Court (Vrchný súd) návrh na schválenie tretieho pokusu o odovzdanie T. Vilkasa litovským orgánom, tentoraz po mori a po súši. Uvedený súd však 14. augusta 2015 rozhodol, že nie je príslušný na to, aby o takomto návrhu rozhodol a nariadil prepustenie T. Vilkasa na slobodu.
19

Podľa vnútroštátneho súdu v prípade, že by sa článok 28 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2008/909 mal vykladať v tom zmysle, že sa týka rozsudkov vyhlásených pred dátumom uvedeným členským štátom nezávisle od okamihu, kedy nadobudli právoplatnosť, prechodné ustanovenie uvedené v § 5:2 ods. 3 WETS by sa malo vykladať na základe zásady konformného výkladu tak, že vylučuje uplatnenie WETS na súdne rozhodnutia vyhlásené pred 5. decembrom 2011. Z toho by v súvislosti s vecou samou vyplývalo, že WETS by sa neuplatňoval na vec samu, keďže rozsudok Hof van beroep Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách) bol vyhlásený 28. februára 2011, a že v dôsledku toho vnútroštátny súd by mal právomoc rozhodnúť o návrhu podanom belgickými orgánmi.
10

Po tom, čo bol v ten istý deň 25. mája 2010 zamestnanec Ultra‑Brag, odborník na prepravu nákladného tovaru a zodpovedný pre otázky vývozu, informovaný o poruche lode, ktorá mala na druhý deň naložiť turbínu v Štrasburgu (Francúzsko), aby ju prepravila do Antverp (Belgicko), mal tento zamestnanec v pláne vyslať na dané miesto loď, ktorá prepravovala dva transformátory a dve zásielky dvoch valcov, bez toho, aby došlo k vyloženiu jedného z transformátorov a oboch valcov. Na tieto účely sa najprv obrátil na švajčiarske colné úrady, aby sa informoval o formalitách, ktoré treba urobiť. Tieto orgány ho informovali, že krátkodobý vývoz do Únie nepredstavuje nijaký problém, ale že by mal o tom informovať nemecké colné orgány. V dôsledku poruchy na aute ich tento zamestnanec nemohol informovať ešte pred skončením úradných hodín príslušného nemeckého colného úradu.
12

Článok 8 uvedeného nariadenia s názvom „Zakázané a obmedzené látky alebo látky podliehajúce skúmaniu Spoločenstva“ stanovuje: „1. Postup ustanovený v tomto článku sa uplatní, ak sa do potravín pridávajú iné látky ako vitamíny alebo minerálne látky alebo prísady, ktoré obsahujú inú látku ako vitamíny a minerálne látky, alebo sa takéto látky používajú pri ich výrobe za podmienok, v dôsledku ktorých by nastal značne zvýšený príjem týchto látok v porovnaní s príjmom, ktorý možno rozumne očakávať za bežných podmienok konzumácie vyváženej a pestrej stravy a/alebo ktorý by inak mohol pre spotrebiteľov predstavovať možné ohrozenie. 2. Komisia môže z vlastného podnetu alebo na základe informácií poskytnutých členskými štátmi v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku 14 ods. 3 a po tom, čo úrad v každom jednotlivom prípade posúdi dostupné informácie, prijať rozhodnutie zamerané na zmenu a doplnenie nepodstatných prvkov tohto nariadenia, ktoré sa týka prípadného začlenenia látky alebo zložky do prílohy III. A to najmä: a) ak bol zistený škodlivý účinok na zdravie, látka a/alebo zložka, ktorá obsahuje látku, sa: i) zaradí do časti A prílohy III a jej pridávanie do potravín alebo jej použitie pri výrobe potravín sa zakáže, alebo ii) zaradí do časti B prílohy III a jej pridávanie do potravín alebo jej použitie pri výrobe potravín sa povolí iba za podmienok tam určených; b) ak sa zistia možné škodlivé účinky na zdravie, ale pretrváva vedecká neistota, látka sa zaradí do časti C prílohy III. …“
8

Článok 8 ods. 2A Value Added Tax Act, 1972 (zákon o dani z pridanej hodnoty z roku 1972) v znení platnom v čase rozhodnom pre okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákon o DPH“) stanovuje: „Bez ohľadu na článok 2 sa so štátom alebo so subjektom, ktorý sa spravuje verejným právom, nezaobchádza ako so zdaniteľnou osobou konajúcou ako takou, pokiaľ ide o činnosti alebo transakcie, ktoré štát alebo uvedený subjekt uskutočňujú pri výkone osobitných práv alebo právomocí stanovených zákonom alebo v úzkej súvislosti s týmto výkonom, okrem prípadov, keď: a) dotknutá činnosť je uvedená v prílohe I (ktorá sa uvádza v prílohe 7 tohto zákona) smernice [o DPH] a štát alebo subjekt, ktorý sa spravuje verejným právom, ju nevykonáva v zanedbateľnom rozsahu alebo b) zaobchádzanie so štátom alebo so subjektom, ktorý sa spravuje verejným právom, ako s nezdaniteľnými osobami v súvislosti s dotknutou činnosťou alebo transakciou vedie alebo by mohlo viesť k závažnému narušeniu hospodárskej súťaže.“
11

Odôvodnenia 1, 5 a 13 nariadenia č. 601/2012 znejú: „(1) Úplné, jednotné, transparentné a presné monitorovanie a nahlasovanie emisií skleníkových plynov v súlade s harmonizovanými požiadavkami zavedenými v tomto nariadení sú základom účinného fungovania systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov zriadeného smernicou 2003/87/ES. … … (5) Podstatným prvkom systému zavedeného týmto nariadením by mal byť plán monitorovania, v ktorom sa stanovuje podrobná, úplná a transparentná dokumentácia o metodike pre konkrétne zariadenie alebo prevádzkovateľa lietadla. Mala by sa vyžadovať pravidelná aktualizácia plánu v nadväznosti na zistenia overovateľa, ako aj na základe vlastných podnetov prevádzkovateľa alebo prevádzkovateľa lietadla. Hlavnú zodpovednosť za vykonávanie metodiky monitorovania, ktorá je sčasti špecifikovaná postupmi predpísanými týmto nariadením, by mal aj naďalej niesť prevádzkovateľ alebo prevádzkovateľ lietadla. … (13) Aby sa ošetrili potenciálne slabé miesta spojené s prenosom vlastného alebo čistého CO2, mali by takéto prevody podliehať veľmi špecifickým podmienkam. Podľa daných podmienok by sa mal prevod vlastného CO2 uskutočňovať len do iného zariadenia EU ETS [systému Únie na obchodovanie s emisnými kvótami skleníkových plynov (EU ETS) – neoficiálny preklad] a k prevodu čistého CO2 by sa malo pristupovať len na účely ukladania v geologickom úložisku podľa systému Únie na obchodovanie s emisnými kvótami skleníkových plynov, ktorý je v súčasnosti jedinou formou trvalého ukladania CO2 uznávanou v rámci systému Únie na obchodovanie s emisiami. Tieto podmienky by však nemali vylučovať možnosť budúcich inovácií.“
13

Počas rokov 2006 až 2012 Wortmann prepustila vo vlastnom mene na území Európskej únie do voľného obehu obuv so zvrškom z usne s pôvodom v Číne a vo Vietname vyrobenú spoločnosťami Brosmann Footwear (HK) Ltd (ďalej len „Brosmann“) a Seasonable Footwear (ZhongShan) Ltd (ďalej len „Seasonable“). Keďže na túto obuv sa vzťahuje jeden z kódov kombinovanej nomenklatúry uvedený v článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1472/2006, Hlavný colný úrad v Bielefelde vyrubil spoločnosti Wortmann antidumpingové clá na základe tohto nariadenia.
14

Článok 3 smernice 2000/53 nazvaný „Rozsah“ v odseku 1 stanovuje: „Táto smernica sa vzťahuje na vozidlá a vozidlá po dobe životnosti, vrátane ich súčiastok a materiálov. Bez toho, aby sa to dotklo článku 5 ods. 4, tretí pododsek, bude platiť bez ohľadu na to, aký servis sa robil motorovému vozidlu alebo ako sa opravovalo počas používania a bez ohľadu na to, či je vybavené súčiastkami, ktoré dodal výrobca alebo inými súčiastkami, ktorých použitie ako náhradných alebo výmenných súčiastok je v súlade s príslušnými ustanoveniami spoločenstva alebo vnútroštátnymi ustanoveniami.“
10

V rámci tohto prvého konania vnútroštátny súd konečným rozsudkom rozhodol, že ALLTOYS porušila práva spoločnosti NEW WAVE z ochrannej známky, a uložil jej povinnosť zdržať sa do budúcnosti tohto škodlivého konania, ako aj stiahnuť výrobky, ktoré už boli uvedené na trh. Uvedený súd však nepripustil, aby NEW WAVE zmenila žalobu v tom zmysle, že ALLTOYS je zároveň povinná poskytnúť jej všetky informácie o dotknutom tovare.
22

Vnútroštátny súd sa pýta, či výhody súvisiace so všeobecnými nákladmi elektrickej siete patria do pôsobnosti tohto článku 17 ods. 1, ktorý upravuje daňové úľavy. V tejto súvislosti objasňuje, že uvedené náklady sú určené na financovanie cieľov všeobecného záujmu, akými sú podpora obnoviteľných energetických zdrojov (zložka A3) a energetickej efektivity (zložka UC7), náklady na jadrovú bezpečnosť a územné kompenzácie (zložky A2 a MCT), osobitné tarifné režimy pre vnútroštátnu železničnú spoločnosť (zložka A4), kompenzácie určené malým podnikom v oblasti elektriny (zložka UC4), podpora aplikovaného výskumu v oblasti elektriny (zložka A5), ako aj pokrytie „bonusu na elektrinu“ (zložka As) a výhod priznávaných energeticky náročným podnikom (zložka Ae). Podľa vnútroštátneho súdu všeobecné náklady elektrickej siete znášajú spotrebitelia elektriny, vrátane podnikov, a sú rozúčtované medzi nich prostredníctvom zápisu na ich faktúry za elektrinu.
17

Podľa bodov 20 až 23 oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o zhovievavosti“), ktoré patria do oddielu B tohto oznámenia, nazvaného „Zníženie pokuty“: „20. Podniky, ktoré nespĺňajú podmienky podľa oddielu A, môžu byť oprávnené pre využitie zníženia akejkoľvek pokuty, ktorá by bola inak uložená. 21. S cieľom oprávnenia podnik musí poskytnúť Komisii dôkaz o porušovaní, pre ktoré existuje podozrenie, ktorý predstavuje značnú pridanú hodnotu, pokiaľ ide o dôkaz, ktorý už má Komisia, a musí ukončiť svoje zapojenie sa do porušovania, pre ktoré existuje podozrenie, najneskôr k dátumu, keď predkladá dôkaz. 22. Pojem ‚pridaná hodnota‘ sa týka rozsahu, do ktorého poskytnutý dôkaz posilňuje, svojou povahou a/alebo úrovňou podrobnosti [rozsahu, v akom poskytnutý dôkaz svojou povahou a/alebo úrovňou podrobnosti posilňuje – neoficiálny preklad] schopnosť Komisie preukázať dané skutočnosti. Pri tomto hodnotení Komisia obvykle považuje písomný dôkaz pochádzajúci z časového obdobia, ku ktorému sa vzťahujú skutočnosti, za dôkaz väčšej hodnoty ako je následne stanovený dôkaz. Podobne, dôkaz priamo sa vzťahujúci k daným skutočnostiam sa spravidla považuje za dôkaz s väčšou hodnotou ako iba nepriama dôležitosť [Podobne dôkaz priamo súvisiaci s predmetnými skutočnosťami sa vo všeobecnosti považuje za dôkaz väčšej hodnoty ako dôkaz, ktorý s nimi súvisí len nepriamo – neoficiálny preklad]. 23. Komisia určí v akomkoľvek rozhodnutí s konečnou platnosťou prijatom na konci správneho postupu: a) či dôkaz predložený podnikom predstavoval významnú pridanú hodnotu, pokiaľ ide o dôkaz, ktorý má Komisia v rovnakom čase; b) úroveň zníženia, ktorú využije podnik [úroveň zníženia, ktoré sa podniku prizná – neoficiálny preklad] úmerne k pokute, ktorá by bola inak uložená, takto. Pre: — prvý podnik spĺňajúci bod 21: zníženie o 30 – 50 %, — druhý podnik spĺňajúci bod 21: zníženie o 20 – 30 %, — ďalšie podniky, ktoré spĺňajú bod 21: zníženie až do 20 %. S cieľom určiť úroveň zníženia v rámci každého z týchto pásiem Komisia zohľadní čas, kedy bol predložený dôkaz spĺňajúci podmienku v bode 21 a rozsah, do ktorého predstavuje pridanú hodnotu. Môže tiež zohľadniť rozsah a kontinuitu akejkoľvek spolupráce poskytovanej podnikom po dátume jeho predloženia. Okrem toho, ak podnik poskytne dôkaz týkajúci sa skutočností, ktoré boli predtým Komisii neznáme a ktoré majú priamy vplyv na závažnosť alebo obdobie trvania kartelu, pre ktorý existuje podozrenie, Komisia nezohľadní tieto prvky pri stanovovaní akejkoľvek pokuty, ktorá má byť uložená podniku, ktorý poskytol tento dôkaz.“
75

Čo sa týka konkrétne situácie, o akú ide vo veci samej, prináleží vnútroštátnemu súdu, vzhľadom na odpovede na druhú a tretiu otázku, ako aj na úvahy uvedené v bode 58 tohto rozsudku a týkajúce sa začiatku plynutia premlčacej lehoty uplatniteľnej na nároky na úroky, o ktoré ide vo veci samej, overiť, či sa k dátumu nadobudnutia účinnosti zákona č. 2008‑561, ktorým sa zavádza premlčacia lehota piatich rokov, tieto pohľadávky premlčia, vzhľadom na prvý a štvrtý pododsek článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95. Ak by sa potvrdilo, že k premlčaniu k uvedenému dátumu nedošlo, znamenalo by to podľa článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku nariadenia č. 2988/95, že lehota rovnajúca sa dvojnásobku lehoty piatich rokov stanovená v tomto zákone v každom prípade uplynula k dátumu, ku ktorému príslušný orgán prijal rozhodnutie týkajúce sa záujmov, o ktoré ide vo veci samej, t. j. k aprílu 2013, čo však prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu.
9

Copyright, Designs and Patents Act 1988 (zákon o autorských právach, úžitkových vzoroch a patentoch z roku 1988), v znení zmien a doplnení Copyright and Related Rights Regulations 2003 (dekrét o autorských právach a s nimi súvisiacich právach z roku 2003), ktorým bola do vnútroštátneho práva prebratá smernica 2001/29 (ďalej len „CDPA“), vo svojom § 73 nazvanom „Príjem diela vysielaného rozhlasom alebo televíziou a káblová retransmisia tohto vysielania“ stanovuje: „1. Tento paragraf sa uplatní vtedy, keď sa dielo vysielané zo Spojeného kráľovstva zachytáva a ihneď sa prenáša káblovou retransmisiou. 2. Autorské právo k vysielanému dielu nie je porušené: a) pokiaľ káblová retransmisia spĺňa požiadavku, ktorú treba zohľadniť, alebo b) pokiaľ a v rozsahu, v akom sa dielo vysiela na účely príjmu v oblasti, v ktorej je predmetom káblovej retransmisie a pokiaľ a v rozsahu, v akom je súčasťou uvedenej služby. 3. Autorské právo k akémukoľvek dielu zaradenému do obsahu vysielania nie je porušené, pokiaľ a v rozsahu, v akom je predmetný vysielaný obsah prijímaný v oblasti, v ktorej je predmetom káblovej retransmisie. …“
15

A napokon po tretie Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandska) si kladie otázku, či sa na uplatnenie článku 16 ods. 4 AWR so zreteľom na účet, ktorý má X v banke vo Švajčiarsku, vzťahuje výraz „obmedzenia pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín v súvislosti s poskytovaním finančných služieb“ uvedený v článku 64 ods. 1 ZFEÚ. V tejto súvislosti poznamenal, že hoci možno vedenie účtu cenných papierov považovať za finančnú službu so zreteľom na rozsudok z 11. júna 2009, X a Passenheim‑van Schoot (C‑155/08 a C‑157/08, EU:C:2009:368), tento rozsudok sa týka výkladu článkov 49 a 56 ES (teraz články 56 a 63 ZFEÚ) a možno pochybovať o tom, že článok 64 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať rovnakým spôsobom.
19

Za týchto okolností Rechtbank van koophandel te Gent (Obchodný súd Gent) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Je zákon z roku 1995, ktorým sa do belgického vnútroštátneho práva preberá smernica o obchodnom zastúpení, zlučiteľný s touto smernicou a/alebo ustanoveniami dohody o pridružení, ktorej cieľom je výslovne pristúpenie Turecka k Európskej únii, a/alebo so záväzkami medzi Tureckom a Európskou úniou na účely odstránenia obmedzení v súvislosti so slobodným poskytovaním služieb medzi nimi, keď sa v uvedenom belgickom zákone stanovuje, že sa uplatňuje len na obchodných zástupcov, ktorí majú hlavné miesto podnikania na území Belgicka, a nie je uplatniteľný, keď hlavná zodpovedná osoba usadená v Belgicku a obchodný zástupca, rezident Turecka, výslovne určili za rozhodné právo belgickú právnu úpravu?“
5

Článok 6 ods. 1 smernice 2005/29 stanovuje: „Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje nesprávne informácie a je preto nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je táto informácia vecne správna vo vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil: … d) cena alebo spôsob výpočtu ceny, alebo existencia osobitnej cenovej výhody; …“
30

Odvolací súd po prvé konštatoval, že zodpovednosť TÜV Rheinland nemôže vzniknúť z dôvodu nesplnenia povinnosti vyplývajúcej zo zmluvy s ochranným účinkom v prospech tretej osoby, keďže zmluva uzatvorená medzi týmto notifikovaným orgánom a výrobcom patrila výlučne do súkromného práva a táto zmluva nevyžadovala zásah pani Schmittovej. Podľa tohto súdu zásah TÜV Rheinland nemal za cieľ ani účel chrániť tretie osoby, keďže certifikácia slúži len na to, aby sa zabezpečilo splnenie podmienok na uvedenie zdravotníckych pomôcok na trh. Zahrnutie tretích osôb do zmluvného rámca v rozpore s vôľou zmluvných strán a bez legitímneho záujmu v tomto zmysle by malo za účinok neobmedzené rozšírenie zodpovednosti notifikovaného orgánu.
64

Naproti tomu fyzická prítomnosť dieťaťa V v inom členskom štáte, v prejednávanej veci v Holandskom kráľovstve, u jedného z jeho rodičov počas viacerých rokov a v súlade s právoplatným rozhodnutím, v tomto prípade rozhodnutím Vilniaus miesto apylinkės teismas (Okresný súd Vilnius) z 8. októbra 2013, môže preukázať, že dieťa V má v tomto členskom štáte obvyklý pobyt, a môže založiť právomoc súdov tohto členského štátu, pokiaľ ide o rozhodovanie o žalobách vo veciach rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti v súvislosti s týmto dieťaťom. Inak by to bolo len v prípade existencie skutkových okolností, ktoré by viedli k odchýlke od pravidla všeobecnej právomoci podľa miesta obvyklého pobytu.
5

Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska prebralo článok 13 A ods. 1 písm. n) šiestej smernice až 1. júna 1996, t. j. k dátumu nadobudnutia účinnosti Group 13 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (skupina 13 prílohy 9 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty).
6

Odôvodnenia 9 až 13 nariadenia Rady (ES) č. 1260/2001 z 19. júna 2001 o spoločnom organizovaní trhu v sektore cukru (Ú. v. ES L 178, 2001, s. 1; Mim. vyd. 03/033, s. 17) stanovovali: „(9) Dôvody, ktoré doteraz viedli spoločenstvo k prijatiu systému produkčných kvót pre cukor, izoglukózu a inulínový cukor zostávajú v platnosti. Tento systém však bol upravený s prihliadnutím na súčasný vývoj v produkcii a aby poskytol spoločenstvu nástroje potrebné na zabezpečenie spravodlivým, avšak účinným spôsobom, aby sami výrobcovia plne pokryli náklady na realizáciu [financovali náklady na odpredaj – neoficiálny preklad] nadprodukcie spoločenstva v porovnaní so spotrebou a v súlade so záväzkami spoločenstva vyplývajúcimi z dohôd, ktoré sú výsledkom Uruguajského kola multilaterálnych obchodných rokovaní, ďalej označované len ako ‚dohody GATT‘ schválených rozhodnutím [Rady] 94/800/ES [z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, 1994, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80)]. (10) … Systém kvót [by sa] mal zachovať pre hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006. (11) Spoločný systém organizovania trhov v sektore cukru sa po prvé zakladá na zásade, že výrobcovia by mali niesť plnú finančnú zodpovednosť za straty, ktoré vzniknú každý hospodársky rok v dôsledku realizácie [odpredaja – neoficiálny preklad] tej časti produkcie spoločenstva podliehajúcej kvóte, ktorá presahuje vnútornú spotrebu spoločenstva a po druhé, na diferenciácii cenových záruk pre realizáciu [odpredaj – neoficiálny preklad], ktorá odráža výrobnú kvótu pridelenú každému podniku. Produkčná kvóta cukru sa prideľuje každému podniku na základe jeho skutočnej produkcie počas konkrétneho referenčného obdobia. (12) … Systém samofinancovania v sektore prostredníctvom produkčných odvodov a režimu produkčných kvót by sa mal zachovať. (13) Výrobcovia by tak mali pokračovať v preberaní finančnej zodpovednosti povinnosťou platiť základný produkčný odvod účtovaný na celú výrobu A a B cukru, ktorý je limitovaný na 2 % intervenčnej ceny bieleho cukru, a odvod B účtovaný na produkciu B cukru do limitu 37,5 % tejto ceny. Za určitých okolností aj výrobcovia izoglukózy a inulínového sirupu tiež platia pomernú časť týchto príspevkov. …“
47

Konkrétne z toho vyplýva, že pri neexistencii unifikačných alebo harmonizačných opatrení na úrovni Únie môžu členské štáty slobodne medzi sebou rozdeliť výkon svojich daňových právomocí, najmä s cieľom zabrániť zlučovaniu daňových výhod, pričom tento výkon musí byť v súlade s potrebou zabezpečiť daňovníkom dotknutých členských štátov, aby ich celá osobná a rodinná situácia bola v konečnom dôsledku riadne zohľadnená, bez ohľadu na to, aký bude spôsob, ktorým dotknuté členské štáty rozdelili túto povinnosť medzi sebou. Pri neexistencii takého súladu by slobodné rozdelenie daňových právomocí medzi členskými štátmi mohlo totiž spôsobiť rozdielne zaobchádzanie s dotknutými daňovníkmi, ktoré by vzhľadom na to, že nevyplýva z existujúcich rozdielov medzi vnútroštátnymi daňovými úpravami, bolo nezlučiteľné so slobodou usadiť sa (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2013, Imfeld a Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, body 70 a 77).
32

Vnútroštátny súd však má pochybnosti o tom, či výrobok dotknutý vo veci samej môže patriť do kapitoly 38 KN z hľadiska vykonávacieho nariadenia č. 328/2013. Tento súd totiž uvádza, že toto nariadenie odkazuje na poznámku 1 písm. b) obsiahnutú v tejto kapitole 38, podľa ktorej do tejto kapitoly nepatria zmesi chemikálií s potravinami alebo s ostatnými látkami s nutričnou hodnotou. Výrobok porovnateľný s výrobkom dotknutým vo veci samej má spadať do kapitoly 21 KN, a preto má byť zaradený do položky 2106 tejto nomenklatúry a nie do kapitoly 38 KN. Vnútroštátny súd sa domnieva, že toto nariadenie by mohlo byť neplatné z tých istých dôvodov, ktoré podľa neho odôvodňujú zaradenie výrobku dotknutého vo veci samej do kapitoly 38 KN, a to z dôvodu nedodržania rozsahu pôsobnosti poznámky 1 písm. b) tejto kapitoly.