Keywords

Summary



Keywords

1. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000

(Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 3 ods. 1)

2. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000

(Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 16 ods. 1)

3. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000

(Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 26)

4. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000

(Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 26)

Summary

1. V prípade, ak dlžníkom je dcérska spoločnosť, ktorej registrované sídlo a registrované sídlo jej materskej spoločnosti sú umiestnené v dvoch odlišných členských štátoch, možno domnienku uvedenú v článku 3 ods. 1 druhej vete nariadenia Rady č. 1346/2000, podľa ktorej je centrum hlavných záujmov tejto dcérskej spoločnosti umiestnené v členskom štáte, kde sa nachádza jej registrované sídlo, vyvrátiť, iba ak okolnosti, ktoré sú objektívne a zistiteľné tretími osobami, umožňujú preukázať existenciu reálnej situácie, ktorá sa odlišuje od situácie, akú umiestnenie uvedeného registrovaného sídla má odrážať. Tak by tomu mohlo byť najmä v prípade spoločnosti, ktorá nevykonáva žiadnu činnosť na území členského štátu, kde je umiestnené jej sídlo. Naopak, pokiaľ spoločnosť vykonáva svoju činnosť na území členského štátu, kde je umiestnené jej sídlo, na vyvrátenie domnienky stanovenej nariadením nepostačuje skutočnosť, že jej ekonomické rozhodnutia sú alebo môžu byť kontrolované materskou spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte.

(pozri bod 37, bod 1 výroku)

2. Článok 16 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že hlavné konkurzné konanie začaté súdom členského štátu musia súdy ostatných členských štátov uznať bez toho, aby mohli preskúmavať právomoc súdu členského štátu, v ktorom sa konanie začalo. Pravidlo prednosti definované v tomto článku, ktorý stanovuje, že konkurzné konanie začaté v členskom štáte sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začalo, je totiž založené na zásade vzájomnej dôvery, ktorá umožnila zavedenie záväzného systému právomocí a tomu zodpovedajúce vzdanie sa vnútroštátnych pravidiel o uznávaní a výkone členskými štátmi v prospech zjednodušeného mechanizmu uznávania a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci konkurzných konaní. Ak dotknutý účastník konania usúdi, že centrum hlavných záujmov dlžníka sa nachádza v inom členskom štáte, než v ktorom sa začalo hlavné konkurzné konanie, a preto zamýšľa spochybniť právomoc uplatnenú súdom, ktorý toto konanie začal, prislúcha mu použiť na súde členského štátu, kde sa konanie začalo, opravné prostriedky stanovené vnútroštátnym právom tohto členského štátu proti rozhodnutiu o začatí konania.

(pozri body 39, 40, 43, bod 2 výroku)

3. Článok 16 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie vydané súdom členského štátu, ktorý koná na základe návrhu na začatie konania uvedeného v prílohe A rovnakého nariadenia založeného na úpadku dlžníka, predstavuje rozhodnutie o začatí konkurzného konania, pokiaľ v tomto rozhodnutí ide o zbavenie dlžníka dispozičných práv k majetku a vymenovanie likvidátora uvedeného v prílohe C tohto nariadenia. Toto zbavenie dispozičných práv k majetku znamená, že dlžník stráca oprávnenie spravovať svoj majetok. Mechanizmus, ktorý predpokladá, že možno začať iba jedno hlavné konanie s účinkami vo všetkých členských štátoch, v ktorých je nariadenie uplatniteľné, by totiž mohol byť vážne narušený, ak by sa súdy týchto členských štátov, ktoré súčasne konajú o návrhoch založených na úpadku dlžníka, mohli počas dlhšieho obdobia súbežne domáhať právomoci. Na účely zabezpečenia účinnosti systému zavedeného nariadením je teda potrebné, aby sa zásada uznávania stanovená týmto článkom mohla v priebehu konania uplatniť čo možno najskôr.

(pozri body 52, 54, bod 3 výroku)

4. Článok 26 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát môže odmietnuť uznať konkurzné konanie začaté v inom členskom štáte, pokiaľ rozhodnutie o začatí konania bolo vydané v zjavnom rozpore so základným právom byť vypočutý, ktoré má osoba dotknutá takým konaním. Aj keď konkrétna úprava práva byť vypočutý sa môže líšiť v závislosti od naliehavosti, s akou treba rozhodnúť, akékoľvek obmedzenie výkonu tohto práva musí byť riadne odôvodnené a spojené s procesnými zárukami, ktoré zabezpečia, aby osoby dotknuté takým konaním mali účinnú možnosť napadnúť opatrenia, ktoré boli prijaté v naliehavosti. Aj keď je vecou súdu štátu, kde sa uznanie alebo výkon navrhuje, aby zistil, či v priebehu konania na súde iného členského štátu skutočne došlo k porušeniu práva byť vypočutý, tento súd sa nesmie obmedziť na prenesenie svojho vlastného chápania ústnosti pojednávaní a základného charakteru, ktorý táto ústnosť má v jeho právnom poriadku, ale musí so zreteľom na všetky okolnosti posúdiť, či osoby dotknuté uvedeným konaním mali dostatočnú možnosť byť vypočuté alebo nie.

(pozri body 66 – 68, bod 4 výroku)