Vec T‑141/05 RENV

Internationaler Hilfsfonds eV

proti

Európskej komisii

„Prístup k dokumentom – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkajúce sa zmluvy LIEN 97‑2011 – Zamietnutie prístupu – Nové preskúmanie v priebehu konania – Podanie samostatnej žaloby – Zánik záujmu na konaní – Zastavenie konania“

Abstrakt uznesenia

1. Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní – Zánik na základe skutočnosti, ktorá nastala po podaní žaloby

(Článok 263 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1049/2001)

2. Konanie – Rozhodnutie, ktoré v priebehu konania nahradilo napadnuté rozhodnutie – Nová skutočnosť – Rozšírenie pôvodných návrhov a dôvodov

1. Podmienky prípustnosti žaloby sa okrem samostatnej otázky straty záujmu na konaní posudzujú v okamihu podania žaloby. V záujme riadneho výkonu spravodlivosti však táto úvaha v súvislosti s okamihom posúdenia prípustnosti žaloby nemôže Všeobecnému súdu zabrániť v konštatovaní, že konanie o žalobe sa zastavuje v prípade, keď žalobca, ktorý mal pôvodne záujem na konaní, stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia vzhľadom na udalosti, ktoré nastali po podaní uvedenej žaloby. Na to, aby žalobca mohol pokračovať v žalobe, ktorou sa domáha zrušenia rozhodnutia, je totiž potrebné, aby si zachoval osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia. Ak však v priebehu konania žalobcov záujem na konaní zanikne, rozhodnutie Všeobecného súdu vo veci samej žalobcovi neprinesie nijaký prospech.

Je to tak vtedy, keď Komisia síce výslovne nerozhodla o späťvzatí napadnutého rozhodnutia, ale vydá nové rozhodnutie s rovnakým predmetom, ktorým aktualizuje, ba dokonca zamietne dôvody, na ktorých založila prvé rozhodnutie, takže toto nové rozhodnutie nahrádza napadnuté rozhodnutie, a žalobca sa rozhodne, že nebude aktualizovať svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v prvej žalobe, aby zohľadnil toto nové rozhodnutie, ale proti tomuto rozhodnutiu podá žalobu.

Za takých okolností treba v súlade s požiadavkami riadneho výkonu spravodlivosti a hospodárnosti konania konštatovať, že žalobca stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení prvého napadnutého rozhodnutia. Prvá žaloba sa teda stáva bezpredmetnou.

(pozri body 24, 28, 35, 38)

2. Ak je rozhodnutie v priebehu konania nahradené iným rozhodnutím, ktoré má ten istý predmet, treba toto rozhodnutie považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody. Toto prispôsobenie tak žalobcovi umožní zachovať si záujem na konaní v žalobe podanej predtým, než nastala nová skutočnosť. Požadovať od žalobcu, aby podal novú žalobu, by totiž bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti a požiadavkou hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, keby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe predloženej súdu Únie proti určitému rozhodnutiu prispôsobiť napadnuté rozhodnutie alebo ho nahradiť iným rozhodnutím a v priebehu súdneho konania sa dovolávať tejto zmeny alebo nahradenia tak, aby druhý účastník konania nemal možnosť rozšíriť svoje pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskoršie rozhodnutie alebo predložiť ďalšie návrhy a žalobné dôvody proti tomuto rozhodnutiu.

(pozri bod 34)

UZNESENIE VŠEOBECNÉHO SÚDU (štvrtá komora)

z 21. septembra 2011 ( )

„Prístup k dokumentom – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkajúce sa zmluvy LIEN 97‑2011 – Zamietnutie prístupu – Nové preskúmanie v priebehu konania – Podanie samostatnej žaloby – Zánik záujmu na konaní – Zastavenie konania“

Vo veci T‑141/05 RENV,

Internationaler Hilfsfonds eV, so sídlom v Rosbachu (Nemecko), v zastúpení: H. Kaltenecker, advokát,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: P. Costa de Oliveira a T. Scharf, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie zo 14. februára 2005, ktorým bol Internationaler Hilfsfonds eV zamietnutý úplný prístup k spisu týkajúcemu sa zmluvy LIEN 97‑2011,

VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),

v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia K. Jürimäe (spravodajkyňa) a M. van der Woude,

tajomník: E. Coulon,

vydal toto

Uznesenie

Skutkové okolnosti

1 Žalobkyňa Internationaler Hilfsfonds eV je mimovládna organizácia založená podľa nemeckého práva, ktorá pôsobí v oblasti humanitárnej pomoci. Dňa 28. apríla 1998 podpísala s Európskou komisiou zmluvu LIEN 97‑2011 (ďalej len „zmluva“) na účely spolufinancovania programu lekárskej pomoci, ktorý organizovala v Kazachstane.

2 Dňa 1. októbra 1999 Komisia od tejto zmluvy jednostranne odstúpila a v nadväznosti na toto odstúpenie 6. augusta 2001 informovala žalobkyňu o svojom rozhodnutí vymáhať určitú sumu, ktorú jej vyplatila v rámci výkonu tejto zmluvy.

3 Dňa 9. marca 2002 žalobkyňa predložila Komisii žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Keďže tejto žiadosti bolo vyhovené len čiastočne, žalobkyňa listom z 11. júla 2002 zaslaným predsedovi Komisie požiadala o úplný prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Vzhľadom na to, že tejto žiadosti sa nevyhovelo úplne, žalobkyňa predložila európskemu ombudsmanovi sťažnosť zapísanú pod značkou 1874/2003/GG, ktorou napadla zamietnutie Komisie udeliť jej úplný prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy.

4 V nadväznosti na návrh odporúčania z 15. júla 2004, ktorý zaslal ombudsman Komisii, a na podrobné stanovisko, ktoré zaslala Komisia ombudsmanovi 12. a 21. októbra 2004, ombudsman 14. decembra 2004 prijal konečné rozhodnutie, v ktorom kriticky konštatoval, že skutočnosť, že Komisia neuviedla platné dôvody, ktoré by mohli odôvodniť jej zamietnutie prístupu žalobkyni k viacerým dokumentom týkajúcim sa zmluvy, predstavuje prípad nesprávneho úradného postupu.

5 Dňa 22. decembra 2004 na základe návrhov konečného rozhodnutia ombudsmana zo 14. decembra 2004 zaslala žalobkyňa predsedovi Komisie novú žiadosť o úplný prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Listom zo 14. februára 2005 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia odpovedala na túto žiadosť a v tejto súvislosti rozhodla, že žalobkyni nesprístupni iné dokumenty než tie, ku ktorým jej už bol prístup umožnený.

Konania a návrhy účastníkov konania

Konanie na prvom stupni

6 Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 11. apríla 2005 žalobkyňa podala žalobu o neplatnosť napadnutého rozhodnutia. Táto žaloba bola zapísaná pod číslom veci T‑141/05. V nadväznosti na námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa Súd prvého stupňa rozsudkom z 5. júna 2008, Internationaler Hilfsfonds/Komisia (T‑141/05, neuverejnený v Zbierke), zamietol žalobu žalobkyne ako neprípustnú.

Odvolanie na Súdnom dvore

7 V nadväznosti na odvolanie podané žalobkyňou na základe článku 56 Štatútu Súdneho dvora Súdny dvor rozsudkom z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia (C‑362/08 P, Zb. s. I‑669), zrušil rozsudok z 5. júna 2008, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaný v bode 6 vyššie, zamietol námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou pred Súdom prvého stupňa a vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o návrhoch žalobkyne, ktorými sa domáha zrušenia napadnutého rozhodnutia.

Konanie vo veci vrátenej Všeobecnému súdu

8 Po tom, ako bola vec vrátená Všeobecnému súdu, bola najskôr pridelená bývalej druhej komore. Keďže neskôr došlo k zmene zloženia komôr Všeobecného súdu, vec bola pridelená štvrtej komore.

9 Listom z 23. marca 2010 kancelária Všeobecného súdu v súlade s článkom 119 ods. 2 rokovacieho poriadku informovala účastníkov konania o pokračovaní písomnej časti konania od štádia, v akom sa nachádzalo, keď došlo k vyhláseniu rozsudku o vrátení veci, a preto vyzvala Komisiu, aby predložila vyjadrenie k žalobe.

10 Dňa 5. mája 2010 Komisia predložila do kancelárie Všeobecného súdu procesnú písomnosť, ktorá bola na základe rozhodnutia predsedu bývalej druhej komory vložená do spisu ako návrh na zastavenie konania obsahujúci návrh na prijatie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania.

11 Dňa 22. júna 2010 žalobkyňa podala do kancelárie Všeobecného súdu pripomienky k návrhu na zastavenie konania.

12 Listom z 19. júla 2010 doučeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. júla 2010 žalobkyňa v súlade s ustanoveniami článku 48 rokovacieho poriadku predložila nové žalobné dôvody, v zmysle ktorých sa domáha, aby boli na účely tejto žaloby do jej argumentácie zaradené aj tvrdenia, ktoré sú údajne podobné tvrdeniam, ktoré Všeobecný súd prijal v rozsudku zo 7. júla 2010, Agrofert Holding/Komisia (T‑111/07, neuverejnený v Zbierke).

13 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu, lebo sa stala bezpredmetnou,

– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

14 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol návrh na zastavenie konania v rozsahu, v akom sa žaloba stala bezpredmetnou,

– zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom jej Komisia zamietla prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

Právny stav

Tvrdenia účastníkov konania

15 Komisia v návrhu na zastavenie konania pripomína, že žalobkyňa listami z 28. a 31. augusta 2009 podala novú žiadosť o úplný prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Komisia spresňuje, že na túto žiadosť odpovedala listom z 9. októbra 2009 a uviedla, že rozhodla v tom zmysle, že žalobkyni umožní širší, ale nie úplný prístup k uvedeným dokumentom. Komisia dodáva, že listom z 15. októbra 2009 ju žalobkyňa požiadala, aby opätovne preskúmala svoju odpoveď z 9. októbra 2009. Spresňuje, že žalobkyni najprv listom z 1. decembra 2009 oznámila, že k tomto dátumu, žiaľ, nebola schopná na túto žiadosť definitívne odpovedať. Komisia však uvádza, že neskôr listom z 29. apríla 2010 po novom dôkladnom preskúmaní každého z dokumentov zmluvy, ku ktorým bol až dovtedy prístup žalobkyni zamietnutý, prijala rozhodnutie, v ktorom jej umožnila ešte širší, ale nie úplný prístup k uvedeným dokumentom (ďalej len „rozhodnutie z 29. apríla 2010“). Komisia nakoniec poukazuje na to, že žalobkyňa podala žalobu, ktorej predmetom bol návrh na zrušenie jej rozhodnutí z 9. októbra a 1. decembra 2009, ktorá je zapísaná v registri kancelárie Všeobecného súdu pod číslom veci T‑36/10.

16 Komisia sa teda domnieva, že v dôsledku vydania rozhodnutia z 29. apríla 2010 žalobkyňa už nemá záujem na konaní vo veci, ktorá je predmetom tejto žaloby. Komisia totiž tvrdí, že aj keby sa Všeobecný súd rozhodol zrušiť napadnuté rozhodnutie, situáciu žalobkyne by to vôbec nezmenilo, keďže Komisia by bola aj tak nútená opätovne preskúmať jej žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Komisia pritom práve tak postupovala pri preskúmaní novej žiadosti v tomto zmysle obsiahnutej v listoch z 28. a 31. augusta 2009, ktoré bolo ukončené prijatím rozhodnutia z 29. apríla 2010. Za týchto podmienok by meritórne rozhodnutie Všeobecného súdu v tejto veci pre žalobkyňu nepredstavovalo žiadnu dodatočnú výhodu.

17 Komisia si je však vedomá skutočnosti, že zamietnutie tejto žaloby z dôvodu, že sa stala bezpredmetnou, by mohlo žalobkyňu podnietiť k podaniu žaloby proti rozhodnutiu z 29. apríla 2010. Komisia preto v záujme zabezpečenia hospodárnosti konania navrhuje, aby Všeobecný súd umožnil žalobkyni vysvetliť dôsledky, ktoré vyvodzuje z prijatia rozhodnutia z 29. apríla 2010 o pokračovaní v tomto konaní, prípadne prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v tejto žalobe tak, aby sa uvedené rozhodnutie zohľadnilo ako nová skutočnosť.

18 V pripomienkach k návrhu na zastavenie konania žalobkyňa po prvé tvrdí, že má naďalej záujem na konaní v tejto veci, najmä na účely zachovania jej práva na účinnú súdnu ochranu. V tejto súvislosti pripomína, že napriek podaniu tejto žaloby v roku 2005 v dôsledku námietky neprípustnosti vznesenej Komisiou a nesprávneho rozhodnutia Súdu prvého stupňa vyhlásiť uvedenú žalobu za neprípustnú (bod 6 vyššie) ešte stále nie je oboznámená s dôvodmi a výsledkami rozhodnutia, ktorým Komisia jednostranne a náhle odstúpila od zmluvy. Ďalej uvádza, že Komisia po odstúpení od zmluvy v roku 1999 neustále bráni tomu, aby žalobkyňa mohla nahliadnuť do všetkých príslušných dokumentov zmluvy a tak pochopiť dôvody uvedeného odstúpenia od zmluvy. V dôsledku tejto situácie nemôže vnútroštátnemu belgickému súdu, na ktorý Komisia podala žalobu o vrátenie určitej sumy, ktorá bola v rámci výkonu zmluvy na začiatku vyplatená, predložiť všetky dokumenty potrebné na svoju obranu. Okrem toho záujem žalobkyne na konaní je zachovaný na základe rozsudku z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaného v bode 7 vyššie, podľa ktorého Súdny dvor nariadil Všeobecnému súdu, aby rozhodol o spore vo veci samej, a nie aby konštatoval zastavenie konania.

19 Po druhé žalobkyňa uvádza, že vzhľadom na ustanovenia rokovacieho poriadku a judikatúry jej návrhy a žalobné dôvody vznesené v rámci tejto žaloby nemôžu byť upravené, pretože nové podanie, z ktorého Komisia vychádza, nie je podaním tretej osoby, ale samotnej žalovanej. Žalobkyňa preto informuje Všeobecný súd o tom, že sa rozhodla podať žalobu, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia z 29. apríla 2010.

20 Po tretie žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd túto vec spojil s vecou T‑36/10 (pozri bod 15 vyššie) na účely spoločného preskúmania žalobných dôvodov vznesených na podporu oboch žalôb. Okrem toho žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd podľa článku 77 písm. d) rokovacieho poriadku aj bez návrhu prerušil konanie v dvoch ešte nerozhodnutých veciach, kým nerozhodne o žalobe o neplatnosť, ktorú sa rozhodla podať proti rozhodnutiu z 29. apríla 2010 (pozri bod 19 vyššie).

Posúdenie Všeobecným súdom

21 Podľa článku 114 ods. 1 rokovacieho poriadku môže Všeobecný pred prejednaním veci samej rozhodnúť o nedostatku podmienok konania, ak to požaduje niektorý z účastníkov konania,. V prejednávanej veci sa Všeobecný súd vzhľadom na návrh Komisie na zastavenie konania z 5. mája 2010 a pripomienky žalobkyne z 22. júna 2010 k tomuto návrhu považuje za dostatočne oboznámený so spisovými dôkazmi, a preto je vhodné rozhodnúť o prekážke konania bez písomnej časti konania v súlade s článkom 114 ods. 3 a 4 rokovacieho poriadku.

22 V prvom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa musí žaloba zakladať na záujme dotknutého žalobcu na konaní (uznesenia Súdneho dvora z 18. marca 1987, von Bonkewitz-Lindner/Parlament, 13/86, Zb. s. 1417, bod 6, a z 24. septembra 1987, Vlachou/Dvor audítorov, 134/87, Zb. s. 3633, bod 8). Nedostatok záujmu na konaní je prekážkou konania z dôvodu verejného záujmu, ktorú môže Všeobecný súd skúmať aj bez návrhu (uznesenie Súdneho dvora zo 7. októbra 1987, D.M./Rada a CES, 108/86, Zb. s. 3933, bod 10; rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. februára 1993, Mc Avoy/Parlament, T‑45/91, Zb. s. II‑83, bod 22, a z 20. septembra 2000, Orthmann/Komisia, T‑261/97, Zb. VS s. I‑A‑181 a II‑829, bod 31).

23 V prejednávanej veci je nutné konštatovať, že s ohľadom na judikatúru spomenutú v bode 22 vyššie vrátenie veci Súdnym dvorom Všeobecnému súdu nemôže tvoriť výnimku zo zásady, podľa ktorej môže Všeobecný súd rozhodnúť o návrhu na zastavenie konania, ktorý sa týka takej prekážky konania z dôvodu verejného záujmu, akou je nedostatok záujmu na konaní. Preto je potrebné zamietnuť tvrdenie žalobkyne založené na tom, že v rozsudku z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovanom v bode 7 vyššie, Súdny dvor Všeobecnému súdu nariadil, aby rozhodol v spore vo veci samej, a nie aby konštatoval zastavenie konania.

24 Ďalej možno pripomenúť, že podmienky prípustnosti žaloby sa okrem samostatnej otázky straty záujmu na konaní posudzujú v okamihu podania žaloby (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. marca 2002, Shaw a Falla/Komisia, T‑131/99, Zb. s. II‑2023, bod 29 a tam citovanú judikatúru). V záujme riadneho výkonu spravodlivosti však táto úvaha v súvislosti s okamihom posúdenia prípustnosti žaloby nemôže Všeobecnému súdu zabrániť v konštatovaní, že konanie o žalobe sa zastavuje v prípade, keď žalobca, ktorý mal pôvodne záujem na konaní, stratil akýkoľvek osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia vzhľadom na udalosti, ktoré nastali po podaní uvedenej žaloby. Na to, aby žalobca mohol pokračovať v žalobe, ktorou sa domáha zrušenia rozhodnutia, je totiž potrebné, aby si zachoval osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 2005, First Data a i./Komisia, T‑28/02, Zb. s. II‑4119, body 36 a 37, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Alitalia/Komisia, T‑301/01, Zb. s. II‑1753, bod 37). Ak však v priebehu konania žalobcov záujem na konaní zanikne, rozhodnutie Všeobecného súdu vo veci samej žalobcovi neprinesie nijaký prospech (rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, Zb. s. I‑4333, bod 43, a rozsudok Všeobecného súdu z 19. januára 2010, Co‑Frutta/Komisia, T‑355/04 a T‑446/04, Zb. s. II‑1, bod 44).

25 Okrem toho z ustanovení nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. EÚ L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331), podľa ktorého sa výnimky uvedené v odsekoch 1 až 3 tohto článku môžu uplatňovať len počas obdobia, v ktorom je ochrana odôvodnená s ohľadom na obsah dokumentu, vyplýva, že osoba môže podať novú žiadosť o prístup k dokumentom, ku ktorým jej bol prístup pôvodne zamietnutý. Takáto žiadosť núti dotknutú inštitúciu preskúmať, či je predchádzajúce zamietnutie prístupu naďalej dôvodné z hľadiska zmeny právnej alebo skutkovej situácie, ktorá medzičasom nastala (rozsudok z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaný v bode 7 vyššie, body 56 a 57). Za týchto podmienok uvedená inštitúcia nemôže v prípade takýchto nových žiadostí o prístup k uvedeným dokumentom len poukázať na ich predchádzajúce zamietnutie (rozsudok z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, už citovaný v bode 7 vyššie, bod 59).

26 V prejednávanej veci účastníci konania nespochybňujú, že v čase podania žaloby v tejto veci napadnuté rozhodnutie spôsobilo žalobkyni ujmu, lebo obsahovalo zamietnutie udeliť jej prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy. Žalobkyňa teda v tom čase mala osobný záujem na zrušení sporného rozhodnutia, aby Komisia opätovne preskúmala jej žiadosť o prístup k dokumentom.

27 Je však nesporné, že na základe listov z 28. a 31. augusta 2009, teda po podaní žaloby v tejto veci, žalobkyňa podala novú žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy, ku ktorým jej bol prístup stále zamietnutý. V súlade s judikatúrou citovanou v bode 25 vyššie si táto nová žiadosť vyžadovala nové preskúmanie dotknutých dokumentov. Okrem toho Všeobecný súd konštatuje, že v odpovedi na túto novú žiadosť, ako aj na list žalobkyne z 15. októbra 2009, Komisia vo svojich rozhodnutia z 9. októbra 2009 a 29. apríla 2010 poskytla žalobkyni čoraz širší, ale nie úplný prístup k uvedeným dokumentom. Presnejšie je namieste poukázať na to, že v súlade s judikatúrou citovanou v bode 25 vyššie bolo rozhodnutie z 29. apríla 2010 prijaté v nadväznosti na preskúmanie novej žiadosti, pri ktorom sa Komisia domnievala, že predchádzajúce zamietnutie prístupu k niektorým z predmetných dokumentov už nebolo odôvodnené a naopak v prípade iných dokumentov bolo naďalej odôvodnené.

28 Preto je potrebné konštatovať, že aj keď v rozhodnutí z 29. apríla 2010 Komisia výslovne nerozhodla o späťvzatí napadnutého rozhodnutia, rozhodnutie z 29. apríla 2010 bolo vydané v nadväznosti na novú žiadosť o prístup k neoznámeným dokumentom, na základe ktorej Komisia aktualizovala, ba dokonca zamietla dôvody, na ktorých založila svoje predchádzajúce zamietnutie prístupu k uvedeným dokumentom, takže rozhodnutie z 29. apríla 2010 nahradilo účinky napadnutého rozhodnutia vo vzťahu k žalobkyni (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. septembra 2008, Angé Serrano a i./Parlament, T‑47/05, neuverejnený v Zbierke, bod 88).

29 Za týchto podmienok treba v prvom rade pripomenúť, že ak by sa Všeobecný súd rozhodol zrušiť napadnuté rozhodnutie, Komisia by s ohľadom na ustanovenia článku 267 ZFEÚ, ako sama uznala (pozri bod 16 vyššie), bola povinná opätovne preskúmať žiadosť o úplný prístup žalobkyne k dokumentom zmluvy. Je však potrebné konštatovať, že v rámci takéhoto preskúmania by mohla prijať buď rozhodnutie totožné s rozhodnutím z 29. apríla 2010, alebo, ak by po prijatí rozhodnutia z 29. apríla 2010 nastala zmena skutkovej alebo právnej situácie, rozhodnutie, ktoré by bolo pre žalobkyňu priaznivejšie.

30 Takisto treba uviesť, že z pripomienok žalobkyne k návrhu na zastavenie konania vyplýva, že sa domnievala, že po prijatí rozhodnutia Komisie z 29. apríla 2010 nemohla prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v tejto veci tak, aby uvedené rozhodnutie zohľadňovali. Žalobkyňa naopak, ako o tom informovala Všeobecný súd v uvedených pripomienkach, podala 9. júla 2010 do kancelárie Všeobecného súdu žalobu na základe článku 263 ZFEÚ, zapísanú pod číslom veci T‑300/10, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia z 29. apríla 2010.

31 Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 29 a 30 vyššie je teda potrebné konštatovať, že aj keď by mal Všeobecný súd rozhodnúť o zrušení napadnutého rozhodnutia, takéto zrušenie by žalobkyni neprinieslo nijaký iný prospech než ten, ktorý by jej mohol vyplývať z prípadného zrušenia rozhodnutia z 29. apríla 2010 vo veci T‑300/10.

32 Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, toto konštatovanie nemôže porušiť jej právo na účinnú súdnu ochranu.

33 Podľa ustanovení článku 47 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1), ktorá má po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy 1. decembra 2009 podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZFEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvy, má každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom.

34 V prejednávanej veci však treba poukázať jednak na skutočnosť, že z ustanovení článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku vyplýva, že predloženie nových žalobných dôvodov je prípustné počas konania len vtedy, ak sú tieto žalobné dôvody založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, a jednak na to, že z judikatúry nevyplýva, že právo žalobcu prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody, ktoré vzniesol v žalobe proti rozhodnutiu následne nahradenému novým rozhodnutím, predpokladá, že nové podanie alebo novú skutočnosť možno pripísať tretej osobe. Z judikatúry, na ktorú navyše poukázala Komisia vo svojom návrhu na zastavenie konania, totiž jednoznačne vyplýva, že ak je rozhodnutie v priebehu konania nahradené iným rozhodnutím, ktoré má ten istý predmet, treba toto rozhodnutie považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody. Toto prispôsobenie tak žalobcovi umožní zachovať si záujem na konaní v žalobe podanej predtým, než nastala nová skutočnosť. Požadovať od žalobcu, aby podal novú žalobu, by totiž bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti a požiadavkou hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, keby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe predloženej súdu Únie proti určitému rozhodnutiu prispôsobiť napadnuté rozhodnutie alebo ho nahradiť iným rozhodnutím a v priebehu súdneho konania sa dovolávať tejto zmeny alebo nahradenia tak, aby druhý účastník konania nemal možnosť rozšíriť svoje pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskoršie rozhodnutie alebo predložiť ďalšie návrhy a žalobné dôvody proti tomuto rozhodnutiu (rozsudky Súdneho dvora z 3. marca 1982, Alpha Steel/Komisia, 14/81, Zb. s. 749, bod 8, a zo 14. júla 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter/Komisia, 103/85, Zb. s. 4131, body 11 a 12; rozsudok Súdu prvého stupňa z 3. februára 2000, CCRE/Komisia, T‑46/98 a T‑151/98, Zb. s. II‑167, bod 33).

35 Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, treba konštatovať, že na základe prijatia rozhodnutia z 29. apríla 2010 mohla buď aktualizovať svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v tejto žalobe, aby tak zohľadnila uvedené rozhodnutie, ktoré, ako bolo konštatované v bode 28 vyššie, nahradilo napadnuté rozhodnutie, alebo proti tomuto rozhodnutiu podať žalobu.

36 Tak ako je uvedené v bode 30 vyššie, žalobkyňa podala proti rozhodnutiu z 29. apríla 2010 žalobu, takže účinne uplatnila svoje právo napadnúť zákonnosť tohto rozhodnutia pred súdom Únie, ktoré jej vyplýva z článku 263 ZFEÚ. Spochybnenie žalobkyne, a to nezákonnosť, na ktorú poukazuje v súvislosti so zamietnutím Komisie udeliť jej úplný prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy, tak mohla byť spravodlivo, verejne a v primeranej lehote odo dňa podania žaloby v tejto novej veci prejednaná súdom Únie.

37 V druhom rade, hoci žalobkyňa vo svojich pripomienkach k návrhu na zastavenie konania v tejto súvislosti neuviedla výhrady, treba podotknúť, že preskúmanie tejto žaloby nemožno odôvodniť ani zámerom zabrániť tomu, aby sa vytýkaná protiprávnosť zopakovala, ani zámerom zmierniť tým prípadnú žalobu o náhradu škody, keďže uvedené ciele možno dosiahnuť preskúmaním žaloby proti rozhodnutiu z 29. apríla 2010 (pozri analogicky rozsudok Všeobecného súdu z 10. decembra 2010, Ryanair/Komisia, T‑494/08 až T‑500/08 a T‑509/08, Zb. s. II‑5723, bod 46 a tam citovanú judikatúru).

38 Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba preto v súlade s požiadavkami riadneho výkonu spravodlivosti a hospodárnosti konania konštatovať, že žalobkyňa po podaní tejto žaloby v dôsledku prijatia rozhodnutia z 29. apríla 2010 a podania žaloby o neplatnosť proti tomuto rozhodnutiu (pozri bod 30 vyššie) stratila akýkoľvek osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia. Táto žaloba sa teda v rozsahu, v akom sa týka napadnutého rozhodnutia, stala bezpredmetnou.

39 V dôsledku toho – pričom nie je potrebné prijať opatrenie na zabezpečenie priebehu konania s cieľom zistiť, či žalobkyňa má záujem aktualizovať svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v tejto veci, prerušiť konanie v tejto veci a vo veci T‑36/10, preskúmať, či je potrebné spojiť obe veci na spoločné konanie, a napokon posúdiť prípustnosť nového žalobného dôvodu vzneseného žalobkyňou v liste z 20. júla 2010 (pozri bod 12 vyššie) – treba dospieť k záveru, že konanie o tejto žalobe sa zastavuje.

O trovách

40 Treba pripomenúť, že podľa článku 87 ods. 6 rokovacieho poriadku, ak Všeobecný súd konanie vo veci zastavil, rozhodne o náhrade trov konania podľa voľnej úvahy.

41 V prejednávanej veci je predovšetkým potrebné konštatovať, že žalobkyňa, keďže na to mala právo, sa rozhodla podať novú žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa zmluvy, ku ktorým jej bol predtým zamietnutý, a preto Komisia vzhľadom na svoju povinnosť preskúmať, či je predchádzajúce zamietnutie prístupu naďalej odôvodnené so zreteľom na zmenu právnej a skutkovej situácie, ktorá medzičasom nastala (pozri judikatúru už citovanú v bode 25 vyššie), prijala rozhodnutie z 29. apríla 2010, ktoré, ako bolo uvedené v bode 28 vyššie, nahradilo napadnuté rozhodnutie.

42 Okrem toho, ako bolo uvedené v bode 30 vyššie, žalobkyňa sa napriek judikatúre uvedenej v bode 34 vyššie nesprávne domnievala, že nemohla prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody vznesené v tejto žalobe, aby tak zohľadnila rozhodnutie z 29. apríla 2010, na základe čoho by si mohla zachovať záujem na konaní v tejto veci. Proti rozhodnutiu z 29. apríla 2010 sa rozhodla podať žalobu na základe článku 263 ZFEÚ, v dôsledku čoho, ako bolo uvedené v bodoch 38 a 39 vyššie, stratila záujem na konaní v tejto veci.

43 Za týchto podmienok je potrebné rozhodnúť, že žalobkyňa znáša vlastné trovy konania, ako aj trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

Z týchto dôvodov

VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)

nariadil:

1. Konanie o návrhoch Internationaler Hilfsfonds eV na zrušenie rozhodnutia Európskej komisie zo 14. februára 2005, ktorým jej bola zamietnutá žiadosť o prístup k spisu týkajúcemu sa zmluvy LIEN 97‑2011, sa zastavuje.

2. Internationaler Hilfsfonds znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

V Luxemburgu 21. septembra 2011

Tajomník Predsedníčka komory