Účastníci konania

Odôvodnenie

Výrok



Účastníci konania

Vo veci T‑154/09,

Manuli Rubber Industries SpA (MRI), so sídlom v Miláne (Taliansko), v zastúpení: L. Radicati di Brozolo, M. Pappalardo a E. Marasà, advokáti,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: V. Di Bucci, S. Noë a L. Prete, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2009) 428 v konečnom znení z 28. januára 2009 v konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/39.406 – Morské palivové hadice) v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týka žalobkyne, a subsidiárne návrh na zrušenie alebo podstatné zníženie pokuty, ktorá jej bola uvedeným rozhodnutím uložená,

VŠEOBECNÝ SÚD (prvá komora),

v zložení: predseda komory J. Azizi, sudcovia M. Prek a S. Frimodt Nielsen (spravodajca),

tajomník: J. Weychert, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. apríla 2012,

vyhlásil tento

Rozsudok

Odôvodnenie

Skutkové okolnosti

A – Odvetvie morských palivových hadíc určených na ropu a plyn

1. Morské palivové hadice sa používajú na načerpanie sladkej alebo spracovanej ropy a ostatných ropných produktov z mimopobrežných zariadení (napríklad z plavákov – prichytených o dno na šírom mori a slúžiacich ako uväzovací bod pre ropné tankery, alebo z plávajúcich ťažobných skladovacích a čerpacích zariadení – ktoré sú systémami plávajúcich cisterien používaných na extrakciu ropy alebo plynu z priľahlej ropnej plošiny, ich spracovanie a uskladnenie až do svojho prečerpania do ropných tankerov) do cisternových lodí a neskôr ich opätovné vypustenie z týchto plavidiel do mimopobrežných zariadení (napríklad plavákov) alebo zariadení na pevnine.

2. Morské palivové hadice sa nepoužívajú na pevnine – to znamená, že sa používajú vo vode alebo v jej blízkosti –, zatiaľ čo priemyselné alebo zemné hadice sa používajú na pevnine.

3. Každé zariadenie s morskými palivovými hadicami obsahuje podľa konkrétnych potrieb klientov niekoľko štandardných hadíc, špeciálnych hadíc s prípojkami na oboch koncoch a ďalšie vybavenie, akým sú uzávery, koncovky, alebo aj iné plávajúce zariadenia. V prejednávanej veci slovné spojenie „morské hadice“ zahŕňa aj toto ďalšie vybavenie.

4. Morské palivové hadice používajú ropné spoločnosti, výrobcovia plavákov, prístavné terminály, ropný priemysel a vlády, pričom sa kupujú tak na realizáciu nových projektov, ako aj na účely výmeny.

5. Pokiaľ ide o nové projekty, ropné terminály alebo ďalší koncoví používatelia poveria väčšinou inžiniersku spoločnosť (nazývanú aj „konštruktér materiálu“, „konštruktér OEM“ alebo „zhotoviteľ“), aby postavila alebo nainštalovala nové zariadenia na rozvod ropy, akými sú systémy priviazania na jeden bod alebo plávajúce výrobné, skladovacie a čerpacie zariadenia. Na takéto projekty zhotoviteľ nakúpi všetky komponenty morských palivových hadíc od jedného výrobcu.

6. Po nainštalovaní týchto morských palivových hadíc sa musia jednotlivé diely vymeniť v období od jedného do siedmich rokov. Nákup morských palivových hadíc určených na výmenu (tiež známe ako „odvetvie s náhradnými dielmi“) vykonávajú často priamo koncoví používatelia. V niektorých prípadoch však koncoví používatelia poveria nákupmi svoje dcérske spoločnosti a externé podniky, v ktorých tieto nákupy centralizujú. Predaj morských palivových hadíc určených na výmenu starých hadíc predstavuje väčší podiel na svetovom trhu s morskými palivovými hadicami než podiel predaja nových výrobkov.

7. Dopyt po morských palivových hadiciach závisí do značnej miery od vývoja v odvetví ropného priemyslu, a to najmä od ťažby ropy v oblastiach, ktoré sú vzdialené od miesta spotreby. Dopyt v priebehu času vzrástol. Je cyklický a do istej miery súvisí s vývojom cien ropy. Dopyt významnejšie vzrástol na konci 60. rokov a ešte sa zvýšil na začiatku 70. rokov, najmä v oblastiach produkujúcich ropu v Perzskom zálive, v Severnom mori a v severnej Afrike. Počas 80. rokov sa dopyt zvyšoval najmä zo strany rozvíjajúcich sa štátnych ropných spoločností z Južnej Ameriky. Koncom 90. rokov sa dopyt presunul do západnej Afriky.

8. Morské palivové hadice vyrábajú spoločnosti, ktoré sú známe výrobou pneumatík a kaučuku, alebo niektorá z ich „spin-off“ (kvázinástupnícka spoločnosť). Sú vyrábané na zákazku v súlade s požiadavkami zákazníkov. Keďže dopyt po morských palivových hadiciach je z geografického hľadiska široko rozptýlený, väčšina výrobcov morských palivových hadíc zamestnáva značný počet zástupcov, ktorí pre konkrétne trhy poskytujú všeobecné marketingové služby a ponúkajú výrobky týchto výrobcov v rámci uverejňovaných verejných súťaží.

9. Morské palivové hadice sú uvádzané na trh po celom svete a hlavní výrobcovia pôsobia na medzinárodnej úrovni. Normatívne požiadavky uplatňované na morské palivové hadice sa v jednotlivých krajinách zásadne nelíšia, a hoci technické požiadavky sa líšia v závislosti od prostredia a podmienok použitia, nepovažuje sa to za prekážku predaja morských palivových hadíc po celom svete.

10. Napokon počas obdobia, ktoré bolo zohľadnené v napadnutom rozhodnutí, účastníci kartelu predávali morské palivové hadice vyrobené v Japonsku, v Spojenom kráľovstve, v Taliansku a vo Francúzsku koncovým používateľom, ako aj zhotoviteľom so sídlom v rôznych krajinách Európskej únie a Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP). Hoci väčšina systémov morských palivových hadíc bola určená na koncové použitie mimo Európy, niektorí z hlavných svetových zhotoviteľov sa nachádzajú v rôznych krajinách Únie a EHP.

B – Predstavenie žalobkyne

11. Žalobkyňa Manuli Rubber Industries SpA (MRI) je spoločnosťou pôsobiacou po celom svete v oblasti projektovania, výroby a distribúcie strojov, systémov a komponentov z kaučuku alebo z kovu na prepravu kvapalín určených pre námorné alebo ropné aplikácie a pre vysokotlakové hydraulické systémy.

12. Žalobkyňa je zastrešujúcou spoločnosťou skupiny Manuli. Svoje sídlo má v Miláne (Taliansko).

13. Manuli 2. decembra 1984 založila Uniroyal Manuli (USA) Inc., ktorá mala sídlo v Delaware (Spojené štáty) a bola vo výlučnom vlastníctve MRI. Táto spoločnosť bola následne v roku 1986 označená obchodným menom Uniroyal Manuli Rubber (USA) Inc., v roku 1990 obchodným menom Manuli Rubber Industries (USA) Inc. a napokon v roku 1997 obchodným menom Manuli Oil & Marine (USA) Inc. (ďalej len „MOM“). Spoločnosť bola zrušená 31. decembra 2006.

14. Po svojom založení viedla táto spoločnosť MOM na medzinárodnej úrovni predaj a uvádzanie morských palivových hadíc spoločnosti MRI na trh.

15. [ Dôverné ](1) .

16. [ Dôverné ].

17. [ Dôverné ].

18. Odvetvie morských palivových hadíc podliehalo v januári 2006 právomoci podnikovej skupiny Ingénierie a MOM podávala správy jej vedúcemu.

19. Dňa 1. januára 2007, po zrušení MOM, prevádzkovú činnosť v odvetví morských palivových hadíc prevzala MRI.

C – Správne konanie

20. Zatiaľ čo Ministerstvo spravodlivosti Spojených štátov a orgány hospodárskej súťaže Japonska a Spojeného kráľovstva začali vyšetrovanie v súvislosti s podobnými skutkovými okolnosťami, spoločnosť [ dôverné ] s odvolaním sa na program zhovievavosti stanovený v oznámení Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v kartelových prípadoch (Ú. v. EÚ C 298, 2006, s. 17) (ďalej len „oznámenie o spolupráci“) predložila Komisii Európskych spoločenstiev 20. decembra 2006 žiadosť o oslobodenie od pokút, pričom oznámila existenciu kartelu na trhu s morskými palivovými hadicami.

21. Komisia tak začala vyšetrovanie pre porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP a 2. mája 2007 vykonala niekoľko inšpekcií v spoločnosti Parker ITR, u ostatných dotknutých výrobcov, ako aj v [ dôverné ] a u pána W.

22. MRI 4. mája 2007, Parker ITR 17. júla 2007 a Bridgestone 7. decembra 2007 zaslali Komisii žiadosť o zhovievavosť.

23. Komisia 28. apríla 2008 prijala oznámenie o výhradách, ktoré doručila rôznym dotknutým spoločnostiam v období od 29. apríla do 1. mája 2008.

24. Všetky dotknuté spoločnosti odpovedali na oznámenie o výhradách v stanovených lehotách a požiadali, s výnimkou [ dôverné ]/DOM, ContiTech AG a Continental AG, o ústne vypočutie, ktoré sa konalo 23. júla 2008.

D – Napadnuté rozhodnutie

25. Komisia prijala 28. januára 2009 rozhodnutie K(2009) 428 v konečnom znení v konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/39.406 – Morské palivové hadice) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Z napadnutého rozhodnutia v podstate vyplýva, že:

– je adresované jedenástim spoločnostiam vrátane žalobkyne,

– v ňom uvedené spoločnosti sa za okolností, ktoré sa v jednotlivých prípadoch odlišovali, zúčastnili na jedinom a komplexnom porušení, ktorého predmetom bolo:

– prideľovanie zákaziek vo verejných súťažiach,

– určovanie cien,

– určovanie kvót,

– stanovovanie podmienok predaja,

– geografické rozdelenie trhov a

– výmena citlivých informácií o cenách, predajných objemoch a zákazkách,

– kartel sa začal najneskôr 1. apríla 1986 (hoci je pravdepodobné, že jeho počiatok siaha do začiatku 70. rokov) a skončil sa 2. mája 2007,

– v prípade niektorých spoločností v období od 13. mája 1997 do 11. júna 1999, v prípade ostatných spoločností do 21. júna 1999, a pokiaľ ide o MRI, do 9. mája 2000 boli činnosti kartelu obmedzené a medzi jeho členmi došlo k nezhodám; podľa Komisie to však neviedlo k skutočnému prerušeniu porušenia; organizovaná štruktúra kartelu bola totiž v júni 1999 úplne obnovená, a to rovnakým spôsobom a s tými istými účastníkmi, s výnimkou žalobkyne, ktorá opätovne plne vstúpila do kartelu 9. júna 2000; treba preto vyvodiť záver, že výrobcovia sa dopustili jediného a pokračujúceho porušenia, ktoré trvalo od 1. apríla 1986 do 2. mája 2007 alebo prinajmenšom, ak by sa napriek všetkému musel vyvodiť záver, že došlo k prerušeniu, jediného a opakovaného porušenia; obdobie od 13. mája 1997 do9. júna 2000, pokiaľ ide o žalobkyňu, sa však pri výpočte pokuty neberie do úvahy, a to vzhľadom na obmedzený počet dôkazov o porušení za toto obdobie,

– účasť žalobkyne na porušení sa konštatovala v obdobiach od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007,

– podľa kritérií stanovených v usmerneniach k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2, ďalej len „usmernenia“) základná suma pokuty, ktorá sa mala uložiť každej zo spoločností, bola stanovená takto:

– Komisia vychádzala z priemeru ročného celosvetového predaja každej zo spoločností v období rokov 2004 – 2006, s výnimkou Yokohama Rubber, pri ktorej zohľadnila obdobie rokov 2003 – 2005; Komisia v tejto súvislosti zohľadnila predaj fakturovaný kupujúcimi usadenými v EHP,

– určila relevantný predaj každej z nich na základe ich celosvetového trhového podielu na agregovanom objeme predajov v rámci EHP v súlade s bodom 18 usmernení,

– zohľadnila 25 % poslednej uvedenej hodnoty (namiesto maximálnych 30 % stanovených usmerneniami) vzhľadom na závažnosť porušenia,

– vynásobila takto dosiahnutú hodnotu počtom rokov účasti každej spoločnosti na porušení,

– napokon v súlade s bodom 25 usmernení zohľadnila dodatočnú sumu rovnajúcu sa 25 % relevantného predaja na účely odstrašenia,

– Komisia ďalej zohľadnila voči Parker ITR a Bridgestone priťažujúce okolnosti a zamietla všetky poľahčujúce okolnosti v prípade ostatných spoločností,

– napokon na základe oznámenia o spolupráci Komisia znížila pokutu spoločnosti [ dôverné ] (o 100 %) a spoločnosti MRI (o 30 %), avšak zamietla žiadosti o zníženie pokút, ktoré podali Bridgestone a Parker ITR.

26. [ Dôverné ].

27. Nijaká poľahčujúca okolnosť sa v prospech MRI nezohľadnila.

28. Zníženie pokuty o 30 % jej však bolo priznané podľa oznámenia o spolupráci, v dôsledku čoho suma pokuty, ktorá jej bola uložená, dosahovala výšku 4 900 000 eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania

29. Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. apríla 2009 podala túto žalobu.

30. Vzhľadom na prekážku na strane jedného člena komory predseda Všeobecného súdu určil na základe článku 32 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu iného sudcu na doplnenie komory.

31. Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (prvá komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 rokovacieho poriadku vyzval účastníkov konania, aby predložili niektoré dokumenty, a položil im písomné otázky. Účastníci konania tejto žiadosti vyhoveli.

32. V liste z 25. apríla 2012 žalobkyňa navrhla, aby pojednávanie prebiehalo s vylúčením verejnosti.

33. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im položil Všeobecný súd, boli vypočuté počas pojednávania, ktoré sa konalo 26. apríla 2012.

34. Žalobkyňa pri tejto príležitosti vzala späť svoj návrh na vylúčenie verejnosti z pojednávania.

35. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– najmä:

– zrušil článok 1 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa v ňom konštatuje, že sa zúčastnila na jedinom a pokračujúcom porušení na trhu s morskými palivovými hadicami v obdobiach od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007, a predovšetkým v období od 3. septembra 1996 do 9. mája 2000,

– zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom jej ukladá pokutu vo výške 4 900 000 eur,

– zamietol všetky námietky a návrhy, ktoré tomu odporujú,

– subsidiárne:

– znížil podľa článku 229 ES pokutu vo výške 4 900 000 eur, ktorá jej bola uložená na základe článku 2 napadnutého rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

36. Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

Právny stav

A – O návrhoch na zrušenie

37. Žalobkyňa na podporu svojej žaloby o neplatnosť uvádza tri žalobné dôvody.

38. Prvý žalobný dôvod je založený na nesprávnej kvalifikácii porušenia a na porušení článku 253 ES.

39. Druhý žalobný dôvod je založený na viacerých nesprávnych posúdeniach pri stanovení dĺžky trvania porušenia, ako aj na porušení článkov 81 ES a 253 ES a článku 2 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205).

40. Delí sa na šesť častí, ktoré sú v uvedenom poradí založené na nesprávnom posúdení dôkazov uvedených Komisiou (prvá časť), na tom, že Komisia neuniesla dôkazné bremeno, ktoré jej prislúchalo (druhá časť), na tom, že žalobkyňa predložila dôkazy o opaku a iné prijateľné vysvetlenie (tretia časť), na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a nedostatku odôvodnenia z dôvodu nesprávneho posúdenia pri porovnaní správania spoločnosti MRI v období od septembra 1996 do mája 1997 a jej správania v období od mája 1997 do mája 2000 (štvrtá časť), na tom, že na jednotlivé odlišné porušenia, ktoré boli prípadne spáchané v období rokov 1996 – 2000, sa malo uplatniť premlčanie (piata časť), a na tom, že použitie dokumentov, ktoré MRI poskytla v rámci programu zhovievavosti na preukázanie existencie porušenia v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 je v rozpore s oznámením o spolupráci a porušuje jej legitímnu dôveru (šiesta časť).

41. Tretí žalobný dôvod sa delí na päť častí, ktoré sú v uvedenom poradí založené na nesprávnom posúdení závažnosti porušenia a na porušení zásady rovnosti zaobchádzania (prvá časť), na pochybení pri výpočte pokuty v závislosti od dĺžky trvania porušenia a na p orušení zásady legitímnej dôvery (druhá časť), na nesprávnom uplatnení zvýšenia na účely odstrašenia a na porušení povinnosti odôvodnenia a zásady rovnosti zaobchádzania (tretia časť), na nesprávnom odmietnutí poľahčujúcich okolností a na porušení povinnosti odôvodnenia (štvrtá časť) a na nedostatočnom znížení pokuty za spoluprácu v rámci programu zhovievavosti (piata časť).

42. Prvý žalobný dôvod, ako aj šesť častí druhého žalobného dôvodu treba preskúmať spoločne.

B – O prvom žalobnom dôvode, založenom na nesprávnej kvalifikácii porušenia a na porušení článku 253 ES, a o druhom žalobnom dôvode, založenom na zjavne nesprávnom posúdení pri stanovení dĺžky trvania porušenia, na porušení článkov 81 ES a 253 ES a článku 2 nariadenia č. 1/2003

1. Napadnuté rozhodnutie

43. Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, z odôvodnenia 412 napadnutého rozhodnutia v podstate vyplýva, že Komisia zastávala názor, že MRI prerušila svoju účasť na karteli v období od 1. augusta 1992 do 3. septembra 1996, že premlčanie sa mohlo uplatniť na obdobie trvania porušenia od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992, a že preto rozhodla, že jej za toto isté obdobie pokutu neuloží. Z článku 1 napadnutého rozhodnutia okrem iného vyplýva, že Komisia zastávala názor, že pokračujúce porušenie bolo spáchané v období od 1. apríla 1986 do 2. mája 2007, MRI sa na ňom zúčastnila od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007, a z odôvodnení 187, 201 až 208 a 446 až 448 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že obdobie trvania porušenia zohľadnené Komisiou na účely výpočtu pokuty plynie od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 a od 9. mája 2000 do 2. mája 2007, keďže obdobie od 13. mája 1997 do 9. mája 2000 sa v prípade žalobkyne považuje za obdobie obmedzenej činnosti kartelu, ktoré uloženie pokuty neodôvodňuje.

44. Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod, z odôvodnení 141 až 147 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia, ktorá vychádzala z rôznych dokumentov, vrátane niektorých interných správ poskytnutých spoločnosťou MRI v rámci jej žiadosti o zhovievavosť (odôvodnenia 143 až 145 napadnutého rozhodnutia), zastávala názor, že MRI sa znovu aktívne pripojila ku kartelu 3. septembra 1996.

45. V odôvodneniach 148 až 187 napadnutého rozhodnutia sa okrem toho uvádzajú dôkazy, vrátane viacerých dokumentov poskytnutých spoločnosťou MRI v rámci jej žiadosti o zhovievavosť, z ktorých Komisia vychádzala, keď dospela k záveru, že v období od 13. mája 1997 do mája 1999 bola činnosť kartelu obmedzená, počas čoho boli udržiavané kontakty, na ktorých sa zúčastňovala aj žalobkyňa, ktorých cieľom bolo najmä obnoviť kartel a viesť rokovania o podmienkach účasti rôznych členov tohto kartelu. Komisia však usúdila, že vzhľadom na obmedzenú povahu činnosti členov kartelu sa im za toto obdobie, ktoré bolo v prípade spoločnosti MRI predĺžené do 9. mája 2000 (odôvodnenie 447 napadnutého rozhodnutia), nemohla uložiť nijaká pokuta.

46. V odôvodneniach 289 až 307 napadnutého rozhodnutia sa následne uvádzajú dôvody, pre ktoré Komisia zastávala názor, že išlo o pokračujúce, alebo subsidiárne, o opakované porušenie, a to napriek skutočnosti, že usúdila, že činnosť kartelu bola v období od 13. mája 1997 do mája 1999 obmedzená a že za toto obdobie nebolo potrebné uložiť pokutu.

47. V odôvodneniach 480 až 488 napadnutého rozhodnutia sa napokon uvádzajú dôvody, pre ktoré Komisia na základe oznámenia o spolupráci priznala spoločnosti MRI zníženie pokuty o 30 %, avšak odmietla jej argumentáciu smerujúcu k tomu, že podľa bodu 26 tohto oznámenia sa voči nej nemôžu použiť dôkazy, ktoré Komisii poskytla v súvislosti s rokmi 1996 a 1997.

2. Tvrdenia účastníkov konania

a) O prvom žalobnom dôvode

48. Žalobkyňa v podstate zastáva názor, že vzhľadom na to, že Komisia po prvé pripustila, že z kartelu v období od 1. augusta 1992 do 3. septembra 1996 vystúpila, po druhé, že išlo o skutočné prerušenie, a nie o pozastavenie jej účasti na karteli v zmysle, v akom judikatúra rozlišuje tieto dva pojmy (odôvodnenia 129, 130 a 402 napadnutého rozhodnutia), a po tretie, že sa na ňu teda mali uplatniť ustanovenia o premlčaní vzťahujúcom sa na obdobie pred rokom 1992 (odôvodnenie 412 napadnutého rozhodnutia) a toto obdobie sa v dôsledku toho nemalo zohľadniť pri výpočte pokuty, Komisia nemohla zároveň rozhodnúť, že sa žalobkyňa v období od 1. apríla 1986 do 2. mája 2007 zúčastnila na komplexnom a pokračujúcom porušení, lebo by to bolo v rozpore s ustanoveniami článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1/2003. Obdobie po obnovení jej účasti na karteli nemožno teda považovať za nové porušenie, ktoré sa líši od predchádzajúceho.

49. Žalobkyňa okrem toho v podstate spochybňuje, že Komisia v jej prípade uznala premlčanie „na základe voľnej úvahy“, ako to táto inštitúcia tvrdí (odôvodnenie 412 napadnutého rozhodnutia).

50. Podľa jej názoru sa takéto odôvodnenie navyše javí ako rozporné a nedostatočné.

51. Žalobkyňa okrem toho zastáva názor, že vzhľadom na toto prerušenie jej účasti na karteli nemožno jej situáciu porovnávať so situáciou ostatných členov kartelu.

52. Komisia s týmito tvrdeniami nesúhlasí a uvádza, že nebola povinná zisťovať, či došlo k premlčaniu, a že preto uviedla iba to, že premlčanie sa mohlo uplatniť.

b) O druhom žalobnom dôvode

O prvej časti

53. Žalobkyňa tvrdí, že Komisia na vyvodenie záveru o jej účasti na karteli v období rokov 1996 – 2000 vychádza z určitých dokumentov, ktoré odhaľujú kontakty, ku ktorým došlo medzi ňou a jej konkurentmi a v ktorých sa uvádza, že „koncom roka 1996 opäť začala koordinovať určité ponuky týkajúce sa morských palivových hadíc s členmi kartelu“ (odôvodnenie 141 napadnutého rozhodnutia) a že v tomto období „profitovala z vyčerpávajúcich informácií o trhu, k výmene ktorých došlo v súvislosti s vykonávaním dohľadu nad dohodami o prideľovaní zákaziek vo verejných súťažiach medzi členmi kartelu“ (odôvodnenie 147 napadnutého rozhodnutia).

54. Podľa jej názoru však dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera [ dôverné ], v podstate neumožňujú vyvodiť taký záver a namieta tak voči zneniu uvedených dôkazov, ako aj voči ich výkladu Komisiou, za predpokladu, že by sa Komisia mohla platne oprieť o skutočnosti, ktoré jej samotná žalobkyňa poskytla v rámci zhovievavosti na to, aby mohla konštatovať jej účasť na karteli v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, ktoré bolo zohľadnené pri výpočte pokuty, ktorá jej bola uložená.

55. Komisia túto argumentáciu spochybňuje a spresňuje, že žalobkyňa viackrát vo svojich písomnostiach pripúšťa, že v období rokov 1997 – 2000 udržiavala mnoho zakázaných kontaktov so svojimi konkurentmi, aj keď sa snaží ich dosah a význam minimalizovať.

O druhej časti

56. Žalobkyňa v podstate tvrdí, že dôkazy, ktoré predložila Komisia, nie sú postačujúce na preukázanie, že sa počas dotknutého obdobia ex novo zúčastnila na spoločnom pláne. Podľa nej však Komisii prislúchalo preukázať, že sa zúčastnila na novom porušení, keďže účasť na karteli sa úplne skončila v roku 1992, a že porušenie v období pred rokom 1992 sa premlčalo. Komisia sa teda nemohla uspokojiť s indíciami, na základe ktorých predpokladala pokračovanie jej účasti na karteli. Komisia to však urobila, keď sa nesprávne opierala o tézu, že porušenie od roku 1986 pokračovalo.

57. Žalobkyňa okrem toho zastáva názor, že indície, ktoré Komisia získala, v každom prípade preukazujú jej výslovné vyjadrenie nesúhlasu vyhovieť návrhom ostatných účastníkov kartelu na spoluprácu.

58. Komisia sa s touto argumentáciou nestotožňuje.

O tretej časti

59. Po prvé žalobkyňa v podstate namieta voči tomu, že v súvislosti s dôkazmi uvedenými Komisiou (odôvodnenie 142 napadnutého rozhodnutia) Komisia nepredložila iné prijateľné vysvetlenie, než je vysvetlenie o účasti na nekalosúťažnej dohode, a ďalej nesúhlasí s tvrdením Komisie, že porušenie možno vyvodiť len z domnienok, keďže výmeny informácií a nezákonné kontakty s konkurentmi sa preukázali, v dôsledku čoho má podnik následne predložiť iné prijateľné vysvetlenie (odôvodnenie 262 napadnutého rozhodnutia).

60. Žalobkyňa totiž zastáva názor, že poskytla ďalšie vysvetlenie, ktoré je nielen prijateľné, ale aj podložené rôznymi dôkazmi – prvé ústne vyjadrenie týkajúce sa [ dôverné ] –, ktoré umožňuje vyvodiť záver, že v období od 3. septembra 1986 do 9. mája 2000 sa na karteli nezúčastnila a že k tomu dátumu len opätovne vstúpila do tohto kartelu.

61. V tejto súvislosti tvrdí, že dokumenty, ktoré Komisia uviedla v napadnutom rozhodnutí, preukazujú, že uskutočnené kontakty boli v skutočnosti dôsledkom úsilia ostatných podnikov, ktoré sa snažili presvedčiť ju, aby vstúpila do kartelu, a sú dôkazom stratégie jedného z jej riadiacich pracovníkov spočívajúcej v „predstieraní neurčitej disponibility na spoluprácu s konkurentmi“, aby ich to nepodnietilo vykonať zosúladené akcie smerujúce k bojkotu, ktoré by mohli byť pre ňu nebezpečné, akými boli zosúladené akcie vykonané spoločnosťami Dunlop a Bridgestone, pričom naďalej pôsobila na trhu autonómnym, či dokonca ofenzívnym spôsobom vo vzťahu k hospodárskej súťaži.

62. Po druhé žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia postupovala nesprávne, keď nezohľadnila rôzne dokumenty podporujúce toto vysvetlenie a poprela ich dôkaznú hodnotu.

63. Žalobkyňa v tejto súvislosti zastáva názor, že Komisia, hoci pripúšťa, že predmetné dokumenty „potvrdzujú…, že nebola súčasťou formálnej štruktúry klubu pred týmto dátumom [9. májom 2000]“, napriek tomu tvrdí, že „nie sú v rozpore so záverom…, podľa ktorého naďalej udržiavala určité protiprávne kontakty s ostatnými členmi kartelu, ktorí ju informovali o prebiehajúcej spolupráci“, a že tieto kontakty sa týkali „spolupráce na trhu s morskými palivovými hadicami“, čo ju viedlo k vyvodeniu záveru, že sa od roku 1997 do 9. mája 2000 takisto zúčastnila na karteli (odôvodnenia 146, 209 a 210 napadnutého rozhodnutia).

64. Žalobkyňa sa domnieva, že Komisia sa zrejme opiera o judikatúru, podľa ktorej skutočnosť, že každý z členov kartelu zohrával úlohu, ktorá mu je vlastná, pričom jeho správanie zahŕňa len určité základné zložky porušenia, nevylučuje zodpovednosť každého z podnikov za celé porušenie vrátane aktov prijatých ostatnými účastníkmi (odôvodnenia 284 až 288 napadnutého rozhodnutia).

65. Zastáva však názor, že táto judikatúra sa nemôže v prejednávanej veci uplatniť, lebo sa týka preukázania účasti na karteli zo strany podnikov, ktorých prítomnosť na stretnutiach smerujúcich k uzavretiu protisúťažných dohôd sa preukázala a ktoré sa nevyjadrili nesúhlasne voči predmetnému kartelu.

66. Je totiž nesporné, že účasť na karteli sa skončila v roku 1992 a kontakty uskutočnené v období rokov 1996 – 2000 sa majú v dôsledku toho posúdiť v závislosti od ich schopnosti preukázať ex novo pristúpenie k spoločnému plánu.

67. Komisia sa teda nemôže uspokojiť len s domnienkami.

68. Žalobkyňa okrem toho uvádza, že v súlade s judikatúrou nestačí, že Komisia na preukázanie jej pristúpenia k spoločnému plánu sledovanému ostatnými členmi kartelu predloží dôkaz, že vedela o existencii kartelu alebo že sledovala všeobecný cieľ, ktorým bolo obmedzenie hospodárskej súťaže na trhu s morskými palivovými hadicami – čo v každom prípade spochybňuje –, ale treba tiež preukázať, že jej správanie bolo „úzko spojené“ s uskutočnením „súhrnu protisúťažných účinkov plánovaných zúčastnenými subjektmi v rámci celkového plánu sledujúceho jediný cieľ“. Podľa žalobkyne však dokumenty, o ktoré sa Komisia opiera, v skutočnosti preukazujú, že žalobkyňa nielenže vôbec nemala v úmysle pristúpiť k spoločnému plánu sledovanému ostatnými výrobcami, ale že dokonca uprednostňovala konať opačne, pričom sa, pochopiteľne, usilovala vyhnúť odvetným opatreniam zo strany jej konkurentov, keďže tí mohli konať v súčinnosti, aby ju vylúčili z trhu alebo jej spôsobili závažnú škodu.

69. Žalobkyňa okrem toho v podstate zastáva názor, že Komisia v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora nezohľadnila skutočnosť, že na posúdenie skutočnej účasti podniku na karteli je rozhodujúca vedomosť, ktorú majú členovia kartelu o účasti alebo neúčasti predmetného podniku na karteli. Domnieva sa však, že preukázala, že v rámci svojich kontaktov s konkurentmi, ktoré vychádzali z ich iniciatívy, vždy výslovne odmietla akýkoľvek návrh na spoluprácu, i keď ho akceptovala hypoteticky a v budúcnosti, a že samotní konkurenti mali jasný dojem, že v skutočnosti nebola súčasťou ich spoločného plánu.

70. Napokon namieta voči tomu, že dôkazy, ktoré uviedla, mali menšiu dôkaznú hodnotu ako dôkazy Komisie, a zastáva názor, že rozlišovanie, ktoré Komisia robí medzi formálnou štruktúrou klubu a účasťou mimo tejto štruktúry, je nesprávne, keďže toto rozlišovanie neexistovalo v prípade členov klubu, ktorí poznali len formálnu štruktúru. Podľa nej ostatní členovia klubu práve preto zastávali názor, že do tohto klubu nepatrila.

71. Tieto tvrdenia Komisia spochybňuje.

O štvrtej časti

72. Žalobkyňa uvádza, že Komisia zastávala názor, že za obdobie od 13. mája 1997 do 9. mája 2000 ju nebolo potrebné sankcionovať, a to vzhľadom na skutočnosť, že závažnosť a intenzita kartelu bola menšia. Sankcionovala ju teda len za obdobie rokov 1996 – 1997. Podľa žalobkyne sa pritom jej správanie v období rokov 1996 až 2000 nezmenilo, čo podľa nej vyplýva z dokumentov, na ktoré už poukázala v rámci druhého žalobného dôvodu, keďže dôkazy za obdobie od septembra 1996 do mája 1997 neboli presvedčivejšie než dôkazy týkajúce sa obdobia od mája 1997 do júna 1999. Za obdobie od septembra 1996 do mája 1997 jej teda nemala byť uložená nijaká sankcia.

73. Okrem toho zastáva názor, že nekoherentnosť v odôvodnení a v záveroch Komisie preukazuje skutočnosť, že na rozdiel od ostatných podnikov nebola za obdobie od júna 1999 do mája 2000 sankcionovaná, keďže jej účasť na karteli sa nepovažovala za závažnú, zatiaľ čo ostatným podnikom bola za toto obdobie sankcia uložená.

74. Tieto tvrdenia Komisia spochybňuje.

O piatej časti

75. Žalobkyňa po prvé tvrdí, že bez ohľadu na kvalifikáciu kartelu ako dohody alebo ako zosúladeného postupu kontakty a obmedzená výmena informácií, ku ktorým došlo v období rokov 1996 – 2000 medzi ňou a jej konkurentmi prebehli mimo mechanizmu kartelu, na ktorom sa zúčastnili ostatné podniky.

76. Podľa nej, hoci toto správanie mohlo predstavovať porušenie článku 81 ES, jeho povaha a závažnosť by sa líšila od účasti na karteli, lebo nie sú spojené s jeho jediným cieľom, a Komisia navyše nepreukázala opak.

77. Toto správanie treba teda nanajvýš považovať za samostatný prípad, ktorý je odlišný od porušení článku 81 ES, a treba ho posúdiť odlišne od porušenia, ktorého sa žalobkyňa dopustila v období rokov 1986 – 1992, ako aj od jej nového pristúpenia ku kartelu počnúc rokom 2000.

78. Z toho podľa nej vyplýva, že keďže tieto porušenia neboli súčasťou jediného a pokračujúceho alebo opakovaného porušenia, za predpokladu, že by sa preukázali, boli vykonané v tom istom okamihu, keď boli spáchané. Keďže v prípade každého z týchto porušení uplynulo viac ako päť rokov od okamihu, keď došlo k ich spáchaniu, do okamihu, keď Komisia v súvislosti s nimi začala stíhanie, sú tieto porušenia podľa článku 25 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1/2003 v každom prípade premlčané.

79. Žalobkyňa po druhé tvrdí, že vzhľadom na skutočnosť, že prerušenie medzi skutkami spáchanými do roku 1992 a skutkami spáchanými od roku 2000 trvalo osem rokov, tieto skutky nemožno považovať za skutky, ktoré sú z časového hľadiska dostatočne blízke, aby sa preukázalo, že kartel trval neprerušene.

80. To isté by okrem iného platilo, keby dĺžka prerušenia trvala len štyri roky (1992 až 1996).

81. Žalobkyňa po tretie uvádza, že svoju účasť na karteli v každom prípade ukončila v roku 1992, a že teda ide teda o prerušenie, a nie o pozastavenie jej účasti, čo okrem iného uznala Komisia, ktorá zastávala názor, že skutky, ktoré boli spáchané pred rokom 1992, sú premlčané.

82. Po štvrté z toho tiež vyplýva, že Komisia, ktorá pripustila, že prerušenie v roku 1992 mohlo mať na následok premlčanie, nemohla ponechať túto otázku otvorenú a tvrdiť, že neuloženie sankcie za predchádzajúce obdobie bolo len výsledkom výkonu jej diskrečnej právomoci. Z toho vyplýva nedostatok odôvodnenia, od ktorého kvalifikácia porušenia závisí.

83. Napokon žalobkyňa po piate tvrdí, že Komisia neuviedla nijaký dôkaz o tom, že by podľa napadnutého rozhodnutia (odôvodnenie 300) niektoré jej správanie preukazovalo pokračovanie kartelu v období rokov 1996 a 1997 – 2000.

84. Tvrdí, že sa nezúčastnila na nijakom stretnutí s ostatnými členmi kartelu, že neposkytla nijakú informáciu koordinátorovi v súvislosti s budúcimi verejnými súťažami, že sa nezúčastnila na diskusiách o návrhoch na určenie víťazov na základe údajných komplexných dohôd a že jej nebola uložená nijaká sankcia za nerešpektovanie údajne vopred uzavretých dohôd.

85. Komisia teda nepreukázala, že žalobkyňa v období rokov 1996 – 2000 opätovne vstúpila do kartelu, a to hoci len v obmedzenej miere.

86. Tieto tvrdenia Komisia spochybňuje.

O šiestej časti

87. Žalobkyňa uvádza, že všetky dôkazy – okrem jedného, a to [ dôverné ] –, ktoré Komisia použila na preukázanie jej viny v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, ako aj na výpočet pokuty, ktorá jej bola uložená, poskytla sama v rámci programu zhovievavosti.

88. Žalobkyňa spresňuje, že Komisia tak výrazne predĺžila dĺžku trvania porušenia, čo viedlo k významnému zvýšeniu pokuty (odôvodnenia 243 a 448 napadnutého rozhodnutia).

89. Žalobkyňa dodáva, že spolupracovala na správnom vyšetrovaní, pričom považovala za dôvodné domnievať sa, že jej nemôže spôsobiť ujmu. Výsledok tejto spolupráce však podľa nej Komisia použila na to, aby ju potrestala, pričom nemala k dispozícii nijaký dôkaz týkajúci sa sporného obdobia predtým, než jej tieto dôkazy poskytla žalobkyňa. Komisia tak porušila jej legitímnu dôveru.

90. Okrem toho namieta proti výkladu Komisie, podľa ktorého zníženie pokuty a čiastočné oslobodenie od pokuty nemožno v rámci uplatnenia oznámenia o spolupráci kumulovať.

91. Podľa Komisie sa tvrdenia žalobkyne v skutočnosti týkajú výpočtu pokuty, a nie konštatovania porušenia.

92. Okrem toho tvrdí, že dokumenty poskytnuté v rámci oznámenia o spolupráci môže naďalej použiť na konštatovanie porušenia.

93. Komisia uvádza, že žalobkyňa bola za svoju spoluprácu odmenená znížením pokuty o 30 %, čo v absolútnom vyjadrení jednoznačne presahuje zníženie, ktoré by vyplývalo z prípadného čiastočného oslobodenia od pokút. V systéme oznámenia o spolupráci však dve výhody nemožno kumulovať.

94. Podľa jej názoru bod 26 oznámenia o spolupráci navyše len stanovuje, že vo vzťahu k prvému podniku, ktorému možno priznať zníženie pokuty, sa „presvedčivý dôkaz“ (v zmysle bodu 25 tohto oznámenia, ktorý nemusí byť v sporných prípadoch podporený) slúžiaci „pri preukázaní dodatočných skutočností zvyšujúcich vážnosť alebo predlžujúcich trvanie porušovania práva“ nepoužije na stanovenie výšky pokút, ktoré sa majú tomuto podniku uložiť.

95. Aj keď dôkazy predložené žalobkyňou boli nepochybne dôležité na podporenie dôkazov získaných zo žiadosti o oslobodenie od pokuty, ktorú predložila [ dôverné ], a na vykonanie kontrol na mieste vykonaných 2. mája 2007, to však podľa Komisie nepostačuje na to, aby boli splnené podmienky uvedené v bode 26 oznámenia o spolupráci, ktorý vyžaduje, aby dôkazy umožnili „preukázať dodatočné skutočnosti zvyšujúce vážnosť alebo predlžujúce trvanie porušovania práva“, a ako zdôrazňuje Komisia, porušenie ako celok, a nie iba s ohľadom na jeden alebo viacero zúčastnených podnikov, ktoré sú posudzované samostatne.

96. Komisia sa domnieva, že účelom tohto ustanovenia je to, aby čiastočné oslobodenie od pokuty mohla priznať podniku, ktorý predloží nové skutočnosti umožňujúce zvýšiť závažnosť alebo predĺžiť dĺžku trvania porušenia, o ktorom už vedela a v súvislosti s ktorým už priznala úplné oslobodenie od pokuty inému zúčastnenému podniku. Naopak, podniku, ktorý len rozšíril poznatky, ktoré už mala o určitom období alebo o určitom aspekte porušenia, sa toto oslobodenie od pokuty nemohlo priznať, aj keď vďaka jeho spolupráci možno lepšie preukázať jeho vlastnú účasť na karteli.

97. Dôkazy predložené žalobkyňou však podľa Komisie neumožnili konštatovať väčšiu závažnosť ani dlhšie trvanie porušenia, o ktorom Komisia vedela.

98. Komisia napokon zastáva názor, že žalobkyňa ju neinformovala o nových skutočnostiach, aj pokiaľ ide o jej účasť na karteli v období rokov 1996 a 1997. V skutočnosti [ dôverné ] –, ktorý potvrdzuje, že dva podniky súhlasia s tým, aby sa žalobkyni priznala časť zákazky vo verejnej súťaži a ktorý nesporne preukazuje spoluprácu spoločnosti MRI na nezákonnej činnosti od tohto okamihu – bol totiž odhalený pri kontrolách vykonaných 2. mája 2007, a teda Komisia ho už mala k dispozícii, keď MRI predložila žiadosť o zhovievavosť zo 4. mája 2007.

99. Preto navrhuje, aby sa šiesta časť druhého žalobného dôvodu zamietla.

3. Posúdenie Všeobecným súdom

a) Pripomenutie zásad týkajúcich sa dôkazného bremena

100. Podľa ustálenej judikatúry týkajúcej sa dôkazného bremena jednak prislúcha účastníkovi konania alebo orgánu, ktorý namieta porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, predložiť dôkaz, ktorý z právneho hľadiska dostatočne preukazuje skutkové okolnosti tvoriace porušenie, a jednak prináleží podniku, ktorý uplatňuje prostriedok obrany proti konštatovaniu porušenia, predložiť dôkaz, že podmienky uplatnenia tohto prostriedku obrany sú splnené, takže v takom prípade sa uvedený orgán musí oprieť o iné dôkazy (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 50; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58, a zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 78). Dĺžka trvania porušenia je v zmysle článku 81 ods. 1 ES základnou zložkou pojmu porušenie, ktorej dôkazné bremeno zaťažuje v prvom rade Komisiu (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia, T‑43/92, Zb. s. II‑441, bod 79, a Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný, bod 51).

101. Toto rozdelenie dôkazného bremena sa však môže odlišovať, pokiaľ skutkové okolnosti, ktoré uvádza jeden účastník konania, môžu byť takej povahy, že by druhého účastníka konania zaväzovali predložiť vysvetlenie alebo odôvodnenie, ktorých nepredloženie by umožňovalo dospieť k záveru, že dôkazné bremeno bolo unesené (pozri v tomto zmysle rozsudky Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 79, a Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 53).

102. Pokiaľ ide o dôkazné prostriedky, ktoré Komisia môže uplatniť, v práve hospodárskej súťaže prevláda zásada voľného hodnotenia dôkazov (rozsudok Súdneho dvora z 25. januára 2007, Dalmine/Komisia, C‑407/04 P, Zb. s. I‑829, bod 63, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 273). Keďže zákaz zúčastňovať sa na protisúťažných postupoch a dohodách, ako aj sankcie, ktoré môžu byť porušovateľom uložené, sú všeobecne známe, je bežné, že činnosti, ktoré sú obsahom týchto postupov a dohôd, sa uskutočňujú ilegálne, že stretnutia sa uskutočňujú tajne, najčastejšie v treťom štáte, a že súvisiaca dokumentácia je obmedzená na minimum. Ak sa aj Komisii podarí získať explicitný dôkaz o nezákonnom kontakte medzi hospodárskymi subjektmi, napríklad zápis zo stretnutia, za normálnych okolností je len úlomkovitý a kusý, a preto je často potrebné rekonštruovať niektoré podrobnosti dedukciou. Vo väčšine prípadov sa preto existencia protisúťažného postupu alebo dohody musí vydedukovať z určitého množstva zhôd okolností a nepriamych dôkazov, ktoré posudzované ako celok môžu v prípade neexistencie iného koherentného vysvetlenia predstavovať dôkaz o porušení práva hospodárskej súťaže (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, body 55 až 57). Takéto nepriame dôkazy a zhody okolností umožňujú odhaliť nielen existenciu protisúťažného správania a dohôd, ale aj dĺžku pokračujúceho protisúťažného správania a obdobie, počas ktorého sa dohoda uzavretá v rozpore s právom hospodárskej súťaže uplatňovala (rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 2006, Technische Unie/Komisia, C‑113/04 P, Zb. s. I‑8831, bod 166).

103. Komisia je tak na účely odôvodnenia konštatovania, že došlo k porušeniu, povinná predložiť dostatočne presné a zhodujúce sa dôkazy (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, body 43 a 72 a tam citovanú judikatúru, a z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 217). Každý dôkaz predložený Komisiou však nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám vo vzťahu ku každému prvku porušenia. Stačí totiž, ak súbor dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera (pozri bod 102 vyššie), zodpovedá v celom posúdení tejto požiadavke (rozsudky JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 180, a Groupe Danone/Komisia, už citovaný, bod 218; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, nazvaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, body 768 až 778 a osobitne bod 777). Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, z judikatúry vyplýva, že v prípade neexistencie dôkazov, na základe ktorých je možné priamo preukázať dĺžku trvania porušenia, sa Komisia musí oprieť prinajmenšom o dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami dostatočne blízkymi z časového hľadiska tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene medzi dvoma konkrétnymi dátumami (rozsudok Technische Unie/Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 169; rozsudky Dunlop Slazenger/Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 79, a Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 51).

104. Pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu, ktorú je potrebné priznať rôznym dôkazom, treba zdôrazniť, že jediným relevantným kritériom na posúdenie predložených dôkazov je ich vierohodnosť (rozsudok Dalmine/Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 63; pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Komisia, T‑44/00, Zb. s. II‑2223, bod 84 a tam citovanú judikatúru, a JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 273). Podľa všeobecných pravidiel dokazovania vierohodnosť, a teda aj dôkazná hodnota dokumentu závisí od jeho pôvodu, od okolností jeho vyhotovenia, od jeho adresáta a od jeho obsahu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 1053; návrhy, ktoré predniesol sudca Vesterdorf ako generálny advokát vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1991, Rhône‑Poulenc/Komisia, T‑1/89, Zb. s. II‑867, II‑869, II‑956). Osobitne treba priznať veľký význam okolnosti, že dokument bol vyhotovený v bezprostrednej súvislosti so skutkovými okolnosťami (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999, Ensidesa/Komisia, T‑157/94, Zb. s. II‑707, bod 312) alebo priamym svedkom týchto okolností (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 207). Dokumenty, z ktorých vyplýva, že sa uskutočnili kontakty medzi viacerými podnikmi a že tieto podniky skutočne sledovali cieľ vopred vylúčiť akúkoľvek neistotu, pokiaľ ide o budúce správanie ich konkurentov, z právneho hľadiska dostatočne preukazujú existenciu zosúladeného postupu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 175 a 179). Okrem toho vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich robí, sa v zásade musia považovať za mimoriadne vierohodné dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, body 207, 211 a 212).

105. Okrem toho podľa ustálenej judikatúry oznámenie informácií konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu stačí na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Tréfilunion/Komisia, T‑148/89, Zb. s. II‑1063, bod 82, a z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 178).

106. Napokon je potrebné pripomenúť, že úloha súdu, ktorý rozhoduje o žalobe o neplatnosť podanej podľa článku 230 ES proti rozhodnutiu Komisie, v ktorom sa konštatuje existencia porušenia práva hospodárskej súťaže a ktorým sa ukladajú pokuty subjektom, ktorým je toto rozhodnutie určené, spočíva v posúdení, či dôkazy a iné okolnosti, o ktoré sa Komisia vo svojom rozhodnutí opiera, sú dostatočné na preukázanie existencie porušenia (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, body 174 a 175; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok „PVC II“, už citovaný v bode 103 vyššie, bod 891). Ak existuje pochybnosť, musí sa zohľadniť v prospech subjektov, ktorým je rozhodnutie určené, a v dôsledku toho súd nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu predmetného porušenia, ak má v tomto smere ešte stále pochybnosti (rozsudky JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, bod 177, a Groupe Danone/Komisia, už citovaný v bode 103 vyššie, bod 215). V takejto situácii je totiž nutné brať ohľad na zásadu prezumpcie neviny, ako vyplýva osobitne z článku 6 ods. 2 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ktorá je jednou zo základných práv, ktoré sú, okrem iného, potvrdené preambulou Európskeho jednotného aktu a článkom 6 ods. 2 EÚ, ako aj článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1), ktoré sú chránené v rámci právneho poriadku Únie. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti s tým súvisiacich sankcií sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä v konaniach týkajúcich sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže použiteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini/Komisia, C‑235/92 P, Zb. s. I‑4539, body 175 a 176; rozsudok Groupe Danone/Komisia, už citovaný v bode 103 vyššie, bod 216).

107. Existencia porušenia sa musí posudzovať výlučne na základe dôkazov, ktoré Komisia zhromaždila v rozhodnutí, ktorým sa konštatuje uvedené porušenie, a teda jedinou relevantnou otázkou je zistiť z vecného hľadiska, či bolo porušenie preukázané týmito dôkazmi (rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 104 vyššie, bod 726).

108. Napokon odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené povahe sporného aktu a musí jasne a jednoznačne vyjadrovať úvahy inštitúcie, ktorá akt vydala, spôsobom, ktorý umožňuje zúčastneným osobám porozumieť dôvodom prijatého opatrenia a príslušnému súdu vykonávať svoju kontrolu. Požiadavka odôvodnenia musí byť posúdená v závislosti od okolností daného prípadu, najmä vzhľadom na obsah aktu, charakter uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie konkrétne vymedzovalo všetky náležité skutkové a právne okolnosti, keďže otázku, či odôvodnenie aktu zodpovedá požiadavkám uvedeným v článku 253 ES, treba posúdiť nielen vzhľadom na text aktu, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť (rozsudky Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63; z 30. septembra 2003, Nemecko/Komisia, C‑301/96, Zb. s. I‑9919, bod 87, a z 22. júna 2004, Portugalsko/Komisia, C‑42/01, Zb. s. I‑6079, bod 66).

109. Vyššie uvedená judikatúra sa môže analogicky uplatniť na článok 53 Dohody o EHP a na rozhodnutia Komisie prijaté na základe tohto článku.

110. Vzhľadom na pravidlá uvedené v bodoch 100 až 109 vyššie treba overiť, či Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla dôkazy, ktoré sú dostatočne vierohodné, presné a zhodné na to, aby v rámci celkového posúdenia a po preskúmaní alternatívnych vysvetlení alebo odôvodnení, ktoré uvádza žalobkyňa, odôvodnili pevné presvedčenie, že žalobkyňa opätovne vstúpila do kartelu od 3. septembra 1996, a v akom rozsahu sa podieľala na porušení od tohto dátumu do 9. mája 2000, keďže svoju účasť na porušení nepoprela v prípade skoršieho obdobia v rokoch 1986 – 1992, ani v prípade neskoršieho obdobia od 9. mája 2000 do 2. mája 2007.

b) O účasti žalobkyne na porušení v období od 3. septembra 1996 do 9. mája 2000

111. Argumentácia žalobkyne predpokladá odlíšenie dvoch období: jednak obdobie od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, za ktoré jej bola uložená pokuta a v súvislosti s ktorým v podstate namieta voči tomu, že Komisia sa voči nej odvolávala na dôkazy, ktoré jej žalobkyňa poskytla a ktoré jej umožnili vyvodiť záver, že porušenie pokračovalo až do 13. mája 1997, a jednak obdobie od 13. mája 1997 do 9. mája 2000 (ďalej len „prechodné obdobie“), za ktoré jej Komisia neuložila nijakú pokutu a v súvislosti s ktorým žalobkyňa v podstate uvádza, že dôkazy, ktoré Komisia voči nej použila, preukazujú len jej úmysel vyvolať u ostatných členov kartelu dojem o jej určitej dostupnosti diskutovať, aby ich zmiatla a vyhla sa ich odvetným opatreniam, avšak nepreukazujú jej účasť na karteli počas tohto obdobia obmedzenej činnosti.

O období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997

112. V tejto súvislosti je potrebné najskôr preskúmať šiestu časť druhého žalobného dôvodu.

113. Treba totiž posúdiť, či žalobkyňa správne tvrdí, že vzhľadom na obsah posledného odseku bodu 26 oznámenia o spolupráci Komisia nemohla, pokiaľ ide o obdobie od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, voči nej použiť dôkazy, ktoré jej oznámila samotná žalobkyňa v rámci svojej žiadosti o zhovievavosť.

– O dosahu bodu 26 oznámenia o spolupráci

114. V článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 sa uvádza, že pri stanovení čiastky pokuty sa zohľadní závažnosť a doba trvania porušovania.

115. Z ustálenej judikatúry okrem toho vyplýva, že v medziach stanovených nariadením č. 1/2003 Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri výkone svojej právomoci uložiť takéto pokuty (rozsudky Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 172, a z 24. septembra 2009, Erste Group Bank a i./Komisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Zb. s. I‑8681, bod 123). Táto právomoc je však obmedzená; ak totiž Komisia prijme usmernenia určené na to, aby pri dodržaní Zmluvy spresnili kritériá, ktoré hodlá uplatňovať v rámci výkonu svojej voľnej úvahy, vyplýva z toho vlastné obmedzenie tejto právomoci v rozsahu, v akom jej prislúcha dodržiavať indikatívne pravidlá, ktoré si sama stanovila (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. júna 2010, Lafarge/Komisia, C‑413/08 P, Zb. s. I‑5361, bod 95, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra 2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, T‑73/04, Zb. s. II‑2661, bod 192 a tam citovanú judikatúru). Nemôže sa od nich v jednotlivom prípade odkloniť bez uvedenia dôvodov, ktoré sú v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania alebo ochrany legitímnej dôvery (rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný, bod 209).

116. V rámci toho treba zohľadniť body 23 až 26 oznámenia o spolupráci, ktoré stanovujú:

„23. Podniky, ktoré odhalili svoju účasť na údajnom karteli ovplyvňujúcom Spoločenstvo, ale nespĺňajú podmienky uvedené v oddiele II, môžu mať nárok na zníženie pokuty, ktorá by im bola v opačnom prípade uložená.

24. Na splnenie podmienok na zníženie pokuty podnik musí poskytnúť Komisii také dôkazy o údajnom porušovaní práva, ktoré predstavujú značnú pridanú hodnotu dôkazov [vo vzťahu k dôkazom – neoficiálny preklad ], ktorými Komisia už disponuje, a musí splniť všetky kumulatívne podmienky ustanovené [v bode 12 písm. a) až c)].

25. Pojem ‚pridaná hodnota‘ sa týka rozsahu, do ktorého poskytnuté dôkazy svojím charakterom a obšírnosťou posilňujú schopnosť Komisie odhaliť údajný kartel. Komisia pri uvedenom posudzovaní zvyčajne pokladá písomný dôkaz pochádzajúci z obdobia súvisiaceho s predmetnými skutočnosťami za dôkaz vyššej hodnoty ako dôkaz získaný dodatočne. Usvedčujúci dôkaz priamo súvisiaci s predmetnými skutočnosťami sa vo všeobecnosti pokladá za dôkaz vyššej hodnoty ako dôkaz súvisiaci s nimi nepriamo. Rovnako bude mať na posúdenie hodnoty predloženého dôkazu vplyv to, do akej miery sa bude treba spoľahnúť na iné zdroje, aby svedčili proti iným podnikom zapojeným do prípadu, takže presvedčivému dôkazu sa prisúdi vyššia hodnota ako napr. vyhláseniam, ktoré si v prípade spochybnenia vyžadujú dosvedčenie.

26. V každom konečnom rozhodnutí, ktorým sa ukončí správne konanie, Komisia určí, do akej výšky sa danému podniku zníži pokuta, ktorá by sa mu v opačnom prípade udelila v plnej výške. Pre

– Prvý podnik, ktorý poskytne značnú pridanú hodnotu: zníženie o 30 a 50 %,

…

Pri určovaní výšky zníženia pokuty pre každé z uvedených rozmedzí Komisia zohľadní, kedy bol dôkaz spĺňajúci podmienku v [bode 24] predložený, ako aj rozsah, v akom tento dôkaz predstavuje pridanú hodnotu už existujúcich dôkazov.

Ak je žiadateľ o zníženie pokuty prvý, ktorý predložil presvedčivý dôkaz v zmysle [bodu 25] a Komisia tento dôkaz využila pri preukázaní dodatočných skutočností zvyšujúcich vážnosť alebo predlžujúcich trvanie porušovania práva, Komisia nebude brať tieto dodatočné skutočnosti do úvahy pri stanovovaní pokuty pre podnik, ktorý tento dôkaz poskytol.“

117. Inými slovami, na to, aby bolo možné použiť ustanovenia posledného odseku bodu 26 oznámenia o spolupráci, musia byť splnené viaceré podmienky: podnik musí poskytnúť presvedčivé dôkazy v zmysle bodu 25 oznámenia o spolupráci, čo znamená, že musia mať značnú pridanú hodnotu a nevyžadujú, aby boli podložené; tieto dôkazy musia umožniť preukázať dodatočné skutočnosti, ktoré buď zvyšujú závažnosť, alebo predlžujú trvanie porušenia, k tým skutočnostiam, ktoré je Komisia schopná preukázať.

118. Ak sú tieto podmienky splnené, Komisia nezohľadní tieto skutočnosti pri stanovení výšky pokuty – ktorá podľa článku 23 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 závisí od závažnosti a dĺžky trvania porušenia –, ktorá bude uložená podniku, ktorý umožnil preukázanie týchto skutočností na základe dôkazov, ktoré poskytol Komisii, ako to spresňuje posledný odsek bodu 26 oznámenia o spolupráci.

119. Z poslednej časti poslednej vety bodu 26 oznámenia o spolupráci teda vyplýva, že Komisia nebude z týchto dôkazov pri stanovení závažnosti alebo dĺžky trvania porušenia žiadateľa o zhovievavosť vychádzať v rozsahu, v akom tento žiadateľ spĺňa podmienky stanovené v bode 26 uvedeného oznámenia, pričom žiadateľovi o zhovievavosť sa môže v zostávajúcej časti priznať zníženie stanovené v tomto oznámení za zostávajúce obdobie trvania porušenia, ktoré bolo uplatnené v jeho neprospech.

120. Treba zdôrazniť, že skutočnosť, že mechanizmus ochrany žiadateľa o zhovievavosť bol stanovený bode 26 týkajúcom sa zníženia pokuty, potvrdzuje, že Komisia, na rozdiel od toho, čo tvrdí, môže obe opatrenia uplatniť súčasne.

121. Percentuálne zníženie pokuty tak musí byť primerané pridanej hodnote dôkazov predložených žiadateľom o zhovievavosť, keďže cieľom posledného odseku bodu 26 je navyše vyhnúť sa tomu, aby bol podnik sankcionovaný iba na základe dôkazov, ktoré Komisii sám poskytol.

122. Tvrdenie Komisie musí byť preto v tomto ohľade zamietnuté.

– O preukázaní dodatočných skutočností, ktoré v prejednávanej veci buď zvyšujú závažnosť, alebo predlžujú trvanie porušenia

123. Ďalej treba preskúmať námietku Komisie, podľa ktorej dôkazy predložené žalobkyňou jej neumožnili preukázať nové skutočnosti, pričom ide o jednu z podmienok uplatnenia posledného odseku bodu 26 oznámenia o spolupráci.

124. Treba poznamenať, že v oznámení o spolupráci sa uvádzajú „dodatočné skutočnosti“, ktoré umožňujú predĺžiť trvanie alebo zvýšiť závažnosť porušenia.

125. V prejednávanej veci sa Komisia na preukázanie činnosti kartelu v období od septembra 1996 do mája 1997 opiera predovšetkým o:

– [ dôverné ] (odôvodnenie 142 napadnutého rozhodnutia),

– [ dôverné ] (odôvodnenia 143 až 145 napadnutého rozhodnutia),

– „štyri príklady komunikácie s ostatnými členmi kartelu v období od mája 1995 do marca 1996 a od septembra 1996 do januára 1997, ktoré sú zálohované na disketách objavených v priestoroch pána W.“ (odôvodnenie 139 napadnutého rozhodnutia); v poznámke pod čiarou 216 napadnutého rozhodnutia však spresňuje, že „hoci zoznam súborov na týchto disketách odhaľuje veľký počet súborov za toto obdobie s podobnými názvami, takže možno predpokladať, že obsahujú ďalšie faxy, ktoré si zaslali členovia kartelu, Komisia nepoužije obsah týchto súborov ako dôkaz, lebo neboli súčasťou súboru, ktorý je Komisii prístupný“,

– odpoveď spoločnosti Bridgestone na oznámenie o výhradách („Bridgestone tvrdila, že kartel vytvorený v roku 1986 prestal existovať na jar roku 1997“) (odôvodnenie 291 napadnutého rozhodnutia),

– odpovede spoločnosti DOM na to isté oznámenie o výhradách („DOM tvrdila, že nebolo jasne preukázané, že kartel prestal existovať v období od marca 1997 do roku 1999“) (odôvodnenie 292 napadnutého rozhodnutia),

– priebeh činnosti zostavený pánom W. („3/97: pozastavenie akejkoľvek spolupráce“) (odôvodnenie 157 napadnutého rozhodnutia),

– vyhlásenia vykonané zo strany [ dôverné ] („klub morských palivových hadíc v roku 1998 takmer zanikol“) (odôvodnenie 151 napadnutého rozhodnutia),

– odpovede na žiadosť o informácie, ktorú poskytol P. 29. júna 2007 a Trelleborg 15. júna 2007, ako aj dokumenty objavené v spoločnostiach Trelleborg a Dunlop (bod 163 vyjadrenia k žalobe),

– a napokon tabuľky pána W. týkajúce sa obdobia od novembra 1996 do decembra 1997, ako aj obdobia rokov 1998 a 1999 (odôvodnenie 165 napadnutého rozhodnutia).

126. Komisia teda mala nepochybne k dispozícii súbor nepriamych dôkazov, avšak s výnimkou dôkazov, ktoré poskytla MRI v rámci svojej žiadosti o zhovievavosť, vlastnila jediný aktuálny listinný dôkaz, a to [ dôverné ], ako aj tabuľku pána W. – v súvislosti s ktorou priznala, že nie je schopná s presnosťou určiť jej dátum – a vyhlásenia rôznych členov kartelu.

127. Preto treba preskúmať, či iné skutočnosti zo súboru nepriamych dôkazov, ktoré Komisia v napadnutom rozhodnutí použila na vyvodenie záveru, že činnosť kartelu v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 pokračovala v plnom rozsahu, než sú dôkazy, ktoré MRI poskytla v rámci svojej žiadosti o zhovievavosť, samy osebe na vyvodenie takého záveru postačujú.

128. Treba najskôr zohľadniť [ dôverné ] adresovaný spoločnosti DOM (odôvodnenie 142 napadnutého rozhodnutia).

129. Znenie sporného [ dôverné ] znie:

„Domnievam sa, že tento rok máme jedinečnú príležitosť znovu zaviesť lepšiu cenovú úroveň; podľa toho, čo som pochopil, Sumed by mala byť v súčasnosti pripravená na výrazné zvyšovanie cien.

Súhlasím s Vaším návrhom, aby sa C ponechala podstatná časť tejto zákazky, a navrhujem nasledujúce číselné údaje, kde v poradí druhý podnik za víťazom má PL × 0,65; musíme sa o to pokúsiť.

Žiadam Vás o potvrdenie, či s tým súhlasia všetci členovia; v opačnom prípade Vás žiadam o zaslanie návrhov, a to v čo najkratšej lehote.“

130. Za týmto textom nasleduje tabuľka, v ktorej sú rozdelené rôzne časti (alebo súčasti) zákazky „Sumed“ medzi rôznych „víťazov“ určených spomedzi šiestich podnikov, ktoré sú členmi kartelu:

>lt>1

131. Odkazy A 1, A 2, B 1, B 2, B 3 a C sú bežné krycie mená jednotlivých členov kartelu (odôvodnenie 114 napadnutého rozhodnutia). Podľa týchto krycích mien Bridgestone je A 1, Yokohama Rubber je A 2, DOM je B 1, Trelleborg je B 2, Parker ITR je B 3 a MRI je C.

132. Z tejto tabuľky je zrejmé nielen to, že pre každú časť zákazky alebo pre každú časť trhu bol určený „víťaz“, ale stanovuje sa v nej aj cena ponúknutá „druhým víťazom“, ktorá je v tabuľke uvedená tučným písmenom, kurzívou a je podčiarknutá, ako aj ceny ponúknuté ostatnými účastníkmi.

133. Dôležitú úlohu, ktorú pri manipulácii ponuky zohráva „druhý víťaz“, možno tiež vyvodiť zo znenia faxu, v ktorom sa spresňuje: „Navrhujem nasledujúce číselné údaje, kde v poradí druhý podnik za víťazom má PL × 0,65.“

134. Navyše možno konštatovať, že cena uvedená pre každú časť zákazky, pokiaľ ide o druhého víťaza, vždy zodpovedná tomuto výpočtu: cena PL × 0,65. Jediná výnimka existuje, len pokiaľ ide o „item 5“, keď podľa tohto výpočtu by cena druhého mala byť 29 360 (stĺpec C, čiže MRI), a nie 29 860. S najväčšou pravdepodobnosťou však ide o vecnú chybu, keďže autor tabuľky nepochybne nesprávne označil tučným písmenom a podčiarkol číselnú hodnotu 29 860.

135. Dôležitú úlohu „druhého víťaza“ potvrdzuje aj žalobkyňa, a to vo svojich odpovediach na písomné otázky, ktoré jej položil Všeobecný súd. Uvádza totiž, že „známe pravidlo kartelu spočívalo práve v určení ceny ‚druhého najlacnejšieho uchádzača‘, zatiaľ čo podrobnosti ponuky víťaza… zostali na jeho vlastnom uvážení“.

136. Z tabuľky vyplýva, že žalobkyňa je víťazom určeným v prípade jednej ponuky – čo nebolo možné uskutočniť bez jej účasti na diskusiách ani bez toho, aby o tom nevedela, ako to tvrdí –, ako aj to, že je určená ako druhý víťaz, a to dvakrát, či dokonca trikrát, pokiaľ sa zohľadní chyba v súvislosti s „item 5“.

137. Aby manipulácia s ponukou, ktorá je stanovená v tejto tabuľke, fungovala, bolo potrebné, aby každá spoločnosť prevzala úlohu, ktorá jej bola zverená, a osobitne druhý víťaz, pretože v opačnom prípade by sa nikdy nezaručilo, že víťaz uspeje.

138. Z toho vyplýva, že je nepravdepodobné, že dôkladná a podrobná organizácia zákazky vo verejnej súťaži „Sumed“, uvedená v tejto tabuľke, mohla fungovať bez aktívnej a dobrovoľnej účasti žalobkyne a že úlohu „druhého víťaza“, ktorá jej bola stanovená, jej ostatní členovia kartelu priznali bez toho, aby sa od septembra 1996 úplne zapojila do činností kartelu.

139. Z toho vyplýva, že aj keď tento dokument pochádza od tretích osôb, z právneho hľadiska dostatočným spôsobom preukazuje účasť MRI na diskusiách týkajúcich sa verejnej súťaže „Sumed“.

140. Preto argumentácia žalobkyne, podľa ktorej o tomto dokumente a o diskusii, ktorá s ním súvisela, v podstate vôbec nevedela, sa musí zamietnuť.

141. Z tabuľky, ktorú vytvo r il pán W. (príloha 10 žaloby riadok 87), týkajúca sa zákaziek, ktoré boli medzi členov kartelu skutočne rozdelené, okrem toho vyplýva, že tri podniky si rozdelili zákazku vo verejnej súťaži „Sumed“, ktorá bola pridelená v novembri 1996, teda o niečo viac ako dva mesiace po návrhu na koordináciu, ktorý adresoval [ dôverný ]. V prejednávanej veci ide o spoločnosti Yokohama Rubber (označená Japan C0.2), Trelleborg (označená European C0.2) a MRI (označená European C0.4).

142. Ide pritom o tri podniky, medzi ktoré boli časti zákazky vo verejnej súťaži „Sumed“ rozdelené podľa tabuľky, ktorá je uvedená v prílohe faxu spoločnosti Trelleborg.

143. Treba síce konštatovať, ako tvrdí žalobkyňa, že tabuľka pána W. obsahuje údaj „odhady“ (estimates) s ohľadom na verejnú súťaž „Sumed“, nič to však nemení na tom, že v prípade troch uchádzačov o časti zákazky rozdelenie zodpovedalo rozdeleniu, ktoré bolo navrhnuté vo faxe spoločnosti Trelleborg a že v prípade dvoch z týchto uchádzačov sumy zodpovedajú hodnote častí zákazky, ktoré sú vynásobené jednotkovou cenou víťaza, ako to vyplýva z toho istého faxu.

144. Všeobecný súd zastáva názor, že za týchto podmienok nemôže ísť o čistú zhodu okolností ani o domnienky týkajúce sa MRI, ako tvrdí táto spoločnosť.

145. Všeobecný súd okrem toho zastáva názor, že keďže tabuľka pána W. odráža výsledky koordinácie v súvislosti so zákazkou „Sumed“, ktorá vyplýva z faxu spoločnosti Trelleborg, je tým posilnená dôkazná hodnota tohto dôkazu.

146. V tabuľkách pána W. sa na viacerých stranách uvádzajú výsledky rozličných koordinácií verejných súťaží, ku ktorým došlo medzi rôznymi členmi kartelu od roku 1996 do konca roku 1997.

147. Z toho vyplýva, že Komisia mohla vychádzať z tejto tabuľky nielen na to, aby konštatovala, že MRI v období od 3. septembra 1996 opätovne vstúpila do kartelu a plne sa na ňom zúčastňovala do 13. mája 1997, ale aj na to, aby všeobecnejším spôsobom podporila skutočnosti – a osobitne rôzne vyhlásenia, ktoré zhromaždila (pozri bod 125 vyššie) –, ktorými disponovala a ktoré sa týkali pokračovania kartelu medzi ostatnými členmi kartelu k tomuto dátumu.

148. Dokumenty, ktoré poskytla MRI, Komisia na vyvodenie takéhoto záveru teda nepotrebovala.

149. Z toho vyplýva, že na základe dôkazov, ktoré Komisii poskytla MRI v súvislosti s obdobím od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, Komisia nemohla konštatovať dlhšiu dobu trvania ani zvýšenú závažnosť porušenia.

150. Žalobkyňa sa preto nemôže dôvodne odvolávať na posledný odsek bodu 26 oznámenia o spolupráci.

151. Z toho rovnako vyplýva, že Komisia mohla proti nej tieto dôkazy použiť.

152. Šiesta časť druhého žalobného dôvodu sa p reto musí zamietnuť.

153. Navyše niektoré z týchto dôkazov nepochybne potvrdzujú účasť MRI na koordinácii niektorých ponúk.

154. Pán F. tak v [ dôverné ] uviedol:

„Odmietol som túto ponuku, keďže zmenila pôvodnú dohodu, ktorú mi poskytol Dunlop, a tiež z dôvodu skutočnosti, že v rámci prvej verejnej súťaže sme získali len 18 dĺžkových jednotiek namiesto stanovených 36, a to kvôli rozpočtovým obmedzeniam zákazky Sumed. Sme si istí, že Kléber má problémy s 24” v Sumed, a to z toho dôvodu, že získali len 4 dĺžkové jednotky namiesto 12 uvedených v prechádzajúcej verejnej súťaži.“

155. V tabuľke uvedenej v prílohe faxu spoločnosti Trelleborg (pozri bod 130 vyššie) je pritom MRI označená ako víťaz v prípade časti zákazky 36 dĺžkových jednotiek FF 20” a „Kléber“ – čiže Trelleborg – v prípade piatich častí zákazky, medzi ktorými je časť 12 dĺžkových jednotiek FF 24”.

156. Odkazy pána F. na prechádzajúcu verejnú súťaž „Sumed“ tak úplne zodpovedajú tabuľke uvedenej v prílohe [ dôverné ] (pozri bod 130 vyššie), čo nemôže byť iba zhoda okolností.

157. Navyše spresnenia, ktoré sú uvedené v tomto oznámení, umožňujú pochopiť údaj „odhady“, ktorý pán W. uviedol vo svojej tabuľke týkajúcej sa verejnej súťaže „Sumed“, ktorá je predmetom [ dôverné ], v ktorom sa uvádza, že MRI napokon získala menej významnejšiu časť zákazky, než bolo pôvodne stanovené.

158. Argumentáciu žalobkyne, podľa ktorej už dnes v podstate nemôže určiť, či ponuka „Sumed“, o ktorú ide v tejto [ dôverné ], zodpovedá ponuke, ktorá je uvedená v [ dôverné ], preto treba v zostávajúcej časti zamietnuť.

159. Účasť žalobkyne na porušení v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 je tak v potrebnej miere (pozri bod 147 vyššie) potvrdená.

O prechodnom období

160. Podľa ustálenej judikatúry sa pojem zosúladený postup týka takej formy koordinácie medzi podnikmi, ktorá síce nedospela až do uzatvorenia dohody v pravom zmysle slova, ale spôsobila, že dotknuté podniky sa vedome rozhodli pre praktickú spoluprácu medzi sebou namiesto rizík hospodárskej súťaže (rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 115, a Hüls/Komisia, už citovaný v bode 106 vyššie, bod 158).

161. V tejto súvislosti článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek nadviazaniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, ktorý by mohol buď ovplyvniť konanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo odhaliť tomuto konkurentovi konanie, ktoré sa dotknutý hospodársky subjekt rozhodol uskutočňovať na trhu alebo ktoré na tomto trhu zamýšľa uskutočňovať, pokiaľ cieľom alebo následkom týchto kontaktov je obmedzenie hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 160 vyššie, body 116 a 117).

162. Oznámenie informácií konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu stačí na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ES (rozsudky Tréfilunion/Komisia, už citovaný v bode 105 vyššie, bod 82, a BPB/Komisia, už citovaný v bode 105 vyššie, bod 178).

163. Podľa ustálenej judikatúry pojmy dohoda a zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES zahŕňajú formy nekalosúťažného konania, ktoré majú rovnakú povahu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v akých sa prejavujú (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 160 vyššie, body 131 a 132, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 190).

164. V rámci komplexného porušenia, na ktorom sa podieľajú viacerí výrobcovia počas niekoľkých rokov a ktorého cieľom je spoločná regulácia trhu, nie je možné od Komisie požadovať, aby presne kvalifikovala porušenie ako dohodu alebo ako zosúladený postup, keďže na obe tieto formy porušenia sa v každom prípade vzťahuje článok 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 160 vyššie, body 111 až 114, a PVC II, už citovaný v bode 103 vyššie, bod 696).

165. Dvojakú kvalifikáciu porušenia ako dohody „a/alebo“ zosúladeného postupu treba chápať tak, že označuje celý súbor jednotlivých skutkových okolností, z ktorých boli niektoré kvalifikované ako dohoda a iné ako zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu tohto druhu komplexného porušenia (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s. II‑1711, bod 264, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 163 vyššie, bod 187).

166. Treba poznamenať, že Komisia v prejednávanej veci rozhodla sankcionovať žalobkyňu a jej konkurentov za to, že sa v dotknutom období zúčastnili „na súbore dohôd a zosúladených postupov v odvetví morských palivových hadíc“.

167. V odôvodneniach 263 až 272 napadnutého rozhodnutia uviedla, ako chcela kvalifikovať protiprávne skutočnosti, o ktorých sa dozvedela, a v odôvodneniach 271 a 272 napadnutého rozhodnutia osobitne spresnila, že výmena informácií prestavovala zosúladené postupy.

168. Žalobkyni vytýka, že si počas prechodného obdobia vymenila informácie s niektorými členmi kartelu, a to predovšetkým na účely obnovenia kartelu.

169. Oznámenie informácií konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu však stačí na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ES (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, body 51 a 52, a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, Zb. s. I‑4523, body 90 a 91 a tam citovanú judikatúru).

170. Otázka, či k tomuto správaniu došlo v rámci „štruktúry klubu“, alebo mimo tejto štruktúry, je teda irelevantná a argumentácia, ktorú žalobkyňa v tejto súvislosti predložila v rámci tretej časti druhého žalobného dôvodu, sa musí zamietnuť.

171. Z napadnutého rozhodnutia navyše vyplýva, že žalobkyňa v roku 1992 z kartelu vystúpila.

172. Navyše je tiež preukázané, že žalobkyňa v roku 1996 opätovne vstúpila do kartelu, a to v súvislosti s manipuláciou verejnej súťaže „Sumed“, čo malo za následok určenie kvót a stanovenie cien na trhu s morskými palivovými hadicami v nadväznosti na dohodu, ktorá bola na tento účel uzavretá a v súvislosti s ktorou treba zastávať názor, že sa na ňom žalobkyňa zúčastnila (pozri body 128 až 159 vyššie).

173. Čo sa týka prechodného obdobia, ktoré v prípade žalobkyne plynulo od mája 1997 do mája 2000, treba najskôr spresniť, že žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na otázku, ktorú jej položil Všeobecný súd, potvrdila, že jej žalobný dôvod sa obmedzuje iba na dôkazy týkajúce sa obdobia od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997.

174. Tieto dôkazy mohla Komisia použiť na preukázanie, že žalobkyňa sa počas prechodného obdobia zúčastnila na niektorých kontaktoch a niektorých diskusiách.

175. Žalobkyňa však namieta voči rozsahu týchto kontaktov, ako aj voči spôsobu, akým Komisia vyložila dokumenty, ktoré sa jej týkajú.

176. Preto treba uvedené dokumenty preskúmať, aby sa zistilo, či Komisia správne vyvodila záver, že žalobkyňa sa počas prechodného obdobia zúčastnila na pokračujúcom porušení, a to aj napriek tomu, že jej ani ostatným členom kartelu nebola za to isté obdobie uložená nijaká pokuta.

177. S prihliadnutím na dokumenty žalobkyne [ dôverné ] (odôvodnenia 174 a 176 napadnutého rozhodnutia) treba konštatovať, že umožňujú prinajmenšom preukázať jednak, že pán W. sa kontaktoval s pánom F. z MRI v súvislosti s tromi verejnými súťažami (CPC Taiwan, Ancap Uruguay a Petrobras Brazil), pričom do tohto pokusu o koordináciu boli zapojené aj spoločnosti Bridgestone, DOM, Yokohama Rubber a Parker ITR, a jednak, že hoci pán F. odmietol ponuku, ktorá mu bola predložená, kartel mal fungovať prinajmenšom počas tohto obdobia. Niet teda nijakej pochybnosti, že jednotlivé podniky boli v kontakte medzi sebou, ako aj so žalobkyňou, aby koordinovali niektoré verejné súťaže. Skutočnosť, že tieto dokumenty môžu viesť k domnienke, že situácia v karteli nebola bezproblémová a že existovali nezhody, je navyše v súlade s analýzou, ktorú Komisia v napadnutom rozhodnutí vykonala v súvislosti s týmto obdobím. Pokiaľ ide o dokument zo 4. februára 1999, v ktorom pán F. opísal vývoj kartelu, ale aj situáciu v tom čase a ktorý bol určený jednému z obchodných zástupcov žalobkyne, treba konštatovať, že hoci v ňom pán F. uvádza, že žalobkyňa sa na karteli nezúčastnila, tento dokument prinajmenšom potvrdzuje kontakty, na ktorých sa pán F. zúčastnil s ostatnými členmi kartelu. Tieto dokumenty teda jasne preukazujú, že medzi jednotlivými dotknutými podnikmi existovali kontakty, ktorých cieľom bolo prinajmenšom pokúsiť sa o koordináciu ponúk.

178. [ Dôverné ] (odôvodnenie 177 napadnutého rozhodnutia) preukazuje existenciu kontaktov medzi rôznymi protagonistami kartelu (páni W., F. a P.), v rámci ktorých si vymenili obchodné údaje. Skutočnosť, že kartel v tomto okamihu prechádzal krízovým obdobím, ako to tiež dosvedčuje tento dokument, nezbavuje tieto kontakty ich protiprávnej povahy. Kartel bol navyše obnovený krátko po tom, čo došlo k týmto kontaktom, čo svedčí o tom, že prispeli k obnoveniu kartelu, a to aj napriek tomu, že samotná žalobkyňa sa znovu plne stala jeho účastníčkou až o rok neskôr než ostatní protagonisti.

179. [ Dôverné ] (odôvodnenie 201 napadnutého rozhodnutia) svedčí o tom, že páni C. a F. boli v kontakte v okamihu, keď kartel nebol ešte úplne obnovený – prinajmenšom pokiaľ ide o žalobkyňu. Preukazuje však, že páni C. a F. si vymenili citlivé obchodné informácie, ale tiež, že pán F. hľadal od tej chvíle nový spôsob činnosti kartelu, predovšetkým pokiaľ ide o koordináciu kartelu, pričom sa už pokúsil stanoviť podiel žalobkyne na trhu na 12 %. Ako okrem toho uvádza Komisia, tento dôkaz sa musí posúdiť v kontexte stretnutí, ktoré sa znovu začali konať od júna 1999. Hoci je pravda, že úplné zapojenie žalobkyne sa začalo až neskôr, nič to nemení na tom, že odvtedy pripravovala svoj návrat do kartelu a s niektorými svojimi konkurentmi prinajmenšom spolupracovala na marži.

180. Napokon dokument nazvaný [ dôverné ] (odôvodnenie 190 napadnutého rozhodnutia) zakotvuje rámec obnovenej spolupráce. Žalobkyňa tvrdí, že sa nezúčastnila na stretnutí – čo Komisia nespochybňuje – a že skutočnosť, že podiel na trhu, ktorý sa jej pripisuje, je uvedený v tomto dokumente, neznamená, že bola účastníčkou kartelu. Je nepochybne pravda, že Komisia zastávala názor, že žalobkyňa opätovne vstúpila do kartelu len od 9. mája 2000 (pozri odôvodnenie 202 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia uvádza, že má k dispozícii dôkazy o tom, že MRI boli od tohto okamihu znovu pridelené kvóty). Existuje však po prvé priamy dôkaz, že žalobkyňa udržiavala sankcionovateľné kontakty smerujúce k tomu, aby v júni 1999 mohla opätovne vstúpiť do kartelu (interná komunikácia žalobkyne z 30. júna 1999), po druhé dokument rozdaný v decembri 1999 v rámci stretnutia, ktoré sa konalo po tom, čo do kartelu opätovne vstúpili ostatní členovia kartelu, v ktorom je stanovený podiel na trhu, ktorý bude prináležať žalobkyni, a po tretie dôkazy, že v máji 2000 skutočne opätovne vstúpila do kartelu, čo žalobkyňa navyše nespochybňuje. Preto treba vyvodiť záver, že keďže ostatní členovia kartelu obnovili svoje protiprávne činnosti, podiel na trhu, ktorý chceli vyhradiť žalobkyni, mohol vyplývať len z rozsiahlej spolupráce s ňou. Je však preukázané, že MRI rokovala o podmienkach svojho návratu v júni 1999, teda šesť mesiacov pred vyhotovením tabuliek rozdaných v decembri 1999. Tieto tabuľky tak predstavujú osobitne významný nepriamy dôkaz o tom, že sa žalobkyňa v decembri 1999 zúčastnila na diskusiách týkajúcich sa rozdelenia a koordinácie podielov na trhu, ktoré prislúchali členom kartelu.

181. Na záver treba zastávať názor, že Komisia predložila dostatočné dôkazy o existencii protiprávneho správania zo strany žalobkyne, ktoré bolo nepochybne obmedzené v porovnaní so skorším a s neskoršími obdobím, čo navyše Komisiu viedlo k tomu, aby jej za toto obdobie pokutu neuložila.

182. V zostávajúcej časti treba zamietnuť tvrdenia žalobkyne, že tým chcela u ostatných členov kartelu vzbudiť dojem, že má určitý záujem na obnove kartelu, pričom sa týmto spôsobom chcela vyhnúť ich prípadným obchodným odvetným opatreniam.

183. Nielenže sú údajné úmysly žalobkyne v tomto ohľade irelevantné, ale treba navyše konštatovať, že žalobkyňa tým priznáva, že udržiavaním kontaktov s ostatnými členmi kartelu sa pokúsila chrániť proti hospodárskej súťaži z ich strany, čo na preukázanie existencie porušenia postačuje.

184. Vyššie uvedené dokumenty navyše preukazujú, že cieľom týchto kontaktov bolo predovšetkým obnovenie kartelu a že žalobkyňa sa na tomto karteli zúčastnila najmä preto, aby si v ňom rokovaním zabezpečila svoje postavenie.

185. Preto treba zamietnuť jej argumentáciu, podľa ktorej sa na týchto diskusiách zúčastnila len preto, aby týchto pôvodných – a budúcich – partnerov v rámci kartelu zmiatla, a že predloží alternatívne prijateľné vysvetlenie rôznych dokumentov, ktoré Komisia použila na preukázanie jej účasti na porušení počas prechodného obdobia.

186. Tento záver navyše nijako nespochybňujú rôzne dôkazy – [ dôverné ] –, o ktoré sa žalobkyňa na podporu svojho tvrdenia opiera.

187. Tieto rôzne dokumenty totiž bezpochyby preukazujú, že MRI v máji 2000 plne vstúpila do kartelu, avšak nepopierajú, že počas predchádzajúcich rokoch jej konania smerovali k opätovnému vstúpeniu do kartelu.

188. Argumentáciu žalobkyne treba preto v zostávajúcej časti zamietnuť.

c) O existencii pokračujúceho porušenia

189. Žalobkyňa v podstate popiera, že porušenie v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 pokračovalo, pričom zastáva názor, že ak by sa za toto obdobie mali vo vzťahu k nej uviesť porušenia, išlo by o samostatné porušenia, ktoré sa neviažu na predchádzajúce a neskoršie obdobia, a ďalej, že porušenie v období od 13. mája 1997 do 9. mája 2000 pokračovalo, pričom sa nezúčastnila na diskusiách s protisúťažným cieľom, ale naopak, aby sa bránila proti prípadným odvetným opatreniam zo strany ostatných členov kartelu, a že Komisia v nijakom prípade nemôže konštatovať existenciu pokračujúceho porušenia a zároveň zníženú činnosť z dôvodu krízovej situácie medzi členmi kartelu, ktorá ju navyše viedla k tomu, aby za toto obdobie pokutu neuložila.

O pojme pokračujúce porušenie a opakované porušenie

190. Podľa článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 premlčacia lehota začína plynúť odo dňa, keď došlo k spáchaniu porušenia. V prípade pokračujúceho alebo opakovaného porušovania však začína premlčacia lehota plynúť odo dňa ukončenia porušovania.

191. Judikatúra v tejto súvislosti spresnila, že vo väčšine prípadov sa existencia protisúťažného postupu alebo dohody musí vyvodiť z určitého množstva zhodných okolností a nepriamych dôkazov, ktoré – posudzované ako celok – môžu v prípade neexistencie iného prijateľného vysvetlenia predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže. Takéto nepriame dôkazy a zhodné okolnosti, ak sa posúdia ako celok, umožňujú odhaliť nielen existenciu protisúťažných správaní a dohôd, ale aj dĺžku pokračujúceho protisúťažného správania a obdobie, počas ktorého sa dohoda uzavretá v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže uplatňovala (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 57, a z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, C‑105/04 P, Zb. s. I‑8725, body 94 až 96 a tam citovanú judikatúru).

192. Okrem toho také porušenie článku 81 ods. 1 ES môže vyplývať nielen z jednotlivého aktu, ale aj zo skupiny aktov alebo dokonca z pokračujúceho správania. Proti tomuto výkladu nemožno namietať, pretože jedna alebo viaceré zložky tejto skupiny aktov alebo tohto pokračujúceho správania by taktiež mohli samy osebe, zohľadňované jednotlivo, predstavovať porušenie uvedeného ustanovenia. Pokiaľ rôzne činnosti zapadajú do „celkového plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vnútri spoločného trhu, Komisia je oprávnená za tieto činnosti vyvodzovať zodpovednosť v závislosti od účasti na porušení posudzovanom ako celok. (rozsudky Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 258, a z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, už citovaný v bode 191 vyššie, bod 110).

193. Pokiaľ ide o chýbajúci dôkaz o existencii dohody počas určitých stanovených období alebo minimálne o realizácii tejto dohody podnikom počas daného obdobia, treba pripomenúť, že skutočnosť, že takýto dôkaz nebol predložený za určité stanovené obdobia, nebráni tomu, aby sa porušenie chápalo ako existujúce počas celého obdobia dlhšieho než toto obdobie, pokiaľ by takýto záver vyplýval z objektívnych a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov. V rámci porušenia trvajúceho niekoľko rokov skutočnosť, že k prejavom kartelu dôjde v rozličných obdobiach, ktoré môžu byť oddelené kratšími alebo dlhšími časovými intervalmi, nemá vplyv na existenciu tohto kartelu, pokiaľ rôzne činnosti tvoriace toto porušenie majú jediný cieľ a spadajú do rámca porušenia, ktoré má jednotný a pokračujúci charakter (rozsudok Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, už citovaný v bode 191 vyššie, body 97 a 98; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 100 vyššie, bod 260).

194. Judikatúra v tejto súvislosti odkryla viacero kritérií relevantných na posúdenie jednotného charakteru porušenia, a to konkrétne zhodnosť cieľov dotknutých postupov (pozri v tomto zmysle rozsudok Technische Unie/Komisia, už citovaný v bode 102 vyššie, body 170 a 171, a rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Dansk Rørindustri/Komisia, T‑21/99, Zb. s. II‑1681, bod 67, a z 27. septembra 2006, Jungbunzlauer/Komisia, T‑43/02, Zb. s. II‑3435, bod 312), zhodnosť dotknutých výrobkov a služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Tokai Carbon a i./Komisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, neuverejnený v Zbierke, body 118, 119 a 124, a Jungbunzlauer/Komisia, už citovaný, bod 312), zhodnosť podnikov, ktoré sa na ňom zúčastnili (rozsudok Jungbunzlauer/Komisia, už citovaný, bod 312), a zhodnosť spôsobov jeho vykonania (rozsudok Dansk Rørindustri/Komisia, už citovaný, bod 68). Okrem toho sa na účely tohto preskúmania môžu zohľadniť zhodnosť fyzických osôb zapojených do kartelu zastupujúcich podniky a zhodnosť geografickej oblasti pôsobnosti dotknutých postupov.

195. Na základe judikatúry tak Komisia môže dospieť k záveru, že porušenie – alebo účasti podniku na porušení – sa neprerušilo, hoci nemá dôkazy o porušení počas určitých konkrétnych období, pokiaľ rôzne činnosti tvoriace toto porušenie majú jediný cieľ a spadajú do rámca jediného a pokračujúceho porušenia, pričom takýto záver musí vyplývať z objektívnych a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov preukazujúcich existenciu spoločného plánu.

196. Ak sú tieto podmienky splnené, pojem pokračujúce porušenie umožňuje Komisii uložiť pokutu za celé zohľadnené obdobie trvania porušenia a stanovuje moment, od ktorého začína bežať premlčacia lehota, teda deň, keď sa pokračujúce porušenie skončilo.

197. Podniky obvinené z tajnej dohody však môžu túto domnienku vyvrátiť uvedením nepriamych alebo priamych dôkazov preukazujúcich, že porušenie – alebo ich účasť na porušení – počas tých istých období, naopak, nepokračovalo.

198. Okrem toho pojem opakované porušovanie je pojmom odlišným od pojmu pokračujúce porušenie (pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 19. mája 2010, IMI a i./Komisia, T‑18/05, Zb. s. II‑1769, body 96 a 97), pričom toto rozlišovanie bolo navyše potvrdené použitím spojky „alebo“ v článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1/2003.

199. Pokiaľ možno preukázať, že účasť podniku na porušení sa prerušila a že porušenie, ktorého sa podnik dopustil pred týmto prerušením a po ňom, má rovnaké charakteristiky, ktoré treba posúdiť najmä vzhľadom na zhodnosť cieľov predmetných postupov, dotknutých výrobkov, podnikov zapojených do tajnej dohody, základných spôsobov jeho vykonávania, fyzických osôb zastupujúcich jednotlivé podniky a napokon na geografickú oblasť pôsobnosti uvedených postupov, predmetné porušenie sa musí kvalifikovať ako jediné a opakované.

200. Komisia v tomto prípade nemôže uložiť pokutu za obdobie, počas ktorého bolo porušenie prerušené.

201. Navyše podľa ustanovení článku 25 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1/2003 dĺžka prerušenia nemôže prekročiť päť rokov, v takom prípade by totiž uloženie pokuty za obdobie trvania porušenia pred týmto prerušením bolo premlčané.

O existencii pokračujúceho porušenia v prejednávanej veci

202. V dôsledku toho treba určiť, či bola Komisia za takých podmienok oprávnená konštatovať vo vzťahu k žalobkyni existenciu pokračujúceho porušenia za obdobia od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007.

203. Treba pripomenúť, že v prejednávanej veci z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že podniky, ktorých sa toto rozhodnutie týka, sa často odlišným spôsobom zúčastnili na porušení, ktoré spočívalo v rozdelení zákaziek vo verejných súťažiach, v určovaní cien, v určovaní kvót, v stanovení predajných podmienok, v geografickom rozdelení trhu a vo výmene citlivých informácií týkajúcich sa cien, objemov predaja a verejných súťaží na svetovom trhu s morskými palivovými hadicami.

204. V tejto súvislosti treba uviesť, že existencia spoločného plánu je v napadnutom rozhodnutí jasne stanovená. Tento spoločný plán vyplýva zo zhodnosti cieľov predmetných postupov pred prechodným obdobím a po ňom, dotknutých výrobkov, podnikov, ktoré sa na ňom zúčastnili, hlavných postupov jeho vykonania, zapojených fyzických osôb konajúcich na účet podnikov a napokon zo zhodnosti geografickej oblasti pôsobnosti uvedených postupov.

205. Vzhľadom na to, že správanie malo navyše za cieľ odstrániť rozdiely medzi členmi kartelu a obnoviť kartel počas prechodného obdobia, ktoré vyplývajú z dokumentov poskytnutých žalobkyňou a sú analyzované v bodoch 177 až 180 vyššie, musia sa preto považovať za neoddeliteľnú súčasť spoločného plánu sledovaného členmi kartelu.

206. Žalobkyňa, ktorá bola navyše v tejto súvislosti vypočutá na pojednávaní, nepopiera, že sa na porušení zúčastnila v období od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a potom v období od 9. mája 2000 do 2. mája 2007.

207. Žalobkyňa síce uvádza, že ide o odlišné porušenia, ktoré nemožno kvalifikovať ako pokračujúce alebo opakované porušenie, čo potvrdila na pojednávaní, treba však zastávať názor, že existencia spoločného plánu jasne vyplýva z napadnutého rozhodnutia, a to vzhľadom na to, že v období rokov 1986 – 2007 existovala zhodnosť cieľov predmetných postupov, dotknutých výrobkov, podnikov, ktoré sa na ňom zúčastnili, hlavných postupov jeho vykonania, zapojených fyzických osôb na účet podnikov a napokon zhodnosť geografickej oblasti pôsobnosti uvedených postupov.

208. Navyše je preukázané, že žalobkyňa 3. septembra 1996 opätovne vstúpila do kartelu a na porušení sa zúčastnila do 13. mája 1997 (pozri bod 147 a nasl. vyššie) a že bola aktívnou účastníčkou diskusií konaných v prechodnom období, ktorých cieľom bolo obnovenie kartelu a jej opätovné vstúpenie do tohto kartelu (pozri bod 181 a nasl. vyššie).

209. Všeobecný súd navyše zamietol alternatívne vysvetlenia, ktoré žalobkyňa uviedla v súvislosti so svojím správaním počas tohto obdobia (pozri bod 181 a nasl. vyššie).

210. Komisia okrem toho pripúšťa a z článku 1 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že žalobkyňa prerušila svoju účasť na karteli v období od 1. augusta 1992 do 3. septembra 1996.

211. Komisia síce konštatovala, že MRI sa dopustila pokračujúceho porušenia, zároveň však konštatovala, že jej účasť na karteli bola v období od 1. augusta 1992 do 3. septembra 1996 prerušená.

212. Komisia sa pritom nedopustila pochybenia, keď konštatovala, že žalobkyňa sa na karteli zúčastnila počas dvoch odlišných období, keď dochádzalo k porušeniu, a to od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007.

213. Nesprávne posúdenie Komisie uvedené v bode 211 vyššie preto nemá nijaký vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia, keďže Komisia mohla konštatovať, že porušenie, ktorého sa dopustila žalobkyňa, bolo opakovaným porušením v zmysle článku 25 nariadenia č. 1/2003 – obe obdobia, keď dochádzalo k porušeniu, sa totiž vyznačujú existenciou spoločného plánu (pozri body 203 a 204 vyššie) – a že prerušenie účasti MRI na porušení v období od 1. augusta 1992 do 3. septembra 1996 bolo kratšie ako päť rokov (pozri bod 201 vyššie).

214. Na záver, keďže treba konštatovať, že porušenie spáchané v období od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 nebolo premlčané, prvý žalobný dôvod, ktorý je v podstate založený na tom, že Komisia nemohla konštatovať, že došlo k premlčaniu porušenia, sa musí zamietnuť. Rovnako treba zamietnuť výhradu založenú na nedostatku dôvodnosti, keďže z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že žalobkyňa sa zúčastnila na karteli v priebehu dvoch odlišných období, keď dochádzalo k porušeniu, a to v obdobiach od 1. apríla 1986 do 1. augusta 1992 a od 3. septembra 1996 do 2. mája 2007.

215. Ďalej argumentácia, ktorú žalobkyňa uviedla na podporu svojho druhého žalobného dôvodu, týkajúca sa premlčania obdobia od 3. septembra 1996 do 9. mája 2000, keď dochádzalo k porušeniu, sa tiež musí zamietnuť, lebo je preukázané, že od 3. septembra 1996 opätovne vstúpila do kartelu a že sa počas prechodného obdobia zúčastnila na diskusiách smerujúcich k obnoveniu kartelu a k určeniu jej postavenia v rámci neho.

216. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že prvá, druhá a tretia časť druhého žalobného dôvodu sa musí zamietnuť v rozsahu, v akom v nich žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia poskytla nesprávny výklad dôkazov, ktoré mala k dispozícii, a nepredložila dôkaz o jej účasti na karteli za obdobie od 3. septembra 1996 do 9. mája 2000, a ďalej, že neposkytla prijateľné alternatívne vysvetlenie dôkazov uvedených Komisiou, ako aj jej správania počas tohto obdobia.

d) O dôvodnosti ostatných častí druhého žalobného dôvodu

217. Pokiaľ ide o argumentáciu, ktorú žalobkyňa uviedla v rámci druhej časti svojho druhého žalobného dôvodu, podľa ktorej Komisia mala preukázať jej účasť na novom porušení, keďže porušenie pred rokom 1992 bolo premlčané, a že Komisia nemohla v tomto ohľade konštatovať existenciu pokračujúceho porušenia od 1. apríla 1986, treba navyše pripomenúť, že Komisia sa nedopustila porušenia, keď konštatovala, že žalobkyňa sa zúčastnila na karteli počas dvoch nepochybne odlišných období, keď dochádzalo k porušovaniu, v priebehu ktorých sa pritom zúčastnila na spoločnom pláne, ktorý spočíval v zhodnosti cieľov predmetných postupov pred prechodným obdobím a po ňom, dotknutých výrobkov, podnikov, ktoré sa na ňom zúčastnili, hlavných postupov jeho vykonania, zúčastnených fyzických osôb konajúcich na účet podnikov a napokon v zhodnosti geografického rozsahu pôsobnosti uvedených postupov (pozri body 203 a 204 vyššie). Žalobkyňa teda nesprávne tvrdí, že sa zúčastnila na novom porušení, a preto sa jej argumentácia musí zamietnuť.

218. Pokiaľ ide o argumentáciu, ktorú žalobkyňa uvádza na podporu tretej časti druhého žalobného dôvodu, podľa ktorej Komisia nepreukázala, že jej správanie v období od 3. septembra 1996 do 9. mája 2000 bolo úzko spojené s uskutočnením súhrnu protisúťažných účinkov plánovaných ostatnými porušovateľmi v rámci spoločného plánu sledujúceho jediný cieľ, treba konštatovať, že tým, že sa žalobkyňa 3. septembra 1996 pripojila ku koordinácii v rámci kartelu a pri tejto príležitosti získala časť zákazky „Sumed“, a ďalej tým, že sa aktívne zúčastnila na kontaktoch smerujúcich k obnoveniu kartelu počas prechodného obdobia, je jasne preukázané, že bola úzko spojená s uskutočnením súhrnu protisúťažných účinkov spoločného plánu zamýšľaného ostatnými porušovateľmi. Jej argumentácia sa preto musí zamietnuť.

219. Rovnako treba zamietnuť argumentáciu, ktorú žalobkyňa uviedla v rámci štvrtej časti druhého žalobného dôvodu, podľa ktorej bola sankcionovaná len za obdobie od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997, pričom jej správanie bolo počas prechodného obdobia rovnaké, a že toto rozdielne zaobchádzanie je okrem toho nedôvodné. Z predchádzajúcich úvah totiž vyplýva, že žalobkyňa sa v období od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 znovu stala účastníčkou kartelu, keď získala časť zákazky vo verejnej súťaži „Sumed“ v nadväznosti na jej koordináciu s ostatnými členmi kartelu v tomto ohľade a počas prechodného obdobia sa zúčastnila na kontaktoch smerujúcich k obnoveniu kartelu a k rokovaniu o jej postavení v rámci neho. Ide teda o odlišné správanie, ktoré odôvodňuje rozhodnutie Komisie uložiť pokutu za obdobie od 3. septembra 1996 do 13. mája 1997 a neuložiť ju za prechodné obdobie.

220. Navyše tento záver vôbec nie je spochybnený argumentáciou žalobkyne, podľa ktorej nebola za obdobie od mája 1999 do mája 2000 sankcionovaná, zatiaľ čo ostatným členom kartelu bola sankcia uložená, a tento rozdiel je odôvodnený tým, že aktívne opätovne vstúpila do kartelu až o rok neskôr než ostatní členovia kartelu, a obnovila s nimi svoje kontakty, aby si znovu vyjednala podmienky svojej účasti.

221. V dôsledku toho je potrebné celú štvrtú časť druhého žalobného dôvodu zamietnuť.

222. Pokiaľ ide o piatu časť druhého žalobného dôvodu, v rámci ktorej žalobkyňa v podstate tvrdí, že protiprávne skutočnosti v období rokov 1996 – 2000 sú odlišné od protiprávneho správania, ku ktorému došlo v rámci samotného kartelu, a musí sa teda sankcionovať rozdielne, za predpokladu, že sa nepremlčalo, treba odkázať na posúdenia uvedené v bodoch 123 až 187 a 202 až 214 vyššie, a preto zamietnuť tak argumentáciu žalobkyne vo veci samej, ako aj výhradu založenú na nedostatku odôvodnenia.

223. Na záver je preto potrebné zamietnuť prvý a druhý žalobný dôvod.

C – O treťom žalobnom dôvode, založenom na viacerých pochybeniach pri stanovení výšky pokuty, na porušení zásady proporcionality, zásady primeranosti sankcie, zásady rovnosti zaobchádzania, zásady ochrany legitímnej dôvery a na nedostatku odôvodnenia

224. Na úvod treba pripomenúť, že zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne a rozdielne situácie neposudzovali rovnako, pokiaľ takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené (pozri rozsudok Súdneho dvora z 3. mája 2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Zb. s. I‑3633, bod 56 a tam citovanú judikatúru).

225. Okrem toho zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa. Pri výpočte pokút sa závažnosť porušení musí stanoviť v závislosti od viacerých okolností a žiadnej z nich nemožno pripísať neprimeranú dôležitosť v porovnaní s inými kritériami posúdenia. V tomto kontexte to znamená, že podľa zásady proporcionality musí Komisia pokutu stanoviť proporcionálne k okolnostiam, ktoré zohľadnila pri posúdení závažnosti porušenia, a uvedené okolnosti musí v tejto súvislosti uplatňovať koherentným a objektívne odôvodneným spôsobom (pozri rozsudky Všeobecného súdu Jungbunzlauer/Komisia, už citovaný v bode 194 vyššie, body 226 až 228 a tam citovanú judikatúru, a z 28. apríla 2010, Gütermann a Zwicky/Komisia, T‑456/05 a T‑457/05, Zb. s. II‑1443, bod 264).

226. Napokon v súlade s ustálenou judikatúrou právo dovolávať sa zásady ochrany legitímnej dôvery sa vzťahuje na každú osobu v situácii, keď inštitúcia Únie spôsobila vznik dôvodných očakávaní tým, že mu poskytla presné uistenia (rozsudky Súdneho dvora z 24. novembra 2005, Nemecko/Komisia, C‑506/03, neuverejnený v Zbierke, bod 58, a z 18. júla 2007, AER/Karatzoglou, C‑213/06 P, Zb. s. I‑6733, bod 33). Bez ohľadu na formu oznámenia sú takýmito uisteniami tie informácie, ktoré sú presné, zhodujú sa a neviažu sa na splnenie žiadnej podmienky [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisia, C‑47/07 P, Zb. s. I‑9761, body 34 a 81].

1. O prvej časti tretieho žalobného dôvodu, založenej na nesprávnom posúdení závažnosti porušenia a na porušení zásady rovnosti zaobchádzania

a) Napadnuté rozhodnutie

227. Z odôvodnení 437 až 445 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia použila percentuálnu sadzbu vo výške 25 % príslušných predajov na účely stanovenia základnej výšky pokuty v závislosti od závažnosti porušenia.

b) Tvrdenia účastníkov konania

228. Žalobkyňa zastáva názor, že použitie percentuálnej sadzby vo výške 25 % príslušných predajov na účely stanovenia základnej sumy pokuty v závislosti od závažnosti porušenia je nesprávne a neodôvodnené, pretože Komisia ju tým, že takto postupovala, diskriminujúcim spôsobom prirovnala k ostatným výrobcom, lebo podľa jej názoru je závažnosť porušenia, ktorého sa dopustila, omnoho nižšia než závažnosť porušenia, ktorého sa dopustili ostatné podniky.

229. Z judikatúry tak podľa nej vyplýva, že v záujme dodržania zásad rovnosti zaobchádzania a primeranosti sankcie Komisia nemôže upustiť od preskúmania faktorov, ktoré majú za následok odlišné posúdenie závažnosti porušenia pripisovaného každému z podnikov, čo znamená, že musí určiť pokutu s primeraným ohľadom na osobitné okolnosti, ktoré odlišujú postavenie jedného podniku od postavenia ostatných podnikov. Komisia podľa jej názoru nevykonala nijaké posúdenie týkajúce rozdielu v miere a intenzite jej účasti na karteli, pričom v rozhodnutí pri viacerých príležitostiach uznala, že mala v rámci kartelu osobitné postavenie (napríklad v odôvodneniach 170, 187 a 211 až 214 napadnutého rozhodnutia).

230. Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nezohľadnila najmä skutočnosť, že na rozdiel od ostaných výrobcov nikdy nebola „vernou, nadšenou a dynamickou účastníčkou“ kartelu, ako to dosvedčuje skutočnosť, že sa dvakrát rozhodla ukončiť svoju účasť na karteli, že ako jediná vykonávala činnosti proti kartelu, že neustále bola vystavená nátlaku, vyhrážkam a odvetným opatreniam zo strany konkurentov a že jej okrem toho nemožno pripísať účasť na jedinom a komplexnom porušení za celé obdobie, ktoré Komisia zohľadnila.

231. Z toho podľa nej vyplýva, že Komisia porušila zásady proporcionality a rovnosti zaobchádzania, teda zásady, ktoré nemôžu byť eliminované usmerneniami o pokutách.

232. Komisia túto argumentáciu spochybňuje.

c) Posúdenie Všeobecného súdu

233. Žalobkyňa v podstate poukazuje na nesprávne posúdenie, ako aj na porušenie zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania.

234. Ako Komisia správne pripomína, podľa ustálenej judikatúry sa závažnosť porušenia určuje s ohľadom na viacero faktorov – ako sú konkrétne okolnosti veci, jej kontext a odstrašujúci dosah pokút –, vo vzťahu ku ktorým Komisia disponuje určitou mierou voľnej úvahy (rozsudok Súdneho dvora z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia, C‑328/05 P, Zb. s. I‑3921, bod 43).

235. Medzi faktory, na ktoré možno prihliadať pri posúdení závažnosti porušení, patrí správanie každého podniku, úloha každého z nich pri vytvorení kartelu, zisk, ktorý z neho mohli mať, ich veľkosť a hodnota dot