NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

EVGENI TANČEV

prednesené 3. apríla 2019 ( 1 )

Vec C‑722/17

Norbert Reitbauer,

Dolinschek GmbH,

B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs‑GmbH,

Elektrounternehmen K. Maschke GmbH,

Klaus Egger,

Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH

proti

Enricovi Casamassimovi

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bezirksgericht Villach (Okresný súd Villach, Rakúsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Právomoc a uznávanie a výkon rozsudkov v občianskych a obchodných veciach – Osobitná právomoc – Článok 24 body 1 a 5 – Rozdelenie výťažku zo súdom nariadenej dražby – Námietkové konanie – Článok 7 bod 1 písm. a) – Pojem ‚zmluvné veci‘ – Odporovacia žaloba“

1. Tento návrh, ktorý predložil Bezirksgericht, Villach (Okresný súd Villach, Rakúsko), sa týka výkladu článkov 7 a 24 nariadenia (EÚ) č. 1215/2012 ( 2 ) v rámci rakúskeho „námietkového konania“, ktoré, ako bude vidno, v tejto veci v podstate predstavuje actio pauliana (najmä na účely článku 7 uvedeného nariadenia).

2. Podľa všetkého približne v roku 150 až 125 p. n. l. prétor Paulus po prvýkrát povolil žalobu, ktorá umožnila veriteľovi napadnúť všetky úkony, ktoré podvodne vykonal dlžník na úkor daného veriteľa; táto žaloba sa neskôr stala známou ako actio pauliana. ( 3 ) § 1167 písm. I francúzskeho Code Napoléon stanovuje prvé kodifikované pravidlo týkajúce sa action paulienne a uvádza, že veritelia „peuvent aussi, en leur nom personnel, attaquer les actes faits par leur débiteur en fraude de leurs droits“ ( 4 ).

3. Tento návrh bol podaný v rámci ‚námietkového konania‘ upraveného v § 232 Exekutionsordnung (rakúsky exekučný zákon, ďalej len ‚EO‘) v spore, ktorý vznikol vo vzťahu k rozdeľovaniu výťažku zo súdom nariadenej dražby domu. Stranami žaloby sú obchodníci Norbert Reitbauer, Dolinschek GmbH, B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs‑GmbH, Elektrounternehmen K. Maschke GmbH, Klaus Egger a Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH (ďalej len ‚žalobcovia‘) na jednej strane a Dr. Enrico Casamassima (právnik, ďalej len ‚žalovaný‘) na strane druhej. Žalobcovia tvrdia, že ich nárok na výťažok z predaja má prednosť pred nárokom žalovaného a že rakúsky súd má právomoc podľa prepracovaného znenia nariadenia Brusel I.

4. Napriek tomu, že vnútroštátny súd predložil prejudiciálne otázky vo vzťahu k článku 24 bodoch 1 a 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, dospel som k záveru, že právny základ právomoci vnútroštátneho súdu v prejednávanej veci môže zabezpečiť skôr článok 7 uvedeného nariadenia.

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Prepracované znenie nariadenia Brusel I

5. Kapitola II tohto nariadenia s nadpisom ‚Právomoc‘ obsahuje najmä oddiel 1 („Všeobecné ustanovenia“) a oddiel 2 („Osobitná právomoc“). Článok 4 ods. 1 nachádzajúci sa v oddiele 1 stanovuje, že „ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu“.

6. Podľa článku 7 bodu 1 písm. a) nachádzajúceho sa v oddiele 2 toho istého nariadenia „osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v inom členskom štáte… v zmluvných veciach na súdoch podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby“.

7. Článok 24 body 1 a 5 stanovujú: „Výlučnú právomoc majú tieto súdy členského štátu bez ohľadu na bydlisko účastníkov: 1. v konaniach, ktorých predmetom sú vecné práva k nehnuteľnosti alebo nájom nehnuteľnosti, súdy členského štátu, v ktorom sa táto nehnuteľnosť nachádza. … 5. v konaniach týkajúcich sa výkonu rozsudku súdu členského štátu, v ktorom sa rozsudok vykonal alebo sa má vykonať.“

B. Rakúske právo

8. Pokiaľ ide o povahu námietkového konania podľa § 232 EO, rozdelenie výťažku z povinnej dražby nehnuteľnosti musí byť dohodnuté na ústnom pojednávaní; na tento účel sa od veriteľov požaduje, aby prihlásili svoje pohľadávky na výťažok z rozdelenia a poskytli listinné dôkazy. Počas pojednávania sa skúma správnosť a poradie pohľadávok. Veritelia a dlžník môžu namietať proti zisteniu pohľadávok. Námietka môže byť založená na správnosti, v určitých prípadoch na dni splatnosti, celej pohľadávky alebo častí pohľadávky, na ručení nehnuteľnosti a na poradí v katastri nehnuteľností, a tiež najmä na platnosti nadobudnutého záložného práva.

9. Pokiaľ je to v prejednávanej veci relevantné, Anfechtungsordnung (rakúsky odporovací poriadok, ktorý je rakúskym právnym predpisom týkajúcim sa odporovacej žaloby, ďalej len ‚AnfO‘) stanovuje, že veriteľ má právo odporovať, ak vykonávacie konanie proti majetku dlžníka nepokrylo alebo by nepokrylo pohľadávky veriteľa v plnom rozsahu a odporovacie konanie ponúka vyhliadku, že pohľadávky budú splnené. Odporovacie konanie je možné iniciovať z dôvodu podvodných úmyslov alebo rozptýlenia majetku, vrátane akýchkoľvek bezplatných predajov. Ak dlžník vykoná právny úkon s úmyslom znevýhodniť svojich veriteľov a druhá strana má o takomto úmysle vedomosť, lehota na napadnutie tohto úkonu je 10 rokov, vo všetkých ostatných prípadoch 2 roky. Napadnutie úkonu nie je vylúčené z toho dôvodu, že pre úkon, ktorý má byť napadnutý, bol vydaný súdne vykonateľný nástroj alebo že tento úkon bol spôsobený formou vymáhania.

II. Spor vo vnútroštátnom konaní a prejudiciálne otázky

10. V prejednávanej veci sa Súdnemu dvoru predkladá otázka, či súdne konanie, ktoré sa v EO označuje ako ‚námietkové konanie‘, spadá do rozsahu pôsobnosti článku 24 ods. 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, ak sa týka sporu medzi navzájom si konkurujúcimi veriteľmi, týkajúceho sa rozdelenia výťažku zo súdom nariadenej dražby domu.

11. Presnejšie povedané, vnútroštátny súd kladie prejudiciálnu otázku v kontexte, v ktorom sa v rámci „námietkového konania“ tvrdí, že pohľadávka veriteľa A (žalovaný pán Casamassima), ktorá vyplýva zo zmluvy o úvere zabezpečenej záložným právom a ktorá konkuruje protipohľadávke veriteľov B (žalobcovia Reitbauer a i.), je neúčinná z dôvodu (neoprávneného) prednostného zaobchádzania s veriteľom A. Táto námietka je podobná tej, ktorá je v rakúskom práve známa ako actio pauliana (Anfechtungsklage).

12. V prípade zápornej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku sa vnútroštátny súd pýta, či rovnaké námietkové konanie spadá pod článok 24 bod 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I.

13. Na základe toho, čo je uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je skutkové okolnosti možno zhrnúť takto.

14. Žalovaný a Isabel C. (ďalej len ‚dlžníčka‘) majú pobyt v Ríme v Taliansku a žili spolu, aspoň do jari 2014. V roku 2010 kúpili dom v rakúskom Villachu; dlžníčka bola zapísaná do katastra nehnuteľností ako jediný vlastník. Vnútroštátne rozhodnutie bez uvedenia bližších informácií uvádza, že medzi dlžníčkou a žalobcami boli uzavreté zmluvy na rozsiahle renovačné práce, ktoré boli uzavreté s „účasťou“ žalovaného.

15. Keďže náklady na renovačné práce výrazne prekročili pôvodný rozpočet, vykonávanie platieb žalobcom bolo pozastavené. Od roku 2013 boli teda žalobcovia stranami súdnych konaní v Rakúsku proti dlžníčke; na začiatku roka 2014 bol vydaný prvý rozsudok v prospech žalobcov, po ktorom nasledovali ďalšie rozsudky. Dlžníčka sa proti týmto rozsudkom odvolala.

16. Dňa 7. mája 2014 dlžníčka v Taliansku pred súdom v Ríme uznala pohľadávku žalovaného voči nej v súvislosti so zmluvou o úvere vo výške 349772,95 eura ( 5 ) a zaviazala sa mu zaplatiť túto sumu do piatich rokov na základe súdneho zmieru. Okrem toho sa dlžníčka zaviazala, že na účely zabezpečenia pohľadávky žalovaného nechá na dom vo Villachu (Rakúsko) zapísať záložné právo.

17. Dňa 13. júna 2014 rakúsky notár vystavil vo Viedni podľa rakúskeho práva (ďalšie) osvedčenie o uznaní dlhu a osvedčenie o záložnom práve (ďalej len záložné právo 1). Na základe tohto osvedčenia bolo 18. júna 2014 zriadené záložné právo na dom vo Villachu.

18. Rozsudky v prospech žalobcov sa stali vykonateľnými až po tomto dátume. Záložné práva na dom dlžníčky zriadené v prospech žalobcov, ktoré boli získané formou súdneho vykonávacieho konania (záložné právo 2), majú teda nižšie poradie ako zmluvné záložné právo 1 zriadené v prospech žalovaného.

19. Dňa 3. septembra 2015 súd v Ríme potvrdil, že súdny zmier zo 7. mája 2014 predstavuje európsky exekučný titul. ( 6 )

20. Na vykonanie záložného práva žalovaný požiadal vo februári 2016 vnútroštátny súd [Bezirksgericht Villach (Okresný súd Villach)] o vydanie príkazu proti dlžníčke, ktorým sa vyžaduje povinná dražba domu vo Villachu. Dom bol na jeseň 2016 vydražený za 280000 eur. Poradie zápisov do katastra nehnuteľností ukazuje, že celý výťažok by prináležal viac‑menej žalovanému, a to pre záložné právo 1 (zapísané podľa rakúskeho práva v júni 2014).

21. Aby tomu zabránili, žalobcovia v júni 2016 podali actio pauliana (Anfechtungsklage) na Landesgericht Klagenfurt (Krajinský súd Klagenfurt, Rakúsko) proti žalovanému a dlžníčke. Žaloba bola týmto súdom zamietnutá „z dôvodu chýbajúcej medzinárodnej právomoci vzhľadom na bydlisko [dlžníčky a žalovaného]“ mimo Rakúska. V júli 2017 sa toto rozhodnutie stalo právoplatným.

22. Žalobcovia zároveň podali na vnútroštátnom súde [Bezirksgericht Villach (Okresný súd Villach)] na pojednávaní, ktoré sa konalo 10. mája 2017, námietku týkajúcu sa rozdelenia výťažku z povinnej dražby a následne iniciovali proti žalovanému námietkové konanie tak, ako je stanovené v EO.

23. V rámci tohto námietkového konania sa žalobcovia domáhajú určenia, že rozhodnutie týkajúce sa vyplatenia sumy vo výške 279980,43 eura žalovanému bolo právne neúčinné v rozsahu, v akom: (i) dlžníčka mala voči žalovanému pohľadávky na náhradu škody ( 7 ) minimálne v rovnakej výške, v akej bola pohľadávka vyplývajúca zo zmluvy o úvere, s tým dôsledkom, že pohľadávka už neexistovala (tvrdia, že dlžníčka potvrdila, že žalovaný zadal objednávky žalobcom bez jej vedomia a súhlasu), a (ii) osvedčenie o zadlženosti a osvedčenie o záložnom práve z júna 2014 boli vyhotovené iba formálne s cieľom predísť a zabrániť žalobcom iniciovať akékoľvek vykonávacie konanie vo vzťahu k domu.

24. Žalovaný uplatnil námietku nedostatku právomoci proti námietkovému konaniu. Žalobcovia tvrdia, že vnútroštátny súd má právomoc podľa článku 24 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I.

25. Za týchto okolností Bezirksgericht, Villach (Okresný súd Villach) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru na zodpovedanie tieto prejudiciálne otázky: „[1.] Má sa článok 24 bod 5 [prepracovaného znenia nariadenia Brusel I] vykladať v tom zmysle, že žaloba týkajúca sa námietky vznesenej v prípade nesúhlasu s rozvrhom výťažku súdnej dražby, stanovená v § 232 [Exekučného poriadku], spadá do pôsobnosti tohto ustanovenia, a to aj vtedy, ak sa žaloba záložného veriteľa proti inému záložnému veriteľovi a) zakladá na námietke, že jeho pohľadávka z pôžičky zabezpečená záložným právom z dôvodu vzájomnej pohľadávky dlžníka na náhradu škodu už neexistuje, a b) okrem toho, rovnako ako odporovacia žaloba, zakladá aj na námietke, že zriadenie záložného práva na zabezpečenie pohľadávky z pôžičky je z dôvodu zvýhodnenia veriteľa neúčinné? [2.] Ak bude odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku záporná: Má sa článok 24 bod 1 [prepracovaného znenia nariadenia Brusel I] vykladať v tom zmysle, že žaloba týkajúca sa námietky vznesenej v prípade nesúhlasu s rozvrhom výťažku súdnej dražby, stanovená v § 232 [Exekučný poriadok], spadá do pôsobnosti tohto ustanovenia, a to aj vtedy, ak sa žaloba záložného veriteľa proti inému záložnému veriteľovi a) zakladá na námietke, že jeho pohľadávka z pôžičky zabezpečená záložným právom z dôvodu vzájomnej pohľadávky dlžníka na náhradu škodu už neexistuje, a b) okrem toho, rovnako ako odporovacia žaloba, zakladá aj na námietke, že zriadenie záložného práva na zabezpečenie pohľadávky z pôžičky je z dôvodu zvýhodnenia veriteľa neúčinné?“

26. Písomné pripomienky predložili Súdnemu dvoru žalobcovia, žalovaný, portugalská a švajčiarska vláda a Európska komisia. Na pojednávaní 16. januára 2019 predniesli vyššie uvedení účastníci konania, s výnimkou dvoch uvedených vlád, prednesy.

III. Analýza

A. Zhrnutie vyjadrení strán

27. Žalobcovia v podstate tvrdia, že pre konania týkajúce sa výkonu rozsudkov podľa článku 24 bodu 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, resp. ak to nie je možné, podľa článku 24 bodu 1 uvedeného nariadenia je možné dovolávať sa súdnej právomoci okrem iného aj z toho dôvodu, že námietkové konanie je priamou väzbou na vykonávacie konanie.

28. Žalovaný v podstate namieta, že článok 24 bod 5 uvedeného nariadenia sa na predmetnú žalobu neuplatňuje. Tvrdí, že žalobe chýba priama väzba na oficiálne opatrenie v rámci výkonu; žiada sa o vecné preskúmanie záložného práva zriadeného v prospech žalovaného. Podaná žaloba je svojou povahou rovnocenná actio pauliana a Súdny dvor už v minulosti rozhodol, že táto právomoc sa neuplatňuje na actio pauliana. ( 8 ) To sa preto musí uplatňovať aj v prípade, ak sa actio pauliana uplatňuje formou námietky proti rozdeleniu a následnému námietkovému konaniu. Okrem toho článok 24 bod 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I sa neuplatňuje, pretože v námietkovom konaní chýba väzba na miesto predmetného domu (námietkové konanie sa uskutočnilo až po vydražení nehnuteľného majetku súdom).

29. Portugalská vláda a Komisia v podstate tvrdia, že z rozsudkov zo 4. júla 1985, AS Autoteile (220/84, EU:C:1985:302); z 10. januára 1990, Reichert a Kockler (ďalej len Reichert I, C‑115/88, EU:C:1990:3), a zo 16. novembra 2016Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881), vyplýva, že rozsah pôsobnosti článku 24 bodov 1 a 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I sa nevzťahuje na predmetné námietkové konanie v tejto veci.

30. Švajčiarska vláda v podstate tvrdí, že námietkové konanie je súčasťou rámca vykonávacích konaní, a preto spadá do pôsobnosti článku 24 bodu 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I. Ak by sa táto žaloba tiež považovala za actio pauliana, v takom prípade by sa otázka právomoci musela posudzovať samostatne. Vzhľadom na kladnú odpoveď na prvú otázku sa táto vláda domnieva, že druhá otázka je iba teoretická.

B. Posúdenie

1. Úvodné poznámky

31. Po prvé žalovaný vo svojich pripomienkach navrhol, aby Súdny dvor zodpovedal ďalšiu prejudiciálnu otázku. Tejto žiadosti nemožno vyhovieť v rozsahu, v akom je na zistenie a posúdenie skutkového stavu prejednávanej veci a na výklad a uplatňovanie vnútroštátneho práva príslušný výlučne vnútroštátny súd. ( 9 ) Strany konania nemôžu meniť obsah otázok, ktoré sa vnútroštátny súd rozhodne predložiť Súdnemu dvoru, ( 10 ) a Súdnemu dvoru neprináleží skúmať ďalšie prejudiciálne otázky predložené stranami konania vnútroštátneho konania. ( 11 ) Aj keď tieto strany môžu predkladať prejudiciálne otázky vnútroštátnemu súdu, tento nie je takýmito požiadavkami viazaný, keď predkladá prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru.

32. Po druhé sa zdá, že medzi stranami existuje určitý nesúhlas pokiaľ ide o to, čo predstavuje relevantné záložné právo v spore vo vnútroštátnom konaní. Zdá sa, že strany na pojednávaní tvrdili, že ide buď o dojednanie v Taliansku medzi žalovaným a dlžníčkou, alebo o akt, ktorý vypracoval rakúsky notár v súvislosti s týmto dojednaním. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však jasne vyplýva, že základom pre záložné právo k domu vo Villachu bolo osvedčenie o záložnom práve vystavené vo Viedni rakúskym notárom, ktorého stranami boli žalovaný a dlžníčka. Toto záložné právo bolo zriadené 18. júna 2014. Rozsudky v prospech žalobcov sa stali vykonateľnými až po tomto dátume. Dňa 3. septembra 2015 bolo potvrdené, že súdny zmier zo 7. mája 2014 predstavuje európsky exekučný titul, teda rok po zriadení záložného práva k domu.

33. Vnútroštátny súd v podstate vyzýva Súdny dvor, aby preskúmal, či by sa pravidlá výlučnej právomoci stanovené v článku 24 bodoch 1 a 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I mali určovať na základe funkcie žaloby ako celku alebo na základe skutočných a individuálne uplatnených námietok.

34. Ako vysvetlím v mojej nasledujúcej analýze, článok 24 body 1 a 5 uvedeného nariadenia sa v prejednávanej veci neuplatňuje. Dospel som však k záveru, že v tejto veci môže v skutočnosti poskytnúť právny základ pre právomoc vnútroštátneho súdu článok 7 bod 1 toho istého nariadenia.

2. Prvá prejudiciálna otázka (článok 24 bod 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I)

35. Tvrdím (rovnako ako Komisia), že považovať námietkové konanie ako celok za konanie týkajúce sa výkonu rozhodnutí by nebolo zlučiteľné s odchyľujúcim charakterom výlučnej právomoci upravenej v článku 24 bode 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, pretože obsah týchto konaní sa môže značne líšiť a môže zahŕňať veľmi rozdielne pohľadávky.

36. Je to tak najmä preto, že toto ustanovenie nesmie byť predmetom širšieho výkladu, ako to vyžaduje jeho cieľ (rozsudok Reichert II, C‑261/90, EU:C:1992:149, bod 25).

37. Je pravda, že žaloba vo vnútroštátnom konaní bola podaná v kontexte rozdelenia výťažku zo súdom nariadenej dražby a že konečným cieľom žalobcov je dosiahnuť splnenie ich pohľadávok z výťažku z tejto dražby. To však neznamená, že existuje automatická úzka väzba na „použitie sily, obmedzenie alebo exekúciu hnuteľného alebo nehnuteľného majetku s cieľom zabezpečiť účinné vykonanie rozsudkov a verejných listín“, ako to vyžaduje rozsudok Reichert II (C‑261/90, EU:C:1992:149, body 26 a 27), ako aj Jenardova správa. ( 12 )

38. Preto na účely zistenia takejto úzkej väzby (a výlučnej právomoci) je potrebné preskúmať každú jednotlivú pohľadávku. Inými slovami, v prejednávanej veci by sa malo odmietnuť všeobecne a abstraktne sa odvolávať na druh žaloby, pretože to je jediný spôsob, akým možno rešpektovať ducha a cieľ tejto výnimky.

a) Prvá námietka žalobcov

39. Žalobcovia tvrdia, že pohľadávka zo zmluvy o úvere, ktorá bola zabezpečená záložným právom, už neexistovala v dôsledku vzájomnej žaloby dlžníčky o náhradu škody. Overenie opodstatnenosti tejto námietky by však vyžadovalo, aby vnútroštátny súd vykonal preskúmanie, ktoré by sa výrazne odkláňalo od otázok týkajúcich sa vykonania súdom nariadenej dražby ako takej.

40. Takáto situácia by bola porovnateľná so situáciou skúmanou vo veci AS Autoteile ( 13 ), v ktorej Súdny dvor zamietol argument, že strana – v žalobe proti výkone podanej na súdoch zmluvného štátu, v ktorom sa má výkon rozhodnutia vykonať – sa dovoláva započítania medzi právom, ktorého výkon sa požaduje, a pohľadávkou, na ktorú by súdy tohto štátu nemali právomoc, ak by bola uplatnená nezávisle. Súdny dvor sa opieral o systém Dohovoru ( 14 ) a o odchyľujúci charakter jeho článku 16 a rozhodol, že predmetná žaloba je v rozpore s rozdelením právomocí medzi súdmi bydliska žalovaného a súdmi miesta výkonu.

41. Takáto situácia je porovnateľná so situáciou v prejednávanej veci, v ktorej má nárok na náhradu vzťah k dlhu, ktorý musí byť vykonaný, pri absencii medzinárodnej právomoci exekučného súdu, ak by bol tento protinárok uplatnený nezávisle (inými slovami, ak by bol predmetom nezávislej žaloby).

42. Rozšírenie medzinárodnej výlučnej právomoci na takúto vec – týkajúcu sa práv k dlhom alebo práv povahy občianskoprávnych deliktov na prvý pohľad nezávislých od konania o výkon rozhodnutia – by presahovalo rámec toho, čo vyžaduje cieľ predmetného ustanovenia.

43. Prvá námietka preto neodôvodňuje výlučnú právomoc vnútroštátneho súdu podľa článku 24 bodu 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I.

b) Druhá námietka žalobcov

44. Táto námietka sa týka notárskeho úkonu o uznaní dlhu z 13. júna 2014. V tejto súvislosti sa zdá, že žalobcovia namietajú voči dokumentom, na ktorom bola založená súdom nariadená dražba, ale nenamietajú voči samotnému spôsobu, akým orgány výkonu postupovali. Je preto možné poukázať na podobnosť s rozsudkom Reichert II (C‑261/90, EU:C:1992:149).

45. V bode 28 tohto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že žaloba, akou je napríklad action pauliana podľa francúzskeho práva, má nepochybne za cieľ chrániť záujmy veriteľov. „Cieľom však nie je dosiahnuť vydanie rozhodnutia v konaniach týkajúcich sa ‚použitia sily, obmedzenia alebo exekúcie hnuteľného alebo nehnuteľného majetku s cieľom zabezpečiť účinné vykonanie rozsudkov a verejných listín‘, a preto nespadá do pôsobnosti článku 16 ods. 5 Dohovoru“.

46. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy by sa mal článok 24 bod 5 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I (ktorý v podstate zodpovedá článku 16 ods. 5 Dohovoru) vykladať v tom zmysle, že námietkové konanie podľa § 232 EO ako také nespadá do pôsobnosti článku 24 bodu 5. Namiesto toho je potrebné preskúmať každú jednotlivú námietku. Námietky týkajúce sa neexistencie pohľadávky, ktorá je základom súdom nariadenej dražby a ktoré sa týkajú neúčinnosti zriadenia záložného práva pre túto pohľadávku na základe zmluvy o úvere, nemajú dostatočne úzku väzbu na odporovacie konanie (samotný vnútroštátny súd v bode 45 návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že by to tak mohlo byť) a nemôže odôvodniť výlučnú právomoc podľa článku 24 ods. 5.

3. Druhá prejudiciálna otázka (článok 24 ods. 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I)

47. V prípade zápornej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku sa vnútroštátny súd pýta, či výlučná právomoc môže byť založená na článku 24 bode 1.

48. Súhlasím s Komisiou, že tá istá argumentácia sa musí nevyhnutne vzťahovať aj na druhú prejudiciálnu otázku, keďže výlučná právomoc podľa článku 24 bodu 1 tiež predstavuje odchýlku od všeobecnej zásady.

49. Výnimočná povaha prísneho výkladu bola nedávno pripomenutá v rozsudku zo 16. novembra 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, body 27 až 34), v ktorom Súdny dvor v podstate rozhodol, že v situácii, keď žaloba vo vnútroštátnom konaní obsahuje niekoľko námietok, preskúmanie sa musí vykonať vo vzťahu ku každej námietke a nemalo by byť založené na druhu žaloby vo všeobecnosti.

50. Preto v súlade s argumentmi uvedenými v analýze prvej prejudiciálnej otázky (ktoré je v podstate možné preniesť do tejto časti) by preskúmanie podľa článku 24 bodu 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I malo byť založené na každej jednotlivej námietke.

51. Opäť sa odvolávam na vyššie uvedený rozsudok vo veci Schmidt (bod 34): „aby mal súd členského štátu, v ktorom sa nehnuteľná vec nachádza, právomoc, nestačí, aby sa žaloba týkala vecného práva k nehnuteľnému majetku alebo aby žaloba mala väzbu na nehnuteľný majetok“.

52. Žalobcovia žiadajú vydanie príkazu, aby sa (celý) výťažok zo súdom nariadenej dražby nevyplatil žalovanému. Podľa vnútroštátneho súdu je „hlavnou otázkou, či a do akej miery sa žalovaný veriteľ podieľa na rozdelení“. V tomto ohľade sa žaloba zakladá na dvoch výhradách: (i) voči podkladovom dlhu/pohľadávke – že pohľadávka zo zmluvy o úvere už neexistovala, a (ii) voči podkladovému záložnému právu – že záložné právo pre túto pohľadávku zo zmluvy o úvere bolo zriadené s úmyslom spáchať podvod.

a) Prvá námietka žalobcov

53. Z vyššie uvedenej argumentácie vyplýva, že prvá námietka nemá v prejednávanej veci vecnú povahu, pretože ide o existenciu práv medzi dlžníčkou a žalovaným. Toto právo bolo základom zriadenia predmetného záložného práva žalovaným a vykonávacieho konania, ktoré nasledovalo.

54. Je pravda, že existencia pohľadávky a podkladového práva slúžila ako základ pre zriadenie vecného záložného práva a pre následné vykonávacie konanie. Ako však poznamenala Komisia, v rámci tejto námietky vecné právo nie je ani hlavným dôvodom žaloby, ani predmetom konania. Osobitná analýza skutkového stavu nie je potrebná na určenie, či už neexistuje pohľadávka žalovaného veriteľa voči dlžníčke. Nevyžaduje sa ani uplatnenie pravidiel a zvyklostí na mieste, na ktorom sa nehnuteľný majetok nachádza (čo je jediná okolnosť, ktorá by odôvodňovala výlučnú právomoc). Preskúmanie prvej námietky má iba automatický účinok na zriadenie vecného záložného práva a na vykonávacie konanie, nie je však hlavným dôvodom žaloby.

b) Druhá námietka žalobcov

55. Žalobcovia spochybňujú platnosť zriadenia záložného práva 1 v prospech žalovaného. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že táto námietka by sa mala považovať za actio pauliana. V tomto ohľade treba nevyhnutne poukázať na podobnosť s rozsudkom Reichert I (C‑115/88, EU:C:1990:3, bod 12).

56. Súdny dvor rozhodol, že francúzska „action paulienne je však založená na osobnej pohľadávke veriteľa voči dlžníkovi a snaží sa chrániť zabezpečenie, ktoré môže mať voči majetku dlžníka. Ak je úspešná, jej účinkom je dosiahnuť, aby transakcia, na základe ktorej dlžník vykonal naloženie podvodne voči právam veriteľa, bola neúčinná výlučne voči veriteľovi“.

57. Žalobcovia tvrdia, že zriadenie záložného práva pre predmetnú žalobu bolo vykonané s podvodným cieľom vyňať predmetný dom z ich dosahu.

58. Preskúmanie otázky, či sú splnené podmienky actio pauliana, však nepredpokladá posúdenie, ktoré by malo úzku väzbu na dom vo Villachu, čo by samo osebe odôvodňovalo výlučnú právomoc [rozsudok zo 16. novembra 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881)].

59. Aj keď žaloba má určitú väzbu na tento dom a s ním súvisiace exekučné práva, tieto miesta väzby nie sú dostatočne silné na zriadenie výlučnej právomoci podľa článku 24 bodu 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I.

60. Toto ustanovenie preto nie je uplatniteľné na spor, akým je spor vo veci samej.

61. Vzhľadom na to sa domnievam, že na to, aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla odpoveď, ktorá bude užitočná na vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, je potrebné, aby Súdny dvor preskúmal aj prípadnú uplatniteľnosť článku 7 ods. 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I ( 15 ) (ktorý sa týka zmluvných vecí) v prejednávanej veci.

4. Článok 7 bod 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I

62. Je pravda, že vnútroštátny súd výslovne nepožaduje, aby Súdny dvor prejudiciálne rozhodol o iných pravidlách právomoci upravených v uvedenom nariadení.

63. „Skutočnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálne otázky s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, však nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v texte svojich prejudiciálnych otázok odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru, aby zo všetkých skutočností, ktoré uviedol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, zistil ustanovenia práva Únie, ktoré si so zreteľom na predmet sporu vyžadujú výklad.“ ( 16 )

64. Vzhľadom na skutočnosť, že Súdny dvor najmä v rozsudkoch Reichert I a Reichert II ( 17 ) rozhodol, že actio pauliana nepatrí do pôsobnosti článku 16 ods. 1 Dohovoru (ktorý v podstate zodpovedá článku 24 bodu 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I), ani článku 5 ods. 3, článku 16 ods. 5 (teraz v podstate článok 24 bod 5 vyššie uvedeného nariadenia) a článku 24 Dohovoru, buď treba uznať, že zásada actor sequitur forum rei netoleruje žiadnu výnimku vo veciach týkajúcich sa actio pauliana, alebo že jediným alternatívnym fórom je forum contractus v článku 5 ods. 1 Bruselského dohovoru ( 18 ) (teraz článok 7 ods. 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I) – zo systému tohto nariadenia vyplýva, že ak sa neuplatňuje jeho článok 24 (Výlučná právomoc), možno sa obrátiť na jeho článok 7 (Osobitná právomoc).

65. Podľa mňa je správna druhá alternatíva.

66. Tento prístup už napríklad potvrdili najvyššie vnútroštátne súdy [napríklad taliansky Corte di cassazione, ktorý umožnil účastníčke konania (pani Corkranovej) napadnúť zmluvu, ktorou jej dlžník a bývalý manžel predal nehnuteľnosť nachádzajúcu sa v Taliansku spoločnosti založenej na Britských panenských ostrovoch]. ( 19 )

67. Dôležité je, že v priebehu tohto konania pred Súdnym dvorom a pred pojednávaním v prejednávanej veci Súdny dvor tento prístup potvrdil aj vo svojom rozsudku vo veci Feniks ( 20 ), ktorá sa týkala actio pauliana.

68. V rozsudku vo veci Feniks Súdny dvor rozhodol, že ak sa actio pauliana zakladá na dlhoch zo záväzkov uzavretých uzavretím zmluvy, majiteľ týchto dlhov môže podať danú žalobu na súdoch „pre miesto zmluvného plnenia“. V opačnom prípade by bol veriteľ povinný podať svoju žalobu na súdoch v mieste bydliska žalovaného, pričom toto fórum by prípadne nemalo žiadnu väzbu na záväzky dlžníka voči veriteľovi. Keďže v tomto prípade žalobu podal veriteľ na ochranu svojich záujmov pri plnení povinností zo zmluvy o stavebných prácach, vyplýva z toho, že „miestom zmluvného plnenia“ je podľa tejto zmluvy miesto, kde boli práce vykonané. Súdny dvor sa domnieval, že takýto záver je v súlade s cieľom predvídateľnosti pravidiel právomoci, najmä v prípade, keď odborník, ktorý uzavrel zmluvu o kúpe nehnuteľného majetku, môže – v prípade, že veriteľ druhej strany tejto zmluvy tvrdí, že zmluva neoprávnene bráni plneniu povinností tejto druhej strany voči tomuto veriteľovi – primerane očakávať, že bude žalovaný na súdoch miesta plnenia týchto povinností.

69. Pojem „zmluvné veci“ sa nesmie chápať tak, že odkazuje na to, ako predmetný právny vzťah klasifikuje príslušné vnútroštátne právo [rozsudok zo 17. júna 1992, Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, bod 10)]. Znenie článku 7 ods. 1 uvedeného nariadenia by sa v tomto ohľade nemalo preceňovať, pretože verzie v rôznych jazykoch sú niekedy širšie („en matière contractuelle“ vo francúzštine, „in materia contrattuale“ v taliančine, „matters relating to a contract“ v angličtine), niekedy užšie („verbintenissen uit overeenkomst“ v holandčine) a niekedy niečo medzi nimi („wenn ein Vertrag oder Ansprüche aus einem Vertrag den Gegenstand des Verfahrens bilden“ v nemčine). ( 21 )

70. V prejednávanej veci žalobcovia vykonali rekonštrukčné práce na dome vo Villachu, ktorý patril dlžníčke, na základe zmluvy (zmlúv), ktoré s ňou uzavreli. Dlžníčka následne nezaplatila za (všetky) práce.

71. Keďže existujú zmluvné vzťahy medzi žalobcami a dlžníčkou – zmluvy týkajúce sa renovačných prác vykonaných na dome (a prípadne aj medzi dlžníčkou a žalovaným – pozri napríklad vznik záložného práva v katastri nehnuteľností), žalobcovia sa môžu odvolávať na článok 7 bod 1 písm. a) prepracovaného znenia nariadenia Brusel I s cieľom podať žalobu na súdoch na „mieste zmluvného plnenia“, to znamená v Rakúsku, na mieste, kde boli renovačné práce vykonané.

72. Z rozsudku vo veci Feniks je možné vyvodiť nasledujúce podmienky, aby actio pauliana zakladala zmluvnú právomoc.

73. Po prvé je nevyhnutné, aby medzi žalobcami a žalovaným existoval trojstranný vzťah. Všetci sú veriteľmi dlžníčky: v zásade existuje zmluvný vzťah medzi žalobcami a dlžníčkou, ale nie medzi veriteľmi (medzi žalobcami a žalovaným).

74. Po druhé medzi žalobcami a žalovaným existujú pohľadávky, ktoré vyplývajú z porušenia povinností, ktoré dlžníčka udelila žalobcom. Ako Súdny dvor konštatoval v bode 42 rozsudku vo veci Feniks, „tak záložné právo, ktoré má Feniks vo vzťahu k majetku svojho dlžníka, ako aj žaloba o neúčinnosť kúpnej zmluvy, ktorú tento dlžník uzavrel s treťou osobou, majú svoj základ v záväzkoch, ktoré dobrovoľne prevzala Coliseum voči spoločnosti Feniks tým, že uzavrela zmluvu týkajúcu sa uvedených stavebných prác“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

75. Po tretie dlžník prevádza svoj majetok na tretiu osobu in casu žalovaného. To vedie k strate/škode žalobcov, ktorí uplatňujú svoje práva zo zmluvy uzavretej s dlžníkom.

76. Treba sa zaoberať záväzkami vyplývajúcimi zo zmlúv, keď (aby som citoval bod 44 rozsudku vo veci Feniks) „actio pauliana… je podaná na základe pohľadávky, ktorá vznikla zo záväzkov prevzatých uzavretím zmluvy“.

77. Rozsudok vo veci Feniks nevyžaduje (prinajmenšom nie výslovne) vedomosť žalovaného o prvej zmluve, ani nevyžaduje úmysel podviesť. V prejednávanej veci však existovala určitá znalosť tretej osoby a možno dokonca i úmysel podviesť, ( 22 ) vzhľadom na osobné a organizačné väzby, ktoré existujú medzi dlžníčkou a treťou osobou (žalovaným). V skutočnosti, hoci je pravda, že informácie, ktoré má Súdny dvor k dispozícii v tejto súvislosti, sú obmedzené, možno poznamenať, že prinajmenšom na prvý pohľad načasovanie zriadenia záložného práva medzi dlžníčkou a žalovaným môže vyvolať určité pochybnosti o autentickosti operácie, pretože sa zdá, že hlavným cieľom (a načasovanie sa nezdá byť náhodným) bolo narušiť uspokojenie pohľadávok veriteľov. Ako žalobcovia uviedli na pojednávaní, existoval určitý sled udalostí: po prvé, jeden z veriteľov predložil pohľadávku a vo vzťahu k domu vo Villachu už existoval exekučný príkaz (aj keď v tomto štádiu bol zamietnutý). Až vtedy došlo k zriadeniu predmetného záložného práva. V každom prípade je jasné, že žalovaný mal pred zriadením záložného práva vedomosť o vyššie uvedenom, ako aj o zmluvných záväzkoch dlžníčky.

78. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že riešenie v rozsudku vo veci Feniks možno prebrať na prejednávanú vec.

79. V konečnom dôsledku bude overenie prináležať vnútroštátnemu súdu, pričom povinnosť predložiť skutočnosti podporujúce právomoc podľa článku 7 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I má vo všeobecnosti žalobca ( 23 ) (to znamená strana, ktorá sa dovoláva konkrétneho dôvodu právomoci podľa uvedeného článku 7). Počas ústneho pojednávania sa strany mohli vyjadriť k rozsudku vo veci Feniks, pričom najmä žalobcovia tvrdili, že podporuje ich stanovisko, že vnútroštátny súd má výlučnú právomoc.

80. Ako na pojednávaní správne poznamenala Komisia, trojstranný vzťah sa zdá byť v oboch prípadoch porovnateľný. Možno dospieť k záveru, že žalovaný vedel, že dlžníčka nesplnila svoje zmluvné záväzky voči žalobcom. Zo spisu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, že to bol samotný žalovaný, kto objednal vykonanie prác a vykonával nad nimi dohľad, ako aj to, že v konaní prebiehajúcom od roku 2013 medzi žalobcami a dlžníčkou (teda ešte pred zriadením záložného práva v roku 2014) žalovaný vždy vystupoval ako svedok dlžníčky.

81. Žalovaný na pojednávaní vysvetlil, že medzi architektom (pánom Eggerom, ktorý je jedným zo žalobcov v prejednávanej veci) a dlžníčkou existovala rámcová dohoda: architekt vystupoval ako architekt, ale aj ako hlavný dodávateľ (to znamená, že jednotlivé zmluvy s inými spoločnosťami sa uzavierali pod jeho vedením). Tieto jednotlivé spoločnosti napadli dlžníčku pre nezaplatenie faktúr. Pokiaľ ide o žalovaného, poskytol finančné prostriedky na kúpu domu a na rekonštrukčné práce „a čiastočne vystupoval ako zodpovedná osoba a podpisoval zmluvy“.

82. Dva z hlavných cieľov prepracovaného znenia nariadenia Brusel I sú po prvé posilniť právnu ochranu osôb s bydliskom v Európskej únii tým, že sa žalobcom umožní ľahký prístup k súdom, v ktorých sa rozhodnú žalovať. Po druhé cieľom tohto nariadenia je umožniť žalovaným primerane predvídať súdy, na ktorých môžu byť žalovaní. ( 24 )

83. Aj keď súhlasím s tým, že sa treba vyhýbať situácii, v ktorej sa žalovaný ocitne v súdnom konaní v jurisdikcii, ktorú nemohol primerane predvídať (odôvodnenie 16 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, pozri bod 96 nižšie) v tejto veci to tak jednoznačne nie je.

84. Vzhľadom na skutočnosť, že v rozsudku vo veci Feniks sa právomoc v zmluvných veciach v sporoch proti tretej osobe rozšírila na actio pauliana, aj keď medzi žalobcom a žalovaným neexistoval žiadny zmluvný vzťah, znalosť tretej osoby by mala slúžiť ako limitujúci faktor: ako v prejednávanej veci, tretia strana musí vedieť, že právny akt zaväzuje žalovaného voči dlžníkovi a že to spôsobuje škodu zmluvným právam iného veriteľa dlžníka (žalobcov).

85. Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, „svojou druhou výhradou uvedenou v tejto žalobe žalobcovia vykonávajú… právo odporovať v kontexte rozdelenia vykonaného v rámci vykonávacieho konania proti žalovanému“ (to znamená, actio pauliana). To je úplne porovnateľné s actio pauliana vo veci, ktorá iniciovala rozsudok vo veci Feniks.

86. Preto je právomoc v zmluvných veciach uplatniteľná a vnútroštátny súd je príslušný.

87. Prvá námietka žalobcov spočíva v spochybnení pohľadávky, ktorá je základom záložného práva. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádza pohľadávka dlžníčky na náhradu škody, a teda náhradu, ale jasne neuvádza, či aj táto námietka môže byť podľa vnútroštátneho práva považovaná za actio pauliana.

88. Domnievam sa, že z rozsudku vo veci Feniks vyplýva, že toto posúdenie nie je samo osebe rozhodujúce. Súhlasím s Komisiou, že vzhľadom na to, že rozsudok vo veci Feniks stanovuje podmienky súdnej právomoci v zmluvných záležitostiach v kontexte actio pauliana, ktorá je založená na zmluve, nemožno sa spoliehať podrobne na podmienky actio pauliana podľa vnútroštátneho práva – v neposlednom rade preto, že tieto podmienky sa budú v jednotlivých členských štátoch nevyhnutne líšiť.

89. Actio pauliana sa napríklad predpokladá v právnych systémoch mnohých členských štátov, medzi jednotlivými systémami však existujú jasné rozdiely. Niektoré členské štáty považujú túto žalobu za zmluvný nástroj, zatiaľ čo iné ju považujú za mimozmluvný nástroj, pričom v niektorých členských štátoch je táto žaloba možná iba v rámci konkurzného konania. ( 25 )

90. Právomoc v zmluvných veciach predpokladaná prepracovaným znením nariadenia Brusel I preto nemôže závisieť od konkrétnej formy actio pauliana podľa vnútroštátneho práva. Ak actio pauliana pochádza z výkonu zmluvného záväzku medzi žalobcami a dlžníkom, právomoc v zmluvných záležitostiach sa bude uplatňovať na žalobu podanú proti tretej osobe, na ktorú dlžník previedol majetok.

91. V bode 47 rozsudku vo veci Feniks Súdny dvor rozhodol, že „takýto záver zodpovedá cieľu týkajúcemu sa predvídateľnosti pravidiel o súdnej právomoci tým viac, že podnikateľ, ktorý uzavrel zmluvu o kúpe nehnuteľnosti, môže v prípade, ak veriteľ jeho zmluvného partnera tvrdí, že táto zmluva neoprávnene bráni plneniu záväzkov tohto zmluvného partnera vo vzťahu k tomuto veriteľovi, rozumne očakávať, že bude žalovaný na súde podľa miesta plnenia uvedených záväzkov“.

92. V tejto súvislosti je znalosť žalovaného existencie predmetnej zmluvy (zmlúv) dôležitá.

93. Treba poznamenať, že odôvodnenie 21 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I znie takto: „V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v rôznych členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. Mal by existovať jasný a účinný spôsob na riešenie prípadov prekážky začatej veci a súvisiacich vecí, ako aj na odstránenie problémov, ktoré vyplývajú z rozdielneho určovania času, kedy sa začalo konanie, v právnych poriadkoch jednotlivých štátov. Na účely tohto nariadenia by sa mal tento čas definovať osobitne.“

94. Ak sa na prejednávanú vec uplatní rozsudok vo veci Feniks, rakúsky vnútroštátny súd bude mať právomoc a pokiaľ ide o otázky, ktoré sa prejednávajú pred talianskym súdom (najmä nárok dlžníčky na náhradu škody od žalovaného), v tomto ohľade je príslušný taliansky súd. Inými slovami, zdá sa, že súbežné konania v prejednávanej veci v dvoch rôznych členských štátoch sú do určitej miery nevyhnutné.

95. Konanie v Taliansku sa však týka strán, ktoré nie sú totožné s tými, ktorých sa týka konanie vo veci samej v Rakúsku. Stačí teda uviesť, že nejde o jednoznačné spojenie v zmysle odôvodnenia 21.

96. Na podporu riešenia uvedeného vyššie by som rád pripomenul odôvodnenie 16 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I, podľa ktorého „okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím nemohla rozumne predvídať. …“.

97. V tomto ohľade sú v prejednávanej veci prítomné nasledujúce prepojené body: predmetný dom sa nachádza v Rakúsku; príslušné práce boli vykonané a služby poskytnuté v Rakúsku; faktúry boli vystavené v Rakúsku; konanie o vydanie exekučných príkazov sa konalo v Rakúsku; predmetný úkon bol vykonaný rakúskym notárom; záložné právo bolo zaregistrované v katastri nehnuteľností v Rakúsku a vykonávacie konanie prebieha v Rakúsku.

98. Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 31), „dôvod prijatia pravidla o právomoci v článku 5 ods. 1 Bruselského dohovoru [ktorý zodpovedá článku 7 ods. 1 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I] sa týkal riadneho výkonu spravodlivosti a účinného vedenia konania… súd miesta, kde sa má plniť zmluvná povinnosť, ktorá je dôvodom žaloby, bude spravidla najvhodnejším na rozhodnutie veci, najmä z dôvodu blízkosti a jednoduchosti vykonávania dôkazov“.

99. Okrem toho by sa malo mať na pamäti, že článok 7 prepracovaného znenia nariadenia Brusel I sa snaží dosiahnuť rovnováhu medzi záujmami žalobcov a žalovaného a postaviť ich na vyrovnanejšiu úroveň, zatiaľ čo ak by existoval iba článok 4 tohto nariadenia, žalovaný by bol/dlžníčka by bola neprimerane zvýhodnený/á. ( 26 )

100. Ak by sa jurisdikcia stanovovala nepružným spôsobom podľa miesta bydliska žalovaného vo veci, akou je táto vec, mohlo by to vytvárať príležitosť na zneužitie – ak by bolo možné zriaďovať záložné práva v prospech fyzických alebo právnických osôb v ktoromkoľvek členskom štáte Európskej únie a tým zbaviť veriteľov ich poradia týkajúceho sa práv na dom, ktorého vlastníctvo bolo prevedené do zahraničia.

101. Nakoniec, ako obiter dictum môže byť zaujímavé poukázať na analýzu Schutzwürdigkeitsgesichtspunkte, ako ju uplatnili nemecké súdy vo veciach, akou je táto vec (riešenia kolízií právnych poriadkov sa orientujú predchádzajúcim posúdením názoru, ktorý si zasluhuje najvyšší stupeň ochrany): rozhodné právo sa vyberá výberom práva upravujúceho právny vzťah, ktorý si zasluhuje najvyššiu súdnu ochranu, spomedzi troch právnych vzťahov v rámci systému actio pauliana tak, aby sa rešpektovala zásada nemo liberalis nisi liberatus ( 27 ). V hmotnoprávnom práve to predovšetkým znamená ochranu veriteľa, ak bola zmluva vytvorená umelo, aby ho zbavila jeho práv, alebo keď sú práva nadobúdateľa menej schutzwürdig (hodné ochrany) z dôvodu bezplatnosti prevodu. V oblasti kolíznych noriem možno ochranu troch subjektov, ktoré sú stranami actio pauliana, dosiahnuť aj tak, že sa uplatní právo, ktorého uplatnenie strany v dobrej viere očakávajú. ( 28 )

IV. Návrh

102. Z týchto dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bezirksgericht, Villach (Okresný súd Villach, Rakúsko), takto: 1. Článok 24 bod 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že námietkové konanie podľa § 232 rakúskeho exekučného zákona nepatrí do pôsobnosti uvedeného ustanovenia. Namiesto toho je potrebné preskúmať jednotlivé námietky uplatnené žalobcami. Námietky týkajúce sa neexistencie pohľadávky vyplývajúcej zo zmluvy o úvere, ktorá je základom súdom nariadenej dražby, ako aj skutočnosti, že zriadenie záložného práva pre túto pohľadávku zo zmluvy o úvere bolo neúčinné z dôvodu zvýhodňujúceho zaobchádzania s veriteľmi, nie je dostatočne blízke vykonávaciemu konaniu, a preto neodôvodňujú výlučnú právomoc podľa uvedeného článku 24 bodu 5. 2. Článok 24 bod 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať tak, že sa neuplatňuje na spor medzi veriteľmi týkajúci sa rozdelenia výťažku zo súdom nariadenej dražby, v ktorom boli uplatnené námietky, ktorých cieľom je napadnúť existenciu východiskovej pohľadávky a – podobne ako actio pauliana – tvrdia neúčinnosť zriadenia vecného záložného práva. 3. V situácii, akou je situácia vo veci samej, sa však na actio pauliana, ktorá pramení z výkonu zmluvného záväzku medzi žalobcami a dlžníčkou, môže vzťahovať pravidlo medzinárodnej súdnej právomoci upravené v článku 7 bode 1 písm. a) nariadenia č. 1215/2012.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1, ďalej len ‚prepracované znenie nariadenia Brusel I‘).

( 3 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:487, bod 2), kde sa odkazuje na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Deko Marty Belgium (C‑339/07, EU:C:2008:575, body 24 až 26).

( 4 ) PRETELLI, I.: Cross‑border credit protection against fraudulent transfers of assets: actio pauliana in the conflict of laws. In: Yearbook of private international law, ročník XIII/2011 (2012), s. 590. Tento paragraf francúzskeho Občianskeho zákonníka bol v roku 2016 nahradený paragrafom 1341‑2: „Le créancier peut aussi agir en son nom personnel pour faire déclarer inopposables à son égard les actes faits par son débiteur en fraude de ses droits, à charge d’établir, s’il s’agit d’un acte à titre onéreux, que le tiers cocontractant avait connaissance de la fraude.“

( 5 ) Žalovaný vysvetlil, že táto suma je výsledkom pohľadávky z dlhu a protipohľadávky. Dlžník požiadal žalovaného, aby jej zaplatil 70000 eur za prácu nadčas. Následne v konaní v Taliansku žalovaný požiadal dlžníka, aby mu zaplatil približne 380000 eur za kúpu domu a práce. Podľa žalovaného tento dom formálne patril iba dlžníkovi, ktorý bol zapísaný ako jediný vlastník, ale finančné prostriedky poskytol žalovaný. Obaja účastníci konania napokon dospeli k dohode, na základe ktorej by žalovaný získal peňažnú sumu za dom, (čiastočne) vyplatil dlžníka za prácu nadčas a nesplatená suma by bola vo výške 349722,95 eur.

( 6 ) Podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky (Ú. v. EÚ L 143, 2004, s. 15; Mim. vyd. 19/007, s. 38).

( 7 ) Žalobcovia tvrdia, že dlžníčka 21. júla 2015 na civilnom súde v Ríme zažalovala žalovaného o náhradu škody vo výške 517340 eur. Preto „tieto okolnosti dokazujú, že pohľadávka žalovaného, ktorá bola zabezpečená záložným právom, už neexistovala“.

( 8 ) Rozsudok z 26. marca 1992, Reichert a Kockler/Dresdner Bank (ďalej len Reichert II) (C‑261/90, EU:C:1992:149).

( 9 ) Rozsudok z 11. septembra 2008 vo veci Eckelkamp a i. (C‑11/07, EU:C:2008:489, bod 32 a citovaná judikatúra).

( 10 ) Rozsudok zo 6. októbra 2015, T‑Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, bod 28 a citovaná judikatúra).

( 11 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2013, Belgian Electronic Sorting Technology (C‑657/11, EU:C:2013:516, bod 31), a z 8. júna 2016, Hünnebeck (C‑479/14, EU:C:2016:412, bod 36 a citovaná judikatúra).

( 12 ) Správa pána P. Jenarda o protokoloch z 3. júna 1971 o tom, ako Súdny dvor vykladá Dohovor z 29. februára 1968 o vzájomnom uznávaní spoločností a právnických osôb a Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 66).

( 13 ) Rozsudok zo 4. júla 1985 (220/84, EU:C:1985:302). V bode 13 Súdny dvor posudzoval „argument, či vo vykonávacom konaní môže účastník konania uplatniť námietku založenú na dlhu, nad ktorým by súdy zmluvného štátu, v ktorom sa má vykonať výkon, nemali právomoc, ak by bola podaná nezávisle žaloba týkajúca sa tohto dlhu“.

( 14 ) Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 304, 1978, s. 36).

( 15 ) Porovnaj rozsudok z 28. júna 1978, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, bod 57).

( 16 ) Rozsudok z 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, bod 43).

( 17 ) Rozsudky z 10. januára 1990, Reichert I (C‑115/88, EU:C:1990:3), a z 26. marca 1992, Reichert II (C‑261/90, EU:C:1992:149).

( 18 ) PRETELLI, I.: c. d., s. 603. V tomto zmysle tiež pozri 13. správu o vnútroštátnej judikatúre týkajúcej sa Luganských dohovorov, ktorú predložili BORRÁS, A., NEOPHYTOU, I. a POCAR, F., máj 2012. Pokiaľ ide o actio pauliana, pozri tiež často citovaný GÖRANSON, U.: Actio Pauliana outside bankruptcy and the Brussels Convention, Law and Reality. In: Essays on National and International Procedural Law in Honour of Voskuil, Dordrecht, 1992, najmä s. 101 a nasl.

( 19 ) PRETELLI, I.: Cass. sez. Un. 7.3.2003 n. 6899, Corkran c. Casa Napoleone Ltd e Cashin, Rev. DR. int. pr. 2003, s. 612 a nasl.

( 20 ) Rozsudok zo 4. októbra 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805). Vzhľadom na veľký počet odkazov na tento rozsudok sa naň budem odvolávať len ako na „rozsudok vo veci Feniks“.

( 21 ) Pozri MARTINY, D.: Internationale Zuständigkeit für „vertragliche Streitigkeiten“. In: Einheit und Vielfalt des Rechts: Festschrift für Reinhold Geimer zum 65. Geburtstag, 2002, s. 641 a 648, a MAGNUS, U., MANKOWSKI, M.: ECPIL Commentary – Volume I, Brussels Ibis Regulation, s. 163.

( 22 ) Pozri v tejto súvislosti analogicky „hoci… vnútroštátne súdy môžu v jednotlivých prípadoch na základe objektívnych dôkazov vziať do úvahy zneužitie alebo podvodné konanie dotknutých osôb, aby im prípadne odopreli právo mať prospech z ustanovení práva [Únie], ktorých sa chcú dovolávať, napriek tomu musia takéto správanie posúdiť vo svetle cieľov sledovaných týmito ustanoveniami“ [rozsudok z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, bod 25)].

( 23 ) MAGNUS, U., MANKOWSKI, M.: c. d., s. 145.

( 24 ) Rozsudok z 19. februára 2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, bod 26); Pozri MAGNUS, U., MANKOWSKI, M.: c. d.

( 25 ) Porovnaj GÖRANSON, U.: c. d., s. 89.

( 26 ) IGNATOVA: Art. 5 Nr. 1 EuGVVO – Chancen und Perspektiven der Reform des Gerichtsstands am Erfüllungsort. 2005, s. 71 a nasl.; LEHMANN, M. in: DICKINSON/LEIN, bod 4.07; a MAGNUS, U., MANKOWSKI, M.: c. d., s. 143. Pozri tiež SCHACK: Der Erfüllungsort im deutschen, ausländischen und internationalen Privat‑ und Zivilprozessrecht. 1985, s. 104; LEHMANN, M.: ZZP Int. 9 (2004), s. 172, 283.

( 27 ) Nikto nemôže dať dar, pokiaľ má dlhy, napríklad osoba v konkurze nie je v postavení prevádzať majetok. Pozri LIPSTEIN, K.: Principles of the conflict of laws national and international. Haag, 1981, s. 39 a nasl.

( 28 ) Pozri PRETELLI, I.:(2012), c. d., s. 638.