ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C-372/07

Nicole Hassett

proti

South Eastern Health Board

a

Cheryl Doherty

proti

North Western Health Board

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supreme Court)

„Súdna právomoc — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Článok 22 bod 2 — Spory o platnosti rozhodnutí orgánov spoločností — Výlučná právomoc súdov štátu sídla — Odborový zväz lekárov“

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. októbra 2008 I ‐ 7405

Abstrakt rozsudku

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Výlučné právomoci – Spory spoločností a právnických osôb

(Nariadenie č. 44/2001, článok 22 bod 2)

Článok 22 bod 2 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že platnosti rozhodnutí orgánov spoločnosti sa v zmysle tohto ustanovenia netýka žaloba, v rámci ktorej jeden z účastníkov konania tvrdí, že rozhodnutie prijaté orgánom spoločnosti porušilo práva, ktoré tomuto účastníkovi konania údajne poskytujú stanovy tejto spoločnosti.

Na účely uplatnenia článku 22 bodu 2 nariadenia č. 44/2001 totiž nestačí, aby žaloba mala akúkoľvek spojitosť s rozhodnutím prijatým orgánom spoločnosti. Hlavným cieľom výnimky zo všeobecných pravidiel právomoci stanovených týmto ustanovením, ktorá stanovuje výlučnú právomoc súdov členského štátu, v ktorom má spoločnosť sídlo, je centralizovať právomoc, aby sa vyhlo protichodným rozhodnutiam, pokiaľ ide o existenciu spoločností a platnosť rozhodnutí ich orgánov. Ak by všetky spory týkajúce sa rozhodnutia orgánu spoločnosti museli spadať pod tento článok, znamenalo by to, že žaloby podané proti spoločnosti, nezávisle od toho, či sú zmluvnej povahy alebo z oblasti nároku na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu, by skoro vždy spadali do právomoci súdov členského štátu, v ktorom má táto spoločnosť sídlo.

Okrem toho by takýto výklad viedol k tomu, že by dotknutej odlišnej právomoci stanovenej článkom 22 bod 2 podliehali spory, ktoré by nemohli viesť k protichodným rozhodnutiam o platnosti rozhodnutí orgánov spoločnosti, ako aj spory, ktoré vôbec nevyžadujú preskúmanie formálnych náležitostí uverejňovania, ktoré sa vzťahujú na spoločnosť. Taký výklad by tak rozširoval pôsobnosť článku 22 bodu 2 nariadenia č. 44/2001 nad rámec toho, čo si vyžaduje jeho cieľ. Do pôsobnosti tohto ustanovenia patria iba spory, v ktorých jeden z účastníkov konania napáda platnosť rozhodnutia orgánu spoločnosti na základe uplatniteľného práva spoločností alebo ustanovení stanov týkajúcich sa fungovania jej orgánov.

(pozri body 19, 20, 22 — 26 a výrok)
Pojem „výrazné“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má chápať v tom zmysle, že skutočné alebo potenciálne narušenia hospodárskej súťaže majú byť viac než zanedbateľné.

Tento pojem treba totiž chápať ako smerujúci k obmedzeniu pôsobnosti nepodliehania verejnoprávnych subjektov z uvedených činností dani v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice. Ak by tento pojem mal byť chápaný ako znamenajúci podstatné alebo výnimočné, pôsobnosť nepodliehania verejnoprávnych subjektov dani by sa nedôvodne rozšírila. Naopak, ak by ich nepodliehanie dani bolo prípustné iba v prípade, ak by viedlo iba k zanedbateľným narušeniam hospodárskej súťaže, jeho dosah by bol skutočne obmedzený.

Z článku 4 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice následne vyplýva, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani z pridanej hodnoty pri činnostiach vymenovaných v prílohe D uvedenej smernice je prípustné, pokiaľ sú tieto činnosti zanedbateľné, predpokladajúc, že z nich vyplývajúce narušenia hospodárskej súťaže sú rovnako zanedbateľné. Keďže druhý a tretí pododsek článku 4 ods. 5 šiestej smernice sú úzko spojené, pretože sledujú rovnaký cieľ a podliehajú rovnakej logike, pojem „výrazné“ sa má vykladať v tom zmysle, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani môže byť prípustné iba v prípade, ak vedie iba k zanedbateľným narušeniam hospodárskej súťaže.

Nepodliehanie uvedených subjektov dani z pridanej hodnoty za predpokladu, že nevedie k žiadnemu narušeniu hospodárskej súťaže, alebo vedie len k zanedbateľnému narušeniu, totiž porušuje zásadu daňovej neutrality iba v najmenšej možnej miere.

(pozri body 72 — 76, 78, 79, bod 3 výroku)
Vec C-403/07

Metherma GmbH & Co. KG

proti

Hauptzollamt Düsseldorf

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)

„Spoločný colný sadzobník — Kombinovaná nomenklatúra — Colné zaradenie — Položky 8101 a 8102 — Rozbitie a polámanie tyčí z volfrámu alebo z molybdénu ‚získaných jednoduchým spekaním‘‘ — Surový volfrám a molybdén vrátane tyčí a prútov získaných jednoduchým spekaním — Odpad a šrot“

Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 27. novembra 2008 I ‐ 8923

Abstrakt rozsudku

Spoločný colný sadzobník – Položky sadzobníka – Tyče z volfrámu alebo z molybdénu „získané jednoduchým spekaním“

(Nariadenie Rady č. 2658/87; nariadenie Komisie č. 2388/2000)

Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku v znení platnom počas roka 2001, t. j. v znení, ktoré vyplýva z nariadenia Komisie č. 2388/2000, ktorým sa mení a dopĺňa príloha I nariadenia č. 2658/67, sa má vykladať v tom zmysle, že tyče z volfrámu alebo z molybdénu „získané jednoduchým spekaním“ patria do príslušných podpoložiek 81019110 a 81029110. Tieto tyče, ktoré patria do surovej formy sporných kovov a nepatria pod predmety zo základných kovov, nemôžu byť polámaním alebo rozbitím prepracované na šrot patriaci do podpoložiek 81019190 a 81029190 uvedenej kombinovanej nomenklatúry.

V tejto súvislosti z vysvetliviek harmonizovaného systému Svetovej colnej organizácie vzťahujúcich sa na jeho položky 81.01 a 81.02 vyplýva, že tyče z volfrámu alebo z molybdénu získané jednoduchým spekaním vznikajú „zlievaním častí prášku do pevnej a stabilnej masy bez toho, aby sa tyče lámali“. Bez neskoršieho spracovania alebo prepracovania týchto tyčí skutočnosť, že v dôsledku spekania volfrám alebo molybdén už nemajú formu prášku, ale sú pevnou hmotou, nemôže viesť prinajmenšom na účely uplatnenia kombinovanej nomenklatúry k tomu, aby sa sporné kovy považovali za kovy, ktoré už nie sú v surovom stave. Navyše zo znenia uvedených podpoložiek 81019110 a 82019110 kombinovanej nomenklatúry vyplýva, že surová forma sporných kovov na účely kombinovanej nomenklatúry zahŕňa „tyče získané jednoduchým spekaním“. Z vyššie uvedeného vyplýva, že tyče z volfrámu a z molybdénu „získané jednoduchým spekaním“ zodpovedajú surovej forme týchto kovov, t. j. zodpovedajú položkám 8101 a 8102 kombinovanej nomenklatúry, a v dôsledku toho sa nemožno domnievať, že tieto tyče patria aj pod pojem „predmety zo základných kovov“ v zmysle týchto položiek a v dôsledku toho sa rozbitím alebo rozrezaním nemôžu stať definitívne nepoužiteľnými.

(pozri body 52 — 56 a výrok)
Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu a prišiel do iného členského štátu s cieľom tam študovať a ktorý počas dotknutého obdobia prerušil všetky platené zamestnania, aby sa mohol venovať štúdiu, avšak bez toho, aby sa vzdal svojich plánov na profesionálnu kariéru v poslednom uvedenom členskom štáte, kde si ponechal aj bydlisko, sa nemôže na účely získania študentskej podpory na pokrytie životných nákladov odvolávať na článok 7 nariadenia č. 1251/70 o práve pracovníkov zostať na území členského štátu po skončení zamestnania v tomto štáte, ktorý stanovuje, že pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, požíva na území iných členských štátov „rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci“.

Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu a ktorý príde do iného členského štátu, aby tam študoval, sa môže odvolávať na článok 12 prvý odsek ES s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov, ak mal v hostiteľskom členskom štáte určitú dobu pobyt. Článok 12 prvý odsek ES nebráni uplatňovaniu podmienky predchádzajúceho päťročného pobytu voči štátnym príslušníkom iných členských štátov.

Je totiž legitímne, aby členský štát poskytol podporu na pokrytie životných nákladov iba študentom, ktorí preukážu istý stupeň integrácie do spoločnosti tohto členského štátu. V tomto ohľade existenciu istého stupňa integrácie možno považovať za preukázanú, ak sa dotknutý študent počas istej doby zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte.

Pokiaľ ide konkrétnejšie o zlučiteľnosť podmienky nepretržitého päťročného pobytu s právom Spoločenstva, táto podmienka je dostatočná na to, aby zaručila, že žiadateľ o študentskú podporu na pokrytie životných nákladov sa v hostiteľskom členskom štáte dostatočne integroval. Okrem toho podmienku nepretržitého päťročného pobytu nemožno považovať za neprimeranú najmä vzhľadom na požiadavky týkajúce sa stupňa integrácie cudzích štátnych príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte. Ďalej na to, aby podmienka pobytu bola primeraná, musia ju vnútroštátne orgány uplatňovať na základe jasných a vopred známych kritérií. Tým, že umožňuje, aby dotknuté osoby jednoznačne poznali svoje práva a povinnosti, podmienka pobytu stanovená predmetnou vnútroštátnou právnou úpravou môže sama osebe zaručiť zvýšenú úroveň právnej istoty a transparentnosti v rámci poskytovania študentských podpôr na pokrytie životných nákladov. Takto požiadavka päťročného pobytu, ako je stanovená v uvedenej vnútroštátnej právnej úprave, nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa, ktorým je dosiahnutie istého stupňa integrácie študentov z iných členských štátov v hostiteľskom členskom štáte. Toto konštatovanie nemá vplyv na možnosť členských štátov poskytovať študentské podpory na pokrytie životných nákladov študentom z iných členských štátov, ktorí nespĺňajú podmienku päťročného pobytu, ak si to želajú.

(pozri body 43, 49 — 52, 54, 56 — 60, bod 2 výroku)
V prípade, keď sa verejný orgán stane členom družstva združujúceho obce, ktorého členmi sú iba verejné orgány, s cieľom preniesť naň správu služby vo verejnom záujme, na to, aby kontrola, ktorú združené orgány vykonávajú nad týmto družstvom, mohla byť kvalifikovaná ako kontrola obdobná tej, ktorú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, môže byť táto kontrola nimi vykonávaná spoločne, prípadne s väčšinovým rozhodovaním.

Taká kontrola musí byť totiž obdobná kontrole, ktorú tento orgán vykonáva nad svojimi vlastnými útvarmi, nie však vo všetkých ohľadoch s ňou zhodná. Je dôležité, aby kontrola vykonávaná nad koncesionárom bola účinná, nie je však nevyhnutné, aby bola individuálna.

V prípade, keď sa viacero verejných orgánov rozhodne plniť svoje úlohy vo verejnom záujme s využitím spoločného koncesionára, zvyčajne je vylúčené, aby jeden z týchto orgánov sám vykonával rozhodujúcu kontrolu nad jeho rozhodnutiami, iba že by v ňom mal majoritnú účasť. Ak by sa vyžadovalo, aby kontrola vykonávaná verejným orgánom v podobnom prípade bola individuálna, malo by to za účinok vnútiť výberové konanie vo väčšine prípadov, keď má verejný orgán v úmysle stať sa členom zoskupenia zloženého z iných verejných orgánov, akým je napríklad družstvo združujúce obce.

Takýto výsledok by však nebol v súlade so systémom pravidiel Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania a koncesií. Je totiž prípustné, aby verejný orgán mal možnosť plniť zverené úlohy vo verejnom záujme svojimi vlastnými prostriedkami, či už administratívnymi, technickými alebo inými, bez toho, aby bol nútený obrátiť sa na vonkajšie subjekty, ktoré nepatria do jeho organizačnej štruktúry. Táto možnosť verejných orgánov plniť svoje úlohy vo verejnom záujme vlastnými prostriedkami sa môže realizovať v spolupráci s inými verejnými orgánmi.

Preto v prípade, keď viaceré verejné orgány vlastnia jedného koncesionára, ktorému zveria plnenie niektorej zo svojich úloh vo verejnom záujme, kontrola, ktorú vykonávajú nad týmto subjektom, nimi môže byť vykonávaná spoločne. Pokiaľ ide o kolektívny orgán, postup používaný na prijímanie rozhodnutí, konkrétne uplatnenie väčšinového rozhodovania, nemá z tohto pohľadu žiadny význam.

(pozri body 46 — 51, 54, bod 3 výroku)
Prístroje charakterizované skutočnosťou jednak, že majú funkcie tlače a skenovania v spojení, priamo alebo prostredníctvom pripojenia do siete, so strojmi na automatické spracovanie údajov a jednak, že funkcia kopírovania, ktorou sú vybavené, sa používa samostatne, spĺňajú všetky tri podmienky stanovené poznámkou 5 B písm. a) až c) ku kapitole 84 kombinovanej nomenklatúry tvoriacej prílohu I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmenenej a doplnenej nariadením č. 1719/2005, na to, aby mohli byť považované za časť systému automatického spracovania údajov, t. j. ich základné alebo hlavné použitie je v systéme automatického spracovania údajov, možno ich pripojiť k centrálnej spracovateľskej jednotke a sú schopné prijímať alebo odovzdávať údaje v takej forme, ktorú používa celý systém.

Vnútroštátnemu súdu však prislúcha, aby posúdil so zreteľom na objektívne vlastnosti týchto prístrojov, ako je najmä rýchlosť tlače a reprografie, existencia automatického podávania originálov, ktoré sa majú kopírovať, alebo počet zásobníkov na papier, či funkcia kopírovania je druhoradá v porovnaní s ostatnými dvomi funkciami, alebo či má naopak rovnocenný význam.

Ak je funkcia kopírovania druhoradá v porovnaní s funkciami tlače a skenovania, tieto prístroje musia byť považované za jednotky strojov na automatické spracovanie údajov v zmysle poznámky 5 B ku kapitole 84 kombinovanej nomenklatúry, pričom sa tieto jednotky, pokiaľ sú prerokúvané samostatne, podľa poznámky 5 C k tejto kapitole zaraďujú do položky 8471 tejto nomenklatúry. V takom prípade musí byť relevantná podpoložka určená podľa poznámky 3 k triede XVI uvedenej nomenklatúry.

Naopak, ak je význam tejto funkcie kopírovania rovnocenný s významom ostatných dvoch funkcií, tieto prístroje nemôžu byť považované za jednotky strojov na automatické spracovanie údajov, pretože nespĺňajú podmienku uvedenú v poznámke 5 B písm. a) ku kapitole 84 kombinovanej nomenklatúry, a to, že ich „základné alebo hlavné použitie je v systéme automatického spracovania údajov“. Tieto prístroje preto budú musieť byť zaradené podľa bodu 3 písm. b) všeobecných pravidiel pre interpretáciu tej istej nomenklatúry do položky zodpovedajúcej modulu, ktorý dáva uvedeným prístrojom ich podstatný charakter, ak bude takéto určenie možné. Ak nebude možné, budú zaradené do položky 9009 podľa bodu 3 písm. c) všeobecných pravidiel.

(pozri body 40, 41, 46 — 48, 56, bod 2 výroku)
Článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát uplatnil po nadobudnutí účinnosti tejto smernice vylúčenie práva na odpočet dane z pridanej hodnoty na vstupe zaťažujúcej výdavky spojené s bezplatným poskytovaním stravy obchodným partnerom a zamestnancom v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami, zatiaľ čo v čase tohto nadobudnutia účinnosti uvedené vylúčenie nebolo účinne uplatniteľné na tieto výdavky z dôvodu správnej praxe zdaňujúcej plnenia poskytnuté týmito jedálňami do výšky ich režijnej ceny vypočítanej na základe výrobných nákladov, to znamená ceny surovín a mzdových nákladov vzťahujúcich sa na prípravu a predaj týchto potravín a nápojov, ako aj na správu závodných jedální, výmenou za právo na úplný odpočet dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe.

Článok 6 ods. 2 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, ktorý na účely zdanenia daňou z pridanej hodnoty považuje určité plnenia, za ktoré platiteľ dane v skutočnosti neprijme žiadnu reálnu protihodnotu, za rovnocenné s dodaním tovarov a poskytnutím služieb za protihodnotu, musí byť vykladaný v tom zmysle, že na jednej strane sa netýka bezplatného poskytovania stravy obchodným partnerom v závodných jedálňach podnikov v súvislosti so stretnutiami, ktoré sa uskutočňujú v priestoroch týchto podnikov, ak z objektívnych údajov — čo musí preskúmať vnútroštátny súd — vyplýva, že táto strava sa poskytuje na účely výlučne súvisiace s podnikaním. Na druhej strane sa toto ustanovenie v zásade týka bezplatného poskytovania stravy zamestnancom zo strany podniku v jeho priestoroch, ibaže — čo musí tiež preskúmať vnútroštátny súd — požiadavky podniku, akými sú napríklad zabezpečenie kontinuity a riadneho priebehu pracovných stretnutí, vyžadujú, aby poskytovanie stravy bolo zabezpečené zamestnávateľom. V tomto ohľade, zatiaľ čo poskytovanie stravy zamestnancom má teda v zásade za cieľ uspokojiť súkromnú potrebu a spadá do osobného výberu zamestnancov, do ktorého zamestnávateľ nezasahuje, naopak, za určitých osobitných okolností sa poskytovanie stravy zamestnancom zo strany zamestnávateľa netýka uspokojenia ich súkromných potrieb a neuskutočňuje sa na iné ako podnikateľské účely. Osobná výhoda, ktorú z toho majú zamestnanci, sa zdá byť doplnková vo vzťahu k potrebám podniku.

(pozri bod 57, 62, 65, bod 2 výroku)
1.

Talianska republika si tým, že článkom 2 ods. 44 zákona č. 350 o ustanoveniach týkajúcich sa tvorby ročného a viacročného štátneho rozpočtu (finančný zákon na rok 2004) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)] z 24. decembra 2003 rozšírila na rok 2002 daňovú amnestiu stanovenú v článkoch 8 a 9 zákona č. 289 o ustanoveniach týkajúcich sa tvorby ročného a viacročného štátneho rozpočtu (finančný zákon na rok 2003) [legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)] z 27. decembra 2002 a stanovila všeobecné a nediferencované vzdanie sa overovania zdaniteľných plnení uskutočnených v priebehu zdaňovacieho obdobia v roku 2002, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 2 ods. 1 písm. a), c) a d) a článkov 193 až 273 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, ktoré od 1. januára 2007 nahradili články 2 a 22 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu — spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, ako aj z článku 10 ES.
Pokiaľ ide o komplex na výrobu energie, v ktorom plynový generátor susediaci s elektrárňou dodáva tejto elektrárni vyčistený plyn získaný procesom splyňovania odpadu a použitý v uvedenej elektrárni popri fosílnych palivách ako palivo, na účely uplatnenia smernice 2000/76 o spaľovaní odpadov je v podstate potrebné pristúpiť k samostatnému posúdeniu plynového generátora a elektrárne.

Takto, hoci plynový generátor, ktorého účelom je získavanie výrobkov v plynnom skupenstve, v tomto prípade vyčisteného plynu, tým, že odpad tepelne spracuje, musí byť kvalifikovaný ako „zariadenie na spoluspaľovanie“ v zmysle článku 3 bodu 5 uvedenej smernice, elektráreň používajúca ako prídavné palivo miesto fosílnych palív, ktoré pri výrobe energie používa v prevažnej miere, vyčistený plyn získaný spoluspaľovaním odpadov v plynovom generátore nespadá do rámca pôsobnosti tejto smernice. V tejto súvislosti už nie je na účel kvalifikácie objektu ako spaľovne alebo zariadenia na spoluspaľovanie potrebné zohľadniť skutočnosť, aká kvalifikácia by umožnila dosiahnuť úroveň emisií, ktorá by bola pre životné prostredie najpriaznivejšia.

(pozri body 25, 41 — 43, bod 3 výroku)
Článku 49 ES odporuje právna úprava členského štátu, podľa ktorej sa bonus za investície odmieta podnikom, ktoré nakupujú hmotný majetok, z jediného dôvodu, že hmotný majetok, na ktorý sa tento bonus požaduje a ktorý je odplatne poskytnutý, sa používa najmä v iných členských štátoch.

Taká právna úprava, ktorá podriaďuje investície týkajúce sa hmotného majetku, ktorý ako odplatne poskytnutý je používaný v iných členských štátoch, menej priaznivému daňovému režimu, než je daňový režim vyhradený pre investície týkajúce sa hmotného majetku používaného vo vnútrozemí, totiž v zásade predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, keďže môže odrádzať spoločnosti, ktoré by mohli o toto daňové zvýhodnenie žiadať, od poskytovania služieb prenájmu hospodárskym subjektom, ktoré vykonávajú svoje činnosti v iných členských štátoch. V situácii, keď spoločnosť odplatne poskytuje hmotný majetok inej spoločnosti a tieto dve spoločnosti sú z hospodárskeho hľadiska úzko prepojené, môže uvedená právna úprava takisto odrádzať spoločnosť nájomcu od vykonávania cezhraničných činností.

Taká právna úprava nemôže byť odôvodnená požiadavkou vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členské štáty, pokiaľ sú príjmy z prenájmu získané z poskytnutia hmotného majetku, na ktorý sa požaduje bonus za investície zdaniteľné v členskom štáte poskytnutia tohto bonusu, a preto za absencie právnej úpravy, ktorej sa týka konanie, by nebolo právo tohto členského štátu uplatňovať svoju daňovú právomoc vo vzťahu k činnostiam vykonávaným na jeho území ohrozené.

Taká právna úprava nemôže byť odôvodnená ani potrebou zabezpečenia koherencie vnútroštátneho daňového systému, lebo z hľadiska daňového systému neexistuje priama spojitosť medzi bonusom za investície priznaným prenajímateľovi na nakúpený hmotný majetok na jednej strane a neskorším zdanením príjmov dosiahnutých vďaka používaniu tohto hmotného majetku poskytnutého za odplatu na strane nájomcu na druhej strane.

Okrem toho, pokiaľ neumožňuje obmedziť odmietnutie zvýhodnenia bonusu za investície na vyslovene umelé konštrukcie, ale sa týka každého prenajímateľa, ktorý by mohol žiadať o bonus za investície a ktorý poskytuje odplatne hmotný majetok podnikom, ktoré vykonávajú cezhraničné činnosti, a to bez ohľadu na absenciu objektívnych údajov, ktoré by mohli preukazovať existenciu takejto konštrukcie, táto právna úprava nemôže byť odôvodnená potrebou predchádzať zneužívajúcim konaniam.

(pozri body 24 —26, 32 — 35, 38 — 41 a výrok)
Článok 4 ods. 4 písm. a) prvej smernice 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že existenciu súvislosti v zmysle rozsudku z 23. októbra 2003, Adidas-Salomon a Adidas Benelux (C-408/01), medzi skoršou ochrannou známkou s dobrým menom a neskoršou ochrannou známkou je potrebné posudzovať celkovo so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci.

Článok 4 ods. 4 písm. a) prvej smernice 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že používanie neskoršej ochrannej známky, ktoré nečestne ťaží, prípadne by ťažilo z rozlišovacej spôsobilosti či dobrého mena skoršej ochrannej známky alebo je, prípadne by bolo na ujmu rozlišovacej spôsobilosti či dobrého mena skoršej ochrannej známky, je potrebné posudzovať celkovo so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci.

Skutočnosť, že:

— skoršia ochranná známka má veľmi dobré meno vo vzťahu k určitým osobitným druhom tovarov alebo služieb a

— tieto tovary alebo služby nie sú podobné alebo sa v podstatnej miere nepodobajú tovarom alebo službám, pre ktoré je zapísaná neskoršia ochranná známka, a

— skoršia ochranná známka je jedinečná vo vzťahu k všetkým tovarom alebo službám a

— neskoršia ochranná známka pripomína vo vnímaní priemerného spotrebiteľa, ktorý sa považuje za riadne informovaného a primerane pozorného a obozretného, skoršiu ochrannú známku s dobrým menom,

nestačí na preukázanie toho, že používanie neskoršej ochrannej známky nečestne ťaží, prípadne by ťažilo z rozlišovacej spôsobilosti či dobrého mena skoršej ochrannej známky alebo je, prípadne by bolo na ujmu rozlišovacej spôsobilosti či dobrého mena skoršej ochrannej známky v zmysle článku 4 ods. 4 písm. a) smernice 89/104.

(pozri body 79 — 80, body 4 — 5 výroku)