ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C‑316/15

Timothy Martin Hemming a i.

proti

Westminster City Council

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal

Supreme Court of the United Kingdom)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Slobodné poskytovanie služieb – Smernica 2006/123/ES – Článok 13 ods. 2 – Postupy pri udeľovaní povolení – Pojem poplatky, ktoré môžu vzniknúť v dôsledku žiadosti“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 16. novembra 2016

Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Služby na vnútornom trhu – Smernica 2006/123 – Systém udeľovania povolení – Požiadavka zaplatenia poplatku – Časť poplatku, ktorá zodpovedá nákladom spojeným so správou a kontrolou dotknutého systému udeľovania povolení – Neprípustnosť – Návratná časť v prípade zamietnutia uvedenej žiadosti o povolenie – Irelevantnosť

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/123, článok 13 ods. 2)

Článok 13 ods. 2 smernice 2006/123 o službách na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že bráni požiadavke, aby bol v okamihu podania žiadosti o udelenie alebo predĺženie platnosti povolenia zaplatený poplatok, ktorého časť zodpovedá nákladom spojeným so správou a kontrolou dotknutého systému udeľovania povolení, aj keď je táto časť v prípade zamietnutia uvedenej žiadosti návratná.

Otázka, či poplatok, ktorý má zaplatiť žiadateľ, je v prípade zamietnutia žiadosti o licenciu návratný, nie je relevantná na účely jeho považovania za poplatok v zmysle článku 13 ods. 2 smernice o službách. Povinnosť zaplatiť poplatok totiž predstavuje finančný záväzok, a teda náklady, ktoré musí žiadateľ uhradiť, aby jeho žiadosť bola zohľadnená, a to bez ohľadu na to, či táto suma môže byť neskôr vrátená, ak by bola táto žiadosť zamietnutá.

Uvedené poplatky, aby boli v súlade s článkom 13 ods. 2 tejto smernice, musia byť v zmysle tohto ustanovenia primerané a úmerné nákladom na postupy pri udeľovaní povolení a nesmú presiahnuť náklady takých postupov. Pri výpočte výšky nárokov na odmenu môže členský štát zohľadňovať nielen materiálne a mzdové náklady priamo súvisiace s vykonávaním činností, voči ktorým tieto nároky na odmenu predstavujú protiplnenie, ale tiež časť všeobecných nákladov príslušného orgánu, ktoré možno týmto činnostiam pripísať.

Zohľadnené náklady nemôžu zahŕňať náklady súvisiace so všeobecným dozorom príslušného orgánu, keďže článok 13 ods. 2 smernice 2006/123 sa na jednej strane vzťahuje iba na náklady postupov a na druhej strane sleduje cieľ uľahčiť prístup k činnostiam v oblasti poskytovania služieb. Tomuto cieľu by totiž neprospievala požiadavka predbežného financovania nákladov na správu a kontrolu dotknutého systému udeľovania povolení, vrátane najmä nákladov spojených s odhaľovaním a postihovaním nepovolených činností.

(pozri body 28, 29, 31 – 34 a výrok)
1.

Francúzska republika si tým, že nezabezpečila sekundárne alebo ekvivalentné čistenie komunálnych odpadových vôd z aglomerácií Goyave, Bastelica, Morne‑à‑l’Eau, Aiguilles‑Château‑Ville Vieille, Borgo‑Nord, Isola, Plombières‑les‑Bains, Saint‑Céré, Vincey, Etueffont, ako aj z Volx a Villeneuve, či už pre všetky vypúšťania, pokiaľ ide o aglomerácie s populačným koeficientom od 10000 do 15000 obyvateľov, alebo pre vypúšťania do sladkých vôd a estuárií z aglomerácií s populačným koeficientom od 2000 do 10000 obyvateľov, nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z ustanovení článku 4 ods. 1 a 3 smernice Rady 91/271/EHS z 21. mája 1991 o čistení komunálnych odpadových vôd, zmenenej a doplnenej nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1137/2008 z 22. októbra 2008.
Z ustanovenia článku 3 ods. 3 smernice 2001/42 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie v spojení s odôvodnením 10 tejto smernice vyplýva, že pri plánoch a programoch, ktoré určujú využívanie malých území na miestnej úrovni, musia dotknuté príslušné orgány členských štátov vykonať predbežné preskúmanie, ktorého cieľom je overiť, či určitý plán alebo program môže mať pravdepodobne významné účinky na životné prostredie, a že tieto orgány musia následne povinne podrobiť tento plán alebo program environmentálnemu posudzovaniu v zmysle tejto smernice, ak dospejú k záveru, že uvedený plán alebo uvedený program môže mať pravdepodobne takéto účinky na životné prostredie.

Tým, že sa nevylučuje z environmentálneho posudzovania v zmysle tejto smernice žiadny plán alebo program, ktorý môže mať pravdepodobne významné účinky na životné prostredie, je toto ustanovenie v súlade s cieľom sledovaným uvedenou smernicou, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany životného prostredia. V tejto súvislosti členským štátom prináleží, aby v rámci svojich právomocí prijali všetky všeobecné alebo osobitné opatrenia potrebné na to, aby plány alebo programy, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie v zmysle smernice 2001/42, boli pred ich prijatím predmetom environmentálneho posudzovania v súlade s procesnými pravidlami a kritériami stanovenými v uvedenej smernici. V každom prípade samotné riziko, že vnútroštátne orgány sa môžu svojím konaním vyhnúť uplatneniu smernice 2001/42, nie je takej povahy, aby viedlo k neplatnosti článku 3 ods. 3 tejto smernice.

V dôsledku toho sa nezdá, že by sa prijatím článku 3 ods. 3 smernice 2001/42 Parlament a Rada dopustili zjavne nesprávneho posúdenia z hľadiska článku 191 ZFEÚ. Z uvedeného ustanovenia smernice 2001/42 preto nevyplýva žiadna skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť jeho platnosť vzhľadom na článok 191 ZFEÚ. Z tohto ustanovenia tiež nevyplýva skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť jeho platnosť vzhľadom na článok 37 Charty základných práv Európskej únie.

(pozri body 50, 56, 58 – 60, 63, 64, bod 1 výroku)
Článok 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia 2002/584 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím 2009/299, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „zatykač“ uvedený v tomto ustanovení sa má chápať tak, že označuje vnútroštátny zatykač, ktorý je odlišný od európskeho zatykača.

Vydanie európskeho zatykača podľa takzvaného „zjednodušeného“ postupu, a teda bez toho, aby bolo predtým vydané vnútroštátne súdne rozhodnutie, akým je vnútroštátny zatykač, ktoré predstavuje jeho základ, totiž môže byť v rozpore so zásadami vzájomného uznávania a dôvery, na ktorých je založený systém európskeho zatykača. Uvedené zásady spočívajú na predpoklade, že dotknutý európsky zatykač bol vydaný v súlade s minimálnymi požiadavkami, od ktorých závisí jeho platnosť, medzi ktoré patrí aj požiadavka stanovená v článku 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia. V prípade existencie európskeho zatykača vydaného v rámci takzvaného „zjednodušeného“ postupu, ktorý je založený na existencii zatykača v zmysle článku 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia, bez toho, aby európsky zatykač odkazoval na existenciu vnútroštátneho zatykača, ktorý je odlišný od európskeho zatykača, vykonávajúci súdny orgán nemôže overiť, či predmetný európsky zatykač spĺňa požiadavku stanovenú v článku 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia. Navyše splnenie požiadavky stanovenej v článku 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia má osobitný význam, keďže implikuje, že keď je európsky zatykač vydaný s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely vedenia trestného stíhania, táto osoba už mohla v prvom štádiu konania využiť procesné záruky a základné práva, ochranu ktorých musí zabezpečovať súdny orgán vydávajúceho členského štátu podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva najmä na účel prijatia vnútroštátneho zatykača. Systém európskeho zatykača teda zahŕňa podľa požiadavky stanovenej v článku 8 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia dvojúrovňovú ochranu procesných a základných práv, ktoré musí mať požadovaná osoba, keďže k súdnej ochrane stanovenej na prvej úrovni, teda pri prijímaní vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, akým je vnútroštátny zatykač, sa pridáva ochrana, ktorá musí byť zabezpečená na druhej úrovni, teda pri vydávaní európskeho zatykača, ku ktorému môže prípadne dôjsť aj krátko po prijatí uvedeného vnútroštátneho súdneho rozhodnutia. Táto súdna ochrana, zahŕňajúca dve úrovne, však zásadne chýba v takej situácii, v ktorej sa uplatňuje takzvané „zjednodušené“ konanie o vydaní európskeho zatykača, keďže táto situácia implikuje, že pred vydaním európskeho zatykača vnútroštátny súdny orgán neprijal žiadne rozhodnutie, ako je vydanie vnútroštátneho zatykača, na ktoré nadväzuje európsky zatykač.

(pozri body 52 – 58, bod 1 výroku)
Let v zmysle nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov, spočíva v operácii leteckej dopravy, čím určitým spôsobom predstavuje jednu jednotku tejto dopravy uskutočnenú leteckým dopravcom, ktorý určuje svoj letový poriadok.

Článok 10 ods. 2 v spojení s článkom 2 písm. f) nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov, sa majú vykladať v tom zmysle, že v prípade zníženia triedy cestujúceho v rámci letu cena, ktorú treba zohľadniť na účely stanovenia náhrady, ktorá sa má vyplatiť dotknutému cestujúcemu, predstavuje cenu letu, v rámci ktorého bol tento cestujúci umiestnený do nižšej triedy.

V tejto súvislosti predstavuje letenka dokument oprávňujúci cestujúceho na prepravu, ktorá sa sama môže podľa prípadu týkať jedného alebo viacerých letov. Každý z týchto letov, ktorý predstavuje jednotku dopravy, sa má v zásade uskutočniť v súlade s podmienkami dohodnutými medzi cestujúcim a leteckým dopravcom. Medzi tieto podmienky patrí najmä umiestnenie cestujúceho do určenej triedy. Ak by však letecký dopravca umiestnil v rámci daného letu cestujúceho do nižšej triedy, než na ktorú bola letenka kúpená, uvedenému cestujúcemu sa v rámci dotknutého letu neposkytuje služba dohodnutá ako protihodnota za zaplatenú cenu. Naproti tomu toto zníženie triedy nemá vplyv na služby dohodnuté v prípade ďalších letov, ktoré môže cestujúci na základe letenky prípadne využiť. V dôsledku toho sa článok 10 ods. 2 nariadenia č. 261/2004 neuplatňuje na tieto ďalšie lety.

V dôsledku toho základom náhrady stanovenej v tomto ustanovení musí byť výlučne cena letu, v rámci ktorého bol cestujúci umiestnený do nižšej triedy, a nie cena celej prepravy, ktorú možno uskutočniť na základe letenky. Vzhľadom na to za predpokladu, ak by na letenke bola uvedená len cena za celú prepravu cestujúceho a nebola by teda vôbec spresnená cena letu, v rámci ktorého došlo k zníženiu triedy, treba vychádzať z časti ceny tejto letenky, ktorá zodpovedá pomeru vzdialenosti dotknutého letu a celkovej vzdialenosti prepravy, na ktorú má cestujúci právo.

(pozri body 21, 22, 24, 25, 29, 30, 32, bod 1 výroku)
Podľa článku 90 smernice 2014/24 o verejnom obstarávaní a o zrušení smernice 2004/18 musia členské štáty zosúladiť svoje právne poriadky s ustanoveniami tejto smernice do 18. apríla 2016. Aj keď v tejto súvislosti sú členské štáty povinné zdržať sa počas lehoty na prebratie smernice prijímania opatrení, ktoré by mohli vážne ohroziť dosiahnutie cieľa stanoveného touto smernicou, nemôžu ukladať uchádzačom pred uplynutím tejto lehoty povinnosti, ktoré nevyplývajú z práva Únie.

Zásada rovnosti zaobchádzania a povinnosť transparentnosti sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vylúčeniu hospodárskeho subjektu z postupu verejného obstarávania z dôvodu, že si nesplnil povinnosť, ktorá, hoci výslovne nevyplýva zo zadávacích podkladov tohto obstarávania ani z platného vnútroštátneho zákona, vyplýva z výkladu tohto zákona a týchto podkladov, ako aj z doplnenia ich normatívneho obsahu zo strany vnútroštátnych orgánov alebo vnútroštátnych správnych súdov. Za týchto okolností sa zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bolo uchádzačovi umožnené napraviť svoju situáciu a splniť si uvedenú povinnosť v lehote stanovenej verejným obstarávateľom.

Na jednej strane totiž verejnému obstarávateľovi v súlade s článkom 2 smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby prináleží prísne dodržiavať kritériá, ktoré on sám stanovil. Táto úvaha platí o to viac, ak ide o vylúčenie, pričom článok 27 tejto smernice nemožno vykladať v tom zmysle, že by verejnému obstarávateľovi umožňoval odchýliť sa od tejto povinnosti.

Na druhej strane podmienka, ktorej podlieha právo účasti na verejnom obstarávaní a ktorá vyplýva z výkladu vnútroštátneho práva a praxe orgánu ako vo veci samej, by mohla mimoriadne poškodiť uchádzačov usadených v iných členských štátoch, keďže títo uchádzači nemusia mať porovnateľné znalosti o vnútroštátnom práve a jeho výklade, ako ani o praxi vnútroštátnych orgánov ako tuzemskí uchádzači.

(pozri body 39, 42, 44, 46, 47, 51, bod 2 výroku)
Články 21 a 45 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej daňovej právnej úprave, ktorá vyhradzuje využívanie daňovej úľavy pre dôchodcov len pre daňovníkov, ktorí majú potvrdenie o zrážke dane, pričom toto potvrdenie sa nevydáva v prípade, ak dôchodok, hoci je zdaniteľný v členskom štáte bydliska daňovníka, nie je predmetom zrážkovej dane v tomto členskom štáte, najmä z dôvodu, že vyplácateľ tohto dôchodku má sídlo v inom členskom štáte.

Konkrétnejšie, pokiaľ ide o článok 45 ZFEÚ, zavedením rozdielneho zaobchádzania medzi daňovníkmi s bydliskom v dotknutom členskom štáte v závislosti od členského štátu, z ktorého pochádzajú starobné dôchodky zdaniteľné v uvedenom členskom štáte, ktoré daňovníci poberajú, a odmietnutím výhody daňovej úľavy pre daňovníkov, ktorých vyplácateľ dôchodku má sídlo na území iného členského štátu, vnútroštátna právna úprava môže odrádzať zamestnancov od vyhľadávania alebo prijatia zamestnania v inom členskom štáte. Pokiaľ ide o článok 21 ZFEÚ, keďže daňové zvýhodnenie, ktoré predstavuje daňová úľava, bolo odmietnuté daňovníkovi, ktorý uplatnil svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, a ktorý z dôvodu svojho pobytu v tomto inom členskom štáte poberá dôchodok vyplácaný dlžníkom so sídlom v poslednom uvedenom členskom štáte, tento daňovník je znevýhodnený v porovnaní s daňovníkmi, ktorí neuplatnili svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať v inom členskom štáte.

Takéto rozdielne zaobchádzanie nemožno vysvetliť rozdielnou objektívnou situáciou. Daňová úľava bola totiž zavedená s cieľom rozvíjať selektívnu daňovú politiku v prospech osôb, ktoré patria k najzraniteľnejším sociálnym vrstvám, aby sa im v dôsledku takej daňovej úľavy umožnilo disponovať vyšším príjmom. Vzhľadom na taký cieľ daňovník rezident, ktorý poberá starobný dôchodok, ktorého zdroj je v inom členskom štáte, nie je nevyhnutne v inej situácii, ako je situácia daňovníka rezidenta poberajúceho takýto dôchodok od dlžníka so sídlom v jeho štáte bydliska, keďže obaja títo daňovníci môžu patriť k najzraniteľnejším sociálnym vrstvám. Takéto rozdielne zaobchádzanie sa nemôže odôvodňovať ani úvahami administratívnej a praktickej povahy, ani potrebou zachovať koherentnosť vnútroštátneho daňového režimu. Totiž po prvé, to čo sa spochybňuje nie je systém založený na zrážkovej dani ani primeraná a praktická povaha potvrdenia o zrážke dane, ale absolútne odmietnutie poskytnúť daňovú výhodu, ak dotknutý daňovník nie je schopný predložiť takéto potvrdenie, hoci spĺňa ostatné podmienky na využitie uvedenej výhody. A priori nemožno vylúčiť, že by daňovník mohol predložiť relevantné dôkazy, ktoré by daňovým orgánom členského štátu zdanenia umožňovali jasne a presne overiť reálnosť a povahu príjmov z dôchodku pochádzajúceho z iného členského štátu. Po druhé nie je sporná daňová výhoda kompenzovaná stanoveným odvodom.

(pozri body 38, 40, 41, 44, 47, 48, 50, 53 – 55, 61 – 63 a výrok)
Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1031/2008 a nariadenia č. 948/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skvapalnený ropný plyn, ktorý obsahuje 0,32 % metánu, etánu a etylénu, 58,32 % propánu a propylénu a maximálne 39,99 % butánu a butylénu, pri ktorom nemožno určiť látku, ktorá mu dáva jeho podstatný charakter, sa má zatriediť do podpoložky 2711 19 00 pod „Ropné plyny a ostatné plynné uhľovodíky, skvapalnené, ostatné“.

Vzhľadom na to, že plynnú zmes GPL nemožno zatriediť na základe pravidla 3 písm. b) všeobecných pravidiel na interpretáciu kombinovanej nomenklatúry, treba použiť pravidlo 3 písm. c) týchto pravidiel, podľa ktorého sa tovar zatriedi do poslednej položky v numerickom poradí položiek, ktoré prichádzajú do úvahy, čo v prejednávanej veci znamená do podpoložky 2711 19 00 kombinovanej nomenklatúry pod „ostatné ropné plyny“.

(pozri body 36, 37, bod 2 výroku)
Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku v znení, ktoré vyplýva z vykonávacieho nariadenia č. 1001/2013, sa má vykladať v tom zmysle, že vežová sústava, ktorá bola dovezená na výrobu tanku a následne sa na tento účel skutočne použila, patrí do položky 8710 tejto kombinovanej nomenklatúry, ak je „hlavne“ určená pre tank, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu vzhľadom na objektívne znaky a vlastnosti tejto vežovej sústavy, pričom jej konečné použitie v danom prípade nie je rozhodujúce na jej zaradenie. Ak to tak nie je, je potrebné zaradiť uvedenú vežovú sústavu do podpoložky 9305 91 00 uvedenej kombinovanej nomenklatúry ako časť alebo súčasť alebo príslušenstvo „vojenských zbraní“.

(pozri bod 44 a výrok)
Článok 2 ods. 1 a článok 3 ods. 2 smernice 2008/115 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, sa majú vykladať v tom zmysle, že štátny príslušník tretej krajiny sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu a z tohto dôvodu sa na neho vzťahuje táto smernica, keď sa bez splnenia podmienok vstupu alebo pobytu nachádza v situácii tranzitu ako cestujúci autobusu, ktorý prichádza z iného členského štátu patriaceho do schengenského priestoru a smeruje do tretieho členského štátu nepatriaceho do tohto priestoru.

Z definície nelegálneho pobytu uvedenej v článku 3 bode 2 smernice 2008/115 vyplýva, že každý štátny príslušník tretej krajiny, ktorý sa nachádza na území členského štátu bez toho, aby spĺňal podmienky vstupu alebo pobytu v tomto štáte, sa už na základe tejto samotnej skutočnosti v ňom zdržiava neoprávnene bez toho, aby táto prítomnosť podliehala podmienke minimálneho trvania alebo úmyslu ostať na tomto území. Navyše dočasnosť alebo prechodnosť takejto prítomnosti tiež nepatrí medzi dôvody vymenované v článku 2 ods. 2 uvedenej smernice, na základe ktorých sa členské štáty môžu rozhodnúť vyňať štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území, z pôsobnosti tejto smernice.

(pozri body 48, 50, bod 1 výroku)
Keď bol teda štátny príslušník tretieho štátu počas manželstva obeťou domáceho násilia zo strany občana Únie, s ktorým sa rozviedol, na to, aby sa uvedený štátny príslušník mohol dovolávať uplatnenia článku 13 ods. 2 písm. c) tejto smernice, musí uvedený občan Únie bývať v hostiteľskom členskom štáte v súlade s článkom 7 ods. 1 tejto smernice až do dňa začatia rozvodového konania.

Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nepriznáva právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte ani maloletému občanovi Únie, ktorý má od svojho narodenia pobyt v tomto členskom štáte, ktorého nie je štátnym príslušníkom, ani rodičovi, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý má uvedeného maloletého vo výlučnej starostlivosti, pokiaľ dotknuté osoby majú právo na pobyt v tomto členskom štáte na základe ustanovenia sekundárneho práva Únie. Prvá podmienka vyžadovaná na účely získania práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte na základe tohto ustanovenia, konkrétne že dotknutá osoba nemá právo na pobyt v tomto členskom štáte na základe sekundárneho práva Únie, totiž nie je v prejednávanej veci splnená.

Článok 21 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že priznáva uvedenému maloletému občanovi Únie právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte v prípade, že spĺňa podmienky uvedené v článku 7 ods. 1 smernice 2004/38, a to najmä mať dostatočné zdroje, aby sa počas obdobia svojho pobytu nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu, a mať komplexné krytie zdravotného poistenia, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. V takomto prípade toto ustanovenie umožňuje rodičovi, ktorý sa o tohto občana Únie skutočne stará, zdržiavať sa spolu s ním v hostiteľskom členskom štáte. Ak by sa totiž rodičovi, štátnemu príslušníkovi členského štátu alebo tretieho štátu, ktorý sa skutočne stará o maloletého občana Únie a ktorému článok 21 ZFEÚ a smernica 2004/38 priznávajú právo na pobyt, odoprel pobyt s týmto občanom v hostiteľskom členskom štáte, bolo by tým právo tohto občana Únie na pobyt zbavené potrebného účinku, keďže využitie práva na pobyt maloletým dieťaťom nevyhnutne zahŕňa to, že toto dieťa má právo byť sprevádzané osobou, ktorá sa oňho skutočne stará, a preto táto osoba musí mať možnosť bývať spolu s ním v hostiteľskom členskom štáte počas tohto pobytu.

(pozri body 71, 72, 74, 76, 80, bod 3 výroku)
Článok 2 bod 35 písm. g) bod iii) nariadenia č. 1013/2006 o preprave odpadu, zmeneného a doplneného nariadením č. 255/2013, sa má vykladať v tom zmysle, že preprava odpadu uvedeného v prílohe III tohto nariadenia, ktorý je určený na zhodnotenie, sa má v zmysle tohto ustanovenia považovať za nezákonnú, ak dokument uvedený v prílohe VII toho istého nariadenia vzťahujúci sa na túto prepravu obsahuje nesprávne alebo nekoherentné informácie, pokiaľ ide o dovozcu/príjemcu, zariadenie na zhodnocovanie odpadu, ako aj dotknuté krajiny/štáty, bez ohľadu na správne uvedenie týchto informácií v iných dokumentoch, ktoré boli predložené príslušným orgánom, úmysel uviesť tieto orgány do omylu a uplatnenie postupov uvedených v článku 24 toho istého nariadenia uvedenými orgánmi.

Pokiaľ totiž bola v sprievodnom dokumente uvedenom v prílohe VII nariadenia č. 1013/2006 niektorá informácia tohto typu nesprávna alebo nekoherentná, úlohy dozoru a kontroly prináležiace príslušným orgánom nemohli byť v súlade s uvedeným nariadením zabezpečené, pretože ak neboli tieto orgány riadne informované o skutočnostiach predmetnej prepravy, nemohli s ohľadom na túto prepravu zabezpečiť primerané sledovanie s cieľom zabrániť škodám na životnom prostredí, ako ani činnostiam, ktoré sú pre ľudské zdravie škodlivé. Pokiaľ ide v tejto súvislosti o uvedenie informácií, ktoré majú byť uvedené v dokumente podľa prílohy VII v iných dokumentoch, taký dokument sa vyhotovuje podľa osobitnej právnej úpravy a sleduje dosiahnutie cieľov, ktoré sú vlastné právnej úprave týkajúcej sa prepravy odpadu, zatiaľ čo ostatné dokumenty, akými sú medzinárodný nákladný list CMR alebo faktúra, na tieto účely neslúžia. Navyše bez ohľadu na to, či k chybe v tomto dokumente došlo úmyselne alebo nie, nič to nemení na skutočnosti, že ak na jej základe dôjde k nezrovnalosti, kontrolné orgány dotknutých členských štátov sú povinné vykonať dodatočné kontroly, čím sa znemožní, aby sa vykonala bezprostredná kontrola prepravy len na základe prílohy VII nariadenia č. 1013/2006, takže tieto dva druhy chýb treba prinajmenšom v štádiu posúdenia porušenia posudzovať rovnakým spôsobom. Napokon pokiaľ ide o neuplatnenie postupov stanovených v článku 24 tohto nariadenia, tento článok ani žiadne iné ustanovenie daného nariadenia nestanovujú spojitosť medzi týmito postupmi a definíciou nezákonnej prepravy, pričom to, že sa nezačali uvedené postupy, nemôže mať vplyv na označenie predmetnej prepravy za nezákonnú prepravu v zmysle článku 2 bodu 35 tohto nariadenia.

(pozri body 36, 42, 45 – 47, bod 1 výroku)