NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

prednesené 21. decembra 2016 ( 1 )

Konanie o stanovisku 2/15

začaté na základe žiadosti podanej Európskou komisiou

„Žiadosť o stanovisko podľa článku 218 ods. 11 ZFEÚ — Uzatvorenie Dohody o voľnom obchode medzi Európskou úniou a Singapurskou republikou — Rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi“

Obsah

Dohoda EUSFTA Právo EÚ Zmluva o Európskej únii Zmluva o fungovaní Európskej únie Žiadosť o stanovisko Súdneho dvora Otázky, ktoré vyvoláva žiadosť Komisie o stanovisko Rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi a právny základ uzatvorenia dohody EUSFTA Článok 207 ods. 1, 5 a 6 ZFEÚ Článok 3 ods. 2 ZFEÚ Ciele a všeobecné vymedzenie pojmov relevantných pre dohodu EUSFTA (Prvá kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Obchod s tovarom (Druhá až Šiesta kapitola dohody EUSFTA a protokol 1 k dohode EUSFTA) Tvrdenia Analýza Služby, usadenie sa a elektronický obchod (Ôsma kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Všeobecné tvrdenia Tvrdenia týkajúce sa dopravy Analýza Úvod Výlučná právomoc na základe článku 207 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 3 ods. 1 ZFEÚ Záležitosti vylúčené z pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky v dôsledku článku 207 ods. 5 ZFEÚ Výlučná právomoc na základe článku 3 ods. 2 ZFEÚ – Prvý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ – Tretí dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ Investície (Deviata kapitola, oddiel A, dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Úvod Výlučná právomoc na základe článku 207 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 3 ods. 1 ZFEÚ – Význam pojmu „priame zahraničné investície“ uvedeného v článku 207 ods. 1 ZFEÚ – Úprava „priamych zahraničných investícií“ ako súčasti spoločnej obchodnej politiky – Záver týkajúci sa právomoci Európskej únie podľa článku 207 ods. 1 ZFEÚ Právomoc Európskej únie na základe článku 63 ZFEÚ v spojení s článkom 3 ods. 2 ZFEÚ Spoločné právomoci Európskej únie a členských štátov Môže dohoda EUSFTA ukončiť platnosť dvojstranných dohôd uzatvorených medzi členskými štátmi a Singapurom? Vládne obstarávanie (Desiata kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Duševné vlastníctvo (Jedenásta kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Význam pojmu „obchodné aspekty duševného vlastníctva“ uvedeného v článku 207 ods. 1 ZFEÚ Právomoc Európskej únie v súvislosti s Jedenástou kapitolou dohody EUSFTA Hospodárska súťaž a súvisiace záležitosti (Dvanásta kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Necolné prekážky obchodu a investície do výroby energie z obnoviteľných zdrojov (Siedma kapitola dohody EUSFTA) a obchod a trvalo udržateľný rozvoj (Trinásta kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Necolné prekážky obchodu a investície do výroby energie z obnoviteľných zdrojov Obchod a trvalo udržateľný rozvoj Analýza Obchod a súvisiace neobchodné ciele: všeobecné zásady Necolné prekážky obchodu a investícií do výroby energie z obnoviteľných zdrojov Obchod a trvalo udržateľný rozvoj Transparentnosť a administratívne a súdne preskúmanie všeobecne záväzných opatrení (Štrnásta kapitola dohody EUSFTA a súvisiace ustanovenia iných kapitol) Tvrdenia Analýza Urovnávanie sporov a mediácia (Deviata kapitola, oddiel B, Trinásta, Pätnásta a Šestnásta kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Inštitucionálne, všeobecné a záverečné ustanovenia (Sedemnásta kapitola dohody EUSFTA) Tvrdenia Analýza Posúdenie vonkajšej právomoci Európskej únie na uzatvorenie dohody EUSFTA Návrh Príloha – Stručný opis dohody EUSFTA

1. Európska komisia podľa článku 218 ods. 11 ZFEÚ požiadala Súdny dvor o stanovisko k rozdeleniu právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, pokiaľ ide o zamýšľanú Dohodu o voľnom obchode medzi Európskou úniou a Singapurskou republikou (ďalej len „dohoda EUSFTA“). ( 2 ) Znenie dohody EUSFTA, ktoré dojednala Komisia, stanovuje, že táto dohoda sa má uzatvoriť ako dohoda medzi Európskou úniou a Singapurskou republikou (ďalej len „Singapur“), bez účasti členských štátov. Komisia žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či je tento prístup správny.

2. Komisia tvrdí, že Európska únia má výlučnú právomoc uzatvoriť dohodu EUSFTA. Uvádza, že väčšina ustanovení tejto dohody patrí do právomoci Európskej únie podľa článku 207 ZFEÚ týkajúceho sa spoločnej obchodnej politiky, ktorá je výlučnou právomocou [článok 3 ods. 1 písm. e) ZFEÚ], a že výlučná právomoc Európskej únie uzavrieť iné časti tejto dohody vyplýva z legislatívneho aktu, ktorý ju na to oprávňuje (prvý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ), alebo z toho, že uzatvorením dohody EUSFTA môžu byť dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti (tretí dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ). Európsky parlament vo všeobecnosti súhlasí s Komisiou. Všetci ostatní účastníci konania, ktorí predložili pripomienky, tvrdia, že Európska únia nemôže uzatvoriť túto dohodu sama, lebo niektoré časti dohody EUSFTA patria do spoločnej právomoci Európskej únie a členských štátov, či dokonca do výlučnej právomoci členských štátov. Z toho vyplýva, že zmluvnými stranami dohody EUSFTA by mali byť aj členské štáty.

3. Dohoda EUSFTA je súčasťou novej generácie obchodných a investičných dohôd, ktoré dojednali alebo dojednávajú Európska únia a obchodní partneri v iných regiónoch sveta. Táto dohoda nie je „homogénnou dohodou“: neupravuje jednu konkrétnu oblasť alebo problematiku a nesleduje len jeden cieľ. Má najmä dosiahnuť liberalizáciu obchodu a investícií a zaručuje určitú úroveň ochrany tak, aby boli zosúladené ekonomické a neekonomické ciele. Hoci dohoda EUSFTA je založená na súčasných pravidlách zakotvených v dohodách Svetovej obchodnej organizácie (ďalej len „WTO“) ( 3 ), tiež rozširuje pôsobnosť týchto pravidiel a upravuje otázky, ktoré uvedené dohody (zatiaľ) neupravujú.

4. Na určenie, či Európska únia môže uzatvoriť dohodu EUSFTA bez členských štátov, je po prvé potrebné jasne vymedziť otázky, ktoré táto dohoda upravuje, a ciele, ktoré sleduje. ( 4 ) Na základe toho možno následne uplatniť jednotlivé ustanovenia Zmluvy týkajúce sa prenesenia právomocí na Európsku úniu a povahy týchto právomocí. V tejto súvislosti je vhodné uplatniť pravidlá stanovené v článku 3 ods. 1 ZFEÚ (týkajúceho sa výslovnej výlučnej právomoci) a až potom uplatniť pravidlá stanovené v článku 3 ods. 2 ZFEÚ (týkajúceho sa implicitnej výlučnej právomoci ( 5 )) a prípadne pravidlá stanovené v článku 4 ZFEÚ (týkajúceho sa spoločnej právomoci).

Dohoda EUSFTA

5. V decembri 2006 Komisia odporučila, aby ju Rada Európskej únie poverila dojednaním dohody o voľnom obchode s krajinami Združenia národov juhovýchodnej Ázie (ďalej len „ASEAN“) v mene Európskeho spoločenstva a členských štátov. V apríli 2007 Rada poverila Komisiu začatím rokovaní. Ukázalo sa, že rokovania týkajúce sa dohody vzťahujúcej sa na každý región sú zložité, a preto boli pozastavené. Komisia následne navrhla uzavrieť dvojstranné dohody o voľnom obchode s príslušnými krajinami združenia ASEAN, počnúc Singapurom. V decembri 2009 Rada na základe smerníc pre rokovania, ktoré vydala pre rokovania so združením ASEAN, poverila Komisiu dojednaním dohody o obchode so Singapurom. Tieto rokovania sa začali v marci 2010. V septembri 2011 Rada upravila smernice pre rokovania tak, že do zoznamu upravených otázok doplnila investície. Rada v tejto súvislosti uviedla, že cieľom bolo, aby sa kapitola dohody o investíciách vzťahovala na oblasti patriace do spoločnej právomoci, ako sú portfóliové investície ( 6 ), urovnávanie sporov, vlastníctvo a vyvlastnenie.

6. Dňa 20. septembra 2013 Európska únia (konajúc prostredníctvom Komisie) a Singapur parafovali znenie dohody EUSFTA (čo znamená, že ho akceptovali ako konečné) s výnimkou kapitoly o investíciách. Toto znenie bolo zverejnené v ten istý deň.

7. Keď sa ukázalo, že podľa uvedeného znenia mala Európska únia uzavrieť a podpísať dohodu EUSFTA bez účasti členských štátov, Výbor pre obchodnú politiku (výbor vymenovaný Radou podľa článku 207 ods. 3 ZFEÚ) vo februári 2014 postúpil vec Výboru stálych zástupcov (ďalej len „výbor COREPER“). Výbor pre obchodnú politiku vyzval výbor COREPER, aby potvrdil postup podpísania a uzatvorenia dohody EUSFTA, a požiadal ho, aby vyzval Komisiu ako vyjednávača v mene Európskej únie a členských štátov, aby prispôsobila uvedené znenie zmiešanému charakteru tohto typu dohody. Výbor COREPER uviedol, že delegácie sa jednoznačne zhodli na tom, že dohoda EUSFTA sa má podpísať a uzatvoriť ako zmiešaná dohoda, čo znamená, že jej zmluvnými stranami by mala byť tak Európska únia, ako aj členské štáty.

8. Rokovania týkajúce sa kapitoly o investíciách boli ukončené v októbri 2014. V júni 2015 Komisia zaslala Výboru pre obchodnú politiku konsolidované znenie kapitoly o investíciách a uviedla, že celá dohoda je už parafovaná.

9. Dohoda EUSFTA sa skladá z preambuly, 17 kapitol, protokolu a piatich dojednaní.

10. Prvá kapitola („Ciele a všeobecné vymedzenie pojmov“) stanovuje, že cieľmi dohody EUSFTA je vytvoriť zónu voľného obchodu v súlade s článkom XXIV dohody GATT z roku 1994 ( 7 ) a s článkom V dohody GATS ( 8 ) a liberalizovať a uľahčiť obchod a investície medzi zmluvnými stranami v súlade s dohodou EUSFTA.

11. Druhá kapitola („Národné zaobchádzanie a prístup na trh pre tovar“) v úvode potvrdzuje záväzok zmluvných strán poskytovať národné zaobchádzanie ( 9 ) v súlade s článkom III dohody GATT z roku 1994 (ktorý sa touto kapitolou začleňuje do dohody EUSFTA). Táto kapitola tiež stanovuje záväzky týkajúce sa nesadzobných opatrení. Samostatné ustanovenia sa vzťahujú na poskytovanie a sprístupňovanie informácií, oznámení a žiadostí o informácie a správu príslušných opatrení.

12. Tretia kapitola („Nápravné opatrenia v oblasti obchodu“) stanovuje povinnosti týkajúce sa na jednej strane antidumpingových a vyrovnávacích opatrení a na druhej strane dvoch typov ochranných opatrení (globálne ochranné opatrenia a dvojstranné ochranné opatrenia).

13. Štvrtá kapitola („Technické prekážky obchodu“) má za cieľ uľahčiť a zvýšiť obchod s tovarom medzi zmluvnými stranami vytvorením rámca pre predchádzanie zbytočným prekážkam obchodu, ich identifikáciu a odstraňovanie v rozsahu pôsobnosti dohody TBT (ktorá je začlenená do dohody EUSFTA).

14. Cieľom Piatej kapitoly („Sanitárne a fytosanitárne opatrenia“) je a) chrániť život a zdravie ľudí, zvierat a rastlín na príslušných územiach zmluvných strán a zároveň uľahčovať obchod medzi zmluvnými stranami v oblasti sanitárnych a fytosanitárnych opatrení (ďalej len „SFS opatrenia“); b) spolupracovať pri ďalšom vykonávaní Dohody o uplatňovaní sanitárnych a fytosanitárnych opatrení (ďalej len „dohoda SPS“) a c) poskytnúť prostriedky na zlepšenie komunikácie, spolupráce a riešenie problémov súvisiacich s vykonávaním SFS opatrení, ktoré majú vplyv na obchod medzi zmluvnými stranami.

15. Šiesta kapitola („Uľahčenie v oblasti ciel a obchodu“) uznáva význam, ktorý majú otázky uľahčenia v oblasti ciel a obchodu v kontexte rozvíjajúceho sa globálneho obchodného prostredia a posilnenie spolupráce v tejto oblasti. Stanovuje zásady, na ktorých majú byť založené colné ustanovenia a režimy zmluvných strán.

16. Cieľmi Siedmej kapitoly („Necolné prekážky obchodu a investície do výroby energie z obnoviteľných zdrojov“) je podporovať, rozvíjať a zvyšovať výrobu energie z obnoviteľných a udržateľných nefosílnych zdrojov (ďalej len „zelená energia“), a to najmä prostredníctvom uľahčovania obchodu a investícií. Táto kapitola sa vzťahuje na opatrenia, ktoré môžu ovplyvniť obchod a investície medzi zmluvnými stranami súvisiace s výrobou zelenej energie, avšak nie na produkty, z ktorých sa energia vyrába.

17. V Ôsmej kapitole („Služby, usadenie sa a elektronický obchod“) zmluvné strany potvrdzujú svoje príslušné záväzky vyplývajúce z Dohody o založení WTO. ( 10 ) Táto kapitola stanovuje mechanizmy nevyhnutné na postupnú recipročnú liberalizáciu obchodu so službami, teda cezhraničného poskytovania služieb z územia jednej zmluvnej strany na územie druhej zmluvnej strany a na území jednej zmluvnej strany spotrebiteľovi služby druhej zmluvnej strany, usadenia sa a dočasnej prítomnosti fyzických osôb na obchodné účely. Samostatne upravuje elektronický obchod. Tiež obsahuje ustanovenia týkajúce sa domácej regulácie počítačových služieb, poštových služieb, telekomunikačných služieb, finančných služieb a služieb medzinárodnej námornej dopravy.

18. Deviata kapitola („Investície“) sa skladá z dvoch častí.

19. Oddiel A obsahuje hmotnoprávne ustanovenia o ochrane investícií. Na účely uvedenej kapitoly je „investícia“„akýkoľvek druh aktív, ktorý má vlastnosti investície, ako napríklad viazanie kapitálu alebo iných zdrojov, očakávanie príjmu alebo zisku, prevzatie rizika a určité trvanie“. Hlavné požiadavky sa týkajú národného zaobchádzania, spravodlivého a nestranného zaobchádzania a plnej ochrany a bezpečnosti, ako aj náhrady za straty v dôsledku vojny alebo iného ozbrojeného konfliktu, štátneho prevratu, výnimočného stavu, povstania, vzbury alebo nepokojov na území druhej zmluvnej strany. Oddiel A tiež stanovuje, že žiadna zo zmluvných strán nesmie chránené investície investorov druhej zmluvnej strany, na ktoré sa vzťahuje tento oddiel, priamo alebo nepriamo znárodniť, vyvlastniť ani ich podrobiť opatreniam, ktoré majú rovnaký účinok ako znárodnenie alebo vyvlastnenie, s výnimkou prípadu, keď sú splnené určité podmienky. Každá zmluvná strana musí navyše umožniť, aby sa všetky prevody súvisiace s investíciou, na ktorú sa vzťahuje Deviata kapitola, uskutočnili vo voľne zameniteľnej mene bez obmedzenia alebo odkladu. Dňom nadobudnutia platnosti dohody EUSFTA majú dvojstranné dohody medzi členskými štátmi a Singapurom uvedené v prílohe 9‑D stratiť platnosť a byť nahradené dohodou EUSFTA.

20. Oddiel B zavádza mechanizmus na „urovnávanie sporov medzi investorom a štátom“ (ďalej len „ISDS“). Tento mechanizmus, ktorý môže zahŕňať rozhodcovské konanie, sa vzťahuje na spor medzi navrhovateľom jednej zmluvnej strany a druhou zmluvnou stranou týkajúci sa zaobchádzania (vrátane nečinnosti) druhou zmluvnou stranou, ktoré údajne porušuje ustanovenia oddielu A a spôsobuje stratu alebo škodu navrhovateľovi alebo jeho miestne usadenej spoločnosti. V samostatnom ustanovení sa uvádza, že žiadna zmluvná strana v zásade neposkytne diplomatickú ochranu a neuplatní medzinárodný nárok v súvislosti so sporom, v prípade ktorého sa jeden z jej investorov a druhá zmluvná strana dohodli, že ho predložia, alebo ho už predložili, na rozhodcovské konanie podľa oddielu B Deviatej kapitoly.

21. Desiata kapitola („Vládne obstarávanie“) sa vzťahuje na akékoľvek opatrenie týkajúce sa obstarávania, ktoré je predmetom úpravy tejto dohody, teda obstarávania, ktoré vykonáva uvedený subjekt a ktorého hodnota prekračuje danú prahovú hodnotu.

22. Jedenásta kapitola („Duševné vlastníctvo“) stanovuje práva a povinnosti v súvislosti so siedmimi kategóriami práv duševného vlastníctva, ktoré upravuje aj dohoda TRIPS, a jednou kategóriou, na ktorú sa uvedená dohoda nevzťahuje, a tou sú práva k odrodám rastlín. Štruktúra tohto oddielu vychádza zo štruktúry dohody TRIPS: každý pododdiel upravuje jedno právo duševného vlastníctva, na ktoré sa vzťahuje dohoda EUSFTA, a tiež zahŕňa práva a povinnosti stanovené v iných mnohostranných dohodách (pričom niektoré z nich sú súčasťou dohody TRIPS a ktoré nie).

23. Dvanásta kapitola („Hospodárska súťaž a súvisiace záležitosti“) sa zameriava na význam voľnej a nenarušenej hospodárskej súťaže v obchodných vzťahoch zmluvných strán. Stanovuje zásady týkajúce sa antitrustových predpisov a fúzií, verejných podnikov, podnikov, ktorým boli zverené osobitné alebo výhradné práva, a štátnych monopolov a subvencií.

24. Trinásta kapitola („Obchod a trvalo udržateľný rozvoj“) sa týka záväzku zmluvných strán rozvíjať a podporovať medzinárodný obchod a svoje dvojstranné obchodné a hospodárske vzťahy spôsobom, ktorý bude prispievať k trvalo udržateľnému rozvoju. Hlavné povinnosti vyžadujú, aby každá zmluvná strana stanovila vlastnú úroveň ochrany v oblasti životného prostredia a práce a prijala alebo náležite zmenila svoje príslušné právne predpisy a politiky v súlade so zásadami medzinárodne uznaných environmentálnych a pracovných noriem alebo dohôd, ktorých je zmluvnou stranou. Súčasťou tejto kapitoly sú aj samostatné povinnosti týkajúce sa obchodu s drevom a s výrobkami z dreva a s produktmi rybárstva, ako aj osobitné ustanovenia týkajúce sa urovnávania sporov.

25. Štrnásta kapitola („Transparentnosť“) obsahuje povinnosti, ktorých cieľom je vytvoriť zaistiť transparentné a predvídateľné regulačné prostredie pre hospodárske subjekty a stanoviť ozrejmenia a zlepšené mechanizmy, pokiaľ ide o transparentnosť, konzultácie a lepšiu správu všeobecne záväzných opatrení. Tieto povinnosti sa v zásade uplatňujú spolu s konkrétnejšími pravidlami uvedenými v iných kapitolách dohody EUSFTA.

26. Pätnásta kapitola („Urovnávanie sporov“) stanovuje všeobecne uplatniteľné pravidlá týkajúce sa predchádzania akýmkoľvek nezhodám medzi zmluvnými stranami v súvislosti s výkladom a uplatňovaním dohody EUSFTA a ich urovnávania v záujme dosiahnutia, ak je to možné, obojstranne prijateľného riešenia. Jednotlivými fázami tohto postupu urovnávania sporov sú: žiadosť o konzultácie, (žiadosť o) zriadenie rozhodcovského tribunálu, vydanie predbežnej správy a vydanie konečného rozhodnutia. Samostatné ustanovenia upravujú vykonávacie konanie a prostriedky nápravy na vykonanie rozhodnutia.

27. Šestnásta kapitola („Mediačný mechanizmus“) zavádza mediačný mechanizmus, ktorého cieľom je nájsť riešenia na základe vzájomnej dohody prostredníctvom komplexného a rýchleho konania prebiehajúceho za pomoci mediátora. Táto kapitola sa vzťahuje na všetky opatrenia spadajúce do rozsahu pôsobnosti dohody EUSFTA, ktoré majú nepriaznivý vplyv na obchod alebo investície medzi zmluvnými stranami, pokiaľ nie je stanovené inak.

28. Sedemnásta kapitola („Inštitucionálne, všeobecné a záverečné ustanovenia“) obsahuje tri kategórie ustanovení. Prvá kategória stanovuje inštitucionálnu štruktúru, ktorá sa skladá z rôznych výborov, v ktorých sa zmluvné strany majú stretávať s cieľom dohliadať na vykonávanie a uplatňovanie dohody EUSFTA a uľahčovať ich. Druhá kategória sa týka prijímania rozhodnutí, zmien, nadobudnutia platnosti, priameho účinku, pristúpenia, územnej pôsobnosti dohody EUSFTA, jednotlivých príloh a iných dokumentov, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou dohody EUSFTA, a autentických znení dohody EUSFTA. Tretia kategória sa týka hmotnoprávnych otázok, vrátane zdaňovania, pohybov na bežných účtoch a pohybov kapitálu, štátnych investičných fondov, obmedzení zameraných na ochranu platobnej bilancie a bezpečnostných výnimiek.

29. K zneniu kapitol dohody EUSFTA sú pripojené protokol o pravidlách pôvodu, dojednania týkajúce sa článku 17.6 (Zdaňovanie), odmeňovania rozhodcov, dodatočných colných ustanovení, vzájomného uznávania programov schválených hospodárskych subjektov a osobitných priestorových obmedzení a obmedzení v oblasti prístupu k prírodným zdrojom Singapuru.

30. Podrobnejšie zhrnutie dohody EUSFTA sa nachádza v prílohe k mojim návrhom. Účelom tejto prílohy nie je zhrnúť každý aspekt dohody EUSFTA, ale skôr poskytnúť zhrnutie hlavných otázok, ktoré sú relevantné pre tieto návrhy. Tak opis žiadosti, vyjadrenia účastníkov konania, ako aj moju analýzu tejto žiadosti treba posudzovať spolu s touto prílohou.

Právo EÚ

Zmluva o Európskej únii

31. Článok 5 ZEÚ stanovuje zásadu prenesenia právomocí, podľa ktorej právomoci, ktoré na Európsku úniu neboli v Zmluvách prenesené, zostávajú právomocami členských štátov. ( 11 ) Článok 5 ods. 2 ZEÚ stanovuje, že „… Únia koná len v medziach právomocí, ktoré na ňu preniesli členské štáty v zmluvách na dosiahnutie cieľov v nich vymedzených“, a že „právomoci, ktoré na Úniu neboli v zmluvách prenesené, zostávajú právomocami členských štátov“.

32. V článku 21 ods. 2 ZEÚ sú spomenuté zásady a ciele, ktoré má Európska únia zachovávať pri rozvoji a vykonávaní spoločných politík a činností. Tie isté zásady a ciele sa vzťahujú na rozvoj a vykonávanie vonkajšej činnosti Európskej únie a jej ostatných politík v ich vonkajších aspektoch (článok 21 ods. 3 ZEÚ). K týmto cieľom patrí „povzbudzovať integráciu všetkých krajín do svetového hospodárstva aj prostredníctvom postupného odstraňovania prekážok v medzinárodnom obchode“ [článok 21 ods. 2 písm. e) ZEÚ] a „prispievať k vypracovaniu medzinárodných opatrení na zachovávanie a zlepšovanie kvality životného prostredia a trvalo udržateľného hospodárenia so svetovými prírodnými zdrojmi s cieľom zabezpečiť trvalo udržateľný rozvoj“ [článok 21 ods. 2 písm. f) ZEÚ].

Zmluva o fungovaní Európskej únie

33. Článok 2 ZFEÚ najmä stanovuje: „1. Ak zmluvy prenesú na Úniu výlučnú právomoc v určitej oblasti, len Únia môže vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty, pričom členské štáty tak môžu urobiť len vtedy, ak ich na to splnomocní Únia alebo na vykonanie aktov Únie. 2. Ak zmluvy prenesú na Úniu v určitej oblasti právomoc, ktorú vykonáva spoločne s členskými štátmi, Únia a členské štáty môžu v tejto oblasti vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty. Členské štáty vykonávajú svoju právomoc v rozsahu, v akom Únia svoju právomoc nevykonala.[ ( 12 )] Členské štáty opäť vykonávajú svoju právomoc v rozsahu, v akom sa Únia rozhodla prestať vykonávať svoju právomoc. …“

34. Jediný článok Protokolu č. 25 ( 13 ) o vykonávaní spoločných právomocí stanovuje: „Pokiaľ ide o článok 2 ods. 2 [ZFEÚ] o spoločne vykonávaných právomociach, ak Únia vykonáva činnosť v určitej oblasti, rozsah takéhoto výkonu právomoci zahŕňa len tie prvky, ktoré sú upravené dotknutým aktom Únie, a teda nevzťahuje sa na celú oblasť.“

35. Článok 3 ods. 1 ZFEÚ opisuje oblasti, v ktorých má Európska únia výlučnú právomoc, a týmito oblasťami sú okrem iného: „a) colná únia; … d) ochrana morských biologických zdrojov v rámci spoločnej politiky rybného hospodárstva; e) spoločná obchodná politika.“

36. Podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ má Európska únia tiež výlučnú právomoc uzavrieť medzinárodnú dohodu, „… ak je jej uzavretie ustanovené v legislatívnom akte Únie [prvý dôvod] alebo ak je jej uzavretie potrebné na to, aby Únia mohla vykonávať svoju vnútornú právomoc [druhý dôvod], alebo ak môžu byť uzavretím zmlúv dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti [tretí dôvod]“.

37. Článok 4 ZFEÚ sa týka spoločných právomocí a stanovuje: „1. Únia vykonáva spoločne právomoc s členskými štátmi vtedy, keď na ňu zmluvy prenášajú právomoc, ktorá sa nevzťahuje na oblasti uvedené v článkoch 3 a 6.[ ( 14 )] 2. Spoločné právomoci Únie a členských štátov sa uplatňujú v týchto hlavných oblastiach: a) vnútorný trh; b) sociálna politika, pokiaľ ide o aspekty vymedzené v tejto zmluve; … d) poľnohospodárstvo a rybné hospodárstvo s výnimkou ochrany morských biologických zdrojov; e) životné prostredie; … g) doprava; … i) energetika; …“

38. Podľa článku 9 ZFEÚ, ktorý je súčasťou všeobecne uplatniteľných ustanovení, pri vymedzovaní a uskutočňovaní svojich politík a činností má Európska únia „… prihliada[ť] na požiadavky spojené s podporou vysokej úrovne zamestnanosti [a] zárukou primeranej sociálnej ochrany…“.

39. V článku 11 ZFEÚ (ktorý je tiež súčasťou všeobecne uplatniteľných ustanovení) sa uvádza, že „požiadavky ochrany životného prostredia musia byť začlenené do vymedzenia a uskutočňovania politík Únie a činností, a to predovšetkým s ohľadom na podporu trvalo udržateľného rozvoja“.

40. Piata časť, hlava I, ZFEÚ, ktorá zahŕňa články 205 až 207 ZFEÚ, obsahuje všeobecné ustanovenia o vonkajších činnostiach Európskej únie.

41. V článku 206 ZFEÚ sa uvádza, že „vytvorením colnej únie v súlade s článkami 28 až 32 Únia v spoločnom záujme prispieva k harmonickému rozvoju svetového obchodu, postupnému zrušovaniu obmedzení medzinárodného obchodu a k priamym zahraničným investíciám, ako aj k znižovaniu colných a iných prekážok“.

42. Článok 207 ods. 1 ZFEÚ stanovuje: „Spoločná obchodná politika vychádza z jednotných zásad, najmä vo vzťahu k úpravám colných sadzieb, uzavieraniu colných a obchodných dohôd týkajúcich sa obchodu s tovarom a službami, k obchodným aspektom duševného vlastníctva, priamym zahraničným investíciám, zjednocovaniu liberalizačných opatrení, vývoznej politike, ako aj k opatreniam na ochranu obchodu, napríklad v prípade dumpingu a subvencií. Spoločná obchodná politika sa uskutočňuje v rámci zásad a cieľov vonkajšej činnosti Únie.“

43. Podľa článku 207 ods. 5 ZFEÚ „rokovania a uzatváranie medzinárodných dohôd v oblasti dopravy sa spravujú hlavou VI tretej časti [ktorá zahŕňa ustanovenia o spoločnej dopravnej politike] a článkom 218“.

44. V článku 207 ods. 6 ZFEÚ sa uvádza, že „výkonom právomocí prenesených týmto článkom v oblasti obchodnej politiky nie je dotknuté rozdelenie právomocí medzi Úniou a členskými štátmi a tento výkon nepovedie k harmonizácii zákonov alebo iných právnych predpisov členských štátov, pokiaľ zmluvy takúto harmonizáciu vylučujú“.

45. Článok 216 ZFEÚ stanovuje, kedy Európska únia môže uzavrieť medzinárodnú dohodu s jednou alebo viacerými tretími krajinami. Podľa článku 216 ods. 1 ZFEÚ to môže urobiť, „… keď to ustanovujú zmluvy [prvý dôvod] alebo keď je uzavretie dohody buď potrebné na dosiahnutie jedného z cieľov stanovených zmluvami v rámci politík Únie [druhý dôvod], alebo je ustanovené v právne záväznom akte Únie, [tretí dôvod], alebo sa môže dotknúť spoločných pravidiel alebo pozmeniť ich pôsobnosť [štvrtý dôvod]“. Článok 216 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že také dohody sú záväzné pre inštitúcie EÚ a pre členské štáty.

46. Článok 218 ZFEÚ stanovuje procesné pravidlá, ktorými sa spravuje okrem iného dojednávanie, podpisovanie a uzatváranie medzinárodných dohôd: „1. Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia článku 207, dohody medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami sa dojednávajú a uzavierajú podľa nasledovného postupu. 2. Rada poveruje na začatie rokovaní, prijíma smernice pre rokovania, poveruje na podpis a uzaviera dohody. 3. Komisia… predkladá odporúčania Rade, ktorá prijme rozhodnutie poverujúce na začatie rokovaní…. 4. Rada môže adresovať vyjednávačovi smernice a určiť osobitný výbor, po porade s ktorým sa musia viesť rokovania. 5. Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie poverujúce na podpis dohody a v prípade potreby jej predbežné vykonávanie pred nadobudnutím jej platnosti. 6. Rada na návrh vyjednávača prijme rozhodnutie o uzavretí dohody. … 11. Členský štát, Európsky parlament, Rada alebo Komisia môžu získať stanovisko Súdneho dvora k tomu, či je zamýšľaná dohoda v súlade s ustanoveniami zmlúv. Ak je stanovisko Súdneho dvora záporné, zamýšľaná dohoda nemôže nadobudnúť platnosť, pokiaľ nie je zmenená alebo doplnená, alebo pokiaľ nie sú zmluvy revidované.“

Žiadosť o stanovisko Súdneho dvora

47. Komisia žiadosťou z 10. júla 2015 podľa článku 218 ods. 11 ZFEÚ požiadala Súdny dvor o stanovisko k nasledujúcej otázke: „Má Únia potrebnú právomoc, aby mohla sama podpísať a uzatvoriť [dohodu EUSFTA]? Konkrétnejšie: — ktoré ustanovenia dohody patria do výlučnej právomoci Únie, — ktoré ustanovenia dohody patria do spoločnej právomoci Únie a — existuje také ustanovenie dohody, ktoré by patrilo do výlučnej právomoci členských štátov?“

48. Písomné pripomienky k žiadosti Komisie predložili Rada, Parlament a vlády všetkých členských štátov okrem Belgicka, Chorvátska, Estónska a Švédska. V dňoch 12. a 13. septembra 2016 sa konalo pojednávanie, na ktorom sa zúčastnili Komisia, Rada a Parlament, ako aj rakúska, belgická, česká, dánska, fínska, francúzska, nemecká, grécka, írska, talianska, litovská, holandská, poľská, rumunská, slovinská a španielska vláda.

Otázky, ktoré vyvoláva žiadosť Komisie o stanovisko

49. Žiadosť Komisie o stanovisko je jednoznačne prípustná, keďže dohoda EUSFTA ešte nebola uzatvorená, a preto ide o „zamýšľanú“ dohodu v zmysle článku 218 ods. 11 ZFEÚ. Uvedená žiadosť sa skladá v podstate z dvoch častí.

50. Prvá časť sa týka otázky, či Európska únia môže podpísať a uzatvoriť dohodu EUSFTA sama, teda bez účasti členských štátov.

51. V druhej časti sa Komisia pýta, ktoré ustanovenia dohody EUSFTA patria do výlučnej právomoci Európskej únie, spoločnej právomoci Európskej únie a výlučnej právomoci členských štátov.

52. V prípade, ak Súdny dvor odpovie na prvú časť žiadosti kladne, lebo celá dohoda EUSFTA patrí do výlučnej vonkajšej právomoci Európskej únie (buď na základe článku 3 ods. 1 ZFEÚ, alebo na základe článku 3 ods. 2 ZFEÚ), nebude potrebné zaoberať sa druhou časťou. V takom prípade musí Európska únia uzatvoriť dohodu EUSFTA sama.

53. Ak Európska únia nemá výlučnú právomoc v súvislosti s celou dohodou EUSFTA, situácia je zložitejšia. Pokiaľ je právomoc v súvislosti s dohodou EUSFTA sčasti výlučnou právomocou Európskej únie (na základe článku 3 ZFEÚ) a sčasti spoločnou právomocou (podľa článku 4 ZFEÚ), kto môže (alebo má) podpísať túto dohodu? ( 15 )

54. V tejto fáze musím uviesť, ako chápem vzájomný vzťah medzi vnútornou a vonkajšou právomocou.

55. Články 2 až 4 ZFEÚ treba vykladať v kontexte článkov 4 a 5 ZEÚ. Tiež sa musia vykladať so zreteľom na skutočnosť, že sa nachádzajú hneď na začiatku ZFEÚ („Prvá časť – Zásady“; „Hlava I –Druhy a oblasti právomocí Únie“) a v kontexte znenia predchádzajúcich verzií Zmlúv.

56. Na tomto mieste je dôležité pripomenúť verzie zmluvy, ktorou je v súčasnosti ZFEÚ, ktoré platili po nadobudnutí platnosti Maastrichtskej zmluvy (1992), Amsterdamskej zmluvy (1997) a Zmluvy z Nice (2001). Článok 3b Zmluvy ES v znení zmenenom a doplnenom Zmluvou o Európskej únii podpísanou v Maastrichte [neskôr článok 5 ES (v znení Amsterdamskej zmluvy a potom Zmluvy z Nice)] v troch odsekoch, ktoré ho tvorili, obsahoval analýzu právomoci, ktorá postupne zahŕňala zásady prenesenia právomocí, subsidiarity a proporcionality. ( 16 ) Počas celého tohto obdobia však neexistoval podrobný zoznam právomocí. Taký zoznam by bol zavedený neúspešnou Zmluvou o Ústave pre Európu, pričom obsah a základné prvky súčasných článkov 2, 3 a 4 ZFEÚ boli prebraté viac či menej priamo z návrhu ústavy a vložené Lisabonskou zmluvou. ( 17 )

57. Z uvedených predchádzajúcich verzií vyplýva, že tento úvodný oddiel súčasnej ZFEÚ sa netýka vonkajších vzťahov ako takých. Týka sa kľúčovej ústavnej otázky deľby moci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi, teda zásady prenesenia právomocí. Právomoci sú priznané Európskej únii predovšetkým na to, aby mohla prijímať právne predpisy v rôznych oblastiach politiky a hospodárskej činnosti na území Európskej únie. Je to eurocentrický pohľad na svet (skôr než „Weltanschauung“). Jeho podstatou je dosiahnutie želanej rovnováhy medzi zjednocujúcim (nadnárodným) ústredným orgánom zriadeným podľa Zmlúv a – stále zvrchovanými – členskými štátmi Európskej únie („Herren der Verträge“). Z deľby právomocí, na ktorej je založený celý projekt Európskej únie, musí byť jasné, kto má právomoc konať v konkrétnych oblastiach. Základnou otázkou je: „Kto má právomoc konať na území Európskej únie: Európska únia, alebo členské štáty?“ Rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi však tiež nevyhnutne má dôsledky pre výkon vonkajšej právomoci.

58. Aký bol účinok zmien zavedených Lisabonskou zmluvou?

59. Právomoci uvedené v krátkom a taxatívnom výpočte oblastí sú definitívne (pokiaľ nedôjde k zmene Zmluvy) priznané Európskej únii (článok 3 ods. 1 ZFEÚ). Väčšina oblastí právomoci sa však nachádza vo výpočte „hlavných oblastí“ – teda v demonštratívnom výpočte – spoločných právomocí (článok 4 ods. 2 ZFEÚ). Právomoc, ktorá je vymedzená ako „spoločná“, sa nikdy nezmení na a priori výlučnú právomoc EÚ v zmysle článku 3 ods. 1 ZFEÚ. Je pravda, že ak Európska únia vykonaním svojho práva voľby podľa článku 2 ods. 2 ZFEÚ (ktorým sa budem onedlho zaoberať) skutočne upravila určitú oblasť, takto upravená oblasť sa skutočne stane oblasťou, v ktorej má Európska únia výlučnú právomoc. Medzi a priori výlučnými právomocami EÚ podľa článku 3 ods. 1 ZFEÚ na jednej strane a právomocami, ktoré sa skutočne stanú výlučnými právomocami EÚ prostredníctvom mechanizmu článku 2 ods. 2 ZFEÚ ( 18 ) na druhej strane, je však tento rozdiel: a priori výlučná právomoc EÚ sa nikdy (pokiaľ nedôjde k zmene Zmluvy) nemôže zmeniť na právomoc EÚ, ktorá nie je výlučná. Naopak, teoreticky je možné, že oblasť, ktorá je v súčasnosti upravená právnymi predpismi EÚ prijatými v rámci výkonu prednostného práva podľa článku 2 ods. 2 ZFEÚ, sa vráti členským štátom. Stačilo by, aby sa normotvorca EÚ rozhodol prestať prijímať právne predpisy a zrušiť jestvujúce právne predpisy EÚ v tejto oblasti.

60. Spoločné právomoci podľa článku 4 ZFEÚ sú navyše nerozlučne späté s existenciou (samostatného) ustanovenia Zmluvy, ktoré priznáva Európskej únii právomoc, ktorá nie je výlučnou právomocou (článok 3 ZFEÚ) ani vedľajšou právomocou (článok 6 ZFEÚ: „právomoc vykonávať činnosti na podporu, koordináciu alebo doplnenie činnosti členských štátov“). Je to tak preto, lebo článok 4 ods. 1 ZFEÚ stanovuje, že „[Európska únia] vykonáva spoločne právomoc s členskými štátmi vtedy, keď na ňu zmluvy prenášajú právomoc, ktorá sa nevzťahuje na oblasti uvedené v článkoch 3 a 6“. ( 19 ) Článok 4 ZFEÚ vymedzuje existenciu rôznych právomocí, ktoré sú spoločnými právomocami Európskej únie a členských štátov.

61. Článok 2 ZFEÚ následne upravuje rôzne aspekty vykonávania právomoci. Článok 2 ods. 2 druhá veta konkrétne stanovuje „právo voľby“ Európskej únie. Toto ustanovenie priznáva Európskej únii právo rozhodnúť sa začať vykonávať jednu z vymenovaných spoločných právomocí. V rozsahu, v akom to urobí (ale len v tomto rozsahu), členské štáty už nemôžu v tejto konkrétnej oblasti vykonávať svoju spoločnú právomoc. V protokole č. 25 sa výslovne uvádza, že „ak [Európska únia] vykonáva činnosť v určitej oblasti, rozsah takéhoto výkonu právomoci zahŕňa len tie prvky, ktoré sú upravené dotknutým aktom [EÚ], a teda nevzťahuje sa na celú oblasť“. Je výslovne uvedené, že voľbu podľa článku 2 ods. 2 ZFEÚ možno zrušiť. Ak Európska únia prestane konať v súvislosti s určitou časťou konkrétnej spoločnej právomoci, túto právomoc opäť získajú členské štáty. Jednotlivé časti pritom musia vždy spolu tvoriť celok – každú právomoc vykonávanú v spoločnej oblasti vykonáva buď Európska únia, alebo ju vykonávajú členské štáty. Nemôže sa nachádzať medzi týmito dvoma kategóriami právomoci.

62. Veľká časť právomoci Európskej únie sa naďalej týka „vnútorného“ diania, teda toho, čo sa deje na území Európskej únie. Určité aspekty rozdelenia právomocí majú naďalej dôsledky pre vonkajšiu činnosť. Platí to tak pre oblasti, v ktorých má Európska únia výlučnú právomoc, ako aj pre oblasti, ktoré patria do spoločnej právomoci. Pokiaľ sa vykoná taká vonkajšia činnosť, musí byť v súlade s dohodnutým rozdelením právomocí medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi. Tieto zásady sa musia dodržiavať pri každej činnosti Európskej únie bez ohľadu na to, či ide o vnútornú alebo vonkajšiu činnosť. ( 20 )

63. Právomoc v oblasti colnej únie a právomoc v oblasti spoločnej obchodnej politiky (pričom obe tieto právomoci sú v článku 3 ods. 1 ZFEÚ uvedené ako výlučné právomoci Európskej únie) sú podrobne uznané a vyjadrené v článku 206 ZFEÚ (colná únia) a článku 207 ZFEÚ (spoločná obchodná politika) v piatej časti ZFEÚ nazvanej „Vonkajšia činnosť Únie“. Spoločná obchodná politika je jedným zo zriedkavých príkladov čisto vonkajšej právomoci EÚ. Kým článok 207 ods. 2 ZFEÚ splnomocňuje Európsky parlament a Radu, aby v súlade s riadnym legislatívnym postupom prijali prostredníctvom nariadení opatrenia vymedzujúce rámec pre uskutočňovanie spoločnej obchodnej politiky, také nariadenia sú opatreniami vonkajšej činnosti (ktoré majú prostredníctvom legislatívnych aktov EÚ upraviť obchod s tretími štátmi). Zodpovedajúcou vnútornou právomocou je právomoc týkajúca sa aproximácie práva stanovená v článkoch 114 a 115 ZFEÚ na účely regulácie vnútorného trhu, ktorú článok 4 ods. 2 písm. a) ZFEÚ vymedzuje ako spoločnú právomoc.

64. Na rozdiel od článku 3 ods. 1 ZFEÚ, v ktorom sa výslovne nehovorí o vonkajšej právomoci, v článku 3 ods. 2 ZFEÚ sú spomenuté okolnosti, za ktorých má Európska únia „výlučnú právomoc uzavrieť medzinárodnú dohodu“. Štyri ( 21 ) dôvody stanovené tvorcami Zmluvy („ak je jej uzavretie ustanovené v legislatívnom akte [Európskej únie]“, „ak je jej uzavretie potrebné na to, aby [Európska únia] mohla vykonávať svoju vnútornú právomoc“, „ak môžu byť uzavretím zmlúv dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti“) vyjadrujú a zväčša kodifikujú skoršiu judikatúru Súdneho dvora. ( 22 ) Článok 216 ZFEÚ (ktorý obsahuje podrobné ustanovenia, ktoré určujú, kedy Európska únia „môže uzavierať dohody s jednou alebo viacerými tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami“) rovnako vyjadruje a kodifikuje judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa existencie vonkajšej právomoci EÚ; priamo nadväzuje na rozdelenie právomocí stanovené v článkoch 2 až 4 ZFEÚ. Článok 216 ods. 1 ZFEÚ určuje existenciu vonkajšej právomoci EÚ, ale nie jej výlučný charakter – tento charakter určuje článok 3 ods. 1 a 2 ZFEÚ.

65. Vzhľadom na vyššie uvedené sa teraz budem podrobnejšie zaoberať vonkajšou právomocou.

66. V súvislosti so spoločnou obchodnou politikou článok 3 ods. 1 písm. e) ZFEÚ stanovuje, že Európska únia má v tejto oblasti výlučnú právomoc. V článku 207 ZFEÚ sa jednoznačne uvádza, že spoločná obchodná politika „vychádza z… uzavierani[a] colných a obchodných dohôd týkajúcich sa [rôznych oblastí]“. V prvom dôvode podľa článku 216 ods. 1 sa uvádza, že Európska únia môže uzavrieť medzinárodnú dohodu, „keď to ustanovujú zmluvy“. Za predpokladu, že konkrétna problematika patrí pod spoločnú obchodnú politiku (čo je zložitá otázka, ktorej je venovaná väčšina analýzy v ostatných častiach týchto návrhov), teda Európska únia má výlučnú vonkajšiu právomoc na uzatvorenie medzinárodnej dohody, ktorá sa týka tejto problematiky. Iné výlučné právomoci vymenované v článku 3 ods. 1 ZFEÚ môžu byť prepojené s inými dôvodmi podľa článku 216 ods. 1 ZFEÚ, najmä s druhým dôvodom („keď je uzavretie dohody… potrebné na dosiahnutie jedného z cieľov stanovených zmluvami v rámci politík [Európskej únie]“).

67. Ak je daný jeden z dôvodov podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ a Európska únia má vonkajšiu právomoc v súlade s podrobnými pravidlami, ktoré priznávajú právomoc na uzatváranie medzinárodných dohôd, nachádzajúcimi sa v článku 216 ods. 1 ZFEÚ, táto vonkajšia právomoc bude výlučná. V krátkosti postupne preskúmam každý dôvod.

68. Po prvé, dá sa identifikovať „právne záväzný akt [EÚ]“, ktorý stanovuje právomoc Európskej únie na uzatvorenie takej medzinárodnej dohody (tretí dôvod podľa článku 216 ods. 1 ZFEÚ)? Ak áno, a pokiaľ je tento akt „legislatívny akt [Európskej únie]“ (prvý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ), ( 23 ), výsledná vonkajšia právomoc EÚ bude výlučná. ( 24 )

69. Po druhé, je uzatvorenie medzinárodnej dohody „potrebné na dosiahnutie jedného z cieľov stanovených zmluvami v rámci politík [Európskej únie]“ (druhý dôvod podľa článku 216 ods. 1 ZFEÚ)? Ak áno a pokiaľ určitú vnútornú právomoc Európskej únie jednoducho nemožno v praxi vykonávať bez toho, aby existovala aj vonkajšia zložka (druhý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ), výsledná vonkajšia právomoc EÚ bude tiež výlučná. Ako vyplýva z judikatúry, ktorá pochádza z obdobia pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, také situácie sú zriedkavé, ale možné. ( 25 )

70. Napokon, došlo už k takej rozsiahlej legislatívnej činnosti EÚ, že Európska únia má v súčasnosti výlučnú vonkajšiu právomoc EÚ na základe kodifikovaného „účinku rozsudku AETR“? ( 26 ) Ak sa preukáže, že uzatvorením medzinárodnej dohody môžu byť „dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti“ ( 27 ), automaticky sú splnené podmienky štvrtého dôvodu podľa článku 216 ods. 1 ZFEÚ a tretieho dôvodu podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ, a teda Európska únia má výlučnú vonkajšiu právomoc.

71. Ak Európska únia nemá výlučnú vonkajšiu právomoc na základe článku 3 ZFEÚ, má spoločnú vonkajšiu právomoc na základe článkov 2 a 4 ZFEÚ (ktoré upravujú spoločnú právomoc) a článku 216 ZFEÚ (ktorý priznáva vonkajšiu právomoc), alebo neexistuje nijaká vonkajšia právomoc EÚ, okrem prípadnej vedľajšej vonkajšej právomoci? ( 28 ) V tomto prípade je situácia zložitejšia.

72. Po prvé je potrebné overiť, či skutočne existuje spoločná právomoc podľa článku 4 ZFEÚ. Za predpokladu, že odpoveď na túto otázku je kladná, treba následne preskúmať článok 216 ods. 1 ZFEÚ s cieľom zistiť, či je daný jeden z dôvodov vymenovaných v tomto ustanovení, ktoré priznávajú Európskej únii právomoc uzavrieť medzinárodnú dohodu. Keďže v takom prípade neexistuje výlučná vonkajšia právomoc podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ, je pravdepodobné, že bude relevantný prvý, druhý a tretí dôvod podľa tohto ustanovenia. Článok 4 ZFEÚ v spojení s článkom 216 ods. 1 ZFEÚ stanovujú podmienky potrebné na existenciu spoločnej vonkajšej právomoci EÚ. Ako je to potom s jej vykonávaním?

73. V tejto fáze sa treba vrátiť k článku 2 ods. 2 ZFEÚ a k právu voľby Európskej únie. Ak sa Európska únia nerozhodne vykonať toto právo, vonkajšiu právomoc – tak ako vnútornú právomoc – budú mať naďalej členské štáty, čo znamená, že členské štáty (a nie Európska únia) budú mať právomoc dojednať, podpísať a uzatvoriť medzinárodnú dohodu, ktorej predmet patrí do tejto oblasti spoločnej právomoci. Znenie článku 2 ods. 2 ZFEÚ však možno vykladať tak, že dovoľuje Európskej únii vykonať svoje právo voľby v súvislosti s vonkajšou aj vnútornou právomocou.

74. Uznanie tohto tvrdenia neznamená, že Európska únia má neobmedzené právo vykonávať vonkajšiu právomoc v súvislosti s ktoroukoľvek oblasťou spoločnej právomoci uvedenou v článku 4 bez ohľadu na to, či sa rozhodla vykonať toto právo smerom dovnútra. Na pojednávaní Rada zdôraznila, že rozhodnutie, či Európska únia alebo členské štáty vykonajú vonkajšiu právomoc na uzatvorenie konkrétnej medzinárodnej dohody v oblasti, ktorá patrí do spoločnej právomoci, je „politickým rozhodnutím“. Podľa môjho názoru právne záruky, na ktorých spočíva toto politické rozhodnutie, spočívajú v podrobných postupoch uvedených v článku 218 ZFEÚ. Článok 218 ods. 2 stanovuje, že „Rada poveruje na začatie rokovaní, prijíma smernice pre rokovania, poveruje na podpis a uzaviera dohody“. V ďalších odsekoch sa uvádza, že na začatie rokovaní (článok 218 ods. 3 ZFEÚ), na podpis dohody (článok 218 ods. 5 ZFEÚ), ako aj na jej uzavretie (článok 218 ods. 6 ZFEÚ) sa vyžadujú samostatné rozhodnutia Rady – teda rozhodnutia členských štátov, ktoré konajú v postavení členov Rady a poveria príslušnú inštitúciu EÚ, aby konala. Rada sa počas celého postupu uznáša kvalifikovanou väčšinou s výnimkou určitých oblastí, v ktorých sa vyžaduje jednomyseľnosť (článok 218 ods. 8 ZFEÚ), pričom na uzavretie dohody sa v rozsahu, v akom predstavuje výkon vonkajšej právomoci EÚ, spravidla tiež vyžaduje súhlas Európskeho parlamentu alebo aspoň porada s ním [článok 218 ods. 6 písm. a), resp. b) ZFEÚ].

75. Z toho vyplýva, že medzinárodná dohoda vzťahujúca sa na oblasti, ktoré patria do spoločnej vonkajšej právomoci, ktorú napokon podpíše a uzavrie Európska únia sama, je z koncepčného hľadiska úplne odlišná od medzinárodnej dohody, ktorá sa vzťahuje len na oblasti patriace do výlučnej vonkajšej právomoci Európskej únie. V prvom uvedenom prípade majú členské štáty spoločne (konajúc v postavení členov Rady) právomoc odsúhlasiť, aby Európska únia konala, alebo trvať na to, že budú naďalej vykonávať individuálnu vonkajšiu právomoc. V druhom uvedenom prípade nemajú takú možnosť, lebo výlučná vonkajšia právomoc už patrí Európskej únii.

76. Ak medzinárodnú dohodu podpíše Európska únia spolu so svojimi členskými štátmi, zmluvnými stranami tejto dohody sú z hľadiska medzinárodného práva tak Európska únia, ako aj členské štáty. To má dôsledky, najmä pokiaľ ide o zodpovednosť za porušenie tejto dohody a právo namietať také porušenie. Z dôvodu transparentnosti v rámci Európskej únie a z hľadiska záujmov tretej krajiny (alebo tretích krajín), s ktorou sa táto medzinárodná dohoda uzatvára, by preto zrejme bolo vhodné, aby v takých rozhodnutiach boli veľmi jasne uvedené konkrétne aspekty spoločnej právomoci, v prípade ktorých členské štáty (konajúc v postavení členov Rady) súhlasili, že ich bude vykonávať Európska únia, na jednej strane a aspekty, ktoré (naďalej) vykonávajú členské štáty, na druhej strane. Domnievam sa, že vyhlásenie o právomociach pripojené k predmetnej dohode by tiež malo určitý význam.

77. Napokon v prípade, ak medzinárodnú dohodu podpíše Európska únia spolu so svojimi členskými štátmi, každý členský štát je podľa medzinárodného práva oprávnený ukončiť platnosť tejto dohody v súlade s príslušným postupom ukončenia platnosti podľa tejto dohody. Členský štát je v konečnom dôsledku zmluvnou stranou v postavení zvrchovaného štátu, a nie iba člena Európskej únie (a skutočnosť, že Európska únia prípadne zohrávala vedúcu úlohu pri dojednávaní dohody, je v tejto súvislosti irelevantná). Ak to však členský štát urobí, z článku 216 ods. 2 ZFEÚ vyplýva, že – z hľadiska práva EÚ – bude naďalej viazaný tými časťami uzatvorenej dohody, ktoré patria do právomoci EÚ (lebo je členským štátom EÚ), pokiaľ Európska únia neukončí platnosť tejto dohody. ( 29 ) Spôsobilosť vystupovať nezávisle ako aktér podľa medzinárodného práva vyjadruje trvajúcu medzinárodnú právomoc členského štátu; skutočnosť, že členský štát je naďalej čiastočne viazaný dohodou, aj keď postupom podľa medzinárodného práva ukončí jej platnosť, nevyplýva z medzinárodného práva, ale z práva EÚ.

78. Situácia je odlišná, ak členské štáty majú výlučnú právomoc v súvislosti s jednou alebo viacerými časťami medzinárodnej dohody (a zvyšok dohody patrí do výlučnej alebo spoločnej právomoci Európskej únie): v takom prípade musia dohodu uzavrieť tak členské štáty, ako aj Európska únia. ( 30 )

79. Pokiaľ však predpokladáme, že je potrebné, aby Súdny dvor odpovedal na druhú časť žiadosti, musí Súdny dvor určiť, kto má právomoc v súvislosti s každým jedným ustanovením dohody EUSFTA?

80. Domnievam sa, že nie.

81. Súdny dvor v stanovisku 2/00 jasne uviedol, že pokiaľ Európska únia a jej členské štáty majú spoločnú právomoc na uzatvorenie medzinárodnej dohody, presný rozsah výlučných právomocí Európskej únie a spoločných (alebo výlučných) právomocí členských štátov, pokiaľ ide o konkrétnu dohodu, ako taký nemôže mať vplyv na právomoc Európskej únie uzatvoriť túto dohodu a vo všeobecnosti ani na materiálnu alebo formálnu správnosť rozhodnutia Európskej únie o uzatvorení tejto dohody. ( 31 ) Účelom postupu podľa článku 218 ods. 11 ZFEÚ je konkrétne predísť komplikáciám, ktoré by mohli nastať tak na medzinárodnej úrovni, ako aj na úrovni EÚ, ak by rozhodnutie o uzatvorení dohody bolo vyhlásené za neplatné. ( 32 ) Súdnemu dvoru v rámci tohto postupu neprináleží poskytovať konkrétne usmernenia, pokiaľ ide o to, kto má právomoc v súvislosti s každým jedným ustanovením predmetnej dohody a kto by mal byť zodpovedný za plnenie medzinárodného záväzku, ktorý z nej vyplýva. ( 33 )

82. Namiesto toho pri zodpovedaní druhej časti žiadosti Komisie preskúmam, v prípade ktorých častí dohody EUSFTA má Európska únia výlučnú právomoc (a to buď na základe článku 3 ods. 1 ZFEÚ, alebo na základe článku 3 ods. 2 ZFEÚ), či existujú časti, v prípade ktorých ide o právomoc vykonávanú spoločne s členskými štátmi (na základe článku 4 ZFEÚ), a či sú aj iné časti, v súvislosti s ktorými Európska únia nemá právomoc. Dohoda EUSFTA je veľmi rôznorodá. To znamená, že analýza na určenie právomoci a jej (výlučného alebo spoločného) charakteru nevyhnutne bude musieť byť (v závislosti od kontextu) zameraná na jednotlivú kapitolu alebo skupiny kapitol dohody EUSFTA, na jednu alebo viaceré časti tejto dohody alebo príležitostne na jednotlivé ustanovenie.

83. Napriek tomu, že žiadosť sa týka len rozdelenia právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, niektoré písomné pripomienky (najmä tie, ktoré predložila Rada) naznačujú, že môže vzniknúť aj otázka týkajúca sa postupu, akým Komisia dojednala dohodu EUSFTA a teraz navrhuje podpísať ju. Kým smernice pre rokovania stanovovali dojednanie zmiešanej dohody, Komisia dojednala dohodu EUSFTA ako dohodu len medzi Európskou úniou a Singapurom. Porušila tým Komisia článok 218 ods. 4 ZFEÚ a zásadu vzájomnej lojálnej spolupráce stanovenú v článku 13 ods. 2 ZEÚ?

84. Podľa môjho názoru v rámci tohto konania nie je potrebné ani vhodné zaujať stanovisko k tejto otázke. Postup, akým bola dohoda EUSFTA dojednaná, ako taký nemá vplyv na rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi, pokiaľ ide o jej uzatvorenie. Preto vybočuje z predmetu žiadosti Komisie. Ani nedodržanie procesných pravidiel podľa práva EÚ (v zásade) nemôže ovplyvniť platnosť tejto dohody z hľadiska medzinárodného práva. ( 34 ) Touto otázkou sa preto nebudem podrobnejšie zaoberať.

85. Tiež je dôležité mať na zreteli, že žiadosť Komisie sa netýka obsahovej zlučiteľnosti (ktorejkoľvek časti) dohody EUSFTA so Zmluvami. Súdny dvor teda nemá posúdiť napríklad zlučiteľnosť mechanizmu ISDS so Zmluvami. Tento typ urovnávania sporov sa neobjavuje len v dohode EUSFTA, ale aj v iných obchodných a investičných dohodách, ktoré dojednala alebo momentálne dojednáva Európska únia. V tomto konaní je – pokiaľ ide o mechanizmus ISDS (a iné formy urovnávania sporov, ktoré dohoda EUSFTA upravuje) – sporná len otázka, „kto môže rozhodovať“. Moja analýza v týchto návrhoch preto nemá vplyv na (prípadné) sporné otázky týkajúce sa obsahovej zlučiteľnosti dohody EUSFTA, vrátane ustanovení týkajúcich sa mechanizmu ISDS, so Zmluvami. ( 35 )

86. Napokon (a to je asi samozrejmé) moje návrhy v tomto konaní sú obmedzené na dohodu EUSFTA. Nemajú teda vplyv na rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, pokiaľ ide o iné obchodné a investičné dohody.

87. V zostávajúcich častiach svojich návrhov najprv uvediem základné zásady, ktorými sa spravuje rozdelenie vonkajších právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, a právny základ činnosti EÚ. Potom rozoberiem základné znaky výslovnej výlučnej právomoci Európskej únie v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou (článok 207 ods. 1 ZFEÚ), jej implicitnú výlučnú právomoc (článok 3 ods. 2 ZFEÚ) a jej spoločnú právomoc (článok 4 ZFEÚ) v súvislosti s vonkajšou činnosťou. Na základe týchto úvah sa následne budem zaoberať rozdelením právomocí, pokiaľ ide o záležitosti, na ktoré sa vzťahuje dohoda EUSFTA.

Rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi a právny základ uzatvorenia dohody EUSFTA

88. Na pojednávaní vyšlo najavo, že Rada a viaceré členské štáty sa domnievajú, že najprv treba rozhodnúť o rozdelení právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, pokiaľ ide o dohodu EUSFTA, a až následne určiť právny základ, na ktorom by malo spočívať rozhodnutie Európskej únie o podpísaní a uzatvorení dohody EUSFTA.

89. Je jasné, že od Súdneho dvora sa nežiada, aby v tomto konaní rozhodol o uvedenej druhej otázke. Podľa môjho názoru však Rada a viaceré členské štáty nesprávne chápu vzťah medzi zásadami, ktorými sa spravuje rozdelenie (vonkajších) právomocí, a zásadami, ktoré upravujú voľbu právneho základu činnosti EÚ.

90. Európska únia má len zverené právomoci. ( 36 ) Preto musí napojiť akt, ktorý prijme, na ustanovenie Zmluvy, ktoré ju oprávňuje, aby takýto akt schválila. ( 37 ) Tento právny základ sa musí určiť na základe objektívnych prvkov, ktoré možno preskúmať v rámci súdneho preskúmania, medzi ktoré patria predovšetkým cieľ a obsah tohto aktu. ( 38 )

91. V stanovisku 1/08 Súdny dvor vysvetlil, že otázka, či má Európska únia na účely uzavretia dohôd výlučnú právomoc alebo nie, a otázka právneho základu, ktorý treba na tieto účely použiť, sú navzájom veľmi úzko prepojené. ( 39 ) Otázka, či má Európska únia právomoc uzavrieť dohodu sama, alebo či sa o takúto právomoc delí s členskými štátmi, totiž závisí najmä od rozsahu pôsobnosti ustanovení práva EÚ, ktoré môžu inštitúciám EÚ priznať oprávnenie zúčastniť sa na takejto dohode. ( 40 )

92. Rozhodnutie o tom, či Európska únia vôbec má právomoc konať v určitej oblasti (a teda určenie právneho základu takej činnosti), je preto predpokladom rozhodnutia o rozdelení právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi v súlade s článkami 3 a 4 ZFEÚ, pokiaľ ide o konkrétnu vonkajšiu činnosť. ( 41 )

93. Pri určovaní právneho základu podľa ustálenej judikatúry platí, že v prípade, ak dohoda, ktorú uzavrela Európska únia, sleduje viaceré ciele alebo obsahuje dve alebo viaceré zložky, pričom jeden z týchto cieľov možno označiť za hlavný alebo prevažujúci alebo jednu z týchto zložiek možno označiť za hlavnú alebo prevažujúcu, zatiaľ čo druhý alebo ďalšie ciele alebo druhá alebo ďalšie zložky sú len doplňujúce alebo ich pôsobnosť je mimoriadne obmedzená, Európska únia musí uzavrieť túto dohodu založenú na jedinom právnom základe, a to na tom, ktorý si vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo hlavná alebo prevažujúca zložka. ( 42 ) Ak je teda prevažujúcim cieľom dohody EUSFTA uplatňovanie spoločnej obchodnej politiky a ďalšie jej aspekty sa majú v skutočnosti považovať buď za potrebný doplnok tejto hlavnej zložky alebo sa má v skutočnosti konštatovať, že ich pôsobnosť je mimoriadne obmedzená, hmotnoprávnym základom na uzatvorenie tejto dohody by bol článok 207 ods. 1 ZFEÚ. ( 43 ) Z článku 3 ods. 1 písm. e) ZFEÚ by následne vyplynulo, že Európska únia má výlučnú právomoc uzatvoriť dohodu EUSFTA. ( 44 )

94. Na druhej strane, ak by Súdny dvor určil, že dohoda EUSFTA naraz sleduje viacero cieľov alebo má viac zložiek, ktoré sú nerozlučne spojené, a to bez toho, aby jeden cieľ alebo jedna zložka boli doplňujúcimi oproti ostatným takým spôsobom, že sa tak majú uplatniť rôzne ustanovenia Zmlúv, akt Európskej únie, ktorým by uzatvorila túto dohodu, by sa musel zakladať na jednotlivých právnych základoch zodpovedajúcich týmto zložkám. ( 45 )

95. Vzhľadom na vyššie uvedené sa teraz budem zaoberať pôsobnosťou spoločnej obchodnej politiky v zmysle článku 207 ZFEÚ.

Článok 207 ods. 1, 5 a 6 ZFEÚ

96. Súdny dvor objasnil výlučnú právomoc Európskej únie v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou dávno pred nadobudnutím platnosti článku 3 ods. 1 písm. e) ZFEÚ, ktorý v súčasnosti výslovne potvrdzuje výlučnú právomoc Európskej únie v súvislosti s touto politikou. Vo svojom úplne prvom stanovisku vydanom na základe (ustanovenia, ktoré zodpovedá súčasnému) článku 218 ods. 11 ZFEÚ Súdny dvor konštatoval, že výlučná právomoc v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou je odôvodnená, lebo ak by sa umožnilo členským štátom vykonávať v tejto oblasti súbežné právomoci, „znamenalo by to uznať, že vo vzťahoch s tretími krajinami môžu členské štáty zaujať iné stanovisko, než aké zamýšľa zaujať [Európska únia], a tým by sa narušil inštitucionálny rámec, spochybnila by sa vzájomná dôvera v rámci [Európskej únii] a [Európskej únii] by sa zabránilo v tom, aby plnila svoju úlohu pri ochrane spoločných záujmov“. ( 46 ) Tieto úvahy sú v súlade so systémom colnej únie vytvoreným Rímskou zmluvou. Smerom dovnútra táto únia spočíva na absolútnom zákaze ciel na dovozy a vývozy a poplatkov s rovnakým účinkom medzi členskými štátmi. ( 47 ) Zmluvy zároveň priznávajú Európskej únii a jej inštitúciám úlohu chrániť obchodné záujmy Európskej únie navonok. Ak by sa členským štátom umožnilo uplatňovať vlastnú obchodnú politiku voči tretím štátom (a v tejto súvislosti aj sledovať vlastné záujmy) popri činnostiach Európskej únie, jednoznačne by to mohlo ohroziť túto základnú úlohu.

97. Komisia v tomto konaní vyzýva Súdny dvor, aby prehodnotil svoju doterajšiu judikatúru týkajúcu sa pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky. Do akej miery sa pôsobnosť tejto politiky rozšírila v dôsledku zmien zavedených Lisabonskou zmluvou (najmä pokiaľ ide o obchodné aspekty duševného vlastníctva, priame zahraničné investície, obchod so službami, výnimku týkajúcu sa oblasti dopravy stanovenú v článku 207 ods. 5 ZFEÚ a obmedzenia vyplývajúce z článku 207 ods. 6 ZFEÚ)?

98. Niektoré členské štáty uviedli, že od vydania stanoviska Súdneho dvora vo veci 1/94 už nie je vhodné považovať spoločnú obchodnú politiku za „dynamickú“.

99. Nemyslím si, že je mimoriadne užitočné diskutovať o tom, či spoločná obchodná politika je alebo nie je „dynamická“. Rozhodujúce je, že článok 207 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať spôsobom, ktorý je v súlade so znením tohto ustanovenia a zároveň zaručuje, aby Európska únia bola schopná uplatňovať účinnú spoločnú obchodnú politiku v medzinárodnom obchodnom prostredí, ktoré sa sústavne vyvíja.

100. Súhlasím s názorom, ktorý vyjadril generálny advokát Wahl v konaní o stanovisku 3/15, že vzhľadom na to, že obchodné postupy, modely a trendy sa v čase vyvíjajú, predmet medzinárodného obchodu sa nedá abstraktne vymedziť ani staticky a pevne určiť. ( 48 ) To, čo sa má považovať za „obchodnú politiku“ alebo „investičnú politiku“ v medzinárodných vzťahoch, sa však nevyhnutne nezhoduje s obsahom pojmu spoločná obchodná politika v zmysle práva EÚ.

101. Súdny dvor tiež zdôraznil potrebu zabezpečiť účinnosť spoločnej obchodnej politiky Európskej únie. V stanovisku 1/78 vysvetlil, že skutočná spoločná obchodná politika by sa už nemohla uplatňovať, ak by Európska únia nebola tiež schopná využiť postupy prekračujúce rámec nástrojov, ktoré majú mať vplyv len na tradičné aspekty vonkajšieho obchodu. „Obchodná politika“ chápaná v tomto zmysle by postupom času určite stratila význam ( 49 ), a teda by postupne bránila Európskej únii v tom, aby plnila svoju úlohu globálneho obchodného partnera, a to tak prostredníctvom dvojstranných vzťahov s nečlenskými krajinami, ako aj na multilaterálnych fórach. ( 50 ) Spoločná obchodná politika preto nie je obmedzená na opatrenia, ktoré sledujú obchodné ciele. Môže zahŕňať opatrenia, ktoré sledujú ciele, ktoré nie sú čisto obchodné, ako napríklad rozvoj ( 51 ), zahraničná a bezpečnostná politika ( 52 ) alebo ochrana životného prostredia alebo zdravia ľudí ( 53 ), ale len za predpokladu, že tieto opatrenia tiež majú priamy a bezprostredný účinok na obchod. Vzájomný vzťah medzi spoločnou obchodnou politikou a (ostatnými) zásadami a cieľmi vonkajšej činnosti Európskej je výslovne uznaný v článku 207 ods. 1 poslednej vete ZFEÚ.

102. To však neznamená, že pôsobnosť spoločnej obchodnej politiky je neobmedzená. Skutočnosť, že určitá záležitosť je upravená v obchodnej (a investičnej) dohode, tiež nestačí na to, aby táto záležitosť patrila pod spoločnú obchodnú politiku. Dohody alebo ustanovenia, ktoré iní aktéri v oblasti medzinárodného práva môžu sformulovať ako súčasť obchodnej politiky, nemusia patriť pod definíciu pojmu „spoločná obchodná politika“ v zmysle Zmlúv. Pri vymedzovaní tejto politiky je Súdny dvor viazaný znením článkov 206 a 207 ZFEÚ.

103. Na účely článku 207 ZFEÚ je rozhodujúce, že (vnútorná alebo vonkajšia) činnosť Európskej únie by sa mala špecificky týkať medzinárodného obchodu, ktorý označuje obchod s tretími štátmi (nie obchodovanie na vnútornom trhu), ( 54 ) keďže jej účelom je predovšetkým podporovať, uľahčovať alebo upravovať obchod a má priamy a bezprostredný účinok na obchod. ( 55 ) Samotná skutočnosť, že akt Európskej únie môže mať určité dôsledky pre medzinárodný obchod, teda nestačí na to, aby patril pod spoločnú obchodnú politiku.

104. Pri rozlišovaní (medzinárodných) záväzkov patriacich pod spoločnú obchodnú politiku a záväzkov, ktorých hlavným cieľom je zlepšiť fungovanie vnútorného trhu, je dôležité určiť, či je cieľom dohody predovšetkým rozšíriť mimo územia Európskej únie aproximáciu právnych predpisov členských štátov, ktorá už bola „v značnom rozsahu uskutočnená“ predpismi sekundárneho práva EÚ týkajúcimi sa obchodu na vnútornom trhu. ( 56 ) Ak je to tak, možno predpokladať, že táto dohoda má za cieľ podporovať medzinárodný obchod, a preto jej uzatvorenie patrí pod spoločnú obchodnú politiku. Naopak, ak je práve táto „vnútorná“ aproximácia cieľom dohody, prevažujúcim účelom dohody je zlepšiť fungovanie vnútorného trhu, a preto táto dohoda nepatrí pod spoločnú obchodnú politiku, aj keď má účinky na medzinárodný obchod. ( 57 )

105. Mnoho účastníkov konania sa obáva – buď vo všeobecnosti, alebo v súvislosti s konkrétnou kapitolou dohody EUSFTA –, že extenzívny výklad pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy zo strany Komisie porušuje článok 207 ods. 6 ZFEÚ.

106. Podľa môjho názoru sa článok 207 ods. 6 ZFEÚ týka len vykonávania právomocí, ktoré vyplývajú Európskej únii z článku 207 ods. 1 ZFEÚ. Jeho predpokladom je, že táto právomoc bola preukázaná. Nemôže teda meniť výlučnú vonkajšiu právomoc Európskej únie podľa článku 207 ods. 1 ZFEÚ. Článok 207 ods. 6 ZFEÚ ukladá dve obmedzenia, aj keď sa zdá, že druhým obmedzením sa vykonáva prvé obmedzenie.

107. Po prvé vykonávanie právomoci v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou nemôže ovplyvniť rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi. Podľa môjho názoru je toto prvé obmedzenie vyjadrením zásady prenesenia právomocí, ktorá je stanovená v článku 2 ods. 1 a 2 ZFEÚ a ďalej rozpracovaná vo vyhlásení č. 18 o rozdelení právomocí. ( 58 ) Inak povedané, vykonávanie výlučnej právomoci Európskej únie v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou nemôže zmeniť ani inak ovplyvniť ustanovenia Zmluvy týkajúce sa rozdelenia právomocí v iných oblastiach, ktoré nepatria do pôsobnosti tejto právomoci (ako je napríklad obchod na vnútornom trhu). Domnievam sa, že tento výklad potvrdzuje článok 207 ods. 2 ZFEÚ, v ktorom sa neuvádza, že Európska únia má výlučnú právomoc v súvislosti so všetkými opatreniami, ktoré treba prijať na splnenie povinností vyplývajúcich z dohody uzavretej Európskou úniou v rámci jej výlučnej právomoci v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou, ale ktorý stanovuje právny základ na prijatie „… opatren[í] vymedzujúc[ich] rámec pre uskutočňovanie spoločnej obchodnej politiky“.

108. Napríklad výkon výlučnej právomoci Európskej únie podľa článku 207 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ ide o celú dohodu TRIPS ( 59 ), neznamená, že Európska únia má právomoc upraviť každú záležitosť, na ktorú sa vzťahuje táto dohoda, na vnútornom trhu. Výkon tejto právomoci tiež nemôže zmeniť rozdelenie vonkajších právomocí medzi členskými štátmi a Európskou úniou, pokiaľ ide o práva duševného vlastníctva vo všeobecnosti.

109. Naproti tomu, podľa môjho názoru prvé uvedené obmedzenie neznamená, že výkon právomoci Európskej únie v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou závisí od toho, či Európska únia má vnútornú právomoc na inom základe alebo vykonala túto právomoc. ( 60 ) Zdôrazňovanie paralely medzi vonkajším aspektom spoločnej obchodnej politiky a vnútorným aspektom iných politík EÚ konkrétne nemá oporu v iných častiach článku 207 ZFEÚ. Článok 207 ods. 4 ZFEÚ výslovne potvrdzuje, že spoločná obchodná politika môže zahŕňať obchod s kultúrnymi a audiovizuálnymi službami a obchod so sociálnymi, vzdelávacími a zdravotníckymi službami. Vnútorné právomoci Európskej únie v oblasti verejného zdravia sú však obmedzené, keďže len dopĺňajú činnosť členských štátov. ( 61 ) Okrem toho činnosť EÚ musí rešpektovať zodpovednosť členských štátov za vymedzenie ich zdravotnej politiky a za organizáciu a poskytovanie zdravotníckych služieb a zdravotnej starostlivosti. ( 62 )

110. Druhým obmedzením, ktoré ukladá článok 207 ods. 6 ZFEÚ, je, že výkon právomocí na základe spoločnej obchodnej politiky nemôže viesť k harmonizácii zákonov alebo iných právnych predpisov členských štátov, pokiaľ Zmluvy takúto harmonizáciu vylučujú. Ako výslovne potvrdzuje článok 207 ods. 4 ZFEÚ, toto obmedzenie neznamená, že spoločná obchodná politika sa nemôže vzťahovať na obchod v oblastiach, v ktorých iné ustanovenia Zmluvy vylučujú harmonizáciu (ako sú napríklad oblasti sociálnej politiky, vzdelávania, verejného zdravia alebo kultúry). ( 63 ) Naopak znamená, že Európska únia prostredníctvom výkonu svojich právomocí podľa článku 207 ZFEÚ, nemôže obísť zákaz harmonizácie podľa Zmlúv. Toto obmedzenie je teda osobitným prípadom uplatnenia prvého obmedzenia.

111. Súdny dvor má v tomto konaní o stanovisku tiež podať výklad článku 207 ods. 5 ZFEÚ, najmä v súvislosti so záväzkami týkajúcimi sa dopravy uvedenými v Ôsmej kapitole dohody EUSFTA („Služby, usadenie sa a elektronický obchod“). ( 64 ) Podľa tohto ustanovenia sa rokovania a uzatváranie medzinárodných dohôd v oblasti dopravy spravujú hlavou VI tretej časti ZFEÚ, teda ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa dopravnej politiky Európskej únie. Také dohody preto nepatria do pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky.

112. Táto výnimka nie je nová. Zmluvy vždy stanovovali, že dopravná politika nepatrí pod spoločnú obchodnú politiku. Práve na základe tejto výnimky v skutočnosti Súdny dvor vo svojom rozsudku AETR stanovil zásadu implicitných výlučných vonkajších právomocí na rozdiel od výslovnej výlučnej právomoci v súvislosti so spoločnou obchodnou politikou. ( 65 )

113. Hoci sa rozsudok AETR týkal dohody stanovujúcej bezpečnostné predpisy, Súdny dvor vo svojom stanovisku 1/94 nepovažoval za opodstatnené dospieť k odlišnému záveru v súvislosti s obchodnými dohodami, ktoré tiež upravujú dopravu, ako je dohoda GATS. ( 66 ) Potvrdil „myšlienku, z ktorej vychádza [rozsudok AETR], že na medzinárodné dohody v oblasti dopravy sa nevzťahuje [spoločná obchodná politika]“ ( 67 ). Tento stav zostal podľa Zmluvy z Nice ( 68 ) a Lisabonskej zmluvy ( 69 ) nezmenený. Pokiaľ ide o medzinárodný obchod s dopravnými službami, Zmluvy sa preto zameriavajú na „zachovanie principiálnej paralelnosti medzi vnútornou právomocou, ktorá sa vykonáva jednostranným prijímaním pravidiel [EÚ], a právomocou vonkajšou, ktorá sa realizuje uzatváraním medzinárodných dohôd, pričom jedna i druhá zostávajú… zakotvené v hlave Zmluvy, ktorá sa špecificky týka spoločnej dopravnej politiky“ ( 70 ).

114. Z tohto dôvodu uplatňovanie článku 207 ods. 5 ZFEÚ nie je obmedzené na medzinárodné dohody, ktoré sa výlučne alebo hlavne týkajú obchodu s dopravnými službami. Ako Súdny dvor konštatoval v stanovisku 1/08, opačný záver by znamenal, že ustanovenia medzinárodnej dohody, ktoré majú úplne zhodný predmet, by spadali raz pod dopravnú politiku, inokedy pod obchodnú politiku, len v závislosti od toho, či sa strany dohody rozhodli riešiť iba obchod s dopravnými službami, alebo či sa dohodli riešiť takýto obchod a súčasne obchod s akýmkoľvek iným druhom služieb, alebo prípadne so všetkými službami. ( 71 )

115. Napriek širokej pôsobnosti článku 207 ods. 5 ZFEÚ sa domnievam, že slovné spojenie „medzinárodné dohody v oblasti dopravy“ by nemalo znamenať, že každá dohoda vzťahujúca sa na dopravu (teda v podstate službu spočívajúcu v preprave tovaru alebo osôb jedným alebo viacerými dopravnými prostriedkami z jedného miesta na druhé) musí byť vylúčená zo spoločnej obchodnej politiky. Skutočnosť, že všeobecne záväzné opatrenia sa v praxi môžu uplatniť aj na dopravu, nevyhnutne nemá za následok uplatnenie výnimky stanovenej v článku 207 ods. 5 ZFEÚ. Medzinárodná dohoda „v oblasti dopravy“ je naopak dohoda, ktorá obsahuje ustanovenia, ktoré sa špecificky týkajú dopravy. To vysvetľuje, prečo sa Súdny dvor v stanovisku 1/08 zameral na záväzky v konkrétnych odvetviach (a horizontálne záväzky, ktoré sa uplatňovali popri týchto záväzkoch) a na základe nich dospel k záveru, že podmienky na uplatnenie výnimky stanovenej v článku 207 ods. 5 ZFEÚ boli splnené.

116. Toto konanie svedčí o tom, že ešte stále existuje neistota, pokiaľ ide o pôsobnosť článku 207 ods. 5 ZFEÚ. K otázkam týkajúcim sa záväzkov vzťahujúcich sa na obchod s dopravnými službami patrí otázka, či sa výnimka stanovená v článku 207 ods. 5 ZFEÚ vzťahuje na usadenie sa (ako je vymedzené v dohode EUSFTA), aj keď ho hlava VI tretej časti ZFEÚ neupravuje, a či „pomocné“ služby vo vzťahu k dopravným službám patria pod uvedenú výnimku. Týmto otázkam sa budem venovať v rámci analýzy Ôsmej kapitoly dohody EUSFTA. ( 72 )

Článok 3 ods. 2 ZFEÚ

117. Aj keď Európska únia nemá výslovnú výlučnú právomoc na uzatvorenie medzinárodnej dohody podľa článku 3 ods. 1 ZFEÚ, môže mať implicitnú vonkajšiu výlučnú právomoc na základe článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Oba odseky článku 3 ZFEÚ sa špecificky týkajú rozdelenia právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi. Na rozdiel od článku 3 ods. 1 ZFEÚ sa však článok 3 ods. 2 ZFEÚ týka len vonkajšej právomoci. Zo všetkých dôvodov, ktoré stanovuje, však nevyhnutne vyplýva určitý výkon vnútornej právomoci.

118. Komisia tvrdí, že výlučná vonkajšia právomoc Európskej únie existuje na základe dvoch dôvodov podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ.

119. Pokiaľ ide o jednu časť Ôsmej kapitoly týkajúcej sa služieb, usadenia sa a elektronického obchodu, ( 73 ) Komisia sa opiera o prvý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ, podľa ktorého má Európska únia výlučnú právomoc, „… ak je jej uzavretie ustanovené v legislatívnom akte Únie“. Podľa judikatúry Súdneho dvora toto ustanovenie vychádza z myšlienky, že môžu nastať situácie, keď samotné Zmluvy síce nestanovujú vonkajšiu právomoc Európskej únie, no spoločné pravidlá prijaté inštitúciami upravujú takú právomoc tým, že vyžadujú uzatvorenie medzinárodných dohôd. ( 74 ) V takých situáciách Európska únia získa výlučnú právomoc v dôsledku spoločných pravidiel, ( 75 ) lebo v prípade, ak by sa umožnilo členským štátom uzatvárať vlastné medzinárodné dohody, mohlo by dôjsť k ohrozeniu zosúladenej vonkajšej činnosti v oblastiach, na ktoré sa vzťahujú tieto pravidlá EÚ. ( 76 )

120. Čo sa týka niektorých iných častí dohody EUSFTA ( 77 ), Komisia sa opiera o tretí dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Podľa tohto dôvodu má Európska únia výlučnú právomoc uzavrieť medzinárodnú dohodu, „… ak môžu byť uzavretím zmlúv dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti“. Tento dôvod zodpovedá kritériám, ktoré stanovil Súdny dvor v rozsudku AETR na vymedzenie „… povahy medzinárodných záväzkov, ktoré členské štáty nemôžu preberať mimo rámca spoločných inštitúcií Únie, pokiaľ sú stanovené spoločné pravidlá Únie na dosiahnutie cieľov Zmluvy“ ( 78 ).

121. Takzvaná „zásada AETR“ tvorí základ implicitnej výlučnej právomoci Európskej únie na uzatvorenie medzinárodnej dohody. Pôvodne bola sformulovaná s prihliadnutím jednak na požiadavku primárneho práva, aby členské štáty prijali všetky opatrenia, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmlúv alebo z aktov inštitúcií, a jednak na povinnosť členských štátov neprijať žiadne opatrenie, ktoré by mohlo ohroziť dosiahnutie cieľov Zmlúv. ( 79 ) Európska únia má teda výlučnú vonkajšiu právomoc, ak existuje riziko, že členské štáty by, konajúc mimo rámca inštitúcií EÚ, mohli prijať medzinárodné záväzky, ktorými by boli dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti. Tým by došlo k obídeniu pravidiel stanovených v Zmluvách na vykonávanie politík EÚ, a preto by to mohlo spochybniť samotnú podstatu integračného procesu EÚ.

122. Judikatúra Súdneho dvora poskytuje určité usmernenia, pokiaľ ide o spôsob, akým sa má overiť, či sú splnené podmienky na uplatnenie tretieho dôvodu. Je potrebné vykonať konkrétne posúdenie vzťahu medzi navrhovanou medzinárodnou dohodou a právom EÚ platným v príslušnom období. Na účely tohto posúdenia prináleží vzhľadom na zásadu prenesenia právomocí strane, ktorá tvrdí, že existuje výlučná vonkajšia právomoc, preukázať túto právomoc. ( 80 )

123. V rámci prvého kroku tohto posúdenia je potrebné vymedziť oblasť, ktorej sa týka medzinárodná dohoda, s cieľom určiť, ktoré spoločné pravidlá sú relevantné. Predmet dohody možno určiť na základe obsahu a účelu dohody. V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci pri posudzovaní takzvaných homogénnych dohôd môže prichádzať do úvahy možnosť charakterizovať celú dohodu ako dohodu, ktorá sa vzťahuje na „určitú oblasť“, a potom overiť, či spoločné pravidlá úplne harmonizujú túto oblasť, alebo či také spoločné pravidlá vo veľkom rozsahu upravujú túto oblasť, ( 81 ) nie je také ľahké uplatniť tento prístup na dohodu, akou je dohoda EUSFTA, ktorá v rôznych kapitolách alebo častiach upravuje rôzne „oblasti“.

124. Tvrdenia Komisie v tomto konaní vyvolávajú otázku, ktorá zatiaľ nebola vyriešená. Uplatní sa tretí dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ len vtedy, keď inštitúcie EÚ v rámci legislatívnych právomocí Európskej únie už prijali „spoločné pravidlá“, alebo môžu ustanovenia Zmluvy ako také za určitých podmienok tiež predstavovať „spoločné pravidlá“? Komisia tvrdí, že výlučná právomoc Európskej únie, pokiaľ ide o ustanovenia dohody EUSFTA týkajúce sa iných typov investícií, než sú priame zahraničné investície, vyplýva zo „spoločných pravidiel“ obsiahnutých v samotnom článku 63 ZFEÚ. Touto otázkou sa budem zaoberať pri rozbore oddielu A Deviatej kapitoly dohody EUSFTA. ( 82 )

125. Druhý krok spočíva v určení, aké spoločné pravidlá existujú v danej oblasti. Pôsobnosť medzinárodnej dohody a spoločných pravidiel sa však nemusí úplne zhodovať. ( 83 ) Môže stačiť, ak tieto spoločné pravidlá vo veľkom rozsahu upravujú oblasť, do ktorej patrí medzinárodná dohoda. ( 84 ) K relevantným spoločným pravidlám môžu patriť nielen právne predpisy vzťahujúce sa na konkrétnu oblasť upravenú dohodou, ale aj právne predpisy, ktoré majú širší rozsah pôsobnosti. ( 85 ) Tiež nie je rozhodujúce, či sa také spoločné pravidlá nachádzajú v jednom a tom istom právnom nástroji EÚ. ( 86 )

126. Spoločné pravidlá nie sú len tie pravidlá, ktoré upravujú situácie týkajúce sa prvku mimo EÚ, a teda majú vonkajší rozmer. ( 87 ) Pri určovaní spoločných pravidiel je potrebné zohľadniť tak právo EÚ, ktoré momentálne platí, ako aj budúci vývoj týchto pravidiel v rozsahu, v akom je tento vývoj v čase posudzovania predvídateľný. ( 88 )

127. Z tvrdení zmluvných strán týkajúcich sa otázky, ktoré spoločné pravidlá sú relevantné pre uplatnenie zásady AETR na oblasti dopravných služieb a iných typov investícií, než sú priame zahraničné investície, vyplýva, že pojem „spoločné pravidlá“ sa chápe rôzne. Toto konanie poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť náležite objasniť túto otázku. ( 89 )

128. Tretí krok si vyžaduje preskúmanie (možného) vplyvu uzatvorenia medzinárodnej dohody na relevantné spoločné pravidlá. Nie je potrebné preukázať, že taký vplyv existuje: postačuje riziko, že budú dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti. ( 90 ) Také riziko existuje, ak záväzky podľa medzinárodnej dohody patria do pôsobnosti spoločných pravidiel. ( 91 ) Nie je potrebné preukázať možný rozpor, teda konflikt medzi medzinárodnou dohodou a spoločnými pravidlami. ( 92 )

129. Pokiaľ spoločné pravidlá úplne harmonizujú oblasť upravenú medzinárodnou dohodou ( 93 ), je ľahké určiť existenciu výlučnej právomoci na uzatvorenie tejto dohody. Predpokladá sa, že harmonizované pravidlá budú dotknuté medzinárodnými záväzkami vyplývajúcimi z tejto dohody.

130. V prípade, ak je harmonizácia len čiastočná, skutočnosť, že medzinárodná dohoda (alebo jedna alebo viaceré jej časti) sa týka oblasti, ktorú „vo veľkom rozsahu upravujú“ pravidlá EÚ, ako taká automaticky nevedie k záveru, že Európska únia má výlučnú právomoc dojednať celú túto medzinárodnú dohodu (alebo príslušnú časť) bez toho, aby preskúmala, či sa uplatní zásada AETR. Všetko závisí od obsahu prijatých záväzkov a ich možnej väzby na pravidlá EÚ. ( 94 )

131. Na zásadách, ktoré som uviedla vyššie, nič nemení Protokol č. 25 o vykonávaní spoločných právomocí. Tento protokol sa týka len článku 2 ods. 2 ZFEÚ. Jeho jediným účelom je vymedziť rozsah, v akom Európska únia vykonáva spoločnú právomoc Európskej únie a členských štátov. V tomto protokole sa uvádza, že rozsah výkonu tejto právomoci „zahŕňa len tie prvky, ktoré sú upravené dotknutým aktom [Európskej únie], a teda nevzťahuje sa na celú oblasť“. Protokol č. 25 preto nemožno vykladať tak, že obmedzuje rozsah výlučnej vonkajšej právomoci Európskej únie v prípadoch uvedených v článku 3 ods. 2 ZFEÚ, ako to objasnila judikatúra. ( 95 )

132. Vzhľadom na vyššie uvedené teraz preskúmam rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, pokiaľ ide o dohodu EUSFTA.

Ciele a všeobecné vymedzenie pojmov relevantných pre dohodu EUSFTA (Prvá kapitola dohody EUSFTA ( 96 ))

Tvrdenia

133. Komisia tvrdí, že Prvá kapitola v celom rozsahu patrí pod spoločnú obchodnú politiku. Podľa Komisie všeobecné ciele uvedené v článkoch 1.1 a 1.2 dohody EUSFTA patria do veľkej miery do pôsobnosti cieľov spoločnej obchodnej politiky stanovených v článku 206 ZFEÚ. Ciele dohody EUSFTA sú len nepatrne širšie než ciele spoločnej obchodnej politiky. V takom prípade však tieto ciele patria do pôsobnosti cieľov ZFEÚ (najmä článok 63 ods. 1 a články 91 a 100 ZFEÚ).

134. Ostatní účastníci konania neuviedli konkrétne tvrdenia v súvislosti s Prvou kapitolou.

Analýza

135. Podľa môjho názoru má Európska únia na základe článku 207 ods. 1 ZFEÚ výlučnú právomoc na rozhodnutie o vytvorení zóny voľného obchodu v súlade s článkom XXIV dohody GATT z roku 1994 a s článkom V dohody GATS ( 97 ) a na udelenie súhlasu s tým, že cieľom dohody EUSFTA je liberalizovať a uľahčiť obchod a investície. Také záležitosti jednoznačne patria pod spoločnú obchodnú politiku.

136. Okrem toho ustanovenia, v ktorých sú vymenované všeobecne platné vymedzenia pojmov, majú len doplnkový charakter. Tieto ustanovenia nemôžu zmeniť rozdelenie právomocí medzi Európskou úniou a členskými štátmi, pokiaľ ide o ostatné ustanovenia dohody EUSFTA.

137. Preto som dospela k záveru, že Prvá kapitola v celom rozsahu patrí do výlučnej právomoci Európskej únie podľa článku 207 ZFEÚ.

Obchod s tovarom (Druhá až Šiesta kapitola dohody EUSFTA ( 98 ) a protokol 1 k dohode EUSFTA ( 99 ))

Tvrdenia

138. Komisia tvrdí, že Druhá až Šiesta kapitola patria v celom rozsahu pod spoločnú obchodnú politiku.

139. Komisia tvrdí, že všetky ustanovenia Druhej kapitoly sa špecificky týkajú medzinárodného obchodu s tovarom, lebo ich cieľom je liberalizovať obchod s tovarom medzi zmluvnými stranami, a majú priamy a bezprostredný účinok na tento obchod. Platí to tak v prípade ustanovení tejto kapitoly o clách, na ktoré odkazuje článok 207 ods. 1 ZFEÚ, ako aj v prípade ustanovení, ktoré sa netýkajú ciel, ktoré reprodukujú, preberajú na základe odkazu alebo rozpracovávajú jestvujúce ustanovenia dohody GATT z roku 1994 a iných mnohostranných dohôd o obchode s tovarom (a teda – ako Súdny dvor konštatoval v stanovisku 1/94 – automaticky patria pod spoločnú obchodnú politiku).

140. Komisia uvádza podobné tvrdenia v súvislosti s Treťou kapitolou (článok 207 ods. 1 ZFEÚ sa vzťahuje na „opatrenia na ochranu obchodu, napríklad v prípade dumpingu a subvencií“), Štvrtou kapitolou (lebo táto kapitola uľahčuje obchod s tovarom tým, že vytvára rámec pre predchádzanie zbytočným prekážkam obchodu, ich identifikáciu a odstraňovanie v rozsahu pôsobnosti dohody TBT) a Piatou kapitolou (lebo cieľom tejto kapitoly je minimalizovať nepriaznivé účinky SFS opatrení na obchod). Dohoda o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode z roku 1994 (ďalej len „antidumpingová dohoda“), Dohoda o subvenciách a vyrovnávacích opatreniach (ďalej len „dohoda SCM“), Dohoda o ochranných opatreniach, dohoda TBT, ako aj dohoda SPS patria k mnohostranným dohodám o obchode s tovarom, ktoré podľa stanoviska 1/94 patria do pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky.

141. Napokon Šiesta kapitola sa tiež špecificky týka medzinárodného obchodu, lebo jej cieľom je uľahčiť obchod s tovarom a zabezpečiť účinné colné kontroly. Komisia dodáva, že väčšina ustanovení tejto kapitoly zodpovedá podrobnejším ustanoveniam týkajúcim sa rovnakej problematiky, ktoré sa nachádzajú v Dohode WTO o uľahčení obchodu, ktorá je v súčasnosti obsiahnutá v prílohe 1A Dohody o založení WTO. ( 100 ) Podľa Komisie členské štáty ani ostatné inštitúcie nepopierajú výlučnú právomoc Európskej únie v súvislosti s touto novou dohodou WTO.

142. Parlament v podstate súhlasí so stanoviskom Komisie.

143. Zatiaľ čo Rada a takmer všetky členské štáty neuviedli nijaké konkrétne tvrdenie v súvislosti s Druhou až Šiestou kapitolou, jeden z členských štátov tvrdí, že výlučná právomoc Európskej únie sa nevzťahuje na colnú spoluprácu, ktorú upravuje druhá veta článku 6.1.1 dohody EUSFTA. V článku 206 ZFEÚ sa hovorí len o vytvorení colnej únie v súlade s článkami 28 až 32 ZFEÚ. Prvý uvedený článok sa preto nevzťahuje na článok 33 ZFEÚ, ktorý poskytuje právny základ na prijímanie „… opatren[í] na posilnenie colnej spolupráce medzi členskými štátmi a Komisiou“. Okrem toho z článku 6 písm. g) ZFEÚ vyplýva – ako je potvrdené v článku 197 ods. 2 ZFEÚ (čo je jediné ustanovenie hlavy XXIV s názvom „Administratívna spolupráca“) –, že v súvislosti s administratívnou spoluprácou má Európska únia len právomoc podporovať, koordinovať alebo dopĺňať činnosť členských štátov.

Analýza

144. Druhá až Šiesta kapitola sa zaoberajú rôznymi aspektmi úpravy obchodu s tovarom. Záležitosti upravené týmito kapitolami a typ povinností, ktoré tieto kapitoly stanovujú, do určitej miery zodpovedajú niektorým dohodám WTO týkajúcim sa obchodu s tovarom.

145. Pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy spoločná obchodná politika už zahŕňala obchod s tovarom. V stanovisku 1/94 Súdny dvor dospel k záveru, že (vtedajšie) Európske spoločenstvo malo podľa článku 113 zmluvy o ES výlučnú právomoc uzatvoriť „mnohostranné dohody o obchode s tovarom“, teda dohody obsiahnuté v prílohe 1A dohody o založení WTO (ďalej len „dohody uvedené v prílohe 1A“). ( 101 ) K týmto dohodám patrí dohoda GATT z roku 1994, ale aj dvanásť ďalších dohôd. Súdny dvor dospel k záveru, že všetky dohody uvedené v prílohe 1A patrili pod spoločnú obchodnú politiku, bez toho, aby jednotlivo preskúmal každú z nich. ( 102 ) Preto boli všetky tieto dohody považované za dohody, ktoré sa špecificky týkajú medzinárodného obchodu, keďže ich cieľom bolo predovšetkým podporovať, uľahčovať alebo upravovať obchod a mali priamy a bezprostredný účinok na obchod. Väčšina dohôd uvedených v prílohe 1A dohody o založení WTO zahŕňa povinnosti týkajúce sa okrem iného prístupu na trh, národného zaobchádzania a iných foriem domácej regulácie, transparentnosti, súdneho a administratívneho preskúmania a vyváženia obchodných cieľov s neobchodnými cieľmi. Rozsah pôsobnosti niektorých z týchto dohôd je vymedzený na základe druhu tovaru (napríklad Dohoda o poľnohospodárstve a Dohoda o textile a odevoch); ďalšie sa vzťahujú na konkrétne typy obchodných nástrojov (napríklad dohoda TBT, Dohoda o obchodných aspektoch investičných opatrení, antidumpingová dohoda, dohoda SCM a Dohoda o ochranných opatreniach); obchodné opatrenia so špecifickým cieľom (napríklad dohoda SPS) alebo určité štádiá procesu dovozu alebo vývozu [napríklad Dohoda o uplatňovaní článku VII Všeobecnej dohody o clách a obchode 1994 (ďalej len „dohoda o určovaní colnej hodnoty“), Dohoda o kontrole pred odoslaním, Dohoda o pravidlách pôvodu a Dohoda o dovoznom licenčnom konaní].

146. Zo stanoviska 1/94 preto jasne vyplýva, že Európska únia má výlučnú právomoc, pokiaľ ide o záležitosti upravené týmito dohodami a záväzky prijaté na základe nich. ( 103 ) Tento stav zostal nezmenený aj po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy, ktorá nezmenila opis spoločnej obchodnej politiky v rozsahu, v akom sa týka obchodu s tovarom.

147. Vzhľadom na vyššie uvedené je podľa môjho názoru jasné, že Druhá až Piata kapitola sa špecificky týkajú obchodu s tovarom. Ich predmet sa v podstate zhoduje so záležitosťami, ktoré upravujú niektoré dohody uvedené v prílohe 1A Dohody o založení WTO, ktoré patria do výlučnej právomoci Európskej únie týkajúcej sa spoločnej obchodnej politiky. Druhá kapitola sa vzťahuje na predmet článkov I, II, a XI dohody GATT z roku 1994, ktoré obsahujú základné povinnosti týkajúce sa prístupu na trh v súvislosti s obchodom s tovarom. Záležitosti upravené Treťou kapitolou sa týkajú ustanovení dohody GATT z roku 1994 o antidumpingových opatreniach, subvenciách a ochranných opatreniach a zodpovedajúcich konkrétnejších dohôd (antidumpingová dohoda, dohoda o subvenciách a vyrovnávacích opatreniach a dohoda o ochranných opatreniach) uvedených v prílohe 1A dohody o založení WTO. Štvrtá až Piata kapitola sa týkajú necolných prekážok, na ktoré sa vzťahujú opatrenia uvedené v článku III dohody GATT z roku 1994 („Národné zaobchádzanie“) a konkrétnejšie opatrenia uvedené v dohode TBT a dohode SPS, ktoré sú tiež súčasťou prílohy 1A Dohody o založení WTO.

148. Tieto záležitosti sa týkajú procesu cezhraničného pohybu tovaru, jeho prepustenia do voľného obehu a preclenia a zaobchádzania s ním na trhu. Preto sa špecificky týkajú medzinárodného obchodu.

149. Okrem toho pravidlá zamerané na uľahčenie tohto procesu (ktoré sú nevyhnutné pre dovoz a vývoz tovaru) a zvýšenie transparentnosti, predvídateľnosti, účinnosti a nákladovej efektívnosti tohto procesu a pravidiel upravujúcich zaobchádzanie s týmto tovarom na trhu podporujú, uľahčujú alebo upravujú obchod a majú priamy a bezprostredný účinok na obchod. ( 104 )

150. Tento záver platí aj pre colnú spoluprácu podľa Šiestej kapitoly a pre dodatočné colné ustanovenia, ktoré sa nachádzajú v dojednaní 3, a pravidlá uvedené v dojednaní 4 o vzájomnom uznávaní programov schválených hospodárskych subjektov (obe dojednania sa týkajú Šiestej kapitoly).

151. Šiesta kapitola sa vzťahuje na colné postupy a uľahčenie určovania colnej hodnoty a obchodu (ktoré čiastočne upravuje dohoda GATT z roku 1994), dohodu o určovaní colnej hodnoty a nedávno uzatvorenú dohodu WTO o uľahčení obchodu. Formy spolupráce upravené v Šiestej kapitole do určitej miery zodpovedajú tým, ktoré sa vzťahujú colné záležitosti podľa dohody GATT z roku 1994 a dohody o určovaní colnej hodnoty. Tieto dohody tiež – okrem všeobecných ustanovení o zverejňovaní ( 105 ) – stanovujú konzultácie o záležitostiach týkajúcich sa správy systému určovania colnej hodnoty. ( 106 ) Okrem toho vo všeobecnejšej rovine dohoda GATT z roku 1994 a dohody uvedené v prílohe 1A upravujú mnohé podobné formy spolupráce v rôznych záležitostiach týkajúcich sa obchodu s tovarom. ( 107 ) Také ustanovenia nebránili Súdnemu dvoru v tom, aby v stanovisku 1/94 dospel k záveru, že tieto dohody v celom rozsahu patria pod spoločnú obchodnú politiku. ( 108 )

152. Nemôžem súhlasiť s formalistickým tvrdením založeným na rozlišovaní – pokiaľ ide o obchod s tovarom na vnútornom trhu – ustanovení Zmluvy, ktoré upravujú colnú úniu (články 30 až 32 ZFEÚ) a colnú spoluprácu (článok 33 ZFEÚ). Je pravda, že článok 206 ZFEÚ, ktorý stanovuje ciele colnej únie, odkazuje len na články 28 až 32 ZFEÚ. Je to však preto, lebo práve tieto ustanovenia vytvárajú colnú úniu. To nie je účelom ustanovenia, akým je článok 33 ZFEÚ, ktorý poskytuje právny základ na prijímanie právnych predpisov na posilnenie colnej spolupráce v Európskej únii. Zo skutočnosti, že článok 206 ZFEÚ výslovne neodkazuje na článok 33 ZFEÚ, preto nemožno vyvodiť nijaký opodstatnený záver týkajúci sa pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky. Článok 6 písm. g) a článok 197 ZFEÚ tiež nemajú vplyv na pôsobnosť tejto politiky. Tieto ustanovenia všeobecne upravujú administratívnu spoluprácu medzi členskými štátmi navzájom a medzi nimi a Európskou úniou. Preto nemajú vplyv na výlučnú právomoc Európskej únie zahrnúť do svojej spoločnej obchodnej politiky opatrenia zamerané na zlepšenie administratívnej spolupráce s tretími štátmi, pokiaľ ide o záležitosti patriace pod túto politiku.

153. Napokon môj rozbor Druhej až Šiestej kapitoly sa vzťahuje aj na protokol 1 týkajúci sa vymedzenia pojmu „výrobky s pôvodom“ a metód administratívnej spolupráce. Tento protokol sa týka pravidiel pôvodu. Je jasné, že sa špecificky týka medzinárodného obchodu s tovarom.

154. Preto som dospela k záveru, že Druhá až Šiesta kapitola v celom rozsahu patria do výlučnej právomoci Európskej únie týkajúcej sa spoločnej obchodnej politiky podľa článku 207 ZFEÚ.

155. Teraz prejdem k Ôsmej kapitole. Keďže Siedma kapitola (Necolné prekážky obchodu a investície do výroby energie z obnoviteľných zdrojov) a Trinásta kapitola (Obchod a trvalo udržateľný rozvoj) vyvolávajú podobné otázky týkajúce sa pôsobnosti spoločnej obchodnej politiky a vzťahu medzi obchodnými a súvisiacimi neobchodnými cieľmi, ( 109 ) Siedmou kapitolou sa budem zaoberať neskôr v spojení s Trinástou kapitolou.

Služby, usadenie sa a elektronický obchod (Ôsma kapitola dohody EUSFTA ( 110 ))

Tvrdenia

Všeobecné tvrdenia

156. Komisia uvádza, že oddiel A stanovuje cieľ a rozsah pôsobnosti Ôsmej kapitoly dohody EUSFTA. Oddiely B až D tejto kapitoly patria do výlučnej právomoci Európskej únie, lebo rozsah ich pôsobnosti sa zhoduje s rozsahom pôsobnosti záväzkov týkajúcich sa poskytovania služieb podľa spôsobov 1, 2, 3 a 4 v zmysle dohody GATS, na ktoré sa vzťahuje článok 207 ods. 1 ZFEÚ. V súlade s článkom I:2 písm. a) až písm. d) dohody GATS sa poskytovanie služby uskutočňuje týmito štyrmi spôsobmi: a) z územia jedného člena (WTO) na územie ktoréhokoľvek iného člena (WTO) (ďalej len „spôsob 1“ alebo „cezhraničné poskytovanie“), b) na území jedného člena (WTO) pre spotrebiteľa služby ktoréhokoľvek iného člena (WTO) (ďalej len „spôsob 2“ alebo „spotreba v zahraničí“), c) dodávateľom služby jedného člena (WTO) prostredníctvom obchodnej prítomnosti na území ktoréhokoľvek iného člena (WTO) (ďalej len „spôsob 3“ alebo „obchodná prítomnosť“) a d) dodávateľom služby jedného člena (WTO) prostredníctvom prítomnosti fyzických osôb člena (WTO) na území ktoréhokoľvek iného člena (WTO) (ďalej len „spôsob 4“ alebo „prítomnosť fyzických osôb“).

157. Komisia tvrdí, že v prípade každého z pododdielov oddielu E Ôsmej kapitoly („Regulačný rámec“) existuje dostatočne úzka súvislosť s medzinárodným obchodom.

158. Pokiaľ ide o všeobecne platné ustanovenia (pododdiel 1), Komisia sa opiera o porovnanie s ustanoveniami dohody GATS a viacerými nezáväznými nástrojmi prijatými rôznymi orgánmi WTO. Komisia ďalej tvrdí, že článok 8.16 dohody EUSFTA o vzájomnom uznávaní kvalifikácií patrí pod spoločnú obchodnú politiku, lebo uľahčuje prístup na trh pre zahraničných poskytovateľov služieb a Súdny dvor potvrdil, že také povinnosti stanovené v dohode GATS sú súčasťou spoločnej obchodnej politiky. Článok 8.17 dohody EUSFTA o transparentnosti stanovuje povinnosti, ktoré sú bežné v medzinárodných obchodných dohodách a podobné tým, ktoré vyplývajú z článkov III:1 a III:4 dohody GATS. Neistota týkajúca sa uplatniteľných opatrení upravujúcich obchodnú činnosť môže viesť k tomu, že poskytovatelia služieb nebudú chcieť vstúpiť na zahraničné trhy.

159. Pokiaľ ide o domácu reguláciu (pododdiel 2), Komisia v podstate tvrdí, že tento pododdiel ukladá podmienky, ktoré zabezpečujú, aby licenčné a kvalifikačné požiadavky a postupy nebránili medzinárodnému obchodu. Ich účel je podobný účelu článku VI:4 dohody GATS, ktorého cieľom je zaručiť, aby také normy a postupy – aj keď nie sú diskriminačné – nevytvárali zbytočné prekážky v obchode so službami. Povinnosť zachovať alebo ustanoviť súdne, rozhodcovské alebo administratívne tribunály alebo postupy, ktoré umožnia preskúmanie rozhodnutí, ktorá je stanovená v článku 8.19.3 dohody EUSFTA, je navyše podobná povinnosti uvedenej v článku VI:2 písm. a) dohody GATS.

160. Okrem toho osobitné ustanovenia o počítačových službách, poštových službách, telekomunikačných službách a finančných službách (pododdiely 3, 4, 5 a 6) – pričom niektoré z nich opätovne potvrdzujú alebo rozvíjajú záväzky podľa dohody GATS – rovnako patria do právomoci Európskej únie podľa článku 207 ods. 1 ZFEÚ.

161. Oddiel F obsahuje prevažne vyhlásenia o zámere. Jediná hmotnoprávna povinnosť (stanovená v článku 8.58 dohody EUSFTA) zakazuje uloženie cla, čo je záležitosť, ktorá jednoznačne patrí pod spoločnú obchodnú politiku.

162. Parlament a Rada neuviedli konkrétne tvrdenia v súvislosti s ustanoveniami Ôsmej kapitoly, ktoré sa netýkajú dopravy. ( 111 )

163. Členské štáty sa zameriavajú najmä na osobitné ustanovenia, akými sú ustanovenia týkajúce sa finančných služieb a vzájomného uznávania odborných kvalifikácií.

164. Viaceré členské štáty tvrdia, že pododdiel 6 o finančných službách nepatrí v celom rozsahu pod spoločnú obchodnú politiku Európskej únie. Smernica 2014/65 o trhoch s finančnými nástrojmi (ďalej len „smernica MiFiD II“), ( 112 ) ktorá má nadobudnúť účinnosť v januári 2017, harmonizuje len niektoré aspekty poskytovania finančných a investičných služieb štátnymi príslušníkmi tretích krajín.

165. Pravidlá upravujúce vzájomné uznávanie odborných kvalifikácií tiež nepatria pod spoločnú obchodnú politiku. Po prvé v rozpore s tvrdením Komisie samotná skutočnosť, že určitá záležitosť má vplyv na vonkajšie obchodné vzťahy alebo je upravená medzinárodným hospodárskym právom, nestačí na to, aby patrila pod spoločnú obchodnú politiku. Po druhé smernicou 2005/36/ES o uznávaní odborných kvalifikácií ( 113 ) nie je dotknutá výlučná právomoc členských štátov, pokiaľ ide o uznávanie odborných kvalifikácií získaných mimo územia Európskej únie. Aj v oblasti námornej dopravy spoločné pravidlá prijaté najmä v smernici Rady 96/50/ES (o podmienkach pre získanie kapitánskych osvedčení) a v smernici 2008/106/ES (o minimálnej úrovni prípravy námorníkov) ( 114 ) stanovujú len minimálne pravidlá, ktoré článok 8.16 dohody EUSFTA nemôže ovplyvniť. Po tretie Komisia neberie do úvahy skutočnosť, že dohoda GATS (najmä článok VII:1) nevyžaduje, aby členovia WTO uznávali odborné kvalifikácie tretích krajín alebo uzatvorili v tejto súvislosti medzinárodné dohody.

166. Okrem toho spôsob, akým sa má dosiahnuť liberalizácia podľa dohody EUSFTA, najmä v oblasti usadenia sa, ovplyvní alebo môže ovplyvniť zdravotné a sociálne služby, v súvislosti s ktorými členské štáty majú naďalej právomoc. To je nezlučiteľné s článkom 207 ods. 6 ZFEÚ. Komisia tiež nesprávne tvrdí, že ustanovenia týkajúce sa elektronického obchodu obsahujú len vyhlásenia o zámere.

167. Napokon Komisia sa nemôže opierať o článok 216 ZFEÚ s cieľom odôvodniť existenciu spoločnej právomoci v oblastiach, ktoré nepatria do výlučnej právomoci Európskej únie. Komisia nepreukázala, že uzatvorenie dohody EUSFTA je potrebné na dosiahnutie jedného z cieľov uvedených v Zmluvách.

Tvrdenia týkajúce sa dopravy

168. Komisia sa samostatne zaoberá povinnosťami podľa Ôsmej kapitoly, ktoré sa špecificky týkajú dopravy (uvedenými v listine špecifických záväzkov Európskej únie, ktorá sa nachádza v prílohe 8‑A, a v pododdiele 7 oddielu E, ktorý sa týka služieb medzinárodnej námornej dopravy).

169. Komisia tvrdí, že hoci veľmi podstatná časť obchodu medzi Singapurom a Európskou úniou v piatich dopravných odvetviach, na ktoré sa vzťahuje dohoda EUSFTA (letecká, železničná, cestná, vnútrozemská vodná a námorná doprava), sa poskytuje podľa spôsobu 3 (usadenie sa), ustanovenia týkajúce sa usadenia sa poskytovateľov dopravných služieb nespadajú pod výnimku uvedenú v článku 207 ods. 5 ZFEÚ. Je to tak preto, lebo usadenie sa, pokiaľ ide o dopravné služby, nepatrí do pôsobnosti hlavy VI tretej časti ZFEÚ (v spojení s článkom 58 ods. 1 ZFEÚ), na ktorý odkazuje článok 207 ods. 5, a žiadne ustanovenie Zmluvy nebráni tomu, aby sa ustanovenia o slobode usadiť sa uplatnili na dopravu. Komisia v tejto súvislosti poukazuje na analógiu s rozlišovaním slobody poskytovať dopravné služby podľa predpisov sekundárneho práva prijatých v súlade s hlavou VI tretej časti ZFEÚ, ktorá je obmedzená na spôsoby 1, 2 a 4, na jednej strane a slobodou usadiť sa podľa článku 49 a nasl. ZFEÚ na druhej strane.

170. Pokiaľ ide o záväzky stanovené v dohode EUSFTA, ktoré spadajú pod výnimku uvedenú v článku 207 ods. 5 ZFEÚ, Komisia tvrdí, že výlučná právomoc Európskej únie vyplýva z tretieho dôvodu podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Vonkajšou činnosťou členských štátov by mohli byť dotknuté spoločné pravidlá prijaté v oblasti dopravných služieb, ktorú vo veľkom rozsahu upravujú spoločné pravidlá. Ak by s tým Súdny dvor nesúhlasil a konštatoval, že je potrebné posúdiť záväzky v prípade každého dopravného odvetvia jednotlivo, do výlučnej právomoci Európskej únie patria aspoň tie záväzky stanovené v dohode EUSFTA, ktoré sa týkajú medzinárodnej námornej dopravy, železničnej dopravy a cestnej dopravy, ako aj niektorých pomocných služieb.

171. Pokiaľ ide o služby leteckej dopravy, Komisia tvrdí, že výlučná právomoc Európskej únie v súvislosti so službami v oblasti opravy a údržby lietadiel, počas ktorých je lietadlo mimo prevádzky, predajom leteckých dopravných služieb a obchodovaním s nimi a počítačovými rezervačnými systémami (na ktoré sa vzťahujú oddiely B a C) je založená sčasti na článku 207 ods. 1 ZFEÚ a sčasti na prvom a treťom dôvode podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Pokiaľ ide o služby týkajúce sa opravy a údržby, článok 12 nariadenia (ES) č. 216/2008 ( 115 ) predpokladá, že Európska únia uzatvorí dohodu (prvý dôvod podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ). Pokiaľ ide o predaj leteckých dopravných služieb a obchodovanie s nimi, Komisia tvrdí, že tieto činnosti ako také nezahŕňajú dopravu tovaru alebo cestujúcich, a preto patria pod spoločnú obchodnú politiku. Služby v oblasti počítačových rezervačných systémov sú v značnej miere upravené spoločnými pravidlami, najmä nariadením (ES) č. 80/2009 ( 116 ), a preto patria do výlučnej právomoci Európskej únie v súlade s tretím dôvodom podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ.

172. Vzhľadom na zemepisnú polohu Európskej únie a Singapuru je praktický význam spôsobov 1, 2 a 4 obmedzený.

173. Pokiaľ ide teda konkrétne o vnútrozemskú vodnú dopravu, prostredníctvom dohody EUSFTA sa prakticky vôbec nevykonáva vonkajšia právomoc.

174. Čo sa týka železničnej dopravy, Európska únia neprijala nijaké záväzky týkajúce sa spôsobov 1 alebo 4 a úplné záväzky prijala len v súvislosti so spôsobom 2. Tieto záväzky v každom prípade len dopĺňajú záväzky stanovené v dohode EUSFTA, ktoré sa týkajú oblasti dopravy alebo spoločnej obchodnej politiky. Pokiaľ ide o poskytovanie služieb železničnej dopravy dcérskou spoločnosťou singapurskej spoločnosti usadenou v jednom členskom štáte do iného členského štátu (spôsob 3), smernica 2012/34/EÚ dovoľuje slobodné poskytovanie služieb v rámci Únie prevádzkovateľmi usadenými v niektorom členskom štáte bez stanovenia požiadaviek štátnej príslušnosti vlastníkov dcérskej spoločnosti. ( 117 ) Túto oblasť teda upravujú spoločné pravidlá.

175. Pokiaľ ide o cestnú dopravu, Európska únia prijala obmedzené záväzky týkajúce sa prepravy cestujúcich a nákladu. Neprijala nijaké záväzky týkajúce sa spôsobu 1. Naproti tomu, Európska únia prijala úplný záväzok (bez výhrad) v súvislosti so spôsobom 2 a s výhradami aj záväzok týkajúci sa spôsobu 4. Tak ako v prípade železničnej dopravy, prijaté záväzky majú obmedzené praktické dôsledky. V každom prípade osobitný záväzok týkajúci sa spôsobu 2 len dopĺňa ostatné záväzky podľa dohody EUSFTA. Pokiaľ ide o poskytovanie takých služieb dcérskou spoločnosťou singapurskej spoločnosti usadenou v niektorom členskom štáte do iného členského štátu (spôsob 3), nariadenia (ES) č. 1072/2009 ( 118 ) a 1073/2009 ( 119 ) v spojení s nariadením (ES) č. 1071/2009 ( 120 ) stanovujú spoločné pravidlá týkajúce sa podmienok usadenia sa prevádzkovateľov cestnej dopravy v Európskej únii. Keďže tieto nariadenia sa uplatňujú bez ohľadu na štátnu príslušnosť vlastníkov dcérskej spoločnosti, cezhraničné poskytovanie služieb cestnej dopravy spoločnosťami usadenými v Európskej únii vo veľkom rozsahu upravujú spoločné pravidlá. Európska únia teda má príslušnú výlučnú vonkajšiu právomoc podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Napokon Komisia uvádza rovnaké tvrdenia týkajúce sa spôsobu 4 v súvislosti s cestnou dopravou, aké uvádza v súvislosti s námornou dopravou. ( 121 ) V praxi spoločnosť pôsobiaca v oblasti cestnej dopravy zo Singapuru môže vyslať kľúčových pracovníkov (pravdepodobne zamestnancov presunutých v rámci podniku ( 122 )) do usadeného subjektu založeného v niektorom členskom štáte. V takej situácii sa smernica 2014/66/EÚ uplatní na vstup a pobyt týchto štátnych príslušníkov tretích