ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Pravidlá o úhrade výdavkov a príspevkov poslancov Európskeho parlamentu (ďalej len „pravidlá PÚVPP“) v znení účinnom do 14. júla 2009 stanovovali v prílohe III (ďalej len „príloha III“): „Článok 1 1. Všetci poslanci Parlamentu majú nárok na starobný dôchodok. 2. Až do prijatia systému Spoločenstva pre dôchodky poslancov a v prípade, že zo systému národného sociálneho poistenia nevyplýva nárok na dôchodok, alebo v prípade, že výška dôchodku a/alebo podmienky dôchodkového poistenia nezodpovedajú dôchodkovému systému, ktorý platí pre poslancov národných parlamentov členských štátov, za ktoré boli títo zvolení do Parlamentu, majú poslanci nárok na dočasný starobný dôchodok, ktorý [im] bude na vlastnú žiadosť vyplácaný z rozpočtu Európskej únie, oddiel – Parlament. Článok 2 1. Výška a podmienky vyplácania dočasného starobného dôchodku sú rovnaké ako podmienky, ktoré platia pre poslanca dolnej komory parlamentu členského štátu, za ktorý bol poslanec zvolený. 2. Každý poslanec, na ktorého sa vzťahuje článok 1 ods. 2, sa pristúpením k tomuto režimu zaväzuje, že bude odvádzať do rozpočtu Európskej únie poistné vo výške poistného poslanca dolnej komory parlamentu členského štátu, za ktorý bol zvolený[, v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi – neoficiálny preklad]. Článok 3 1. Žiadosť o zaradenie do systému dočasného dôchodkového poistenia podáva dotknutý poslanec do dvanástich mesiacov od začiatku svojho mandátu. Poslanec, ktorý podá žiadosť po uplynutí uvedenej lehoty, bude zaradený do systému dočasného dôchodkového poistenia od prvého dňa mesiaca, v ktorom bola žiadosť prijatá. 2. Žiadosť o vyplácanie dôchodku sa musí podať do šiestich mesiacov od vzniku nároku na dôchodok. Nárok na dôchodok na základe žiadosti podanej po uplynutí uvedenej lehoty začína prvým dňom mesiaca, v ktorom bola žiadosť prijatá. …“
46

Vzhľadom na to, že účinky rozhodnutia z 5. októbra 2015 boli časovo obmedzené, žalobkyňa by v prípade neprijatia nového rozhodnutia nemohla získať náhradu nákladov na prenájom prístroja CPAP, ktoré by jej vznikli od 1. marca 2019. Práve rozhodnutie zo 17. januára 2019 malo za následok práve to, že žalobkyni bolo povolené uskutočniť takýto prenájom, čím jej bola poskytnutá možnosť získať náhradu týchto nákladov.
75

Okrem toho, ak by žalobkyňa napadla rozhodnutie predsedu týkajúce sa situácie obťažovania priamo na súde Únie, predsedníctvo Parlamentu by si muselo vybrať z dvoch možností, z ktorých žiadna by nebola uspokojivá, pokiaľ ide o ich administratívne a súdne následky. V rámci prvej možnosti by predsedníctvo mohlo rozhodnúť o sankcii bez toho, aby čakalo na rozhodnutie súdu, pričom v takom prípade by žalobkyňa mohla podať žalobu aj proti tomuto rozhodnutiu, čo by pravdepodobne viedlo súd k tomu, že by spojil obe žaloby na jedno konanie, a teda odložil svoje preskúmanie zákonnosti na situáciu obťažovania. V rámci druhej možnosti by predsedníctvo mohlo počkať na rozhodnutie súdu, pričom v takom prípade by sa vystavilo riziku, že nebude môcť uplatniť svoju právomoc opätovne preskúmať sankciu, keďže na jednej strane v prípade absencie rozhodnutia predsedníctva v lehote štyroch týždňov po podaní žaloby sa napadnutá sankciu, ktorú prijal predseda Parlamentu, považuje podľa článku 167 rokovacieho poriadku Parlamentu za neplatnú a na druhej strane z ustanovení rokovacieho poriadku Parlamentu nevyplýva, že by predsedníctvo malo možnosť prerušiť konanie, ktoré vedie, pokým nebude známy výsledok súdneho konania.
96

Žalobkyňa vytýka EIB, že pri prijatí napadnutého aktu nedodržala povinnosť odôvodnenia, ktorá jej prináleží. Uvedený akt podľa nej predstavuje „právny akt“, na ktorý sa vzťahuje povinnosť odôvodnenia podľa článku 296 ZFEÚ a práva uznané v článku 41 ods. 2 písm. c) a článku 47 Charty základných práv Európskej únie. To podľa žalobkyne uznal aj generálny advokát Szpunar v bode 49 svojich návrhov vo veci TestBioTech a i./Komisia (C‑82/17 P, EU:C:2018:837). Podľa žalobkyne je odôvodnenie napadnutého aktu nedostatočné na to, aby bolo možné pochopiť dôvody, ktoré viedli EIB k záveru, že sporné uznesenie, ktorého vnútorné preskúmanie bolo požadované, nespĺňalo niektoré z podmienok vyžadovaných na to, aby bolo možné akt kvalifikovať ako „správny akt“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) Aarhuského nariadenia, a to jednak podmienku, aby bol tento akt prijatý „podľa práva životného prostredia“ a jednak, aby vyvolával „právne záväzné a vonkajšie účinky“. Žalobkyňa konkrétne EIB vytýka, že v napadnutom akte neodpovedala na všetky skutkové alebo právne tvrdenia, ktoré uviedla v žiadosti o vnútorné preskúmanie sporného uznesenia.
41

Toto posledné uvedené ustanovenie tak potvrdzuje vnútorné prepojenie medzi oprávnenými výdavkami uvedenými v žiadostiach o priebežné platby a mierou spolufinancovania, ktorá sa na ne vzťahuje. Predovšetkým je nesporné, že každá z týchto žiadostí o platbu zohľadňuje celkovú sumu oprávnených výdavkov zaznamenaných v účtovníctve certifikačného orgánu až do podania tejto žiadosti a že priebežná platba, ktorá sa má vykonať v súvislosti s dotknutou žiadosťou, zodpovedá rozdielu medzi celkovou sumou oprávnených výdavkov zaznamenaných v účtovnom systéme až do tejto žiadosti, na ktorú sa uplatňuje miera spolufinancovania účinná v danom čase, na jednej strane, a už uskutočnenými priebežnými platbami na druhej strane. Z toho vyplýva, a Rumunsko to nespochybňuje, že prípadná zmena miery spolufinancovania do dátumu predloženia poslednej žiadosti o priebežnú platbu za účtovný rok by sa zohľadnila za tento rok a vzťahovala by sa na všetky oprávnené výdavky vzniknuté počas tohto roka. V poslednej žiadosti o priebežnú platbu sa teda konsoliduje celková súhrnná suma oprávnených výdavkov za príslušný účtovný rok, ako aj miera spolufinancovania vzťahujúca sa na všetky tieto výdavky.
17

Pokiaľ ide o riziko núdzových predajov, ECB v bode 2.2.2 napadnutého rozhodnutia po prvé uviedla, že časový odstup na vykonanie úprav stanovísk so ŠDP môže mať za následok, že úverová inštitúcia bude musieť vykonať tieto predaje na účely vyplatenia vkladateľov v očakávaní prevodu finančných prostriedkov zo strany ŠDP. Po druhé domnievala sa, že hoci lehota kratšia ako päť dní predstavovala takmer okamžitý prevod, zahŕňajúc iba obmedzené riziko núdzových predajov, desaťdňový systém na úpravu stanovísk so ŠDP vyžadoval lehotu, ktorá mohla trvať až desať dní. Po tretie ECB na jednej strane uviedla, že počas nedávnych bankových kríz bolo 10 až 30 % vkladov úverovej inštitúcie – aj zaručených – vybraných v lehote kratšej ako päť dní a na druhej strane, v podstate, že vkladná knižka A mala likvidnejší charakter ako sporiaci účet. Po štvrté ECB zdôraznila, že hoci rozhodnutím z 24. augusta 2016 uznala, že časový odstup na vykonanie úprav so stanoviskami ŠDP nebol dôvodom rizika likvidity, došlo k tomu v rámci posúdenia požiadaviek na krytie likvidity, ktoré sa líšilo od posúdenia ukazovateľa finančnej páky. Po piate, a pokiaľ ide konkrétnejšie o žalobkyňu, ECB uviedla, že výber 30 % úspor za menej ako päť dní by predstavoval sumu 5,4 miliardy eur.
77

Z logiky, ktorá je vlastná systému prednosti, vyplýva, že dĺžku trvania lehoty prednosti vo všeobecnosti určuje povaha skoršieho práva. V tejto súvislosti treba uviesť, že dôvod, prečo je podľa článku 4 časti C ods. 1 Parížskeho dohovoru lehota prednosti uplatniteľná na patenty a úžitkové vzory dlhšia ako lehota uplatniteľná na dizajny, ako aj na ochranné známky, vyplýva zo zložitejšej povahy patentov a úžitkových vzorov. Keďže podľa článku 4 časti C ods. 2 Parížskeho dohovoru lehota prednosti začína plynúť odo dňa, keď bola podaná prvá prihláška, a konanie o zápise patentov alebo úžitkových vzorov je dlhšie ako konanie o zápise dizajnov alebo ochranných známok, existovalo by riziko, že právo prednosti vyplývajúce z prihlášky patentu alebo úžitkového vzoru zanikne, ak by sa tá istá, relatívne krátka lehota šiestich mesiacov uplatňovala na všetky práva, ktoré môžu viesť k vzniku práva prednosti. Právo prednosti má poskytovať výhodu, ktorá spočíva v tom, že prihlasovateľovi umožňuje posúdiť šance na získanie ochrany na dotknutý vynález na základe skoršej patentovej prihlášky podanej v určitom štáte predtým, ako sa prostredníctvom neskoršej prihlášky prípadne pokúsi o získanie ochrany v inom štáte tak, že podnikne potrebné kroky a prípravu, pričom nesie príslušné náklady a vykoná s tým súvisiace postupy. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o ochranné známky, Všeobecný súd už pripomenul, že tvorcovia Parížskeho dohovoru chceli umožniť, aby vzhľadom na nemožnosť súčasne podať prihlášku ochrannej známky vo všetkých týchto štátoch jeden z oprávnených podľa práva jedného zo zmluvných štátov tohto dohovoru mohol podať prihlášku v uvedených štátoch tak, že by sa ochrane získanej v jednom z týchto štátov priznal medzinárodný rozmer bez toho, aby došlo k znásobeniu formálnych náležitostí, ktoré treba splniť (rozsudok z 15. novembra 2001, TELEYE, T‑128/99, EU:T:2001:266, bod 38).
1

Žalobca, AM, nastúpil do zamestnania v Európskej investičnej banke (EIB) 1. júna 2014 v rámci programu „Joint Assistance to Support Projects in European Regions“ (Jaspers) na základe zmluvy na dobu určitú v trvaní jedného roka, ktorá bola následne dvakrát predĺžená, a to od 1. júna 2015 do 31. mája 2017 a potom od 1. júna 2017 do 31. mája 2020.
48

Odvolací senát preto ex offo nepreskúmal relevantné skutočnosti, ktoré by ho mohli viesť k uplatneniu iných absolútnych dôvodov zamietnutia, ktoré by spochybnili platnosť napadnutej ochrannej známky v súlade s judikatúrou citovanou v bode 40 vyššie.
48

Vzhľadom na to, že odôvodnenie nebolo úplné, je podanie nového návrhu EIO, ktorý by zohľadňoval námietky Komisie v súvislosti s prípustnosťou návrhu, vážne ohrozené rovnako ako dosiahnutie cieľov pripomenutých v odôvodnení 2 nariadenia č. 211/2011, ktoré spočívajú v podpore účasti občanov na demokratickom živote a sprístupnení Únie (rozsudok z 3. februára 2017, Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe/Commission, T‑646/13, EU:T:2017:59, bod 29). V súlade s článkom 11 ods. 4 ZEÚ a článkom 24 prvým odsekom ZFEÚ, ako aj cieľmi nariadenia č. 211/2011 totiž Komisia splní cieľ podporovať účasť občanov na demokratickom živote len tým, že vhodným spôsobom uvedie dôvody, ktoré ju viedli k záveru, že opatrenie uvedené v návrhu EIO patrí výlučne do SZBP a nesúvisí so spoločnou obchodnou politikou.
2

Dňa 11. júla 2000 bola žalobkyňa, pani Paula Correia, prijatá do zamestnania ako dočasný zamestnanec v rámci skupiny I v platovej triede C 3 (teraz AST 4), s nástupom do zamestnania 1. septembra 2000, a to na základe zmluvy na dobu neurčitú v zmysle článku 2 písm. c) PZOZ.
124

V prejednávanej veci však žalobkyňa neuviedla žiadnu skutočnosť ani žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že ak by s ňou odvolací senát konzultoval v súvislosti s niektorými aspektmi sporu, správne konanie by mohlo viesť k odlišnému výsledku. Neposkytla žiadnu informáciu o možnostiach jej obhajoby, ktorých by bola zbavená, ani o prvkoch, ktoré by predložila alebo uplatnila, keby mala príležitosť zaujať stanovisko k otázkam, ktoré jej podľa nej mali byť položené.
62

Za predpokladu, že by Komisia ukončila prebiehajúce verejné obstarávanie a vydala nové oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania týkajúce sa tej istej zákazky, totiž nemožno predpokladať, že kritérium bodu 17.2 písm. a) oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania by bolo zachované v rovnakom znení. Nemožno vylúčiť ani to, že Komisia by opäť stanovila kritérium bodu 17.2 písm. c) oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania, hoci by ho formulovala jasnejšie.
48

Žalobkyňa tvrdí, že Rada má oznamovaciu povinnosť aj v súvislosti s pozmeňujúcimi rozhodnutiami týkajúcimi sa rozhodnutí o zápise, a to aj vtedy, ak nie sú predložené nové dôvody. Žalobkyňa tvrdí, že ak by Rada nemala povinnosť oznámiť jej napadnuté akty, jediným spôsob, ktorým by bola žalobkyňa o ich prijatí upovedomená, by bolo ich uverejnenie v úradnom vestníku, čo by malo za následok, že jej možnosť podať žalobu na Všeobecný súd v primeranej lehote by bola neprimerane obmedzená. Postoj Rady neberie do úvahy judikatúru, podľa ktorej si Rada nemôže svojvoľne vybrať spôsob oznámenia svojich rozhodnutí dotknutým osobám. Vzhľadom na to, že Rada mala k dispozícii adresu advokátky splnomocnenej žalobkyňou, ako to potvrdzuje list zo 6. októbra 2016, ktorého prijatie potvrdila, napadnuté akty jej mali byť oznámené týmto spôsobom. K takému oznámeniu došlo, len pokiaľ ide o akty z roku 2017, listom z 25. marca 2019. Žalobkyňa sa okrem toho dozvedela o aktoch z roku 2020 nepriamo listom kancelárie z 13. júla 2020 (pozri bod 45 vyššie). Žaloba a návrh na úpravu žaloby, ktoré boli podané v súlade s článkom 86 ods. 1 rokovacieho poriadku, boli teda predložené v lehote stanovenej v článku 263 ZFEÚ.
38

V žalobe žalobca v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd: – „[zrušil] rozhodnutie Komisie uvedené v liste z 2. augusta 2018 na druhej strane v prvom odseku, ktorým sa ‚[MO] na účely posunu pri vybavovaní spisu rozhodol inšpirovať pravidlom výslovne upraveným v článku 22 [ods. 1 druhom pododseku] pravidiel poistenia pre prípady, keď sa v súvislosti s vymenovaním tretieho lekára nedosiahne dohoda medzi lekárom, ktorý zastupuje poistenca, a lekárom, ktorý zastupuje inštitúciu, a uplatniť toto pravidlo analogicky na účely určenia iného lekára v [prejednávanej] veci‘, – ak to právomoci Všeobecného súdu umožňujú, uložil Komisii povinnosť [zaplatiť žalobcovi] sumu 21440 eur, ktorá zodpovedá náhrade všetkých výdavkov… na zaplatenie ‚každej potrebnej liečby v dôsledku utrpených zranení a ich symptómov a podľa potreby aj výdavkov vzniknutých pri funkčnej a profesijnej rehabilitácii postihnutého‘, a ktoré sú ‚potrebné pre naliehavé obnovenie pôvodného stavu, pretože každé zdržanie by mohlo zhoršiť už narušený zdravotný stav v dôsledku ochorenia, ako aj dlhodobých a opakovaných vážnych zápalov horných dýchacích ciest‘, – subsidiárne nariadil, povolil alebo prijal akékoľvek iné opatrenie potrebné na to, aby Komisia uznala, že okolnosti v prejednávanej veci, v osobitnom prípade žalobcu a s prihliadnutím na jeho predchádzajúce zdravotné problémy súvisiace s chorobou z povolania, zjavne patria do pôsobnosti prípadu opísaného v článku 10 [skorších pravidiel poistenia] a nahradila mu sumu požadovanú v rámci hlavného návrhu, – subsidiárnejšie, uložil Komisii v súlade s prístupom uvedeným v [spornom] rozhodnutí, ktorý spočíva v ‚inšpirácii pravidlom výslovne upraveným v článku 22 pravidiel [poistenia]‘ v konkrétnom prípade žalobcu a v ‚analogickom uplatnení‘ tohto pravidla požiadať lekársku komisiu, aby zaujala stanovisko v súlade s článkom 20 pravidiel [poistenia], – uložil Komisii povinnosť zaplatiť úroky z omeškania od 23. januára 2017, t. j. odo dňa nepriznania náhrady výdavkov na poskytnutú liečbu, až do zaplatenia v súlade s výpočtom č. 238 (príloha A.04), – uložil Komisii povinnosť, aby [žalobcovi] z titulu spôsobenej škody zaplatila sumu vo výške 500000 eur alebo akúkoľvek inú sumu… stanovenú ex æquo et bono z dôvodu svojvoľnej alebo šikanóznej povahy úkonov alebo opomenutí Komisie, najmä za neobvyklé správanie troch konzultovaných lekárov, ktorí okrem iného popreli najzákladnejšie funkcie nosa, keď prakticky tvrdili, že v konkrétnom prípade žalobcu je dýchanie ústami rovnako zdravé ako dýchanie nosom, – v každom prípade zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.“
42

Navyše, ak by sa mala uznať argumentácia Komisie týkajúca sa článku 16 ods. 2 nariadenia č. 517/2014, bol by článok 277 ZFEÚ zbavený akéhokoľvek potrebného účinku. Komisia totiž tvrdí, že žalobkyni nemožno prideliť žiadnu kvótu za predpokladu, že predmetné ustanovenie prestane byť súčasťou právneho poriadku, čím by bola žalobkyňa zbavená záujmu namietať protiprávnosť tohto ustanovenia. Takéto stanovisko by však znamenalo odoprieť osobe podliehajúcej súdnej právomoci možnosť napadnúť zákonnosť podmienok, ktorými ustanovenie podmieňuje priznanie práva.
64

V napadnutom rozhodnutí sa však tiež uvádza, že keďže hrozilo, že priame pracovné vzťahy žalobkyne s jej spolupracovníkmi povedú k zhoršeniu ich zdravia a zachovaniu náročného pracovného prostredia, bola žalobkyňa oslobodená od výkonu práce vyplývajúcej z jej zmluvy počas šesťmesačnej výpovednej lehoty, pričom bola zároveň ubezpečená o tom, že si zachováva svoju odmenu a sociálne dávky spojené so svojou zmluvou. V napadnutom rozhodnutí OOUPZ Výboru regiónov navyše spresnil, že žalobkyňa môže vstupovať do svojej kancelárie, aby si vyzdvihla svoje osobné veci počas dvoch týždňov od začiatku výpovednej lehoty, a že inštitúcia následne použije kanceláriu podľa svojich potrieb a žalobkyňa do nej už viac nebude mať prístup. Okrem toho tento orgán uviedol, že žalobkyňa bude mať prístup do svojej elektronickej schránky iba „na čítanie“ počas jedného mesiaca od začiatku výpovednej lehoty, po čom bude táto schránka automaticky deaktivovaná. Napokon v súlade s napadnutým rozhodnutím si žalobkyňa zachovávala právo vstupovať počas výpovednej lehoty do priestorov Výboru regiónov, ale musela vrátiť svoju služobnú kartu, ktorá mala byť nahradená novou kartou, čím bol žalobkyni zamedzený prístup na schôdze predsedníctva skupiny a plenárne zasadnutia.
269

Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V zmysle článku 135 ods. 1 tohto poriadku však platí, že ak si to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, Všeobecný súd môže rozhodnúť, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť iba časť trov konania druhého účastníka, resp. vôbec mu nemusí uložiť povinnosť nahradiť trovy konania. Navyše podľa článku 135 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku Všeobecný súd môže účastníkovi konania uložiť povinnosť nahradiť časť alebo celé trovy konania, aj keď mal vo veci úspech, pokiaľ to odôvodňuje jeho správanie vrátane správania pred podaním žaloby.
52

V prvom rade je potrebné pripomenúť, že žalobca tvrdí, že v auguste 2013 prestal pracovať pre AEOI a s touto organizáciou už nemá žiadny vzťah. Na podporu tohto tvrdenia žalobca po prvé predložil potvrdenie podpísané generálnym riaditeľom AEOI z 5. mája 2019, podľa ktorého žalobca pracoval ako „viceprezident [AEOI] pre výkonné záležitosti a správny a finančný tajomník tejto organizácie“ od 23. apríla 2011 do 31. augusta 2013. V odpovedi na výhrady Rady uvedené vo vyjadrení k žalobe týkajúce sa skutočnosti, že vyššie uvedené potvrdenie má nízku technickú kvalitu, a nie je osvedčené, žalobca pri podaní repliky predložil nové potvrdenie generálneho riaditeľstva pre rozvoj, ľudské zdroje a dávky AEOI z 22. januára 2020. V tomto poslednom uvedenom potvrdení, ktorého obsah je rovnaký ako obsah potvrdenia z 5. mája 2019, sa uvádza, že žalobca od 31. augusta 2013 nezastáva v AEOI žiadnu pracovnú pozíciu a nemá tam žiadne zamestnanie ani pracovnoprávny vzťah. Po druhé žalobca tvrdí, že jeho údajné postavenie ako zástupcu riaditeľa AEOI vyvracia tlačová správa Ministerstva zahraničných vecí Spojeného kráľovstva z 23. júna 2019, podľa ktorej sa minister zodpovedný za Stredný východ stretol okrem iného so zástupcom riaditeľa AEOI, osobou A. Po tretie v rámci repliky žalobca uvádza, že jeho meno sa neuvádza v žiadnej správe MAAE. Podľa žalobcu pritom jednotlivé správy tejto organizácie pravidelne uvádzajú mená právnych zástupcov AEOI, a to okrem iného aj meno jej predsedu. Napokon po štvrté žalobca poznamenáva, že od podpísania spoločného akčného plánu je iránsky jadrový program pod prísnym dohľadom MAAE a Únie. V dôsledku toho by podľa žalobcu v prípade, že by bol ešte skutočne spojený s AEOI, mala Rada k dispozícii dôkazy na preukázanie tejto skutočnosti.
56

IGG tvrdí, že Komisia počas správnej fázy overila súlad systému zálohovania so smernicou 94/62 a že nemala žiadne pochybnosti, pokiaľ ide o zákonnosť praxe spočívajúcej v oslobodení od zálohy založenej na použití vývozných vyhlásení. Toto oslobodenie bolo úplne v súlade so smernicou 94/62. Členské štáty nie sú povinné rozšíriť systém zálohovania na predaje, pri ktorých cieľ tejto zálohy, a to vrátenie prázdnych obalov, nemožno dosiahnuť, keďže mnohí spotrebitelia nemajú možnosť vrátiť prázdne obaly a nechať si vyplatiť cenu zálohy. IGG nezdieľa obavy žalobcu, podľa ktorých nevyberanie zálohy má negatívne účinky na životné prostredie v Dánsku. Fakturácia zálohy, ktorá nebude vrátená v Dánsku, v prípade prihraničných obchodov neprispieva k vráteniu prázdnych obalov, a teda neznižuje objem odpadov z obalov. Systematické uplatňovanie zálohy prihraničnými obchodmi by malo hospodársky účinok vývoznej dane. Uloženie zálohy na predaj prihraničných obchodov by obmedzovalo voľný pohyb tovaru, zatiaľ čo cieľ zálohy, a to vrátenie prázdnych plechoviek, by nebolo možné dosiahnuť. Systematické uplatňovanie zálohy zo strany prihraničných obchodov by preto nebolo primerané.
3

Prvá dohoda s číslom 225023 bola uzavretá 10. októbra 2008 medzi Európskym spoločenstvom, zastúpeným Európskou komisiou, a spoločnosťou Tesan Televita Srl vystupujúcou ako koordinátor projektu „ElDeRly‑friEndly Alarm handling and MonitorING (Dreaming)“ (ďalej v príslušnom poradí len „dohoda Dreaming“ a „projekt Dreaming“). Druhá dohoda s číslom 250449 bola uzavretá 31. mája 2010 medzi Spoločenstvom, zastúpeným Komisiou, a spoločnosťou Digipolis SCRL vystupujúcou ako koordinátor projektu „HOME SWEET HOME: Health monitoring and sOcial integration environMEnt for Supporting WidE ExTension of independent life at HOME“ (ďalej v príslušnom poradí len „dohoda HOME SWEET HOME“ a „projekt HOME SWEET HOME“).
363

Nezdá sa však, že by sa pozícia Marockého kráľovstva zmenila, keďže, ako to pripomína Comader, tento tretí štát sa stále domnieva, že „región Sahary [je] neoddeliteľnou súčasťou vnútroštátneho územia, nad ktorým uplatňuje plnú zvrchovanosť ako nad zvyškom vnútroštátneho územia“. Táto pozícia, ktorá je navyše pripomenutá v treťom odseku spornej dohody, je nezlučiteľná s postavením spravujúcej mocnosti v zmysle článku 73 Charty Organizácie spojených národov, ktoré predpokladá, ako sa uvádza v rezolúcii Valného zhromaždenia OSN 2625 (XXV) (pozri bod 5 vyššie) a ako to zdôraznil žalobca, že nesamosprávne územie má štatút oddelený a odlišný od štatútu územia spravujúceho štátu. V každom prípade, aj za predpokladu, že Marocké kráľovstvo zohráva úlohu „de facto“ spravujúcej mocnosti vo vzťahu k Západnej Sahare, táto okolnosť nemôže znamenať, že súhlas jej ľudu so spornou dohodou nie je potrebný, a to so zreteľom na jeho právo na sebaurčenie a uplatnenie zásady relatívneho účinku zmlúv.
345

Po šieste, skutočnosť, že inštitúcie považujú Marocké kráľovstvo za „de facto spravujúcu mocnosť“ v Západnej Sahare sa nejaví byť okolnosťou, ktorá by mohla vylučovať nevyhnutnosť, aby ľud tohto územia súhlasil so spornou dohodou. Keďže totiž Marocké kráľovstvo za seba vylučuje, že vykonáva také právomoci a nárokuje si zvrchované práva nad uvedeným územím, je jeho pozícia nezlučiteľná s postavením spravujúcej mocnosti. V každom prípade, aj za predpokladu, že Marocké kráľovstvo „de facto“ zohráva takúto úlohu vo vzťahu k danému územiu, táto okolnosť nemôže znamenať, že súhlas ľudu tohto územia so spornou dohodou nie je potrebný, a to vzhľadom na zásadu sebaurčenia a zásadu relatívneho účinku zmlúv (pozri v tomto zmysle rozsudok z dnešného dňa, Front Polisario/Rada, T‑279/19, body 362 a 363).