Vec T‑66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia – Trh so sódou v Spojenom kráľovstve – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 82 ES – Premlčanie práva Komisie ukladať pokuty alebo sankcie – Primeraná lehota – Podstatné formálne náležitosti – Právna sila rozhodnutej veci – Existencia dominantného postavenia – Zneužitie dominantného postavenia – Vplyv na obchod medzi členskými štátmi – Pokuta – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Poľahčujúce okolnosti“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Premlčacia lehota v stíhaní – Pozastavenie

(Nariadenie Rady č. 2988/74, článok 3)

2. Právo Spoločenstva – Zásady – Dodržanie primeranej lehoty – Pôsobnosť – Hospodárska súťaž – Správne konanie – Súdne konanie – Rozlišovanie na účely posúdenia dodržania primeranej lehoty

(Nariadenie Rady č. 17)

3. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Povinnosti Komisie – Dodržanie primeranej lehoty

(Nariadenie Rady č. 17)

4. Konanie – Dĺžka konania pred Všeobecným súdom – Primeraná lehota – Kritériá posúdenia

5. Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na obhajobu – Pôsobnosť – Hospodárska súťaž – Správne konanie – Dosah zásady po zrušení prvého rozhodnutia Komisie

(Články 81 ES, 82 ES a 233 ES; nariadenie Rady č. 17)

6. Komisia – Zásada kolegiality – Dosah – Rozhodnutie v oblasti hospodárskej súťaže

7. Žaloba o neplatnosť – Zrušujúci rozsudok – Dosah – Absolútna právna sila rozhodnutej veci

8. Žaloba o neplatnosť – Zrušujúci rozsudok – Účinky

(Články 82 ES, 230 ES a 233 ES)

9. Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Kvalifikácia podľa mimoriadne významného trhového podielu

(Článok 82 ES)

10. Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Zneužitie – Zľava, ktorá spôsobuje uzavretie trhu – Vernostná zľava

(Článok 82 ES)

11. Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Zneužitie – Množstvová zľava – Prípustnosť – Podmienky – Zneužívajúca povaha systému zliav

(Článok 82 ES)

12. Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Zneužitie – Zmluvy o výhradnom zásobovaní – Vernostná zľava

(Článok 82 ES)

13. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Voľná úvaha Komisie

(Články 81 ES a 82 ES; nariadenie Rady č. 2988/74)

14. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie a ukladá sa pokuta – Zrušenie pre procesné vady

(Nariadenie Rady č. 17)

15. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Zvlášť závažné porušenia

(Článok 82 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

16. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Opakované porušovanie – Pojem porušenia rovnakého druhu – Porušenie článku 81 ES na jednej strane a článku 82 ES na druhej strane – Vylúčenie

(Články 81 ES a 82 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

17. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Povinnosť odpočítať od sumy pokuty výdavky, ktoré boli vynaložené na zabezpečenie uplatnenia neskôr zrušeného rozhodnutia – Neexistencia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

18. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Úmyselné uskutočnenie – Pojem

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15)

19. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

20. Hospodárska súťaž – Pokuty – Uloženie – Nevyhnutnosť, aby podnik dosiahol zisk porušením – Neexistencia – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Nedosiahnutie zisku – Vylúčenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

21. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Priťažujúce okolnosti – Utajenie kartelu – Nedostatok tajného charakteru, ktorý nepredstavuje poľahčujúcu okolnosť

(Články 81 ES a 82 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

1. Podľa článku 3 nariadenia č. 2988/74 o premlčacej lehote v stíhaní a pri výkone rozhodnutia v oblasti právnej úpravy hospodárskej súťaže je plynutie premlčacej lehoty v stíhaní prerušené na dobu, počas ktorej je rozhodnutie Komisie predmetom „prebiehajúceho konania pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev“. Tento odkaz je od vytvorenia Súdu prvého stupňa nutné chápať ako týkajúci sa v prvom rade konania pred týmto súdom (teraz Všeobecný súd), pretože žaloby proti rozhodnutiam ukladajúcim sankcie alebo pokuty v oblasti práva hospodárskej súťaže patria do jeho právomoci.

Premlčanie je prerušené aj počas celej doby trvania konania o odvolaní pred Súdnym dvorom. Článok 60 Štatútu Súdneho dvora a článok 3 nariadenia č. 2988/74 majú odlišnú pôsobnosť, takže neexistencia odkladného účinku odvolania nemôže zbaviť účinku článok 3 uvedeného nariadenia, ktorý sa týka situácií, v ktorých musí Komisia počkať na rozhodnutie súdu Spoločenstva. Okrem toho článok 3 nariadenia č. 2988/74 chráni Komisiu pred účinkom premlčania v situáciách, keď táto inštitúcia musí počkať na rozhodnutie súdu Spoločenstva v rámci konaní, ktorých priebeh neovláda, skôr, ako sa dozvie, či napadnutý akt bol protiprávny alebo nie.

Tvrdenie, podľa ktorého po zrušení rozhodnutia Komisie nemôže mať Komisia prospech z vlastného pochybenia tým, že uloží pokutu po uplynutí premlčacej lehoty, nemožno prijať. Akékoľvek zrušenie aktu, ktorý Komisia prijala, sa jej nevyhnutne pripisuje v tom zmysle, že vyjadruje pochybenie z jej strany. Vylúčenie prerušenia plynutia premlčacej lehoty, pokiaľ žaloba vedie k uznaniu pochybenia pripísateľného Komisii, by tak článok 3 nariadenia č. 2988/74 zbavovalo jeho významu. Prerušenie plynutia premlčacej lehoty odôvodňuje samotná skutočnosť, že žaloba je prejednávaná pred Všeobecným súdom alebo Súdnym dvorom, a nie závery, ku ktorým tieto súdy dospejú vo svojich rozsudkoch.

Pokiaľ by Komisia musela prijať nové rozhodnutie po zrušení rozhodnutia Všeobecným súdom bez toho, aby počkala na rozsudok Súdneho dvora, existovalo by nebezpečenstvo, že za predpokladu, že Súdny dvor zruší rozsudok Všeobecného súdu, by existovali súčasne dve rozhodnutia s rovnakým predmetom. Je zrejme v rozpore s požiadavkami hospodárnosti správneho konania, aby bola Komisii iba s cieľom, aby nedošlo k premlčaniu, uložená povinnosť prijať nové rozhodnutie prv, než sa dozvie, či je pôvodné rozhodnutie protiprávne alebo nie.

Keďže premlčacia lehota stanovená v nariadení č. 2988/74 bola prerušená počas celej doby trvania konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom, Komisii nemožno vytýkať, že porušila zásadu primeranej lehoty, lebo čakala, až Všeobecný súd a Súdny dvor rozhodnú, kým prijala nové rozhodnutie, pričom táto skutočnosť je odôvodnená rešpektovaním súdneho konania a budúcich rozsudkov.

(pozri body 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89, 132)

2. V rámci preskúmania výhrady založenej na porušení zásady primeranej lehoty treba rozlišovať medzi správnym konaním začatým v oblasti hospodárskej súťaže na základe nariadenia č. 17 a súdnym konaním v prípade žaloby proti rozhodnutiu Komisie. Doba, počas ktorej súd Spoločenstva skúma zákonnosť rozhodnutia a v prípade odvolania platnosť prvostupňového rozsudku, nemôže byť zohľadnená pri určení dĺžky konania pred Komisiou.

(pozri bod 102)

3. Porušenie zásady primeranej lehoty pri vydaní rozhodnutia v správnom konaní v oblasti hospodárskej súťaže neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého Komisiou, pokiaľ nebolo zároveň porušené právo dotknutého podniku na obhajobu. Pokiaľ totiž nie je preukázané, že neprimerane dlhá lehota mala vplyv na schopnosť dotknutých podnikov účinne sa brániť, nedodržanie zásady primeranej lehoty nemá vplyv na platnosť správneho konania.

(pozri bod 109)

4. Všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, podľa ktorej má každý právo na spravodlivé súdne konanie, ktorá sa inšpiruje článkom 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach, a najmä právo, aby bola jeho vec prejednaná v primeranej lehote, možno uplatniť v rámci žaloby proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa podniku ukladajú pokuty za porušenie práva hospodárskej súťaže.

Primeranosť lehoty sa posudzuje v závislosti od okolností vlastných každej veci, najmä v závislosti od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a od správania žalobcu a príslušných orgánov.

V tomto ohľade nie je zoznam týchto kritérií vyčerpávajúci a posúdenie primeranosti lehoty nevyžaduje systematické preskúmanie okolností prípadu vo vzťahu ku každému z nich, pokiaľ sa dĺžka konania javí odôvodnená aspoň vo vzťahu k jednému z nich. Z tohto dôvodu možno komplexnosť veci prijať ako odôvodnenie na prvý pohľad príliš dlhej lehoty.

Pokiaľ nič nenaznačuje, že dĺžka trvania konania mala vplyv na vyriešenie sporu, nemalo by prípadné prekročenie primeranej lehoty súdom v prejednávanej veci, aj keby sa preukázalo, nijaký vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Mohlo by odôvodniť vyplatenie náhrady škody, ak by bol takýto návrh vznesený.

(pozri body 114, 116, 117)

5. Zrušenie aktu Spoločenstva nemá nevyhnutne vplyv na prípravné akty, keďže konanie smerujúce k nahradeniu zrušeného aktu v zásade môže pokračovať presne od bodu, v ktorom protiprávnosť nastala.

Pokiaľ k procesnej vade došlo v poslednej fáze prijatia rozhodnutia, ktorým sa ukladajú sankcie podniku za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva, zrušenie tohto rozhodnutia nemá vplyv na platnosť prípravných opatrení, ktoré boli prijaté ešte pred fázou, kde sa vada zistila. Keď Komisia prijíma nové rozhodnutie v podstate s totožným obsahom, ktoré je založené na rovnakých výhradách, nie je povinná vykonať nové procesné kroky.

Osobitne jej nemožno vytýkať, že pred prijatím nového rozhodnutia nevykonala nové vypočutie dotknutého podniku, nedala mu príležitosť opätovne predložiť svoje tvrdenia alebo mu nezaslala nové oznámenie o výhradách.

Pokiaľ ide o právne otázky, ktoré môžu vyvstať v rámci uplatnenia článku 233 ES, akými sú napríklad otázky týkajúce sa plynutia času, možnosti obnovenia stíhania, prístupu k spisu, ktorý je potrebný v prípade obnovy konania, účasti úradníka povereného vypočutím a poradného výboru, ako aj prípadných dôsledkov článku 20 nariadenia č. 17, ani tie nevyžadujú nové vypočutie, pokiaľ nemenia obsah výhrad, takže podliehajú iba prípadnému neskoršiemu súdnemu preskúmaniu.

Navyše vzhľadom na to, že nie je potrebné nové vypočutie, nie je potrebná ani nová účasť úradníka povereného vypočutím. Zo samotnej podstaty úloh, ktoré sú zverené úradníkovi poverenému vypočutím, totiž vyplýva, že jeho činnosť je nevyhnutne spojená s vypočutím podnikov s výhľadom na prípadné rozhodnutie.

Okrem toho, pokiaľ nové rozhodnutie neobsahuje podstatné zmeny oproti zrušenému rozhodnutiu, Komisia nie je povinná opätovne vypočuť dotknutý podnik a nie je ani povinná vykonať novú konzultáciu s Poradným výborom pre reštriktívne postupy a monopoly.

Z rovnakých dôvodov spis predložený kolégiu komisárov nemusí okrem iného obsahovať novú správu úradníka povereného vypočutím alebo novú zápisnicu z konzultácie s poradným výborom.

(pozri body 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161, 162, 168, 174)

6. Zásada kolegiality je založená na rovnosti členov Komisie pri účasti na prijatí rozhodnutia a okrem iného predpokladá, že rozhodnutia sú prejednávané spoločne a že všetci členovia kolégia sú na politickej úrovni kolektívne zodpovední za všetky prijaté rozhodnutia. Dodržanie tejto zásady a osobitne nevyhnutnosť, aby boli rozhodnutia prejednávané spoločne, nevyhnutne zaujíma právne subjekty dotknuté právnymi účinkami, ktoré takéto rozhodnutia vyvolávajú, v tom zmysle, že si musia byť isté, že tieto rozhodnutia boli skutočne prijaté kolégiom a presne zodpovedajú jeho vôli. Tak je to osobitne v prípade aktov výslovne označených za rozhodnutia, ktoré Komisia prijíma voči podnikom alebo združeniam podnikov, pokiaľ ide o dodržanie pravidiel hospodárskej súťaže, a ktorých predmetom je konštatovanie porušení týchto pravidiel a vydanie príkazov a uloženie peňažných sankcií týmto podnikom.

Samotná skutočnosť, že v tlačovej správe, ktorá nepochádza od Komisie a nemá nijakú oficiálnu povahu, sa spomína vyhlásenie hovorcu Komisie, v ktorom sa oznamuje dátum vydania rozhodnutia v oblasti hospodárskej súťaže a jeho obsah, nemôže postačovať na vyvodenie záveru, že Komisia porušila zásadu kolegiality. Keďže kolégium komisárov takým vyhlásením nie je viazané, môže po spoločnom prejednaní rozhodnúť, že také rozhodnutie neprijme.

(pozri body 175 – 178)

7. S cieľom zabezpečiť stabilitu práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti je dôležité, aby sa už nemohli spochybniť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených na podanie týchto opravných prostriedkov.

Právna sila rozhodnutej veci, ktorá sa viaže k rozsudku, môže brániť prípustnosti žalôb, pokiaľ sa žaloba, na ktorej základe bol vyhlásený dotknutý rozsudok, týkala tých istých účastníkov konania a toho istého predmetu a bola založená na tých istých dôvodoch, pričom tieto podmienky musia byť splnené kumulatívne. Zásada právnej sily rozhodnutej veci sa vzťahuje iba na skutkové a právne okolnosti, ktoré boli skutočne alebo nevyhnutne vyriešené dotknutým súdnym rozhodnutím.

(pozri body 196 – 198)

8. Inštitúcia, ktorá je pôvodcom zrušeného aktu, je povinná konať iba v medziach nutných na zaistenie vykonania zrušujúceho rozsudku. Konanie, v rámci ktorého má byť takýto akt nahradený, môže byť opätovne uskutočnené presne od toho bodu, keď k protiprávnosti došlo.

Pokiaľ je rozhodnutie Komisie, ktoré ukladá podniku sankcie za zneužitie dominantného postavenia, zrušené z dôvodu, že overenie tohto rozhodnutia bolo vykonané až po jeho oznámení, čo predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 230 ES, Komisia môže prevziať svoju analýzu v štádiu overovania bez toho, aby musela skúmať, či závery týkajúce sa relevantného trhu, ku ktorým dospela pri prijatí prvého rozhodnutia, sú stále platné vzhľadom na skutkové a právne okolnosti v čase prijatia druhého rozhodnutia. Záver, podľa ktorého konštatovanie existencie dominantného postavenia vyplýva z analýzy štruktúry trhu a hospodárskej súťaže, ktorá v ňom prevláda v čase prijatia každého rozhodnutia Komisiou, neznamená, že Komisia musí za každých okolností vykonať novú analýzu relevantného trhu v čase prijatia napadnutého rozhodnutia. Komisia najmä nemá povinnosť takúto analýzu vykonať, keď to nie je nevyhnutné na zaistenie vykonania rozsudku, ktorým sa rozhodnutie zrušilo.

(pozri body 243 – 245)

9. Dominantné postavenie podľa článku 82 ES sa týka takého silného ekonomického postavenia podniku, ktoré mu umožňuje brániť zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže na relevantnom trhu tým, že mu dáva možnosť správať sa v značnej miere nezávisle od svojich konkurentov, zákazníkov a napokon aj spotrebiteľov. Také postavenie, na rozdiel od situácie monopolu alebo kvázi monopolu, nevylučuje existenciu určitej hospodárskej súťaže, ale umožňuje podniku, ktorý sa nachádza v tejto situácii, ak nie celkom rozhodovať, tak aspoň podstatne ovplyvňovať podmienky, za akých sa bude táto hospodárska súťaž rozvíjať, a v každom prípade mu umožňuje správať sa v značnej miere bez toho, aby túto súťaž musel zohľadňovať, a bez toho, aby mu takýmto správaním vznikla ujma.

Existencia dominantného postavenia vo všeobecnosti vyplýva zo splnenia viacerých okolností, ktoré samy osebe nie sú nevyhnutne rozhodujúce. Preskúmanie existencie dominantného postavenia na relevantnom trhu sa musí vykonať tak, že sa najprv preskúma jeho štruktúra a potom konkurenčné podmienky na uvedenom trhu.

Veľmi veľké podiely na trhu – okrem výnimočných okolností – sú samy osebe dôkazom existencie dominantného postavenia. Ovládanie extrémne veľkého podielu na trhu totiž stavia podnik, ktorý ho má počas určitého časového obdobia, svojím objemom výroby a ponukou, ktorú predstavuje – bez toho, aby tí, čo ovládajú výrazne menšie podiely, boli schopní rýchlo uspokojiť dopyt tých podnikov, ktoré sa chceli odvrátiť od podniku s najväčším podielom –, do silnej situácie, čo z neho robí nevyhnutného partnera a už z tohto dôvodu mu zaručuje, prinajmenšom počas relatívne dlhých období, nezávislosť správania, ktorá je typická pre dominantné postavenie.

Podiel na trhu vo výške 70 až 80 % teda sám osebe predstavuje jasný dôkaz existencie dominantného postavenia. Takisto podiel na trhu vo výške 50 % – okrem výnimočných okolností – je sám osebe dôkazom existencie dominantného postavenia.

(pozri body 254 – 257)

10. Systém zliav, ktorý má účinky spočívajúce v uzavretí trhu, sa považuje za systém v rozpore s článkom 82 ES, ak ho uplatňuje podnik v dominantnom postavení. Je to tak v prípade vernostných zliav poskytnutých ako protihodnota záväzku zákazníka zásobovať sa výlučne alebo skoro výlučne od podniku v dominantnom postavení. Cieľom takej zľavy je totiž poskytnutím finančných výhod brániť zásobovaniu sa zákazníkov od konkurenčných výrobcov. Keďže správanie takého podniku zamedzuje prístupu konkurentov na trh, môže mať účinky na obchodné toky a hospodársku súťaž na spoločnom trhu.

(pozri body 296, 297, 337)

11. O systémoch množstvových zliav viažucich sa iba na objem nákupov od podniku v dominantnom postavení sa v zásade predpokladá, že nemajú účinky spočívajúce v uzavretí trhu, ktoré sú zakázané článkom 82 ES. Ak sa totiž zvýšenie dodaného množstva prejaví v nižších nákladoch dodávateľa, tento dodávateľ je oprávnený poskytnúť zákazníkovi profit z tohto zníženia nákladov prostredníctvom výhodnejšej ceny. Množstvové zľavy by teda mali odrážať nárast efektívnosti a úspory z rozsahu dosiahnutý podnikom v dominantnom postavení.

Z toho vyplýva, že systém zliav, v rámci ktorého výška zľavy narastá v závislosti od kúpeného množstva, neporušuje článok 82 ES, pokiaľ z kritérií a podmienok poskytovania zliav nevyplýva, že systém nespočíva na hospodársky odôvodnenej protihodnote, ale má tendenciu, podobne ako vernostné zľavy a zľavy na dosiahnutie cieľa nákupu, brániť zákazníkom v zásobovaní sa od konkurenčných výrobcov.

Na stanovenie prípadnej zneužívajúcej povahy systému množstvových zliav je teda potrebné posúdiť všetky okolnosti, najmä kritériá a podmienky poskytovania zliav, a preskúmať, či je cieľom zliav prostredníctvom výhody nezakladajúcej sa na žiadnom hospodárskom plnení, ktoré by ich odôvodňovalo, zbaviť kupujúceho možnosti výberu zdrojov svojho zásobovania alebo mu túto možnosť obmedziť, brániť konkurentom vstúpiť na trh, uplatňovať na obchodných partnerov rozdielne podmienky pri rovnakých plneniach alebo posilniť dominantné postavenie narúšaním hospodárskej súťaže.

(pozri body 298 – 300)

12. Skutočnosť, že podnik nachádzajúci sa v dominantnom postavení na trhu viaže kupujúcich – aj keď na ich žiadosť – povinnosťou alebo sľubom zásobiť sa úplne alebo, pokiaľ ide o podstatnú časť ich potrieb, výhradne od uvedeného podniku, je zneužitím dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES, či už je dotknutá povinnosť dohodnutá ako taká, alebo je ako jej protihodnota poskytnutá zľava. To platí rovnako v prípade, že uvedený podnik bez toho, aby ukladal kupujúcim formálny záväzok, uplatňuje, buď na základe dohôd uzavretých s kupujúcimi, alebo jednostranne, systém vernostných zliav, t. j. zľavy spojené s podmienkou, že zákazník sa zásobuje úplne alebo z veľkej časti svojej potreby výhradne od podniku v dominantnom postavení. Takéto záväzky o výlučnom zásobovaní sa, či už sa za ne ako protihodnota poskytuje alebo neposkytuje zľava alebo zľava za vernosť s cieľom motivovať kupujúceho zásobiť sa výlučne od podniku v dominantnom postavení, sú totiž nezlučiteľné s cieľom nenarušenej hospodárskej súťaže na spoločnom trhu, pretože nespočívajú na hospodárskom zvýhodnení odôvodňujúcom túto záťaž alebo zvýhodnenie, ale snažia sa odňať alebo obmedziť kupujúcemu možnosti výberu zdrojov svojho zásobovania a bránia iným výrobcom vstúpiť na trh.

(pozri bod 315)

13. Pri stanovení výšky pokút za porušenie práva hospodárskej súťaže musí Komisia zohľadniť nielen závažnosť porušenia a osobitné okolnosti prejednávanej veci, ale aj súvislosti, za ktorých k uvedenému porušeniu došlo, a zabezpečiť, aby jej konanie malo odstrašujúci účinok, najmä ak ide o porušenia, ktoré osobitne ohrozujú dosiahnutie cieľov Spoločenstva. Ďalej, keď Komisia prijme rozhodnutie v súlade s nariadením č. 2988/74 o premlčacej lehote v stíhaní a pri výkone rozhodnutia v oblasti právnej úpravy hospodárskej súťaže, ako aj so zásadou primeranej lehoty, nemožno jej vyčítať, že sa oneskorila s prijatím uvedeného rozhodnutia. Za takýchto okolností nie je potrebné zrušiť pokutu uloženú prijatým rozhodnutím v dôsledku zrušenia prvého rozhodnutia z dôvodu času, ktorý uplynul medzi prijatím oboch rozhodnutí.

(pozri body 354, 355)

14. Pokiaľ bolo rozhodnutie Komisie v oblasti hospodárskej súťaže zrušené pre procesnú vadu, má Komisia právo prijať nové rozhodnutie bez toho, aby začala nové správne konanie. Pokiaľ je obsah nového rozhodnutia takmer totožný s obsahom rozhodnutia, ktoré mu predchádza, a obe rozhodnutia sú založené na rovnakom odôvodnení, nové rozhodnutie podlieha v rámci stanovenia výšky pokuty pravidlám platným v okamihu prijatia predchádzajúceho rozhodnutia. Komisia totiž znovu začne konanie v štádiu, v ktorom došlo k procesnej vade, a prijme nové rozhodnutie bez toho, aby vykonala nové posúdenie prípadu vzhľadom na pravidlá, ktoré neexistovali v čase prijatia prvého rozhodnutia.

(pozri body 366 – 368)

15. Na posúdenie závažnosti porušení pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva pripísateľných niektorému podniku s cieľom stanoviť výšku pokuty, ktorá by bola proporcionálna, môže Komisia zohľadniť mimoriadne dlhé obdobie niektorých porušení, počet a rozmanitosť porušení, ktoré sa týkali všetkých alebo takmer všetkých výrobkov dotknutého podniku a z ktorých niektoré ovplyvnili všetky členské štáty, osobitnú závažnosť porušení vyplývajúcu z úmyselnej a ucelenej stratégie snažiacej sa rôznymi praktikami vylučujúcimi konkurentov a politikou odmeňovania zákazníkov za vernosť umelo udržať alebo posilniť dominantné postavenie podniku na trhoch, na ktorých bola hospodárska súťaž už predtým obmedzená, účinky osobitne škodlivé z pohľadu hospodárskej súťaže a výhodu nadobudnutú podnikom v dôsledku svojich porušení.

Komisia môže oprávnene kvalifikovať ako mimoriadne závažné postupy podniku v dominantnom postavení, ktorý poskytnutím zliav na limitné množstvo svojim zákazníkom a uzavretím dohôd o ohodnotení ich vernosti uzatvára na dlhú dobu možnosti predajov vo vzťahu ku všetkým konkurentom a trvalo narúša štruktúru trhu na úkor spotrebiteľov.

(pozri body 370, 372, 374)

16. Analýza závažnosti porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva musí zohľadniť aj prípadné opakovanie porušenia. Pojem opakované porušovanie, ako je chápaný v niektorých vnútroštátnych právnych poriadkoch, znamená, že osoba sa dopustila nových porušení po tom, ako bola sankcionovaná za podobné porušenia. Usmernenia k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO svojou logikou smerujú k rovnakému zmyslu, keď odkazujú na „porušenie rovnakého druhu“. Komisia teda nemôže uplatniť opakované porušovanie ako priťažujúcu okolnosť proti podniku, ktorý zneužije dominantné postavenie, ktoré má na trhu v zmysle článku 82 ES, z dôvodu skorších tajných dohôd patriacich do pôsobnosti článku 81 ES a navyše úplne odlišných od porušení článku 82 ES.

(pozri body 377 – 381)

17. Ak podnik v oblasti hospodárskej súťaže vynakladá náklady na vytvorenie záruk na zaplatenie pokuty uloženej rozhodnutím, ktoré je následne zrušené súdom Spoločenstva, a na preukázanie toho, že toto rozhodnutie bolo protiprávne, Komisia nie je povinná zohľadniť tieto náklady pri stanovení pokuty v rozhodnutí, ktoré prijala v dôsledku zrušujúceho rozsudku, keďže podnik sa môže domáhať ich náhrady v rámci žaloby o náhradu škody.

(pozri bod 383)

18. Na to, aby sa porušenie pravidiel hospodárskej súťaže podľa Zmluvy mohlo považovať za úmyselné, nie je potrebné, aby si bol podnik vedomý porušenia zákazu nariadeného týmito pravidlami, ale stačí, že si nemohol nevšimnúť, že inkriminované konanie malo za cieľ alebo následok obmedzenie hospodárskej súťaže na spoločnom trhu.

(pozri bod 412)

19. Skutočnosti týkajúce sa predmetu určitého správania môžu mať väčší význam na stanovenie výšky pokuty ako skutočnosti týkajúce sa jeho účinkov.

(pozri bod 435)

20. Hoci výška pokuty uloženej za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva musí byť proporcionálna k dĺžke trvania porušenia a k ďalším skutočnostiam spôsobilým ovplyvniť posúdenie závažnosti porušenia, medzi ktorými sa nachádza zisk, aký mohol dotknutý podnik svojimi praktikami dosiahnuť, nemôže skutočnosť, že podnik porušením nedosiahol žiaden prospech, predstavovať prekážku uloženia pokuty bez toho, aby pokute hrozila strata jej odstrašujúceho charakteru. Z toho vyplýva, že Komisia pri stanovení výšky pokút nie je povinná zohľadniť absenciu zisku dosiahnutého predmetným porušením. Navyše absencia finančnej výhody spojenej s porušením nemôže byť považovaná za poľahčujúcu okolnosť.

(pozri bod 443)

21. Pri posudzovaní závažnosti porušenia článku 81 ES alebo 82 ES môže Komisia považovať tajný charakter za priťažujúcu okolnosť. Z tohto však nemožno vyvodiť, že nedostatok tajného charakteru predstavuje poľahčujúcu okolnosť.

(pozri body 446, 447)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)

z 25. júna 2010 ( )

„Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia – Trh so sódou v Spojenom kráľovstve – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 82 ES – Premlčanie práva Komisie ukladať pokuty alebo sankcie – Primeraná lehota – Podstatné formálne náležitosti – Právna sila rozhodnutej veci – Existencia dominantného postavenia – Zneužitie dominantného postavenia – Vplyv na obchod medzi členskými štátmi – Pokuta – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Poľahčujúce okolnosti“

Vo veci T‑66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, predtým Imperial Chemical Industries plc, so sídlom v Londýne (Spojené kráľovstvo), v zastúpení: pôvodne D. Vaughan, D. Anderson, QC, S. Lee, barrister, S. Turner, S. Berwick a R. Coles, solicitors, neskôr D. Vaughan, S. Lee, S. Berwick a S. Ford, barrister,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: J. Currall a P. Oliver, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Flynn, QC, a C. West, barrister,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2003/7/ES z 13. decembra 2000 týkajúceho sa konania podľa článku 82 [ES] (vec COMP/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 10, 2003, s. 33) a subsidiárne návrh na zrušenie alebo zníženie pokuty uloženej žalobkyni,

VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),

v zložení: predseda komory A. W. H. Meij, sudcovia V. Vadapalas (spravodajca) a A. Dittrich,

tajomník: K. Pocheć, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. júna 2008,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Žalobkyňa Imperial Chemical Industries Ltd, predtým Imperial Chemical Industries plc, je spoločnosť založená podľa práva Spojeného kráľovstva, ktorá pôsobí v odvetví chémie. V relevantnom čase vyrábala, okrem iného, sódu.

2 Uhličitan sodný je buď prítomný v prírode vo forme minerálu trona (prírodná sóda), alebo sa získava chemickým procesom (syntetická sóda). Prírodná sóda sa získava drvením, čistením a kalcináciou minerálu trona. Syntetická sóda je výsledkom reakcie soli a vápenca v procese „amoniak – sóda“, ktorý vyvinuli bratia Solvayovci v roku 1863.

3 V apríli 1989 Komisia Európskych spoločenstiev vykonala šetrenia u jednotlivých výrobcov sódy v Spoločenstve podľa článku 14 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, Prvého nariadenia, ktorým sa vykonávajú články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3) v znení uplatniteľnom v relevantnom čase.

4 Dňa 19. júna 1989 Komisia zaslala žalobkyni žiadosť o informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17, na ktorú žalobkyňa odpovedala 14. septembra 1989.

5 Dňa 19. februára 1990 začala Komisia bez návrhu proti žalobkyni, Solvay a Chemische Fabrik Kalk (ďalej len „CFK“) konanie na základe článku 3 ods. 1 nariadenia č. 17.

6 Dňa 13. marca 1990 Komisia zaslala žalobkyni, Solvay a CFK oznámenie o výhradách. Každá spoločnosť obdržala iba časť alebo časti oznámenia o výhradách vzťahujúcich sa na porušenie, ktoré sa jej týkalo, a k nim boli v prílohe priložené príslušné dôkazy v jej neprospech.

7 Komisia založila jediný spis pre všetky porušenia uvedené v oznámení o výhradách.

8 Pokiaľ ide o prejednávaný prípad, v časti V oznámenia o výhradách dospela Komisia k záveru, že žalobkyňa zneužila dominantné postavenie, ktoré mala na trhu so sódou v Spojenom kráľovstve.

9 Dňa 31. mája 1990 predložila žalobkyňa svoje písomné pripomienky k výhradám predloženým Komisiou. Boli vypočuté Komisiou 26. a 27. júna 1990.

10 Dňa 19. decembra 1990 prijala Komisia rozhodnutie 91/300/EHS týkajúce sa konania podľa článku [82 ES] (IV/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 152, 1991, s. 40). V tomto rozhodnutí, ktoré bolo oznámené žalobkyni listom z 1. marca 1991, konštatovala, že „[žalobkyňa] porušila ustanovenia článku [82 ES], približne od roku 1983 a až do dnešného dňa konaním, ktorého cieľom bolo vylúčiť alebo podstatne obmedziť hospodársku súťaž, a ktoré spočívalo v… poskytnutí podstatných zliav a iných finančných podnetov vo vzťahu k limitnému množstvu takým spôsobom, aby sa zabezpečilo, že zákazník sa bude zásobovať u nej vo výške svojej celkovej potreby alebo jej veľkej časti, v zabezpečení si súhlasu zákazníkov, že sa budú u nej zásobovať, aby pokryli svoju celkovú potrebu alebo takmer celkovú potrebu a/alebo obmedziť ich nákupy u súťažiteľov na stanovené množstvo a, aspoň v jednom prípade, v podmienení poskytnutia zliav a iných finančných výhod súhlasu zákazníka, že sa bude zásobovať u nej vo výške svojej celkovej potreby“ [neoficiálny preklad].

11 Podľa článku 3 rozhodnutia 91/300 „bola [žalobkyni] uložená pokuta vo výške desať miliónov ECU z dôvodu konštatovaného porušenia“ [neoficiálny preklad].

12 V ten istý deň prijala Komisia taktiež rozhodnutie 91/297/EHS týkajúce sa konania podľa článku [81 ES] (IV/33.133 – A: Uhličitan sodný – Solvay, ICI) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 152, 1991, s. 1), v ktorom konštatovala, že „Solvay a [žalobkyňa] porušili ustanovenie článku [81 ES] tým, že sa od 1. januára 1973 prinajmenšom do začatia tohto konania zúčastnili zosúladeného postupu, ktorým obmedzili svoje predaje sódy v Spoločenstve na svoje príslušné vnútroštátne trhy, a to kontinentálnu západnú Európu pre Solvay a Spojené kráľovstvo a Írsko pre [žalobkyňu]“ [neoficiálny preklad]. Solvay a žalobkyni bola uložená pokuta sedem miliónov ECU.

13 V ten istý deň prijala Komisia rozhodnutie 91/298/EHS týkajúce sa konania podľa článku [81 ES] (IV/33.133 – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 152, 1991, s. 16), v ktorom konštatovala, že „Solvay a CFK porušili ustanovenia článku [81 ES] tým, že sa približne od roku 1987 až do dnešného dňa zúčastnili na dohode o rozdelení trhu, ktorou Solvay zaručila CFK minimálne ročné množstvo predaja sódy v Nemecku vypočítané s odkazom na predaj CFK v roku 1986, a nahradila CFK celý schodok tým, že odkúpila množstvá vo výške nevyhnutnej na to, aby predaj CFK dosiahol zaručené minimum“ [neoficiálny preklad]. Solvay bola uložená pokuta tri milióny ECU a CFK jeden milión ECU.

14 V ten istý deň prijala Komisia aj rozhodnutie 91/299/EHS týkajúce sa konania podľa článku [82 ES] (IV/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 152, 1991, s. 21), v ktorom konštatovala, že „Solvay porušila ustanovenie článku [82 ES], približne od roku 1983 až do dnešného dňa konaním, ktorého cieľom bolo vylúčiť alebo podstatne obmedziť hospodársku súťaž a ktoré spočívalo… v uzavretí dohôd so zákazníkmi, ktoré ich zaväzovali, aby sa u Solvay zásobovali vo výške svojej celkovej potreby sódy alebo jej veľkej časti v neurčenom alebo príliš dlhom období, v poskytnutí podstatných zliav a iných finančných podnetov s odkazom na limitné množstvo prekračujúce základné zmluvné množstvo zákazníka takým spôsobom, aby sa zabezpečilo, že sa bude u Solvay zásobovať vo výške svojej celkovej potreby sódy alebo jej veľkej časti, a v podmienení poskytnutia zliav súhlasom zákazníka, že sa bude u Solvay zásobovať vo výške svojej celkovej potreby“ [neoficiálny preklad]. Solvay bola uložená pokuta vo výške 20 miliónov ECU.

15 Dňa 2. mája 1991 sa Solvay domáhala zrušenia rozhodnutí 91/297, 91/298 a 91/299. Dňa 14. mája 1991 podala žalobkyňa žalobu na Súd prvého stupňa (teraz „Všeobecný súd“), v rámci ktorej sa domáhala zrušenia rozhodnutí 91/297 a 91/300.

16 Rozsudkom z 29. júna 1995 vo veci ICI/Komisia, T‑37/91, Zb. s. II‑1901, ďalej len „rozsudok ICI II“, Súd prvého stupňa rozhodol, že žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia práva na obhajobu, pokiaľ ide o prístup k spisu, musí byť zamietnutý v celom rozsahu, ale zrušil rozhodnutie 91/300 z dôvodu, že overenie uvedeného rozhodnutia bolo vykonané po jeho oznámení, čo predstavuje porušenie podstatnej formálnej náležitosti v zmysle článku 230 ES.

17 V ten istý deň Súd prvého stupňa taktiež zrušil rozhodnutie 91/297 (rozsudky z 29. júna 1995, Solvay/Komisia, T‑30/91, Zb. s. II‑1775; ďalej len rozsudok „Solvay I“, a ICI/Komisia, T‑36/91, Zb. s. II‑1847, ďalej len „rozsudok ICI I“) v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne v týchto dvoch veciach, z dôvodu porušenia práva prístupu k spisu. Súd prvého stupňa navyše zrušil rozhodnutie 91/298 (rozsudok z 29. júna 1995, Solvay/Komisia, T‑31/91, Zb. s. II‑1821, ďalej len „rozsudok Solvay II“) v rozsahu, v akom sa týka Solvay, a rozhodnutie 91/299 (rozsudok z 29. júna 1995, Solvay/Komisia, T‑32/91, Zb. s. II‑1825, ďalej len „rozsudok Solvay III“) z dôvodu, že napadnuté rozhodnutia neboli riadne overené.

18 Návrhmi podanými do kancelárie Súdneho dvora 30. augusta 1995 podala Komisia odvolanie proti rozsudkom ICI II, už citovaný v bode 16 vyššie, Solvay II a Solvay III, už citovaný v bode 17 vyššie.

19 Rozsudkami zo 6. apríla 2000, Komisia/ICI, C‑268/95 P, Zb. s. I‑2341, a Komisia/Solvay, C‑287/95 P a C‑288/95 P, Zb. s. I‑2391 Súdny dvor zamietol odvolania proti rozsudkom ICI II, už citovaný v bode 16 vyššie, Solvay II a Solvay III, už citovaný v bode 17 vyššie.

20 V utorok 12. decembra 2000 vydala tlačová agentúra toto tlačové komuniké:

„Európska komisia uloží v stredu pokutu spoločnostiam v chemickom priemysle Solvay SA a Imperial Chemical Industries plc… za porušenie práva hospodárskej súťaže Európskej únie, vyhlásila hovorkyňa tento utorok.

Pokuty za údajné zneužitie dominantného postavenia na trhu so sódou boli pôvodne uložené pred desiatimi rokmi, boli však zrušené najvyšším európskym súdom z procesných dôvodov.

Komisia prijme v stredu opäť rovnaké rozhodnutie, ale v správnej forme, vyhlásila hovorkyňa.

Podstata rozhodnutia nebola spoločnosťami nikdy spochybnená. Prijmeme opäť rovnaké rozhodnutie, povedala.“

21 Dňa 13. decembra 2000 prijala Komisia rozhodnutie 2003/7/ES týkajúce sa uplatnenia článku 82 [ES] (COMP/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 10, 2003, s. 33, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

22 V ten istý deň prijala Komisia taktiež rozhodnutie 2003/5/ES týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] (COMP/33.133 – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 10, 2003, s. 1) a rozhodnutie 2003/6/ES týkajúce sa konania podľa článku 82 [ES] (COMP/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 10, 2003, s. 10).

23 Napadnuté rozhodnutie obsahuje tento výrok:

„Článok 1

[Žalobkyňa] porušila ustanovenie článku [82 ES], približne od roku 1983 až do roku 1989 konaním, ktorého cieľom bolo vylúčiť alebo podstatne obmedziť hospodársku súťaž, a ktoré spočívalo:

a) v poskytnutí podstatných zliav a iných finančných podnetov vo vzťahu k limitnému množstvu takým spôsobom, aby sa zabezpečilo, že zákazník sa bude zásobovať u nej vo výške svojej celkovej potreby alebo jej veľkej časti;

b) v zabezpečení si súhlasu zákazníkov, že sa budú u nej zásobovať, aby pokryli svoju celkovú potrebu alebo takmer celkovú potrebu alebo obmedziť ich nákupy u súťažiteľov na stanovené množstvo;

c) aspoň v jednom prípade, v podmienení poskytnutia zliav a iných finančných výhod súhlasu zákazníka, že sa bude zásobovať u nej vo výške svojej celkovej potreby.

Článok 2

[Žalobkyni] sa ukladá pokuta vo výške desať miliónov eur z dôvodu porušenia stanoveného v článku 1.

…“ [neoficiálny preklad]

24 Napadnuté rozhodnutie znie v podstate rovnako ako rozhodnutie 91/300. Komisia iba vykonala niektoré redakčné zmeny a doplnila novú časť s názvom „Konanie na Súde prvého stupňa a Súdnom dvore“.

25 V tejto novej časti napadnutého rozhodnutia sa Komisia s odkazom na rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, (ďalej len „rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II“) domnievala, že má „právo opätovne prijať rozhodnutie, ktoré bolo zrušené pre výlučne procesné vady bez toho, aby sa začalo nové správne konanie“ [neoficiálny preklad], a že nie je „povinná vykonať nové vypočutie, pokiaľ znenie nového rozhodnutia neobsahuje iné výhrady ako tie, ktoré boli predložené v prvom rozhodnutí“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 164).

26 Komisia taktiež v napadnutom rozhodnutí upresnila, že premlčacia lehota musí byť predĺžená o lehotu, počas ktorej bola žaloba proti rozhodnutiu 91/300 predmetom konania na Súde prvého stupňa a Súdnom dvore podľa článku 3 nariadenia Rady (EHS) č. 2988/74 z 26. novembra 1974 o premlčacej lehote v stíhaní a pri výkone rozhodnutia v oblasti právnej úpravy dopravy a hospodárskej súťaže Európskeho hospodárskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 319, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 61) (odôvodnenia č. 169 a 170). Vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci sa preto Komisia domnievala, že až do konca septembra 2003 môže prijať nové rozhodnutie (odôvodnenie č. 172). Okrem toho uviedla, že nedošlo k porušeniu práva na obhajobu, pokiaľ bolo nové rozhodnutie prijaté v primeranej lehote (odôvodnenie č. 164).

27 Pokiaľ ide o samotné porušenie, Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že „príslušným výrobkovým a geografickým trhom“ [neoficiálny preklad], na ktorom sa má hodnotiť hospodárska sila žalobkyne „je trh so sódou v Spojenom kráľovstve“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 125).

28 S cieľom posúdiť silu žalobkyne na trhu na účely prejednávaného prípadu Komisia uviedla, že časť trhu ovládaná žalobkyňou na relevantnom trhu bola počas posudzovaného obdobia tradične vyššia ako 90 %, čo samo o sede dokazuje značný stupeň trhovej sily (odôvodnenie č. 127). Komisia potom preskúmala relevantné hospodárske faktory, na základe ktorých v napadnutom rozhodnutí dospela k záveru, že vo všetkých relevantných časoch mala žalobkyňa dominantné postavenie v zmysle článku 82 ES (odôvodnenia č. 128 až 136).

29 Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, pokiaľ ide o zneužitie dominantného postavenia, že žalobkyňa zaviedla prax spočívajúci v „zaviazaní“ svojich zákazníkov prostredníctvom rôznych mechanizmov, ktorých cieľom bolo vo všetkých prípadoch vylúčenie (odôvodnenie č. 138). V tomto smere v odôvodnení č. 139 napadnutého rozhodnutia uviedla, že účelom zliav na limitné množstvo bolo vylúčenie účinnej hospodárskej súťaže týmito prostriedkami:

– nabádanie zákazníkov k nákupu limitného množstva u žalobkyne, ktorý by mohli nakúpiť u iného dodávateľa,

– minimalizovanie alebo neutralizácia konkurenčného dopadu spoločnosti General Chemical zachovaním jej prítomnosti na trhu, pokiaľ ide o cenu, množstvo a zákazníkov, v rámci limitov zaisťujúcich udržanie účinného monopolu žalobkyne,

– vylúčenie spoločnosti Brenntag z trhu alebo prinajmenšom minimalizovanie jej konkurenčného účinku,

– minimalizovanie rizika, že by zákazníci využili iné zásobovacie zdroje,

– zachovanie alebo posilnenie kvázi monopolu žalobkyne na trhu so sódou v Spojenom kráľovstve.

30 V odôvodnení č. 147 napadnutého rozhodnutia Komisia navyše zdôrazňuje, že „dohody uzatvorené [žalobkyňou] s jej hlavnými zákazníkmi znamenajú, že títo boli zaviazaní ohľadom svojej takmer celkovej potreby (a aspoň v jednom prípade ohľadom svojej celkovej potreby), zatiaľ čo konkurenčný účinok iných dodávateľov bol obmedzený na minimum“ [neoficiálny preklad].

31 Komisia taktiež v napadnutom rozhodnutí uviedla, že iné finančné podnety konsolidovali dominantné postavenie žalobkyne spôsobom, ktorý je v rozpore s pojatím hospodárskej súťaže vlastnej článku 82 ES (odôvodnenie č. 149).

32 Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, pokiaľ ide o vplyv na obchod medzi členskými štátmi, že aj keď opatrenia prijaté žalobkyňou na zaistenie zachovania svojho dominantného postavenia a účinného monopolu v Spojenom kráľovstve predovšetkým smerovali skôr proti priamej konkurencii mimo Spoločenstva (Spojené štáty a Poľsko), ako proti iným výrobcom Spoločenstva, musia byť zľavy na limitné množstvo a iné mechanizmy vylúčenia posudzované v celkovom kontexte fenoménu prísneho oddelenia vnútorných trhov v rámci Spoločenstva. V tomto smere Komisia uviedla, že si žalobkyňa obzvlášť priala, aby General Chemical zostala na relevantnom trhu ako iný zásobovací zdroj, a aby, ak by táto spoločnosť musela trh celkom opustiť, mohli byť spotrebitelia nabádaní hľadať si iné, možno lacnejšie, zásobovacie zdroje v kontinentálnej západnej Európe. Komisia navyše poznamenala, že zachovanie a posilnenie dominantného postavenia žalobkyne v Spojenom kráľovstve malo vplyv na celú štruktúru hospodárskej súťaže na spoločnom trhu a zaistilo zachovanie status quo založeného na oddelení trhu (odôvodnenia č. 151 až 154).

33 Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že porušenia, ku ktorým došlo, boli obzvlášť závažné, keďže „boli súčasťou zámernej politiky, ktorá mala za cieľ konsolidáciu kontroly, ktorú má [žalobkyňa na trhu so sódou v Spojenom kráľovstve] spôsobom, ktorý je zásadne v rozpore so základnými cieľmi Zmluvy“ [neoficiálny preklad] a „konkrétne smerovala k obmedzeniu alebo ovplyvneniu činnosti určitých konkurentov“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 156).

34 Komisia taktiež v napadnutom rozhodnutí poznamenala, že porušenie začalo prinajmenšom v roku 1983 a trvalo približne do roku 1989. Komisia napokon uviedla, že zohľadnila skutočnosť, že žalobkyňa opustila systém zliav na limitné množstvo od 1. januára 1990 (odôvodnenia č. 160 a 161).

35 Listami z 18. januára, 26. januára a 8. februára 2001 požiadala žalobkyňa Komisiu o prístup k spisu. Listom zo 14. februára 2001 Komisia túto žiadosť zamietla.

Konanie

36 Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. marca 2001 podala žalobkyňa túto žalobu.

37 Vo svojej žalobe žalobkyňa navrhla, aby Súd prvého stupňa nariadil Komisii, okrem iného, predložiť dokumenty v jej spise vo veci COMP/33.133.

38 Dňa 4. mája 2001 bola vec pridelená štvrtej komore Súdu prvého stupňa a bol vymenovaný sudca spravodajca.

39 Po súhlase Súdu prvého stupňa žalobkyňa a Komisia predložili svoje pripomienky, žalobkyňa 18. decembra 2002 a Komisia 23. decembra 2002, k dôsledkom, ktoré by sa mali vyvodiť pre prejednávanú vec z rozsudku Súdneho dvora z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb. s. I‑8375, ďalej len „rozsudok Súdneho dvora PVC II“. Vo svojich pripomienkach žalobkyňa informovala Súd prvého stupňa o tom, že upúšťa od žalobného dôvodu vychádzajúceho z porušenia zásady non bis in idem.

40 Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo s účinnosťou od 1. októbra 2003 zmenené, sudca spravodajca bol pridelený do prvej komory, ktorej bola v dôsledku toho prejednávaná vec pridelená 8. októbra 2003.

41 Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo s účinnosťou od 13. septembra 2004 zmenené, sudca spravodajca bol pridelený do štvrtej komory, ktorej bola v dôsledku toho prejednávaná vec pridelená 7. októbra 2004.

42 Dňa 11. januára 2005 Súd prvého stupňa vyzval Komisiu, aby kancelárii Súdu prvého stupňa predložila podrobný zoznam s uvedením všetkých dokumentov, z ktorých sa skladá spis. Tento zoznam mal obsahovať stručný údaj umožňujúci zistiť autora, povahu a obsah každej písomnosti. Súd prvého stupňa taktiež požiadal Komisiu, aby mu oznámila, ktoré z týchto písomností neboli sprístupnené žalobkyni, a prípadne uviedla dôvody, ktoré, podľa Komisii, bránili ich sprístupneniu.

43 Listami z 28. januára 2005 Komisia podala do kancelárie Súdu prvého stupňa podrobný zoznam požadovaný Súdom prvého stupňa a uviedla, že dokumenty, ku ktorým mala žalobkyňa prístup počas správneho konania, boli tie dokumenty, ktoré použila ma podporu svojich výhrad, a teda boli priložené k jej oznámeniu o výhradách. Taktiež uviedla, že musí s ľútosťou „informovať Súd prvého stupňa, že [sa zdá], že napriek dôkladnému hľadaniu nie je schopná, nesporne v dôsledku mnohých sťahovaní v priebehu posledných desiatich rokov, nájsť niektoré dokumenty“, a že sa domnieva, že jej povinnosťou je bezodkladne informovať Súd prvého stupňa a žalobkyňu o tom, že „hoci je zoznam priložený k týmto pripomienkam kompletným zoznamom dokumentov spisu, ktoré má k dispozícii, neobsahuje chýbajúce dokumenty“. Podľa Komisie, konanie prebiehajúce v roku 1990 bolo v súlade s judikatúrou v tom čase uplatniteľnou na právo na prístup k spisu. Dodala, že v tejto fáze nič nenaznačovalo tomu, že by sa v tom čase v spise nachádzali dokumenty, ktoré mohli mať skutočný vplyv na prijatie rozhodnutia 91/300, dokonca aj po zohľadnení vývoja judikatúry od roku 1990.

44 Listom z 13. apríla 2005 Súd prvého stupňa vyzval žalobkyňu, aby určila dokumenty obsiahnuté v zozname dokumentov, o ktorých nebola informovaná počas správneho konania, a ktoré by podľa jej názoru mohli obsahovať poznatky užitočné na jej obhajobu.

45 Listom z 9. mája 2005 žalobkyňa zdôraznila, že niektoré z chýbajúcich dokumentov boli užitočné na jej obhajobu. Taktiež označila medzi dokumentmi obsiahnutými v zozname dokumentov tie, ktoré sa jej zdali užitočné na jej obhajobu a do ktorých by chcela nahliadnuť. Podľa jej názoru by jej tieto dokumenty mohli umožniť rozvinúť argumentáciu, pokiaľ ide o vymedzenie relevantného geografického trhu, existenciu dominantného postavenia, zneužitie tohto dominantného postavenia a vplyv na obchod medzi členskými štátmi.

46 Listom zo 7. júna 2005 Súd prvého stupňa vyzval Komisiu, aby do kancelárie Súdu prvého stupňa podala originály dokumentov zo spisu, obsiahnutých v spisoch 2 až 38, 50 až 59 a 60 až 65, s výnimkou interných dokumentov. Komisia bola taktiež vyzvaná predložiť nedôverné verzie alebo nedôverné zhrnutia namiesto dokumentov obsahujúcich obchodné tajomstvo, informácie, ktoré boli poskytnuté Komisii počas správneho konania, s výhradou zachovania ich dôvernosti alebo iných dôverných informácií. Komisia bola taktiež vyzvaná predložiť úplnú verziu, vrátane dôverných prvkov, vyššie uvedených dokumentov, na účely overenia ich dôvernej povahy.

47 Dňa 21. júna 2005 požiadala Komisia Súd prvého stupňa, vzhľadom na obsiahlosť dokumentov, o možnosť predložiť jedno originálne vyhotovenie a ostatné vo forme CD-ROMov. Tejto žiadosti sa vyhovelo 4. júla 2005.

48 Listom z 20. júla 2005 podala Komisia do kancelárie Súdu prvého stupňa dokumenty požadované Súdom prvého stupňa. Kancelária Súdu prvého stupňa následne zaslala žalobkyni CD-ROMy predložené Komisiou.

49 Dňa 13. októbra 2005 predložila žalobkyňa svoje pripomienky k užitočnosti dokumentov obsiahnutých v spise pre svoju obhajobu. Dňa 26. októbra 2007 Komisia odpovedala na pripomienky žalobkyne.

50 V dôsledku zániku funkcie pôvodne určeného sudcu spravodajcu predseda Súdu prvého stupňa rozhodnutím z 22. júna 2006 vymenoval nového sudcu spravodajcu.

51 Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo s účinnosťou od 25. septembra 2007 zmenené, sudca spravodajca bol pridelený do šiestej komory, ktorej bola v dôsledku toho prejednávaná vec pridelená 8. novembra 2007.

52 Z dôvodu prekážky na strane sudcu Čipeva určil 13. februára 2008 predseda Súdu prvého stupňa na základe článku 32 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa sudcu Dittricha na doplnenie komory.

53 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (šiesta komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania, a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 rokovacieho poriadku položil žalobkyni a Komisii písomné otázky. Žalovaná a Komisia na tieto otázky odpovedali v stanovenej lehote.

54 Ústne prednesy a odpovede účastníkov konania na ústne otázky Súdu prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 26. a 27. júna 2008.

55 Súd prvého stupňa na pojednávaní žalobkyni povolil predložiť pripomienky k písomným odpovediam Komisie zo 16. júna 2008. Žalobkyňa predložila svoje pripomienky 9. júla 2008 a Komisia na ne odpovedala 3. septembra 2008.

Návrhy účastníkov konania

56 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– vyhlásil, že žaloba je prípustná,

– vyhlásil, že z dôvodu plynutia času Komisia nemala právomoc prijať napadnuté rozhodnutie, alebo subsidiárne, že nemala žiadnu právomoc uložiť žalobkyni pokutu,

– zrušil napadnuté rozhodnutie,

– zrušil alebo znížil pokutu uloženú článkom 2 sporného rozhodnutia,

– nariadil Komisii predložiť všetky svoje interné dokumenty týkajúce sa prijatia napadnutého rozhodnutia, najmä zápisnicu zo stretnutia schôdze kolégia komisárov a všetky priložené dokumenty, ako aj všetky dokumenty predložené kolégiu komisárov pri tejto príležitosti,

– nariadil Komisii predložiť dokumenty obsiahnuté v jej spise vo veci COMP/33.133,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania, vrátane nákladov (zvýšených o úroky) akejkoľvek záruky poskytnutej žalobkyňou, pokiaľ ide o pokutu uloženú napadnutým rozhodnutím.

57 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu ako nedôvodnú,

– zamietol žiadosť o prístup k spisu,

– vyhlásil osobitný návrh, aby sa jej uložila povinnosť uhradiť náklady žalobkyne, vrátane nákladov (navýšených o úroky) akejkoľvek záruky poskytnutej za pokutu za neprípustný, alebo ho v každom prípade zamietol ako neprípustný,

– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

Právny stav

58 Cieľom návrhov žalobkyne je v prvom rade zrušenie napadnutého rozhodnutia, a subsidiárne, zrušenie alebo zníženie pokuty, ktorá jej bola uvedeným rozhodnutím uložená.

1. O návrhu, ktorý smeruje k zrušeniu napadnutého rozhodnutia

59 Žalobkyňa v podstate uvádza šesť žalobných dôvodov smerujúcich k zrušeniu napadnutého rozhodnutia. Tieto žalobné dôvody sú založené, po prvé, na nedostatku právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie, po druhé, na porušení podstatných formálnych náležitostí, po tretie, na nesprávnom posúdení relevantného trhu, po štvrté, na neexistencii dominantného postavenia, po piate, na zneužití dominantného postavenia, a po šieste, na absencii vplyvu na obchod medzi členskými štátmi.

O prvom žalobnom dôvode: nedostatok právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie

60 Prvý žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí založených jednak na nesprávnom uplatnení pravidiel premlčania a jednak na porušení zásady primeranej lehoty.

O prvej časti: nesprávne uplatnenie pravidiel premlčania

– Tvrdenia účastníkov konania

61 Žalobkyňa zdôrazňuje, že aj keď sa premlčacia lehota stanovená v nariadení č. 2988/74 uplatní iba na časť rozhodnutia ukladajúceho pokutu, ide o veľmi významnú časť rozhodnutia.

62 Podľa žalobkyne článok 3 nariadenia č. 2988/74 nemá za následok predĺženie premlčacej lehoty, pokiaľ ide o súdne konanie, predmetom ktorého je konečné rozhodnutie Komisie. Premlčacia lehota by totiž bola pozastavená iba v prípade žalôb proti rozhodnutiam prijatým v rámci správneho konania, konkrétne vyšetrovacím opatreniam vrátane prijatia oznámenia námietok alebo prijatia opatrenia na základe všeobecných vyšetrovacích právomocí zverených nariadením č. 17. Výklad prijatý Komisiou v napadnutom rozhodnutí je v rozpore so znením článku 3 nariadenia č. 2988/74. Komisia nesprávne vyložila výraz „v stíhaní“ stanovený v článkoch 1 až 3 nariadenia č. 2988/74 a nezohľadnila skutočnosť, že jej konečné rozhodnutie malo byť prijaté pred uplynutím premlčacej lehoty. Výklad Komisie navyše znemožňuje uplatnenie článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2988/74 a je dôkazom nesprávneho pochopenia štruktúry tohto nariadenia, pretože dôsledky premlčania vyplývajúce z rozhodnutia sú upravené v článkoch 4 až 6, nie v článkoch 1 až 3. Takýto výklad je napokon v rozpore so zásadou, podľa ktorej, s cieľom zaistiť právnu istotu musí Komisia ukončiť stíhanie v stanovenej lehote a prijať svoje konečné rozhodnutie v presne stanovenej lehote desiatich rokov od ukončenia porušenia, okrem prípadu, že sa Komisii znemožní ukončiť jej šetrenia a konanie z dôvodu súdnych žalôb podaných proti predbežným rozhodnutiam. V tejto veci však Komisii nič nebránilo, aby skončila konanie.

63 Žalobkyňa sa domnieva, že prístup uplatnený v rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie, je v rozpore s tvrdením obsiahnutým v bode 1098 toho rozsudku, podľa ktorého je účelom článku 3 nariadenia č. 2988/74 umožniť prerušenie premlčacej lehoty v prípade, že sa Komisii znemožní konať z objektívneho dôvodu, ktorý jej nemožno pripísať. Žaloba proti konečnému rozhodnutiu ukladajúcemu pokutu nebráni Komisii v konaní, pretože konečné rozhodnutie je plne vykonateľné až do okamihu, kedy je toto rozhodnutie zrušené alebo vyhlásené za neplatné Všeobecným súdom.

64 V každom prípade, odôvodnenie, že sa Komisii znemožnilo konať, nemôže byť v prejednávanej veci uplatnené na účely odvolania proti rozsudku ICI II, už citovanému v bode 16 vyššie. Komisia mala možnosť opätovne prijať rozhodnutie 91/300 bezprostredne po vyhlásení rozsudku ICI II, už citovaného v bode 16 vyššie. Dodatočné oneskorenie vyplývajúce z odvolania Komisie je teda celkom „pripísateľné“ Komisii. Navyše, toto odvolanie bolo bezpredmetné vzhľadom na rozsudok z 15. júna 1994, Komisia/BASF, C‑137/92 P Zb. s. I‑2555 a so zreteľom zámer Komisie opätovne prijať rozhodnutie 91/300. Komisia teda nemôže mať prospech zo svojho „vlastného procesného pochybenia“ a z oneskorenia v celkovej dĺžke trvania päť rokov, ktoré je jej pripísateľné.

65 Výklad Komisie je navyše v rozpore s článkom 60 Štatútu Súdneho dvora, podľa ktorého odvolanie nemá odkladný účinok. Podľa žalobkyne, aj keby sa mala zohľadniť dĺžka trvania konania pred Všeobecným súdom, premlčacia lehota by bola prerušená iba po dobu približne štyroch rokov, jedného mesiaca a pätnástich dní. Komisia však mala opätovne prijať rozhodnutie 91/300 pred aprílom 1999.

66 Navyše, z článku 3 nariadenia č. 2988/74 je zrejmé, že v prípade odvolania nie je predmetom konania rozhodnutie Komisie, ale rozsudok Všeobecného súdu.

67 Navyše, v rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie, nebola konkrétne vyriešená otázka, či sa malo odvolanie zohľadniť vo vzťahu k prerušeniu premlčacej lehoty preto, že vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, mala Komisia iba preukázať, či dĺžka konania pred Súdom prvého stupňa prerušila premlčaciu lehotu. Vyjadrenia Súdu prvého stupňa, pokiaľ ide o účinok odvolania na prerušenie premlčacej lehoty, boli iba obiter dictum.

68 Žalobkyňa dodáva, že rozhodnutie prijaté Komisiou, ktoré porušuje jej vlastné vnútorné pravidlá konania, nemôže mať za následok predĺženie premlčacej lehoty. Komisia správne neoverila rozhodnutie 91/300. Z tohto dôvodu nemôže mať toto rozhodnutie za následok rozšírenie právomocí Komisie v tom zmysle, že by bola oprávnená ukladať pokuty po uplynutí bežnej premlčacej lehoty stanovenej v nariadení č. 2988/74. Takýto výsledok by bol nielen v rozpore so zásadou, podľa ktorej účastník konania nemôže mať prospech z vlastného pochybenia, ale aj v rozpore s prirodzeným právom. Omeškanie bolo celkom pripísateľné konaniu Komisie, a preto sa v žiadnom prípade nemôže domáhať výhody, ktorú poskytuje článok 3 nariadenia č. 2988/74.

69 Napokon výklad článkov 2 a 3 nariadenia č. 2988/74 stanovený v rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25, umožňuje Komisii prijať sériu následných rozhodnutí siahajúcich až do polovice 21. storočia. Takýto výklad je však protiprávny, pretože je v rozpore s právom na prejednanie veci v primeranej lehote.

70 Komisia spochybňuje tvrdenia uvedené žalobkyňou.

– Posúdenie Všeobecným súdom

71 Na úvod je potrebné zdôrazniť, že nariadenie č. 2988/74 zaviedlo úplnú právnu úpravu, ktorá podrobne upravuje lehoty, v rámci ktorých má Komisia právo, bez toho, aby bola porušená základná požiadavka právnej istoty, uložiť pokuty podnikom, ktoré sú predmetom uplatnenia pravidiel práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. marca 2003, CMA CGM a i./Komisia, T‑213/00, Zb. s. II‑913, bod 324, a z 18. júna 2008, Hoechst/Komisia, T‑410/03, Zb. s. II‑881, bod 223).

72 Podľa článku 1 ods. 1 písm. b) a článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/74, ako aj podľa článku 2 ods. 3 toho istého nariadenia sa stíhanie premlčí, pokiaľ Komisia neuložila pokutu alebo sankciu počas piatich rokov od začatia plynutia premlčacej lehoty, pokiaľ medzitým nebol vydaný akt, ktorý ju prerušuje, alebo najneskôr do desiatich rokov od začatia toho istého plynutia, ak bol vydaný akt, ktorý ju prerušuje. Na základe článku 2 ods. 3 uvedeného nariadenia sa takto stanovená premlčacia lehota však predĺži o dobu prerušeného premlčania podľa článku 3 toho istého nariadenia (rozsudok Súdneho dvora PVC II, bod 38 vyššie, bod 140).

73 Podľa článku 3 nariadenia č. 2988/74 je plynutie premlčacej lehoty v stíhaní prerušené na dobu, počas ktorej je rozhodnutie Komisie predmetom prebiehajúceho konania pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev.

74 Odkaz stanovený v článku 3 nariadenia č. 2988/74 na „konanie pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev“ je od vytvorenia Súdu prvého stupňa nutné chápať ako týkajúci sa v prvom rade konania pred týmto súdom (teraz Všeobecný súd), pretože žaloby proti rozhodnutiam ukladajúcim sankcie alebo pokuty v oblasti práva hospodárskej súťaže patria do jeho právomoci.

75 V prejednávanom prípade žalobkyňa nespochybňuje, že s výhradou otázky prerušenia premlčacej lehoty podľa článku 3 nariadenia č. 2988/74, uplynula päťročná premlčacia lehota v priebehu roku 1995.

76 Z tohto dôvodu je nevyhnutné skúmať iba to, či podľa článku 3 nariadenia č. 2988/74 bola Komisia oprávnená prijať napadnuté rozhodnutie 13. decembra 2000.

77 V tomto smere z bodu 157 rozsudku Súdneho dvora PVC II, už citovaného v bode 39 vyššie, vyplýva, že v zmysle článku 3 nariadenia č. 2988/74 je premlčacia lehota prerušená na dobu, počas ktorej je dotknuté rozhodnutie predmetom konania „na Súde prvého stupňa a Súdnom dvore“. V dôsledku toho bola v prejednávanom prípade premlčacia lehota prerušená počas celej doby trvania konania na Súde prvého stupňa, ako aj počas celej doby trvania konania na Súdnom dvore v kontexte odvolania, pričom nie je potrebné sa vyjadrovať k obdobiu trvajúcemu od vyhlásenia rozsudku Súdu prvého stupňa po predloženie veci Súdnemu dvoru.

78 V dôsledku podania žaloby žalobkyňou na Súd prvého stupňa, konkrétne 14. mája 1991, rozsudku vydaného 29. júna 1995, ďalej odvolania podaného Komisiou na Súdny dvor, konkrétne 30. augusta 1995, a rozsudku vydaného 6. apríla 2000, bola premlčacia lehota prerušená na dobu najmenej ôsmich rokov, ôsmich mesiacov a dvadsiatich dvoch dní, ako Komisia správne uvádza v odôvodnení č. 171 napadnutého rozhodnutia.

79 V dôsledku toho, po tomto prerušení premlčacej lehoty neuplynula v prejednávanom prípade od skončenia dotknutého porušenia alebo od akéhokoľvek prerušenia premlčania až do prijatia napadnutého rozhodnutia, konkrétne 13. decembra 2000, doba dlhšia ako päť rokov.

80 Z toho vyplýva, že pri prijatí napadnutého rozhodnutia boli dodržané pravidlá premlčania stanovené v nariadení č. 2988/74.

81 Nijaké z tvrdení predložených žalobkyňou nemôže túto úvahu spochybniť.

82 Po prvé, z článkov 2 a 3 nariadenia č. 2988/74 nemožno vôbec vyvodiť, že „rozhodnutie Komisie“ stanovené v článku 3 tohto nariadenia, ktoré je predmetom konania prebiehajúceho pred súdom Európskej únie spôsobujúceho prerušenie premlčacej lehoty, môže byť iba jedným z aktov uvedených v článku 2, ktoré prerušujú túto premlčaciu lehotu, alebo že by výpočet týchto aktov bol taxatívny (rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 141). Článok 3 chráni Komisiu pred účinkom premlčania v situáciách, keď musí počkať na rozhodnutie súdu v rámci konaní, ktorých priebeh neovláda, skôr, ako sa dozvie, či napadnutý akt bol protiprávny alebo nie. Článok 3 sa teda týka prípadov, v rámci ktorých nie je nečinnosť orgánu dôsledkom nedostatku snahy. Takéto situácie nastávajú jednak v prípade žalôb proti prerušujúcim aktom vymenovaným v článku 2 nariadenia č. 2988/74, ktoré môžu byť napadnuté, ako aj v prípade žalôb proti rozhodnutiu ukladajúcemu pokutu alebo trest. Za týchto podmienok sa však znenie článku 3, ako aj jeho cieľ, vzťahujú tak na žaloby podané proti aktom uvedeným v článku 2, ktoré sú napadnuteľné, ako aj na žaloby smerujúce proti konečnému rozhodnutiu Komisie. V dôsledku toho žaloba smerujúca proti konečnému rozhodnutiu, ktoré ukladá sankcie, prerušuje premlčanie v oblasti stíhania až do doby, kým súd Európskej únie s konečnou platnosťou rozhodne o tejto žalobe (rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, body 144 až 147).

83 Po druhé žalobkyňa tvrdí, že podanie žaloby proti rozhodnutiu, ktorým sa ukladá pokuta, nijako nebráni Komisii v prijatí rozhodnutia tohto druhu. Ak by sa však tento výklad potvrdil, znamenalo by to, že by inštitúcia vzala späť sporné rozhodnutie, aby ho nahradila iným rozhodnutím, ktoré by zohľadňovalo napadnuté aspekty. Účinne by to však bránilo Komisii vo výkone práva požiadať súd Európskej únie, ak je to vhodné, o rozhodnutie o zákonnosti napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 149).

84 Po tretie, žalobkyňa nemôže tvrdiť, že rozhodnutie ukladajúce sankciu je plne vykonateľné, pokiaľ nebolo zrušené súdnou cestou. Už z hľadiska ich definície opatrenia na vykonanie rozhodnutia ukladajúceho sankciu za porušenie nemožno považovať za akty týkajúce sa predbežného šetrenia alebo stíhania porušenia. Takéto opatrenia, ktorých zákonnosť je navyše podmienená zákonnosťou rozhodnutí, proti ktorým bola podaná žaloba, nemôžu spôsobiť prerušenie premlčacej lehoty v prípade zrušenia rozhodnutia napadnutého na súde (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 150).

85 Po štvrté, je potrebné zdôrazniť, že článok 60 Štatútu Súdneho dvora a článok 3 nariadenia č. 2988/74 majú odlišný rozsah pôsobnosti. Neexistencia odkladného účinku odvolania nemôže zbaviť akéhokoľvek účinku článok 3 nariadenia č. 2988/74 – ktorý sa týka situácií, v ktorých musí Komisia počkať na rozhodnutie súdu Spoločenstva. Názor žalobkyne, podľa ktorého Komisia nemôže vziať do úvahy dobu, počas ktorej prebiehalo odvolacie konanie pred Súdnym dvorom, nemožno prijať, pretože jeho dôsledkom by bolo zbavenie rozsudku Súdneho dvora o odvolaní jeho raison d’être a účinkov.

86 Po piate, žalobkyňa nemôže tvrdiť, že v dôsledku zrušenia rozhodnutia 91/300 z dôvodu jeho neoverenia nemôže mať Komisia prospech z vlastného pochybenia tým, že uloží pokutu po uplynutí päťročnej premlčacej lehoty stanovenej v nariadení č. 2988/74. Akékoľvek zrušenie aktu, ktorý Komisia prijala, sa jej nevyhnutne pripisuje v tom zmysle, že vyjadruje pochybenie z jej strany. Vylúčenie prerušenia plynutia premlčacej lehoty, pokiaľ žaloba vedie k uznaniu pochybenia pripísateľného Komisii, by tak článok 3 nariadenia zbavovalo jeho významu. Prerušenie plynutia premlčacej lehoty odôvodňuje samotná skutočnosť, že žaloba je prejednávaná pred Všeobecným súdom alebo Súdnym dvorom, a nie závery, ku ktorým tieto súdy dospejú vo svojich rozsudkoch (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 153).

87 Po šieste, v žalobe o neplatnosť musí Súd prvého stupňa preskúmať to, či napadnutý akt je alebo nie je protiprávny (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora vo PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 144).

88 Po siedme, výklad článku 3 nariadenia č. 2988/74 navrhovaný žalobkyňou by viedol k vážnym praktickým ťažkostiam. Pokiaľ by totiž Komisia musela prijať nové rozhodnutie po zrušení rozhodnutia Súdom prvého stupňa bez toho, aby počkala na rozsudok Súdneho dvora, existovalo by nebezpečenstvo, že za predpokladu, že Súdny dvor zruší rozsudok Súdu prvého stupňa, by existovali súčasne dve rozhodnutia s rovnakým predmetom.

89 Po ôsme, bolo by zrejme v rozpore s požiadavkami hospodárnosti správneho konania, aby bola Komisii iba s cieľom, aby nedošlo k premlčaniu, uložená povinnosť prijať nové rozhodnutie prv, než sa dozvie, či je pôvodné rozhodnutie protiprávne alebo nie.

90 Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvá časť prvého žalobného dôvodu musí byť zamietnutá.

O druhej časti: porušenie zásady primeranej lehoty

– Tvrdenia účastníkov konania

91 Žalobkyňa tvrdí, že bez ohľadu na otázky premlčania má plynutie času od údajných porušení vplyv na právomoc Komisie prijať celé napadnuté rozhodnutie, a nie iba časť, ktorá sa týka pokút.

92 S odkazom na bod 121 rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaného v bode 25 vyššie, a zásadu primeranej lehoty, sa žalobkyňa domnieva, že je nevyhnutné preskúmať to, či Komisia prijala napadnuté rozhodnutie v primeranej lehote po skončení správnych konaní týkajúcich sa politiky hospodárskej súťaže.

93 Podľa žalobkyne možno predpokladať, že Komisia porušila zásadu primeranej lehoty, ak vo veci uplynulo viac ako jedenásť a pol roka od začatia šetrenia do prijatia napadnutého rozhodnutia.

94 Žalobkyňa dodáva, že aj keď konania pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom trvali celkovo stopäť mesiacov, Komisia na prijatie svojho rozhodnutia potrebovala tridsať päť mesiacov, vrátane deväť mesiacov od prijatia rozsudku vo veci Komisia/ICI, už citovaného v bode 19 vyššie, do prijatia napadnutého rozhodnutia. Navyše je legitímne zohľadniť dĺžku trvania súdnych konaní, obzvlášť pokiaľ sa tieto konania týkajú iného rozhodnutia a predchádzajú napadnutému rozhodnutiu.

95 Podľa žalobkyne je časť oneskorenia, ktoré sa pripisuje odvolaniu podanému na Súdny dvor, neprijateľná. V dôsledku prijatia rozsudku ICI II, už citovaného v bode 16 vyššie, a rozsudku Komisia/BASF a i., už citovaného v bode 64 vyššie, Komisii vedela, že rozhodnutie 91/300 bolo vadné z dôvodu neoverenia. Ak mala Komisia v úmysle prijať nové rozhodnutie, mala tak urobiť v tejto fáze, namiesto podania odvolania na Súdny dvor, ktoré spôsobilo oneskorenie prijatia uvedeného rozhodnutia o päť a pol roka.

96 S odkazom na rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 27. septembra 1997 Garyfallou AEBE/Grécko (Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 1997‑V, s. 1821) sa žalobkyňa domnieva, že je nevyhnutné skúmať konania v celom rozsahu, aby sa zistilo, či vec bola rozhodnutá v primeranej lehote.

97 Žalobkyňa okrem toho tvrdí, že uplynutie času od údajných porušení jej bráni v plnom výkone jej práva na obhajobu. Predovšetkým zdôrazňuje, že 6. októbra 1991 predala svoju divíziu so sódou nezávislému kupcovi, a že už nie je činná na trhu so sódou v Spojenom kráľovstve. Ďalej tvrdí, že členovia jej personálu zodpovední za tieto záležitosti v tom čase opustili podnik, a už nie sú k dispozícii, aby jej poskytli nevyhnutnú pomoc. Plynutie času od údajných porušení navyše zvýšil jej finančnú ujmu, napríklad tým, že sa zvýšili náklady na zaistenie výdavkov a/alebo úrokov. V každom prípade, rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 25 vyššie, je v rozpore s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej ochrana podľa článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) nezávisí na dôkaze, že omeškanie spôsobilo skutočnú ujmu záujmom žalobcu. Porušenie základnej povinnosti vyplývajúcej z EDĽP môže podľa žalobkyne viesť iba k zrušeniu napadnutého rozhodnutia, nie však k samotnému zaplateniu náhrady škody a úrokov.

98 Komisia spochybňuje tvrdenia uvedené žalobkyňou.

– Posúdenie Všeobecným súdom

99 Na úvod treba pripomenúť, že povinnosť dodržiavať zásadu primeranej lehoty sa v oblasti hospodárskej súťaže uplatní na správne konania začaté na základe nariadenia č. 17, ktoré môžu viesť k uloženiu sankcií podľa tohto nariadenia a k súdnemu konaniu (rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 179).

100 Po prvé, žalobkyňa tvrdí, že dĺžka trvania správneho konania ako celok, teda od začatia šetrenia až do prijatia napadnutého rozhodnutia, presiahla primeranú lehotu.

101 Toto tvrdenie musí byť zamietnuté.

102 V rámci preskúmania výhrady založenej na porušení zásady primeranej lehoty treba rozlišovať medzi správnym konaním a súdnym konaním. Doba, počas ktorej súd skúmal zákonnosť rozhodnutia 91/300 a platnosť rozsudku ICI II, už citovaného v bode 16 vyššie, nemôže byť zohľadnená pri určení dĺžky konania pred Komisiou (pozri v tomto zmysle rozsudok Sudu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 25 vyššie, bod 123).

103 Po druhé, žalobkyňa kritizuje dĺžku trvania správneho konania od vydania rozsudku Komisia/ICI, už citovaného v bode 19 vyššie, do prijatia napadnutého rozhodnutia.

104 V tomto smere je potrebné pripomenúť, že táto doba začala 6. apríla 2000, teda v deň, kedy bol vydaný rozsudok Komisia/ICI, už citovaný v bode 19 vyššie, a skončila 13. decembra 2000, teda prijatím napadnutého rozhodnutia. Táto fáza správneho konania trvala osem mesiacov a sedem dní.

105 Počas tejto doby vykonala Komisia iba niekoľko formálnych zmien rozhodnutia 91/300, najmä vložila novú časť o „konaní pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom“, týkajúcu sa posúdenia dodržania premlčacej lehoty. Prijatiu napadnutého rozhodnutia okrem toho nepredchádzalo žiadne dodatočné šetrenie, keďže Komisia sa opierala o výsledky kontroly vykonanej pred desiatimi rokmi. Treba však priznať, že aj za týchto podmienok mohli byť na dosiahnutie takéhoto výsledku nevyhnutné určité overenia a súčinnosť v rámci správneho orgánu.

106 Z tohto pohľadu lehotu ôsmich mesiacov a siedmich dní, ktorá uplynula od vydania rozsudku Komisia/Solvay, už citovaného v bode 19 vyššie, do prijatia napadnutého rozhodnutia, nemožno považovať za neprimeranú.

107 Po tretie, žalobkyňa v podstate kritizuje dĺžku správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 91/300 (pozri bod 94 vyššie).

108 Ak sa však zohľadní dĺžka trvania správneho konania od oznámenia o výhradách, ako aj dĺžka trvania konania pred ním (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, C‑105/04 P, Zb. s. I‑8725, bod 51), je potrebné poznamenať, že táto dĺžka trvania nie je nadmerne dlhá, vzhľadom na šetrenia vykonané od apríla 1989, žiadostí o informácie uskutočnené neskôr a začatie konania Komisiou bez návrhu 19. februára 1990. Za týchto okolností nemožno dĺžku trvania správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 91/300, považovať za neprimeranú.

109 Je potrebné dodať, že porušenie zásady primeranej lehoty v žiadnom prípade neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého v správnom konaní v oblasti hospodárskej súťaže, pokiaľ nebolo zároveň porušené právo dotknutých podnikov na obhajobu. Pokiaľ totiž nie je preukázané, že neprimerane dlhá lehota mala nepriaznivý vplyv na schopnosť dotknutých podnikov účinne sa brániť, nedodržanie zásady primeranej lehoty nemá vplyv na platnosť správneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok Sudu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 25 vyššie, bod 122).

110 V tomto smere žalobkyňa tvrdí, že svoje právo na obhajobu nemohla plne vykonávať, keďže 6. októbra 1991 predala svoju divíziu sódy nezávislému kupcovi, a že už nie je činná na trhu so sódou v Spojenom kráľovstve, a nemôže kontaktovať členov svojho personálu v tom čase poverených týmito záležitosťami, aby jej poskytli nevyhnutnú pomoc, keďže títo už podnik opustili.

111 Napriek tomu je však potrebné uviesť, že Komisia od vydania rozsudku Komisia/ICI, už citovaného v bode 19 vyššie, do vydania napadnutého rozhodnutia, nevykonala nijaký vyšetrovací úkon.

112 Z tohto dôvodu v porovnaní s prvým obdobím, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia 91/300, a ktoré, z hľadiska výkonu práva na obhajobu, nespôsobovalo žiadne problémy, nebol Komisiou zohľadnený žiaden nový dôkaz, ktorý by si vyžadoval výkon práva na obhajobu.

113 Za týchto okolností nebolo porušené právo žalobkyne na obhajobu.

114 Po štvrté, je potrebné pripomenúť, pokiaľ ide o súdne konania, že všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, podľa ktorej má každý právo na spravodlivé súdne konanie, ktorá sa inšpiruje článkom 6 ods. 1 EDĽP, a najmä právo, aby bola jeho vec prejednaná v primeranej lehote, možno uplatniť v rámci žaloby proti rozhodnutiu Komisie, ktorým sa podniku ukladajú pokuty za porušenie práva hospodárskej súťaže. Primeranosť lehoty sa posudzuje v závislosti od okolností vlastných každej veci, najmä v závislosti od významu sporu pre dotknutú osobu, zložitosti veci a od správania žalobcu a príslušných orgánov. Zoznam týchto kritérií nie je vyčerpávajúci a posúdenie primeranosti lehoty nevyžaduje systematické preskúmanie okolností prípadu vo vzťahu ku každému z nich, pokiaľ sa dĺžka konania javí odôvodnená aspoň vo vzťahu k jednému z nich. Z tohto dôvodu možno komplexnosť veci prijať ako odôvodnenie na prvý pohľad príliš dlhej lehoty (pozri rozsudok z 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries/Komisia, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Zb. s. I‑729, boby 115 až 116, a v ňom citovanú judikatúru).

115 Navyše Súdny dvor v rozsudku zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, po tom, ako konštatoval, že Súd prvého stupňa nezohľadnil požiadavky súvisiace s dodržaním primeranej lehoty, z dôvodov hospodárnosti konania a s cieľom zaručiť okamžitú a účinnú nápravu takejto procesnej vady, vyhlásil žalobný dôvod vychádzajúci z nadmernej dĺžky trvania konania za opodstatnený na účel zrušenia napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom stanovil výšku pokuty uloženej žalobcovi na 3 milióny ECU. Keďže nič nenaznačovalo, že dĺžka trvania konania mala vplyv na riešene sporu, rozhodol Súdny dvor, že tento žalobný dôvod nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku v celom rozsahu, ale že suma 50 000 ECU predstavuje spravodlivé odškodnenie z dôvodu nadmernej dĺžky konania, a znížil teda výšku pokuty uloženej dotknutému podniku.

116 V dôsledku toho, pokiaľ nič nenaznačuje, že dĺžka trvania konania mala vplyv na vyriešenie sporu, nemalo by prípadné prekročenie primeranej lehoty súdom v prejednávanej veci, aj keby sa preukázalo, nijaký vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia (tento prístup bol potvrdený v bode 140 rozsudku Všeobecného súdu zo 17. decembra 2009, Solvay/Komisia, T‑57/01, Zb. s. II‑4621).

117 Je potrebné dodať, že žalobkyňa sa v rámci svojej žaloby nedomáhala náhrady škody.

118 Z toho vyplýva, že je opodstatnené zamietnuť druhú časť prvého žalobného dôvodu a v dôsledku toho zamietnuť prvý žalobný dôvod v celom rozsahu.

O druhom žalobnom dôvode: porušenie podstatných formálnych náležitostí

119 Druhý žalobný dôvod sa skladá z piatich častí založených: po prvé, na nezákonnej povahe prípravných fáz pred prijatím rozhodnutia 91/300, po druhé, na neprimerane dlhej lehote medzi správnym konaním a prijatím napadnutého rozhodnutia, po tretie, na povinnosti vykonať nové procesné kroky, po štvrté, na porušení práva na prístup k spisu a po piate, na porušení článku 253 ES.

O prvej časti: nezákonná povaha prípravných fáz pred prijatím rozhodnutia 91/300

– Tvrdenia účastníkov konania

120 Žalobkyňa tvrdí, že procesné kroky uskutočnené Komisiou pred prijatím rozhodnutia predstavujú iba prípravnú fázu, a teda samé o sebe nemôžu byť predmetom žaloby o neplatnosť. Z akcesorickej povahy tých procesných krokov, ktoré predchádzajú prijatiu rozhodnutia, vyplýva, že na rozdiel od toho, čo sa uvádza v rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie, zrušenie uvedeného rozhodnutia musí taktiež znamenať zrušenie týchto procesných krokov. Z tohto dôvodu sa v prejednávanom prípade Komisia nemôže odvolávať na procesné kroky predchádzajúce prijatiu rozhodnutia 91/300 ako na procesné kroky, ktoré sú na prijatie napadnutého rozhodnutia nevyhnutné.

121 Navyše, podľa žalobkyne Komisia začala jediné správne konanie týkajúce sa údajného porušenia článkov 81 ES a 82 ES. Obe veci boli samostatné iba vo fáze prijatia rozhodnutí 91/297 a 91/300. Žalobkyňa taktiež pripomína, že v rozsudku ICI I, už citovanom v bode 17 vyššie, Súd prvého stupňa rozhodol, že právo na obhajobu bolo porušené vo fáze správneho konania. Toto zistenie má podľa nej dôsledky na rozhodnutie 91/300, pretože Komisia sa riadila presne tým istým konaním. Súd prvého stupňa teda v rozsudku veci ICI II, už citovanom v bode 16 vyššie, mal rozhodnúť o zrušení rozhodnutia 91/300 z dôvodu porušenia práva na obhajobu.

122 Vo svojej odpovedi žalobkyňa dodáva, že v rozsudku ICI II, už citovanom v bode 16, bol Súd prvého stupňa veľmi kritický, pokiaľ ide o prístup Komisie k analýze relevantného trhu, ktorá spočívala v rozdelení dôkazov na tvrdenia týkajúce sa článku 81 ES a tvrdenia týkajúce sa článku 82 ES, a vo vedení samostatných konaní.

123 Komisia spochybňuje tvrdenia uvedené žalobkyňou.

– Posúdenie Všeobecným súdom

124 Na úvod je potrebné zdôrazniť, že rozhodnutie 91/300 bolo zrušené z dôvodu procesnej vady, konkrétne neoverenia, ktoré sa týkalo výlučne konečného prijatia tohto rozhodnutia Komisiou.

125 Podľa ustálenej judikatúry zrušenie aktu Spoločenstva nemá nevyhnutne vplyv na prípravné akty, keďže konanie smerujúce k nahradeniu zrušeného aktu v zásade môže pokračovať presne od bodu, v ktorom protiprávnosť nastala (rozsudok z 12. novembra 1998, Španielsko/Komisia, C‑415/96, Zb. s. I‑6993, body 31 a 32, a rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 73).

126 Vzhľadom na to, že k procesnej vade došlo v poslednej fáze prijatia rozhodnutia 91/300, nemalo to v prejednávanom prípade žiaden vplyv na platnosť prípravných opatrení tohto rozhodnutia, ktoré boli prijaté ešte pred fázou, kde sa vada zistila (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 75).

127 Navyše, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého v rozsudku ICI I, už citovanom v bode 17 vyššie, Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie 91/297 z dôvodu porušenia práva na obhajobu, je potrebné pripomenúť, že v rozsudku ICI II, už citovanom v bode 16 vyššie, ktorý vyústil do prejednávaného prípadu, Súd prvého stupňa podrobne skúmal žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia práva na obhajobu, a zamietol ho v celom rozsahu (pozri bod 73 vyššie). Súdny dvor v dôsledku toho zamietol odvolanie proti tomuto rozsudku.

128 Navyše, hoci je správny spis spoločný pre veci COMP/33.133, rozhodnutia 91/297 a 91/300 sa týkajú rôznych druhov porušení na dvoch rôznych trhoch. Porušenie práva na obhajobu musí byť skúmané v závislosti od osobitných okolností každého prípadu, pretože podstatne závisí na výhradách vznesených Komisiou s cieľom preukázať porušenie vytýkané dotknutému podniku (rozsudky ICI I, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 70, a ICI II, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 50; pozri tiež rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 127).

129 Z toho vyplýva, že je opodstatnené zamietnuť prvú časť druhého žalobného dôvodu.

O druhej časti: neprimerane dlhá lehota medzi správnym konaním a prijatím napadnutého rozhodnutia

– Tvrdenia účastníkov konania

130 Žalobkyňa tvrdí, že medzi procesnými krokmi, ktoré predchádzali jednak prijatiu rozhodnutí 91/297 a 91/300, ako aj prijatiu napadnutého rozhodnutia, uplynula doba desiatich rokov, čo predstavuje odopretie ochrany práva na obhajobu. Podľa žalobkyne musia mať podniky možnosť vyjadriť svoje stanovisko a účinne obhajovať svoje záujmy. Z toho vyplýva, že rozhodnutia, najmä však tie, ktoré ukladajú pokuty, môžu byť prijaté iba v primeranej lehote a po tom, ako podniky vyjadrili svoje stanovisko, čo sa podľa žalobkyne v prejednávanej veci nestalo.

131 Komisia spochybňuje tvrdenia uvedené žalobkyňou.

– Posúdenie Všeobecným súdom

132 Po prvé, ako vyplýva z kontextu skúmania prvej časti prvého žalobného dôvodu, premlčacia lehota stanovená v nariadení č. 2988/74 bola prerušená počas celej doby trvania konania pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom po podaní odvolania proti rozsudku ICI II, už citovanému v bode 16 vyššie. Z tohto dôvodu Komisii nemožno vyčítať, že pred prijatím napadnutého rozhodnutia čakala na rozhodnutie Súdu prvého stupňa a Súdneho dvora. V tomto smere je skutočnosť, že Komisia neprijala napadnuté rozhodnutie v priebehu konania pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom, odôvodnená rešpektovaním súdneho konania a budúcich rozsudkov.

133 Po druhé, ako vyplýva z kontextu skúmania druhej časti prvého žalobného dôvodu, Komisia neporušila zásadu primeranej lehoty tým, že prijala napadnuté rozhodnutie 13. decembra 2000.

134 Po tretie, ako vyplýva z kontextu skúmania tretej časti druhého žalobného dôvodu (body 151, 153 a 168), Komisia v prejednávanom prípade nebola povinná, po zrušení rozhodnutia 91/300, ku ktorému došlo z dôvodu procesnej vady týkajúcej sa spôsobu konečného prijatia tohto rozhodnutia, vykonať nové procesné kroky.

135 Z tohto dôvodu Komisii nemožno vytýkať, že žalobkyni po zrušení rozhodnutia 91/300 nedala príležitosť opätovne predložiť svoje tvrdenia.

136 Za týchto podmienok je opodstatnené zamietnuť druhú časť druhého žalobného dôvodu.

O tretej časti: povinnosť vykonať nové procesné kroky

– Tvrdenia účastníkov konania

137 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia mala pred prijatím napadnutého rozhodnutia vykonať nové procesné kroky.

138 Po prvé, žalobkyňa tvrdí, že Komisia jej mala zaslať nové oznámenie o výhradách. Podľa žalobkyne tvrdenia obsiahnuté v oznámení o výhradách z roku 1990 vznikli v rámci „obvinenia, podľa ktorého ,oddelenie vnútorných trhov‘ v rámci Spojeného kráľovstva a kontinentálnej západnej Európy, ako aj zásada ,vnútorného trhu‘ vznikli v dôsledku dohody alebo zosúladeného postupu medzi spoločnosťou Solvay a [žalobkyňou]“. Žalobkyňa zdôrazňuje, že rozhodnutie Komisie o tejto kartelovej dohode bolo zrušené Súdom prvého stupňa, a ďalej sa v danej veci už nekonalo. Žalobkyňa sa z tohto dôvodu domnieva, že mala právo obdržať, ešte pred prijatím napadnutého rozhodnutia, oznámenie o výhradách, ktoré už neobsahovalo tvrdenie o zosúladenom postupe. Toto oznámenie o výhradách malo podľa žalobkyne taktiež upraviť výhrady Komisie, vzhľadom na vývoj práva od roku 1990 do roku 2000, predovšetkým pokiaľ ide o vymedzenie relevantného trhu.

139 Po druhé, žalobkyňa tvrdí, že ju Komisia mala opätovne vypočuť a umožniť jej rozvinúť svoje argumenty. Žalobkyňa zastáva názor, že v rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie, sa Súd prvého stupňa nemohol opierať o skutočnosť, že neboli vznesené žiadne ďalšie výhrady. Podniky totiž musia mať možnosť vyjadriť sa ku všetkým výhradám vzneseným proti nim, najmä vo vzťahu k novým otázkam, ktoré môžu byť relevantné na ich obhajobu.

140 Podľa žalobkyne sa právo byť vypočutý týka nielen skutkových okolností, ale aj právnych okolností, ako to Súd prvého stupňa uznal v rozsudku ICI I, už citovanom v bode 17 vyššie, a rozsudku PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie. Navyše, v rozsudkoch z 3. októbra 1991, Taliansko/Komisia, C‑261/89, Zb. s. I‑4437, a zo 4. februára 1992, British Aerospace a Rover/Komisia, C‑294/90, Zb. s. I‑493, Súdny dvor uznal, že právo byť vypočutý sa uplatní ešte pred prijatím druhého rozhodnutia, ktoré je v podstate zhodného s prvým. V prejednávanom prípade má niekoľko faktorov, konkrétne skutočnosť, že žalobkyňa opustila relevantný trh v roku 1991, zrušenie rozhodnutia 91/297 ako aj závery antidumpingových rozhodnutí v deväťdesiatych rokoch, vplyv na spôsob, akým by sa mali výhrady skúmať.

141 Právo byť opätovne vypočutý navyše vyplýva z procesných pravidiel Súdu prvého stupňa. Ak Súdny dvor vráti vec Súdu prvého stupňa, článok 119 ods. 1 rokovacieho poriadku poskytuje účastníkom konania právo predložiť ďalšie pripomienky bez ohľadu na skutočnosť, že písomná časť konania by sa obvykle považovala za ukončenú. Taktiež článok 4 protokolu č. 7 EDĽP stanovuje, že nové rozhodnutie možno po predchádzajúcom konečnom rozhodnutí prijať iba vtedy, ak je vec opätovne otvorená v súlade s právnym poriadkom a trestným konaním dotknutého štátu.

142 Žalobkyňa z toho vyvodzuje, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia keď rozhodol, že právo žalobkyne na obhajobu bolo primerane chránené možnosťou, ktorá jej bola k dispozícii, teda byť vypočutá v priebehu správneho konania.

143 Po tretie, žalobkyňa pripomína významnú úlohu úradníka povereného vypočutím, ktorý dbá na to, aby pred prijatím rozhodnutia mohli dotknutí účastníci konania plne vykonávať svoje práva na obhajobu, a aby nimi predložené skutkové alebo právne okolnosti boli oznámené generálnemu riaditeľovi pre hospodársku súťaž, členom Komisie a poradnému výboru. Žalobkyňa taktiež tvrdí, že vzhľadom na to, že jej právo na obhajobu zahŕňa možnosť byť opätovne vypočutá pred prijatím napadnutého rozhodnutia, mala taktiež právo na zapojenie úradníka povereného vypočutím, k čomu v prejednávanom prípade nedošlo.

144 Po štvrté, žalobkyňa sa domnieva, že pri zohľadnení skutočnosti, že mala právo byť opätovne vypočutá pred prijatím napadnutého rozhodnutia, Komisia mala taktiež opäť konzultovať s poradným výborom. V rozsudku Súdu prvého stupňa PVC II, už citovanom v bode 25 vyššie, Súd prvého stupňa nesprávne rozhodol, že konzultácia s poradným výborom je nevyhnutná iba v situáciách, v ktorých podniky musia byť vypočuté. Z nariadenia č. 17 okrem toho vyplýva, že oddelená konzultácia sa vyžaduje pri každom jednotlivom rozhodnutí, bez ohľadu na to, či podniky boli taktiež vypočuté, a bez ohľadu na podobnosť medzi rozhodnutiami. V dôsledku toho mala podľa žalobkyne Komisia opätovne konzultovať s poradným výborom pred prijatím napadnutého rozhodnutia, napriek tomu, že napadnuté rozhodnutie obsahovalo, v porovnaní s rozhodnutím 91/300, iba nepatrné redakčné zmeny. Zloženie poradného výboru sa navyše nepochybne podstatne zmenilo, a jeho názor vyjadrený v roku 2000 by sa nemusel vo veľkej miere zhodovať s jeho názorom vyjadreným v roku 1990.

145 Po piate, žalobkyňa tvrdí, že pri prijatí napadnutého rozhodnutia malo mať kolégium komisárov možnosť skúmať všetky v tom čase relevantné skutočnosti, okolnosti a právne otázky. O túto možnosť bol však ukrátený, pretože Komisia jednak opätovne nevypočula dotknuté podniky a jednak opätovne nekonzultovala s poradným výborom. Žalobkyňa z tohto teda vyvodzuje, že keby kolégium komisárov poznalo všetky skutočnosti, možno by nedošlo k tomu istému rozhodnutiu.

146 Po šieste, žalobkyňa zdôrazňuje, že hovorkyňa Komisie, ktorej vyhlásenia sú zachytené v tlačovej správe agentúry Reuters z 12. decembra 2000, uviedla, že napadnuté rozhodnutie bude prijaté na stretnutí schôdze kolégia komisárov dňa 13.decembra 2000. Z týchto vyhlásenia vyplýva, že napadnuté rozhodnutie, ktoré bolo prijaté pred uvedeným stretnutím, je v rozpore s interným poriadkom Komisie a zásadou kolegiality.

147 Napokon, žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd nariadil predložiť spis poskytnutý kolégiu komisárov, zápisnicu zo stretnutia a všetky priložené dokumenty.

148 Komisia spochybňuje tvrdenia uvedené žalobkyňou.

– Posúdenie Všeobecným súdom

149 Po prvé, žalobkyňa v podstate tvrdí, že v roku 2000 mala obdržať nové oznámenie o výhradách, keďže tvrdenia obsiahnuté v oznámení o výhradách, ktoré jej bolo zaslané v roku 1990, boli založené na existencii „oddelenia vnútorných trhov“, ktoré bolo výsledkom dohody alebo zosúladeného postupu medzi Solvay a žalobkyňou, za ktoré bola uložená pokuta v rozhodnutí 91/297 a ktoré bolo zrušené rozsudkom ICI I, už citovanom v bode 17 vyššie.

150 Ako vyplýva z bodu 126 vyššie, zrušenie rozhodnutia 91/300 nemalo vplyv na platnosť predchádzajúcich procesných krokov, teda na oznámenie o výhradách.

151 Komisia teda v dôsledku samotného zrušenia rozhodnutia nemala povinnosť zaslať žalobkyni nové oznámenie o výhradách.

152 Navyše v kontexte oznámenia o výhradách, ktoré bolo žalobkyni zaslané v roku 1990, vyjadrila Komisia niekoľko výhrad, výhrady vychádzajúce z údajného porušenia článku 81 ES na jednej strane a výhrady vychádzajúce z údajného porušenia článku 82 ES na strane druhej, ktoré boli autonómne a zakladali sa na rôznych dôkazoch. V dôsledku toho skutočnosť, že Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie 91/297 z dôvodu porušenia práva na prístup k spisu, nemôže spochybňovať výhradu, podľa ktorej žalobkyňa zneužila svoje dominantné postavenie na relevantnom trhu.

153 Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého by ju Komisia mala opätovne vypočuť, je potrebné pripomenúť, že ak Komisia po zrušení rozhodnutia, ktoré ukladá sankcie podnikom, ktoré porušili článok 82 ES z dôvodu procesnej vady týkajúcej sa výlučne podmienok jeho konečného prijatia kolégiom komisárov, prijme nové rozhodnutie v podstate s totožným obsahom, ktoré je založené na rovnakých výhradách, nie je povinná vykonať nové vypočutie dotknutých podnikov (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 25 vyššie, body 246 až 253, potvrdený rozsudkom Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 38 vyššie, body 83 až 111).

154 Pokiaľ ide o právne otázky, ktoré môžu vyvstať v rámci uplatnenia článku 233 ES, akými sú napríklad otázky týkajúce sa plynutia času, možnosti obnovenia stíhania, prístupu k spisu, ktorý je potrebný v prípade obnovy konania, účasti úradníka povereného vypočutím a poradného výboru, ako aj prípadných dôsledkov článku 20 nariadenia č. 17, ani tie nevyžadujú nové vypočutie, pokiaľ nemenia obsah výhrad, takže podliehajú iba prípadnému neskoršiemu súdnemu preskúmaniu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 93).

155 V prejednávanom prípade Komisia prevzala takmer celý obsah rozhodnutia 91/300. Napadnuté rozhodnutie doplnila iba o časť týkajúcu sa konania pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom.

156 Z tohto dôvodu je potrebné konštatovať, že napadnuté rozhodnutie a rozhodnutie 91/300 majú v podstate totožný obsah a sú založené na rovnakých dôvodoch.

157 V dôsledku toho v súlade s judikatúrou uvedenou v bodoch 153 a 154 vyššie nebola Komisia povinná znovu vypočuť žalobkyňu pred prijatím napadnutého rozhodnutia.

158 Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého mala mať prospech zo zapojenia úradníka povereného vypočutím pred prijatím napadnutého rozhodnutia, je potrebné pripomenúť, že Komisia vytvorila funkciu úradníka povereného vypočutím s účinnosťou od 1. septembra 1982, podľa oznámenia nazvaného „Informácia o konaní, ktorým sa vykonávajú pravidlá hospodárskej súťaže Zmluvy EHS a Zmluvy ESUO (články [81 ES] a [82 ES]; články 65 UO a 66 UO“ [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 251, s. 2).

159 V oznámení uvedenom v bode 158 vyššie definovala Komisia úlohu úradníka povereného vypočutím takto:

„Úlohou úradníka povereného vypočutím je zaistiť riadny priebeh vypočutia, a tým prispieť k objektívnosti vypočutia ako aj prijatia akéhokoľvek ďalšieho rozhodnutia. Úradník poverený vypočutím dbá najmä na to, aby všetky relevantné skutkové okolnosti, bez ohľadu na to, či sú pre účastníkov konania priaznivé alebo nepriaznivé, boli riadne zohľadnené pri príprave návrhu rozhodnutia Komisie v oblasti hospodárskej súťaže.

Pri plnení svojich úloh dbá úradník poverený vypočutím na to, aby boli dodržané práva na obhajobu, zohľadniac tak nevyhnutnosť účinného uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže v súlade s platnými nariadeniami a zásadami stanovenými Súdnym dvorom.“ [neoficiálny preklad]

160 Úlohy úradníka povereného vypočutím boli stanovené v rozhodnutí z 24. novembra 1990, pričom znenie jeho článku 2 sa zhodovalo so znením pôvodnej definície, a potom definície v rozhodnutí Komisie 94/810/ESUO, ES z 12. decembra 1994 o pôsobnosti úradníkov poverených vypočutím v konaniach pred Komisiou vo veciach hospodárskej súťaže [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 330, s. 67). Toto rozhodnutie, ktoré bolo v platnosti v čase prijatia napadnutého rozhodnutia, nahradilo a zrušilo obe predchádzajúce rozhodnutia. Jeho článok 2 znel obdobne ako pôvodná definícia.

161 Zo samotnej podstaty úloh, ktoré boli zverené úradníkovi poverenému vypočutím činnému v konaní, ktoré predchádzalo prijatiu napadnutého rozhodnutia, vyplýva, že dotknutá činnosť bola nevyhnutne spojená s vypočutím podnikov s výhľadom na prípadné rozhodnutie.

162 Za týchto okolností je potrebné domnievať sa, že vzhľadom na to, že v prejednávanom prípade nebolo po zrušení rozhodnutia 91/300 nevyhnutné nové vypočutie, za podmienok stanovených rozhodnutím z 24. novembra 1990, ktoré medzitým nadobudlo účinnosť, nebola potrebná ani nová účasť úradníka povereného vypočutím (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 127).

163 Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého bolo potrebné konzultovať s poradným výborom pred prijatím napadnutého rozhodnutia, je potrebné pripomenúť, že článok 10 nariadenia č. 17, v znení účinnom v relevantnom čase, stanovoval toto:

„3. Pred prijatím akéhokoľvek rozhodnutia na základe postupu podľa odseku 1 a akéhokoľvek rozhodnutia týkajúceho sa obnovenia, úpravy alebo zrušenia rozhodnutia podľa článku [81] ods. 3 [ES] je potrebné konzultovať Poradný výbor pre reštriktívne postupy a monopoly.

…

5. Konzultácia sa uskutoční na spoločnom zasadnutí zvolanom Komisiou; také stretnutie sa bude konať najskôr štrnásť dní po odoslaní oznámenia o konaní zasadnutia. K oznámeniu bude v každom preverovanom prípade pripojené zhrnutie prípadu spolu s vyznačením najdôležitejších dokumentov a predbežným návrhom rozhodnutia.“

164 Navyše článok 1 nariadenia Komisie č. 99/63/EHS z 25. júla 1963 o vypočutiach podľa článku 19 ods. 1 a 2 nariadenia č. 17 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 127, s. 2268) znie:

„Pred konzultáciou s Poradným výborom pre reštriktívne postupy a monopoly vykoná Komisia vypočutie podľa článku 19 ods. 1 nariadenia č. 17.“ [neoficiálny preklad]

165 Podľa ustálenej judikatúry z článku 1 nariadenia č. 99/63 vyplýva, že vypočutie dotknutých podnikov a konzultácia s poradným výborom sú nevyhnutné v rovnakých situáciách (rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 1989, Hoechst/Komisia, 46/87 a 227/88, Zb. s. 2859, bod 54, a rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 115).

166 Nariadenie č. 99/63 bolo nahradené nariadením Komisie (ES) č. 2842/98 z 22. decembra 1998 o vypočutí strán v určitých konaniach podľa článkov [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES L 354, s. 18; Mim. vyd. 07/004, s. 204), platným v čase prijatia napadnutého rozhodnutia, ktorého článok 2 ods. 1 znie podobne ako článok 1 nariadenia č. 99/63.

167 V prejednávanom prípade je potrebné konštatovať, že podľa napadnutého rozhodnutia sa s Poradným výborom pre reštriktívne postupy a monopoly konzultovalo pred prijatím rozhodnutia 91/300. Žalobkyňa nespochybňuje ani vykonanie tejto konzultácie, ani jej správnosť.

168 Keďže napadnuté rozhodnutie neobsahuje podstatné zmeny oproti rozhodnutiu 91/300, Komisia nebola povinná opätovne vypočuť žalobkyňu pred prijatím napadnutého rozhodnutia a nebola povinná ani vykonať novú konzultáciu s poradným výborom (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 118).

169 Navyše podľa článku 10 ods. 4 nariadenia č. 17 v znení uplatniteľnom v relevantnom čase:

„Poradný výbor bude zložený z pracovníkov kompetentných v záležitostiach reštriktívnych postupov a monopolov. Každý členský štát menuje svojho zástupcu, ktorý v prípade, že nemôže byť prítomný, môže byť nahradený iným pracovníkom.“

170 Podľa judikatúry zmena zloženia orgánu neovplyvňuje kontinuitu orgánu samotného, ktorého konečné alebo prípravné akty si v zásade zachovávajú všetky účinky (rozsudok Súdneho dvora z 13. novembra 1990, Fedesa a i., C‑331/88, Zb. s. I‑4023, bod 36).

171 Okrem toho neexistuje žiadna všeobecná zásada, ktorá by vyžadovala kontinuitu v zložení správneho orgánu zaoberajúceho sa konaním, ktoré môže viesť k uloženiu pokuty (rozsudok Súdu prvého stupňa PVC II, už citovaný v bode 25 vyššie, body 322 a 323).

172 Po piate, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého malo mať kolégium komisárov pri prijatí napadnutého rozhodnutia príležitosť skúmať všetky v tom čase relevantné skutočnosti, okolnosti a právne otázky, je potrebné pripomenúť, že sa Komisia nedopustila žiadneho nesprávneho právneho posúdenia tým, že – po zrušení rozhodnutia 91/300 – opätovne nevypočula dotknuté podniky pred prijatím napadnutého rozhodnutia.

173 Navyše, ako bolo spomenuté v bodoch 162 a 167 vyššie, nová účasť úradníka povereného vypočutím a nová konzultácia s poradným výborom nebola v prejednávanom prípade nutná.

174 Za týchto okolností, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, spis predložený kolégiu komisárov nemusel okrem iného obsahovať novú správu úradníka povereného vypočutím alebo novú zápisnicu z konzultácie s poradným výborom. V dôsledku toho je tvrdenie žalobkyne týkajúce sa obsahu tohto spisu založené na nesprávnom predpoklade, takže uvedené tvrdenie nemá právny základ (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora PVC II, už citovaný v bode 39 vyššie, body 130 až 133).

175 Po šieste, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého bolo napadnuté rozhodnutie prijaté pred stretnutím kolégia komisárov, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je zásada kolegiality založená na rovnosti členov Komisie pri účasti na prijatí rozhodnutia a okrem iného predpokladá, že rozhodnutia sú prejednávané spoločne a že všetci členovia kolégia sú na politickej úrovni kolektívne zodpovední za všetky prijaté rozhodnutia (rozsudky Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Komisia/Nemecko, C‑191/95, Zb. s. I‑5449, bod 39, a z 13. decembra 2001, Komisia/Francúzsko, C‑1/00, Zb. s. I‑9989, bod 79).

176 Dodržanie zásady kolegiality a osobitne nevyhnutnosť, aby boli rozhodnutia prejednávané spoločne, nevyhnutne zaujíma právne subjekty dotknuté právnymi účinkami, ktoré takéto rozhodnutia vyvolávajú, v tom zmysle, že si musia byť isté, že tieto rozhodnutia boli skutočne prijaté kolégiom a presne zodpovedajú jeho vôli. Tak je to osobitne v prípade aktov výslovne označených za rozhodnutia, ktoré Komisia prijíma voči podnikom alebo združeniam podnikov, pokiaľ ide o dodržanie pravidiel hospodárskej súťaže, a ktorých predmetom je konštatovanie porušení týchto pravidiel a vydanie príkazov a uloženie peňažných sankcií týmto podnikom (rozsudok Komisia/BASF a i., už citovaný v bode 64 vyššie, body 64 a 65).

177 V prejednávanej veci sa žalobkyňa odvoláva na skutočnosť, že podľa tlačovej správy agentúry Reuters z 12. decembra 2000 hovorkyňa Komisie oznámila, že Komisia prijme opäť rovnaké rozhodnutie 13. decembra 2000.

178 Dokonca aj za predpokladu, že hovorkyňa Komisie predniesla slová, na ktoré žalobkyňa odkazuje, však samotná skutočnosť, že tlačová správa súkromnej spoločnosti spomína vyhlásenie, ktoré nemá nijakú oficiálnu povahu, nemôže postačovať na vyvodenie záveru, že Komisia porušila zásadu kolegiality. Kolégium komisárov totiž týmto vyhlásením nebolo nijako viazané, a teda počas svojho zasadnutia 13. decembra 2000 mohlo po spoločnom prejednaní takisto rozhodnúť, že napadnuté