ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
64.

V závislosti od výšky poplatku by uloženie poplatku za používanie zariadení iného podniku mohlo podnietiť nových a existujúcich operátorov k tomu, aby investovali do inštalovania vlastných zariadení a vytvorenia vlastnej siete namiesto toho, aby sa snažili o prístup k cudzej sieti. I keď nechcem naznačovať, že investovanie do novej infraštruktúry by nemohlo posilniť konkurenčné podmienky a oslabiť dominantné postavenie podnikov, ktoré vlastnia značnú časť existujúcej infraštruktúry, existujú ďalšie obavy, že by mohol narásť dodatočný tlak na dostupnosť prístupu k „právam vstupu“ a náklady za poskytovanie služieb by sa mohli zvýšiť. To sa dá len ťažko zosúladiť s potrebou členských štátov podporovať spoločné používanie zariadení a majetku ( 54 ) a vykonávať túto povinnosť spôsobom, ktorý „podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž a poskytuje maximálny prospech pre koncových užívateľov“ ( 55 ).
34.

Nemecká, holandská a rakúska vláda vo svojich pripomienkach jednomyseľne zdôraznili určitú mieru voľnej úvahy, ktorú rámcové rozhodnutie priznáva členským štátom pri jeho vykonávaní. Súdny dvor uznal veľkú mieru voľnej úvahy, ktorá existuje v tomto zmysle. ( 18 ) Tento bod môže byť obzvlášť dôležitý v prípade, ak by riešenie mohlo byť v rozpore s ústavnými predpismi daného členského štátu, zatiaľ čo iná forma riešenia by s nimi v rozpore byť nemusela. ( 19 ) Zároveň však nemožno nebrať do úvahy skutočnosť, že účelom rámcového rozhodnutia bolo uložiť členským štátom povinnosti, pokiaľ ide o ciele, ktoré sa snaží dosiahnuť. Z toho vyplýva, že ide o oblasť, kde má Súdny dvor rozhodovať opatrne. Neznamená to však, že by nemal rozhodovať vôbec.
24.

V prvom rade, dotknutý systém predchádzajúceho povolenia môže predstavovať „skrytý“ úplný zákaz reklamy na zahraničné herne. Bolo by to tak v prípade, ak by sa orgány dotknutého členského štátu systematicky domnievali, že zákonná úroveň ochrany hráčov vo všetkých ostatných členských štátoch je nižšia ako zákonná úroveň ochrany, ktorá existuje v ich vlastnom štáte. ( 16 ) V tejto súvislosti by som chcel znovu pripomenúť svoje pochybnosti, pokiaľ ide o možnosť skutočne vykonať porovnanie úrovní ochrany hráčov existujúcich v rôznych právnych poriadkoch vzhľadom na neexistenciu harmonizácie v oblasti hazardných hier a rozmanitosť právnych úprav v tejto oblasti v členských štátoch.
54.

Momentálne neexistujú žiadne dôkazy o tom, že by zákonný súdny poplatok, či už sám alebo spolu s poplatkom, ktorý si účtujú účtovné agentúry, presahoval administratívne náklady vynaložené na zhotovenie kópie dokumentov alebo údajov obsiahnutých v obchodnom registri v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 68/151. Ak by to tak bolo, systém stanovovania cien uplatňovaný Rakúskom by mohol byť napadnutý v rámci konania na vnútroštátnych súdoch alebo vo všeobecnosti v rámci konania o nesplnenie povinnosti v zmysle článku 258 ZFEÚ.
55.

Naproti tomu ostáva nevyjasnené, či by na toto obmedzenie mohlo existovať odôvodnenie vychádzajúce z nepísaného, naliehavého dôvodu všeobecného záujmu uznaného v judikatúre, ktorý by mohol vyhovieť aj preskúmaniu proporcionality. Ako nediskriminujúce obmedzenie by v zásade bolo prístupné odôvodnenie na základe naliehavých dôvodov všeobecného záujmu. Pokiaľ by bolo DVGW spôsobilé preukázať existenciu nepísaného dôvodu, ktorý by vyhovel preskúmaniu proporcionality, bolo by možné zavedenie 3 000-hodinového testu do jeho technického formulára č. W534 považovať za povolené obmedzenie voľného pohybu tovaru.
30.

Ako bolo uvedené vyššie, toto ustanovenie totiž stanovuje, že členské štáty môžu oslobodiť od DPH niektoré plnenia, medzi ktorými sú zahrnuté aj dodávky tovaru nachádzajúceho sa v režime s podmienečným oslobodením od cla, ktorého colný štatút sa po jeho predaji nezmení. To znamená, že členský štát sa môže rozhodnúť, že na predaj, akým je predaj v prejednávanej veci, uplatní oslobodenie. ( 7 ) Smernica síce umožňuje členským štátom poskytnúť v prípade plnení, akým je plnenie v tejto veci, oslobodenie od DPH, no ak členský štát toto oslobodenie neposkytuje, je zrejmé, že DPH sa musí uplatniť. Nemalo by nijaký zmysel stanoviť možnosť oslobodenia od DPH, ak by nebola stanovená všeobecná povinnosť platiť daň. Inými slovami, šiesta smernica vychádza z predpokladu, že predaj tovaru nachádzajúceho sa v režime s podmienečným oslobodením od cla podlieha za normálnych okolností DPH a že od DPH môže byť oslobodený len v prípade, že sa členské štáty rozhodnú poskytnúť oslobodenie.
67.

V súvislosti s možným porušením článku 4 Charty vnútroštátny súd uvádza, že pokiaľ by v konaní vo veci samej nebola stanovená zodpovednosť Rakúska za vedenie azylového konania v prípade sťažovateľky, došlo by k jej vydaniu do Poľska. To by viedlo k odlúčeniu sťažovateľky od nevesty, ktorá je odkázaná na pomoc, čo by mohlo viesť k zhoršeniu jej zdravotného stavu a jej ohrozeniu. V súvislosti s možným porušením článku 7 Charty vnútroštátny súd ďalej zdôrazňuje, že vydanie sťažovateľky do Poľska by viedlo k odlúčeniu od maloletých vnúčat, ktorým by následne pre nedostatočnú starostlivosť hrozilo odlúčenie od matky. ( 22 )
27.

Súdny dvor však ďalej uviedol, že „inak by to bolo v prípade, ak by vnútroštátny súd konštatoval, že hostiteľský členský štát priznal migrujúcemu marockému pracovníkovi konkrétne práva v súvislosti s výkonom zamestnania, ktoré boli širšie ako tie, ktoré mu priznal tento štát v súvislosti s pobytom“. ( 14 ) O taký prípad by išlo vtedy, keď by dotknutý členský štát priznal dotknutej osobe povolenie na pobyt na kratšie obdobie, ako je doba platnosti jej pracovného povolenia, a ak by následne a pred skončením platnosti pracovného povolenia odmietol predĺžiť platnosť povolenia na pobyt bez toho, aby odôvodnil toto odmietnutie dôvodmi ochrany legitímneho záujmu štátu, ako sú dôvody verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia. ( 15 )
70.

Uznávam, že Súdny dvor pripustil, že účastník konania by mohol „torpédovať“ alebo „zoskratovať“ žalobu protistrany tým, že by využil námietku prekážky začatého konania na základe extenzívneho uplatnenia článku 21 Bruselského dohovoru. ( 41 ) Ak by sa pripustilo, že by negatívna určovacia žaloba v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti mohla byť založená na osobitnej právomoci stanovenej v článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001, to by podľa mňa mohlo ešte viac zväčšiť riziko torpédovacích žalôb, lebo pôvodcovia aktov, ktoré potenciálne zakladajú nárok na náhradu škody, by mali možnosť obrátiť sa na iný súd, ako je súd v mieste bydliska žalovaného. ( 42 )
13.

Dňa 11. júla 2011 bol do kancelárie Súdneho dvora doručený návrh belgického Cour de cassation na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom boli uvedené tieto dve otázky: „1. Bránia články 12, 17, 18 a prípadne článok 39 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva v znení konsolidovanom v Amsterdame 2. októbra 1997 ustanoveniu vnútroštátneho práva, ktoré podobne ako článok 36 ods. 1 bod 2 písm. j) belgického kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 týkajúceho sa právnej úpravy nezamestnanosti stanovuje na priznanie nároku na poberanie čakateľského príspevku mladému človeku, štátnemu príslušníkovi Európskej únie, ktorý nemá štatút pracovníka v zmysle článku 39 Zmluvy, absolvoval stredoškolské štúdium v Európskej únii, ale nie vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým belgickým spoločenstvom, a je buď držiteľom dokladu vydaného jedným z týchto spoločenstiev potvrdzujúceho rovnocennosť tohto štúdia s certifikátom o štúdiu vydaným skúšobnou komisiou jedného z týchto spoločenstiev príslušnou pre štúdium v týchto belgických vzdelávacích zariadeniach, alebo dokladu o spôsobilosti začať vyššie vzdelávanie, podmienku, aby tento mladý človek predtým absolvoval šesťročné štúdium vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým belgickým spoločenstvom, ak je táto podmienka výlučná a absolútna? 2. Predstavujú v prípade kladnej odpovede okolnosti, že mladý človek uvedený v prvej otázke, ktorý neabsolvoval šesťročné štúdium v belgickom vzdelávacom zariadení, býva v Belgicku so svojím belgickým manželským partnerom a je zaregistrovaný na belgickom úrade práce ako uchádzač o zamestnanie, skutočnosti, ktoré treba zohľadniť pri posudzovaní väzby tohto mladého človeka s belgickým trhom práce z hľadiska článkov 12, 17, 18 a prípadne článku 39 Zmluvy? Do akej miery treba zohľadniť dĺžku trvania tohto pobytu, manželstva a registrácie v zozname uchádzačov o zamestnanie?“
40.

Okrem toho „nie je možné obmedziť význam pojmov extrakcie a reutilizácie na také prípady extrakcie a reutilizácie, ktoré sa vykonávajú priamo z pôvodnej databázy…, keďže takýto výklad by neposkytoval zostavovateľovi databázy ochranu proti nedovolenému rozmnožovaniu jeho databázy prostredníctvom jej rozmnoženiny“ (rozsudok The British Horseracing Board Ltd a i., už citovaný, bod 52). V dôsledku toho „pojmy extrakcie a reutilizácie nepredpokladajú priamy prístup do dotknutej databázy“ (rozsudok The British Horseracing Board Ltd a i., už citovaný, bod 53).
40.

Do prvej kategórie patria akty, ktorými predmetná inštitúcia s konečnou platnosťou vyjadruje svoje stanovisko pri skončení konania. Tieto akty sú napadnuteľnými aktmi, pokiaľ vyvolávajú záväzné právne účinky a nenasleduje po nich nijaký akt, proti ktorému by bola prípustná žaloba pre neplatnosť. Je to prípad rozhodnutia, ktorým ÚHVT rozhodne o dôvodnosti námietky určitého podniku a v dôsledku toho odmietne zápis ochrannej známky Spoločenstva.
32.

Priama a bezprostredná súvislosť, ktorú vyžaduje Súdny dvor, podľa ustálenej judikatúry navyše predpokladá, aby výdavky vynaložené na nadobudnutie plnení na vstupe patrili do nákladových položiek zdaniteľného plnenia na výstupe, to znamená, že sa musia odraziť v jeho cene. ( 15 ) Súdny dvor v tejto súvislosti objasnil, že sú do toho zahrnuté aj vstupné plnenia, ktoré patria ku všeobecným nákladom zdaniteľnej osoby. Pri takýchto vstupných plneniach neexistuje požadovaná súvislosť s určitými plneniami na výstupe, ale s celkovou hospodárskou činnosťou zdaniteľnej osoby, to znamená so všetkými jej plneniami na výstupe. ( 16 )
57.

Takémuto môjmu výkladu by bolo možné oponovať skutočnosťou, že postavenie cestujúceho, ktorému letecký dopravca odmietol nástup do lietadla v dôsledku mimoriadnych okolností, ako je to v prejednávanej veci, by bolo výhodnejšie ako postavenie cestujúceho, ktorého let bol v dôsledku týchto okolností zrušený alebo mal meškanie, keďže prvému cestujúcemu by bola poskytnutá náhrada, ale druhému nie. Podľa fínskej vlády by toto mohlo byť v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania.
20.

Vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že v inej veci, ktorá sa týkala zamestnancov pracujúcich pre spoločnosť Format, Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) rozhodol, že pojem „osoba, ktorá je obvykle zamestnaná na území dvoch alebo viacerých členských štátov“, ako to stanovuje článok 14 ods. 2 písm. b) bod ii) nariadenia č. 1408/71, nie je celkom zrejmý. Tento pojem by mohol označovať buď (i) zamestnanca, ktorý v rámci jedného pracovného pomeru v tom istom čase (súčasne) vykonáva pracovné povinnosti vo viacerých členských štátoch alebo (ii) osobu, ktorá pracuje na základe pracovnej zmluvy uzatvorenej s jedným zamestnávateľom v po sebe nasledujúcich časových obdobiach vo viacerých členských štátoch. No vzhľadom na ciele nariadenia, konkrétne potrebu odstrániť administratívne alebo technické ťažkosti, ktoré by vznikli z uplatnenia zásady lex loci laboris pri zamestnaní na dobu určitú, a pôsobiť proti obmedzovaniu voľného pohybu pracovníkov, by bolo podľa tohto súdu rozumné považovať osobu za „obvykle zamestnanú“ na území viacerých členských štátov na účely článku 14 ods. 2 písm. b) bodu ii) nariadenia, ak v kontexte jedného pracovného pomeru je táto osoba povinná (obvykle) trvalo vykonávať prácu v niekoľkých členských štátov iných, ako je ten, v ktorom býva.
27.

Vzhľadom na tieto skutočnosti sa zdá užitočné pripomenúť vnútroštátnemu súdu – ktorý tiež položil Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky vznesené v rámci už citovanej veci Aladzhov – rozdiel medzi právom EDĽP a právom Únie. V tejto súvislosti som už zdôraznil, že ak Európsky súd pre ľudské práva konštatoval, že ide o legitímny cieľ, ktorý môže odôvodňovať obmedzenie slobody pohybu, je to aj preto, lebo ustanovenia EDĽP a jeho protokolov pripúšťajú možnosť odvolávať sa na verejný poriadok na ekonomické účely, a teda nestanovujú podobné obmedzenie, aké je uvedené v článku 27 ods. 1 in fine smernice 2004/38. Právny poriadok Únie teda toleruje zásahy do práva voľného pohybu občanov Únie v omnoho obmedzenejšom počte prípadov a poskytuje vyššiu mieru ochrany, než je miera poskytovaná systémom EDĽP. ( 15 ) Právo Únie však nestanovuje len prednosť záujmov dlžníkov pred záujmami veriteľov a ani zďaleka neignoruje postavenie veriteľov. Aj keď – ako sa domnievam – článok 27 ods. 1 smernice 2004/38 bráni uloženiu opatrenia spočívajúceho v zákaze opustiť štátne územie iba z dôvodu existencie dlhu voči súkromným osobám, vyplýva z toho tiež záver, že nástroje na ochranu záujmov veriteľov musia mať v zásade iné formy ako formu obmedzenia voľného pohybu dlžníka. V práve Únie totiž existuje súbor právnych nástrojov, ktoré zaručujú práva veriteľov bez toho, aby sa nevyhnutne vyžadoval zásah do slobody pohybu dlžníka. ( 16 ) Nestotožňujem sa teda s obavou vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o existenciu rozdielnej úrovne ochrany medzi systémom EDĽP a právnym poriadkom Únie.
41.

Nie je v tom žiadny rozpor s úvahami, pokiaľ ide o špeciálnosť slobody poskytovania služieb. Táto špeciálnosť môže byť účinná iba v prípade, že platí sloboda poskytovania služieb. Ak neplatí, nemôže ani prekážať uplatneniu iných ustanovení. To by totiž malo za následok, že občanom Únie by sa v odvetví dopravy odopierala ochrana občianstva Únie, aj keď Zmluva neobsahuje žiadne ustanovenie zakotvujúce výnimku z tejto ochrany, a v zásade špeciálnejšia ochrana slobody poskytovania služieb by sa vôbec neuplatnila.
34.

Vzhľadom na účel i jasné znenie článku 13 ods. 2 písm. b) a článku 14c písm. b) nariadenia č. 1408/71, ktoré sú súčasťou kogentných pravidiel pre určovanie uplatniteľných právnych predpisov stanovených v hlave II uvedeného nariadenia sa z tohto dôvodu domnievam, že tieto ustanovenia by sa mali vykladať v tom zmysle, že bránia členskému štátu zaobchádzať so situáciou, keď sa vykonáva„riadenie spoločnosti, ktorá podlieha daňovej povinnosti v tomto štáte, zo zahraničia“, rovnakým spôsobom ako so situáciou, keď sa činnosť vykonáva na jeho území, ak takéto zaobchádzanie nezodpovedá objektívnej situácii, v ktorej sa ocitol predmetný pracovník, a ak sa táto činnosť účinne vykonáva na území iného členského štátu.
33.

Článok 4 bod 6 rámcového rozhodnutia 2002/584 v spojení s bývalým článkom 34 EÚ teda vyžaduje, aby členské štáty zaviedli do svojho právneho poriadku dôvod nevykonania stanovený týmto bodom, a to vo všetkých prípadoch, ktorých sa týka. Nemyslím si, že je potrebné priznať podstatný význam použitiu spojky „alebo“ v znení tohto bodu. Je pravda, že ako niektorí z účastníkov konania uviedli na pojednávaní, vo väčšine jazykových verzií sa používa uvedená spojka, ( 11 ) zatiaľ čo napríklad v nemeckej verzii sa na vymedzenie kategórií osôb, v prípade ktorých možno uplatniť dôvod nevykonania stanovený v článku 4 bode 6 uvedeného rámcového rozhodnutia, používa výraz „und“ (a). Takéto tvrdenie má podľa môjho názoru len malý, ak nie nijaký význam, keďže by nemalo zmysel formulovať článok 4 bod 6 v jeho francúzskej verzii s použitím spojky „a“. Viedlo by to k riziku vytvorenia absurdnej argumentácie, podľa ktorej by sa uvedený dôvod mohol uplatniť iba v prípade osoby, ktorá je štátnym občanom vykonávajúceho štátu, zdržiava sa tam a má tam trvalý pobyt.
47.

Rád by som doplnil, že potrebný účinok uvedeného nariadenia nie je takýmto výkladom jeho ustanovení vôbec narušený, lebo jeho cieľom nie je upraviť všetky situácie, v ktorých sa dôkaz nachádza v inom členskom štáte, ale len situáciu, keď súd, ktorý chce tento dôkaz získať, skonštatuje, že potrebuje pomoc orgánov iného členského štátu. V takomto prípade si musí vybrať medzi nepriamym vykonaním dôkazu, ktorého nevýhoda je v tom, že sa treba spoľahnúť na jeho správne vykonanie dožiadaným súdom a že vedie k tomu, že svedka nevypočuje samotný sudca rozhodujúci vo veci, ( 33 ) a medzi priamym vykonaním dôkazu, ktoré si vyžaduje povolenie členského štátu, v ktorom sa príslušné dôkazy nachádzajú, ( 34 ) a sudcu zbavuje možnosti požiť donucovacie prostriedky ( 35 ). Výlučné uplatňovanie nariadenia č. 1206/2001 by tak niekedy prinajmenšom potenciálne viedlo k zníženej kvalite výsluchov svedkov, ktorí sa zdržujú mimo územia dotknutého štátu, v porovnaní so situáciou, v ktorej by nariadenie neexistovalo. To nemožno považovať za uspokojivé z hľadiska cieľa uvedeného nariadenia spočívajúceho v uľahčení vykonávania dôkazov.
46.

Bezpochyby je toto dôvod, pre ktorý si normotvorca Únie dal záležať na tom, aby zdôraznil v znení článku 9 ods. 1 smernice, že čin prenasledovania zakladá materiálny akt, ktorého povaha predstavuje najobjektívnejšie kritérium na účely posúdenia existencie prenasledovania, a to nad rámec dotknutej slobody, pokiaľ bude čin motivovaný jedným z impulzov uvedených v článku 10 smernice. Ak by sa napríklad rozhodlo, že „podstatu“ predstavuje to, čo som nazval slobodou vedomia, závažný akt zasahujúci túto slobodu by bol prenasledovaním, avšak prenasledovaním by nebol, ak by sankcionoval iba vonkajší prejav tejto slobody. To by podľa môjho názoru nemalo žiaden zmysel.
37.

Poukázaním na to, že vo veci Hotel Alpenhof bola zmluva uzatvorená na diaľku, sa Súdny dvor v skutočnosti zameral iba na jednu okolnosť, ale nie na splnenie naliehavej požiadavky stanovenej v nariadení č. 44/2001. To potvrdzuje aj komplexný výklad rozsudku, keďže pri skúmaní okolností vo veci Pammer spolu s vecou Hotel Alpenhof sa neodkazuje na typ zmluvy (uzatvorenej na diaľku alebo na mieste), ktorú uzatvorili strany v tejto veci. Navyše aj v návrhoch, ktoré vo veci Pammer a Hotel Alpenhof predniesla generálna advokátka Trstenjak, sa otvorene vylučuje, aby sa článok 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001 vzťahoval výlučne na spotrebiteľské zmluvy uzatvorené na diaľku. ( 26 )
43.

Parlament v rámci svojej dupliky v podstate opakuje tie isté tvrdenia, ktoré uvádza vo svojom vyjadrení k žalobe, konkrétne že právomoc členských štátov určiť sídlo inštitúcií nesiaha až k stanoveniu dĺžky mesačných zasadnutí, čo spadá výlučne do vnútornej organizácie Parlamentu. Parlament, ktorý sa odvoláva na samostatnosť, ktorá mu musí byť nevyhnutne priznaná na účely efektívnejšej a menej nákladnej organizácie svojej práce, tvrdí, že nechce spochybniť určenie svojho sídla v Štrasburgu. Parlament poznamenáva, že dĺžka dodatočných plenárnych zasadnutí, ktoré sa majú konať v Bruseli, bola takisto obmedzená. Parlament pripomína, že keď išlo o zmenu praxe týkajúcej sa dĺžky plenárnych zasadnutí v roku 2000, v rámci ktorej došlo k zrušeniu piatkových rokovaní, Francúzska republika žalobu nepodala. Napadnuté uznesenia pritom pomerne predstavujú zníženie maximálne o jednu dvanástinu, zatiaľ čo zmena praxe zavedená v roku 2000, ktorá bola účinná od roku 2001, predstavovala zníženie o jednu pätinu. Parlament tvrdí, že z nespochybnenia zrušenia piatkových rokovaní Francúzskou republikou možno tiež vyvodiť implicitné, ale nevyhnutné uznanie právomoci Parlamentu stanoviť dĺžku svojho zasadnutia. Parlament dodáva, že cieľom reorganizácie jeho práce je zvýšiť efektívnosť, a poznamenáva, že v súčasnosti sú činnosti výborov dôležitejšie ako práca v pléne. V každom prípade potrebný účinok práva Parlamentu na nezávislú organizáciu musí byť údajne zachovaný, a to tým viac, že táto inštitúcia je ako jediná priamo volená občanmi. Parlament napokon v reakcii na tvrdenia Luxemburského veľkovojvodstva spochybňuje myšlienku, že zasadnutie by stratilo riadny plenárny charakter, ak by trvalo len dva dni. Nemožno dospieť k takému výkladu rozhodnutia z Edinburghu, a teda ani k takému výkladu protokolov, ktorý by Parlamentu ukladal povinnosť konať plenárne zasadnutia od pondelka rána do piatku večera bez akéhokoľvek ohľadu na jeho skutočné potreby.
52.

Skutkové okolnosti vo veci C-357/11 to preukazujú obzvlášť dobre. Z prvkov v spise totiž vyplýva, že žiadateľ sa nikdy nestretol so svojím dieťaťom. Inými slovami, od návratu žiadateľa do štátu pôvodu pani L., matka dieťaťa, ktoré je občanom Únie, nikdy nevycestovala do Alžírska, aby sa opäť stretla so svojím manželom a ukázala mu jeho dieťa. Takisto, a hoci sa nezdá, že by bol pri vyhostení žiadateľa do štátu pôvodu vydaný zákaz vstupu na územie, žiadateľ nepovažoval za potrebné navštíviť členov rodiny, ktorí zostali vo Fínsku. Ak sa zohľadní skutočnosť, že pani L. býva legálne vo Fínsku už deväť rokov, čo je obdobie, počas ktorého porodila prvé dieťa, ktoré je fínskym štátnym príslušníkom, že tam má povolenie na trvalý pobyt a príjmy a že žila so svojím partnerom iba počas relatívne krátkeho obdobia siedmich mesiacov, nie je zjavné, že by sa rozhodla pridať sa k svojmu manželovi v jeho štáte pôvodu, čo by nútilo dieťa, ktoré je občanom Únie, opustiť územie Únie. Skutočnosť, že toto dieťa môže byť zbavené podstaty práv, ktoré mu vyplývajú z jeho postavenia ako občana Únie, závisí teda predovšetkým od náhod alebo od túžob partnerského života jeho matky, a nie od obmedzenia vzniknutého uplatňovaním vnútroštátnej právnej úpravy.
19.

Bundesverwaltungsgericht má pochybnosti o uplatniteľnosti smernice 2000/78 na prípady posudzované v konaniach vo veci samej. Ak by táto smernica bola uplatniteľná, s registrovanými partnermi by sa muselo zaobchádzať rovnako ako s manželskými partnermi, takže jednotlivci, ktorých sa tieto konania týkajú, by mali nárok na sporný štátny príspevok.
1.

Článok 1, článok 2 ods. 2 písm. b) bod i) a článok 6 ods. 1 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, by sa mali vykladať v tom zmysle, že zakazujú vnútroštátne opatrenia, akými sú opatrenia uvedené v § 6 bode 1.1 až § 6 bode 1.5 sociálneho plánu dohodnutého medzi Baxter a zamestnaneckou radou, ktoré vedú k nepriamej diskriminácii na základe zdravotného postihnutia, pretože zdanlivo neutrálne ustanovenie vedie k znevýhodneniu (nižšiemu odstupnému) zdravotne postihnutých pracovníkov, ktorí môžu odísť do dôchodku po dosiahnutí veku 60 rokov, v porovnaní so zamestnancami, ktorí nie sú zdravotne postihnutí a nemôžu odísť do dôchodku, pokiaľ nedosiahnu vek 65 rokov.
27.

Predovšetkým v konaní, ktoré má charakter správneho konania, svedčí navyše zásada hospodárnosti konania v prospech toho, aby sa právne akty Únie v prípade pochybností rušili iba čiastočne, pretože týmto spôsobom sa môže zabrániť prípadnému zopakovaniu správneho konania a možnému novému súdnemu konaniu, resp. môžu byť obmedzené, prinajmenšom čo sa týka ich predmetu. Osobitne v prípadoch právnej úpravy kartelov by zopakovanie správneho konania navyše mohlo byť v závislosti od skutkového stavu v rozpore so zásadou ne bis in idem. ( 17 ) Zrušenie rozhodnutí Komisie len v čiastočnom rozsahu je navyše viac v súlade so základnou požiadavkou účinného zabezpečenia dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže Únie ( 18 ) ako ich kompletné zrušenie.
58.

Skutočnosť, že ASPEM by mohla poskytovať svoje služby súkromným hospodárskym subjektom, by podľa judikatúry určite neodôvodňovala záver, že táto spoločnosť je „trhovo orientovaná“. Ako sa uvádza v rozsudku Sea, druhá podmienka Teckal (spoločnosť, ktorej bola zadaná zákazka, musí vykonávať podstatnú časť svojej činnosti so subjektami, ktoré ju kontrolujú) by bola bezpredmetná, ak by sa prvá podmienka vykladala tak, že zakazuje akúkoľvek doplnkovú činnosť, vrátane činnosti so súkromným sektorom. ( 31 )