ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) nemusí zobrať do úvahy skutočnosti alebo dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas. Zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že v zásade, a pokiaľ nie je uvedené inak, predloženie skutočností a dôkazov účastníkmi konania zostáva spravidla možným aj po uplynutí lehôt, ktorým je takéto predloženie podľa ustanovení nariadenia č. 40/94 podriadené, a že nič nezakazuje Úradu zohľadniť skutočnosti a dôkazy označené alebo predložené takto oneskorene. Spresňujúc, že Úrad sa „môže“ v podobných prípadoch rozhodnúť, že nezoberie takéto dôkazy do úvahy, uvedené ustanovenie v skutočnosti priznáva Úradu pri rozhodovaní o tom, či je, alebo nie je potrebné zobrať tieto dôkazy do úvahy, širokú mieru voľnej úvahy, pričom svoje rozhodnutie v súvislosti s touto otázkou musí odôvodniť.

Hoci totiž prvý pododsek pravidla 50 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94, zavádza zásadu, podľa ktorej ustanovenia týkajúce sa konania pred orgánom, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie, sa uplatňujú na odvolacie konania mutatis mutandis, tretí pododsek tohto istého ustanovenia je osobitným pravidlom, ktoré predstavuje výnimku z tejto zásady. Toto osobitné pravidlo je vlastné odvolaciemu konaniu proti rozhodnutiu námietkového oddelenia a pred odvolacím senátom spresňuje režim skutočností a dôkazov predložených po uplynutí lehôt stanovených alebo spresnených na prvom stupni. Pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek nariadenia č. 2868/95 sa má teda v tomto konkrétnom štádiu odvolacieho konania proti rozhodnutiu námietkového oddelenia uplatňovať namiesto ustanovení týkajúcich sa konania pred uvedeným oddelením, medzi ktorými sa nachádza pravidlo 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95.

V zmysle pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2868/95 však, ak je odvolanie zamerané proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, odvolací senát obmedzí preskúmanie odvolania na skutočnosti a dôkazy predložené v lehote, ktorú stanovilo námietkové oddelenie, ak odvolací senát nedospeje k záveru, že by sa mali vziať do úvahy nové alebo ďalšie skutočnosti a dôkazy podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94. Nariadenie č. 2868/95 teda výslovne stanovuje, že odvolací senát má počas preskúmania odvolania zameraného proti rozhodnutiu námietkového oddelenia voľnú úvahu vyplývajúcu z pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2868/95 a článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, aby rozhodol, či je, alebo nie je potrebné zohľadniť nové alebo ďalšie skutočnosti a dôkazy, ktoré neboli predložené v lehote, ktorú stanovilo námietkové oddelenie.

(pozri body 21 – 23, 28, 29, 31, 32)
Zásada verného a pravdivého obrazu upravená v článku 2 ods. 3 až 5 štvrtej smernice 78/660 o ročnej účtovnej závierke niektorých typov spoločností neumožňuje uplatniť výnimku z oceňovania aktív na základe ich obstarávacej ceny alebo výrobných nákladov stanoveného v článku 32 tejto smernice v prospech oceňovania na základe ich skutočnej hodnoty, pokiaľ sú obstarávacia cena alebo výrobné náklady týchto aktív zjavne nižšie než ich skutočná hodnota.

Na základe článku 32 uvedenej smernice verný a pravdivý obraz, ktorý musí poskytnúť ročná účtovná závierka spoločnosti, sa nezakladá na ocenení aktív na základe ich skutočnej hodnoty, ale na základe ich obstarávacej ceny.

Hoci je pravda, že na základe článku 2 ods. 5 tejto smernice možno predpokladať, že vo výnimočných prípadoch je namieste uplatniť výnimku z tohto článku 32, pokiaľ by použitie tejto metódy viedlo k poskytnutiu skresleného obrazu o aktívach a pasívach, finančnej situácii a zisku a strate spoločnosti, podhodnotenie aktív v účtovníctve spoločnosti nemôže samo osobe predstavovať takýto výnimočný prípad. Možnosť, že určité aktíva budú v účtovníctve spoločností podhodnotené za predpokladu, že ich obstarávacia cena je nižšia než ich skutočná hodnota, je totiž len nevyhnutným dôsledkom výberu uskutočneného normotvorcom Únie v článku 32 štvrtej smernice v prospech metódy oceňovania, ktorá sa nezakladá na skutočnej hodnote aktív, ale na ich obstarávacej cene.

Navyše takéto podhodnotenie určitých aktív v účtovníctve spoločnosti je v súlade so zásadou obozretnosti upravenou v článku 31 ods. 1 písm. c) tejto smernice. Osobitne ohodnotenie takýchto aktív na základe ich skutočnej hodnoty by v účtovníctve spoločnosti viedlo k zobrazeniu výnosu, a to v rozpore s článkom 31 ods. 1 písm. c) bodom aa) tejto smernice, podľa ktorého sa smú vykazovať len tie zisky, ktoré boli vytvorené ku dňu závierky.

(pozri body 35, 37 – 40, 42 a výrok)
Článok 56 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá na účely určenia zdaniteľného zisku nedovoľuje odpočítať ako náklad úroky čiastočne súvisiace so zadlženosťou považovanou za nadmernú zaplatené spoločnosťou rezidentom požičiavajúcej spoločnosti so sídlom v tretej krajine, s ktorou udržuje osobitné vzťahy, ale umožňuje odpočítanie takýchto úrokov zaplatených požičiavajúcej spoločnosti rezidentovi, s ktorou spoločnosť, ktorá si požičiava, udržiava takéto vzťahy, keď v prípade neexistencie účasti požičiavajúcej spoločnosti so sídlom v tretej krajine na základnom imaní spoločnosti, ktorá si požičiava a je rezidentom, táto právna úprava napriek tomu predpokladá, že celá zadlženosť spoločnosti, ktorá si požičiava a je rezidentom, je súčasťou konštrukcie vytvorenej s cieľom vyhnúť sa zvyčajne splatnej dani, alebo keď uvedená právna úprava nedovoľuje vopred a s dostatočnou presnosťou stanoviť jej pôsobnosť.

Takáto právna úprava síce môže byť opodstatnená, keď sa osobitne zameriava na čisto umelé konštrukcie, zbavené hospodárskej reality, s jediným cieľom vyhnúť sa zvyčajne splatnej dani zo zisku dosiahnutého na základe činností vykonaných na vnútroštátnom území.

Pokiaľ však uvedená právna úprava nedovoľuje vopred a s dostatočnou presnosťou stanoviť jej pôsobnosť, nesplňuje požiadavky právnej istoty, ktoré vyžadujú, aby boli právne pravidlá jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky, najmä keď môžu mať nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov a podniky.

Za týchto okolností táto právna úprava ide nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

(pozri body 34, 40, 44, 45 a výrok)
Článok 40 ods. 5 prvý pododsek nariadenia č. 1782/2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, zmeneného a doplneného nariadením č. 1009/2008, sa má vykladať v tom zmysle, že každý poľnohospodár môže na základe samotnej skutočnosti, že sa na neho v priebehu referenčného obdobia vzťahovali agroenvironmentálne záväzky podľa nariadenia č. 2078/92 o poľnohospodárskych výrobných metódach zlučiteľných s požiadavkami ochrany životného prostredia a so zachovaním krajiny a nariadenia č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, zmeneného a doplneného nariadením č. 2223/2004, požiadať, aby sa jeho referenčná čiastka vypočítala na základe kalendárneho roka alebo kalendárnych rokov referenčného obdobia, ktoré týmito záväzkami neboli ovplyvnené. Cieľom normotvorcu totiž bolo zabezpečiť, aby sa poľnohospodári, ktorí počas referenčného obdobia podliehali týmto agroenvironmentálnym opatreniam, nachádzali v rovnakej situácii, v akej by boli, keby sa nezúčastnili na týchto opatreniach.

Článok 40 ods. 5 druhý pododsek nariadenia č. 1782/2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, zmeneného a doplneného nariadením č. 1009/2008, sa má vykladať v tom zmysle, že každý poľnohospodár môže na základe samotnej skutočnosti, že sa na neho v rokoch 1997 až 2002 vzťahovali agroenvironmentálne záväzky podľa nariadenia č. 2078/92 o poľnohospodárskych výrobných metódach zlučiteľných s požiadavkami ochrany životného prostredia a so zachovaním krajiny a nariadenia č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, zmeneného a doplneného nariadením č. 2223/2004, požiadať, aby sa jeho referenčná čiastka vypočítala na základe objektívnych kritérií tak, aby sa zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie so všetkými poľnohospodármi a zabránilo sa deformácii trhu a hospodárskej súťaže, čo musí overiť vnútroštátny súd. Okrem toho v súlade so zásadou lojálnej spolupráce je úlohou vnútroštátnych súdov v rámci svojej právomoci uplatniť článok 40 ods. 5 prvý a druhý pododsek nariadenia č. 1782/2003 a zabezpečiť plný účinok týchto ustanovení a zároveň v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatniť akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, aj keby bolo prijaté neskôr.

(pozri body 36, 37, bod 2 výroku)
Smernica 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá v prípade, keď spotrebiteľ, ktorý má právo na primerané zníženie ceny tovaru uvedenej v kúpnej zmluve, ale na súde žiada výlučne odstúpenie od tejto zmluvy, hoci toto odstúpenie nemožno dosiahnuť z dôvodu málo významného nesúladu tohto tovaru so zmluvou, neumožňuje vnútroštátnemu súdu, aby ex offo priznal takéto zníženie, a to ani vtedy, keď uvedený spotrebiteľ nie je oprávnený ani spresniť svoj pôvodný návrh, ani podať na tento účel novú žalobu.

Takýto systém totiž od spotrebiteľa vyžaduje, aby predvídal výsledok preskúmania týkajúceho sa právnej kvalifikácie nesúladu tovaru so zmluvou, ktoré musí v konečnom dôsledku vykonať príslušný súd, čo spôsobuje, že ochrana priznaná spotrebiteľovi článkom 3 ods. 5 smernice 1999/44 je len čisto náhodná, a teda neprimeraná. To platí tým skôr, keď je takéto preskúmanie osobitne zložité z dôvodu, že uvedená kvalifikácia rozhodujúcim spôsobom závisí od dokazovania vykonaného súdom, ktorý vec prejednáva. Za týchto okolností sa táto právna úprava nezdá v súlade so zásadou efektivity, keďže v súdnych konaniach začatých spotrebiteľmi v prípade nesúladu dodaného tovaru s kúpnou zmluvou nadmerne sťažuje, resp. znemožňuje uplatnenie ochrany, ktorú spotrebiteľom priznáva smernica 1999/44. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, ktoré vnútroštátne predpisy sa uplatňujú na spor, o ktorom rozhoduje, a urobiť všetko, čo je v jeho právomoci s cieľom zaručiť úplnú účinnosť článku 3 ods. 5 smernice 1999/44 a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s cieľom sledovaným smernicou.

(pozri body 39, 40 – 43 a výrok)
Povinnosť odôvodnenia rozsudkov, ktorá prináleží Všeobecnému súdu podľa článku 36 a článku 53 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, neukladá Všeobecnému súdu povinnosť vypracovať také odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom a jednotlivo rozoberalo všetky tvrdenia účastníkov sporu. Odôvodnenie teda môže byť implicitné, ak umožní zúčastneným osobám oboznámiť sa s dôvodmi, z ktorých Všeobecný súd vychádzal, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok podkladov potrebných na uskutočnenie preskúmania v rámci odvolania.

Skúmanie dôvodov zamietnutia sa musí týkať každého z výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky Spoločenstva. Ak sa rovnaký dôvod zamietnutia namieta voči kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, odôvodnenie môže byť napriek tomu celkové vo vzťahu k všetkým dotknutým výrobkom alebo službám. Takáto možnosť sa však vzťahuje len na výrobky a služby, ktoré vykazujú dostatočne priamu a konkrétnu vzájomnú spojitosť do takej miery, že tvoria kategóriu alebo skupinu výrobkov alebo služieb s dostatočnou rovnorodosťou. Samotná skutočnosť, že dotknuté výrobky alebo služby patria do tej istej triedy v zmysle Niceskej dohody, nestačí na vyvodenie záveru o takejto rovnorodosti, keďže tieto triedy často obsahujú množstvo výrobkov alebo služieb, medzi ktorými nemusí existovať takáto dostatočne priama a konkrétna spojitosť. Ak samotný Všeobecný súd rozlišoval medzi výrobkami patriacimi do tej istej triedy podľa Niceskej dohody v závislosti od podmienok ich uvádzania na trh, prináleží mu odôvodniť svoje rozhodnutie vo vzťahu ku každej zo skupín výrobkov, ktoré vytvoril v rámci tejto triedy.

(pozri body 25 – 28)
V tejto súvislosti vzhľadom na to, že výška nezdaniteľnej sumy nezávisí od výšky základu dane, ale priznáva sa dedičovi ako zdaniteľnej osobe, čiastočné zdanenie dediča nerezidenta po zosnulom nerezidentovi nepredstavuje okolnosť, ktorá by v súvislosti s nezdaniteľnou sumou objektívne odlišovala situáciu tohto dediča od situácie dediča nerezidenta po zosnulom rezidentovi alebo situáciu dediča rezidenta po zosnulom rezidentovi, resp. nerezidentovi.

Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu týkajúcej sa výpočtu dane z dedičstva, ktorá v prípade dedenia nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v tomto štáte stanovuje, že pokiaľ zosnulá osoba a nadobúdateľ dedičstva mali v čase úmrtia bydlisko v tretej krajine, akou je Švajčiarska konfederácia, nezdaniteľná suma uplatniteľná na základ dane je nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila v prípade, ak by aspoň jeden z nich mal v čase úmrtia bydlisko v uvedenom členskom štáte.

Investície do nehnuteľností „majetkovej“ povahy, ktoré sa vzťahujú na dom rodičov zosnulej a boli uskutočnené na súkromné účely bez väzby na výkon hospodárskej činnosti, nepatria do pôsobnosti článku 57 ods. 1 ES.

Podľa tohto ustanovenia totiž článkom 56 ES nie je dotknuté uplatňovanie obmedzení vo vzťahu k tretím krajinám, ktoré platia vo vnútroštátnom práve alebo v práve Únie k 31. decembru 1993 z hľadiska pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín týkajúceho sa priamych investícií, vrátane investícií do nehnuteľného majetku, usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo vstupu cenných papierov na kapitálové trhy.

V tejto súvislosti článok 57 ods. 1 ES, ktorý uvádza taxatívny výpočet pohybov kapitálu, ktoré umožňujú vymaniť sa z pôsobnosti článku 56 ods. 1 ES, nevymenúva dedenie. Toto ustanovenie sa pritom ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu musí vykladať reštriktívne.

Zatiaľ čo dedičstvá patria do bodu XI prílohy I smernice 88/361, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy, s názvom „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, „priame investície“, ako aj „investície do nehnuteľného majetku“ patria do iných bodov prílohy I, a to bodov I a II. Zo samotného názvu bodu II prílohy I smernice 88/361 teda vyplýva, že „investície do nehnuteľného majetku“ uvedené v tomto bode nezahŕňajú priame investície uvedené v bode I tejto prílohy.

Za týchto podmienok sa článok 57 ods. 1 ES v časti, v ktorej odkazuje na „priame investície, vrátane investícií do nehnuteľného majetku“, vzťahuje len na investície do nehnuteľného majetku, ktoré predstavujú priame investície patriace do bodu I prílohy I smernice 88/361.

(pozri body 28, 29, 31, 33 – 35)
Pokiaľ ide o článok 20 ZFEÚ, existujú veľmi osobitné situácie, v ktorých napriek skutočnosti, že sekundárne právo týkajúce sa práva na pobyt štátnych príslušníkov tretích štátov sa neuplatňuje a dotknutý občan Únie nevyužil svoju slobodu pohybu, právo na pobyt výnimočne nemožno odoprieť štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi uvedeného občana, aby nedošlo k narušeniu potrebného účinku občianstva Únie, ktoré má štátny príslušník členského štátu, ak by ako dôsledok takého odopretia bol tento občan nútený opustiť územie Únie ako celku, čo by ho zbavilo možnosti účinne využívať podstatu práv, ktoré mu z postavenia občana Únie vyplývajú. Štátny príslušník tretieho štátu, ktorý sa sám stará o maloleté deti, ktoré sú občanmi Únie a ktoré s ním bývajú v členskom štáte od svojho narodenia, pričom nemajú štátnu príslušnosť tohto štátu, by však mohol využiť odvodené právo sprevádzať ich a zdržiavať sa s nimi na území členského štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi. Z toho vyplýva, že odmietnutie orgánov členského štátu bydliska týchto občanov Únie priznať právo na pobyt ich rodičovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, by v zásade nemalo mať za následok, že by jeho deti boli nútené opustiť územie Únie ako celku.

(pozri body 32, 34, 35)
V tejto súvislosti prislúcha najmä vnútroštátnym súdom, aby sa ubezpečili, že skladovacie zariadenia, ktoré používa producent močovky, sú skonštruované tak, že bránia akémukoľvek úniku a infiltrácii tejto látky do pôdy a že poskytujú dostatočnú kapacitu na skladovanie vyprodukovanej močovky pred jej skutočným odovzdaním dotknutým poľnohospodárom.

Na účely overenia, či opätovné použitie močovky aplikáciou na pôdu inými poľnohospodármi je dostatočne isté na to, aby odôvodňovalo jej skladovanie počas dlhšieho obdobia, než je potrebné na jej zber s cieľom zneškodniť ju, sa treba ubezpečiť najmä o tom, že pozemky uvedených poľnohospodárov, na ktorých má dôjsť k tomuto opätovnému použitiu, sú predovšetkým dobre identifikované.

Prijatie záveru, že opätovné použitie močovky, o ktoré ide v danej situácii, je dostatočne isté na to, aby bolo uvedenú močovku počas jej skladovania držiteľom a až do jej skutočného dodania tretím osobám možné považovať za vedľajší produkt, takáto okolnosť vôbec nevylučuje skutočnosť, že uvedená močovka sa prípadne môže stať odpadom po uvedenom dodaní, najmä ak sa ukáže, že ju napokon uvedené tretie osoby nekontrolovane vypúšťajú do životného prostredia za podmienok, ktoré ju umožňujú považovať za odpad.

V takom prípade treba zohľadniť skutočnosť, že osoba, ktorá má látky v držbe bezprostredne predtým, ako sa stanú odpadom, má byť považovaná za pôvodcu tohto odpadu podľa článku 1 písm. b) smernice 75/442 o odpadoch, zmenenej a doplnenej rozhodnutím 96/350, a teda byť klasifikovaná ako ich držiteľ v zmysle článku 1 písm. c) tejto smernice.

(pozri body 50, 51)
Smernica 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, najmä jej články 73 a 78, sa má vykladať v tom zmysle, že ak bola cena za dodanie veci určená zmluvnými stranami bez akejkoľvek zmienky o dani z pridanej hodnoty a dodávateľ uvedenej veci je zdaniteľnou osobou povinnou odviesť daň z pridanej hodnoty zo zdaniteľnej transakcie, treba dohodnutú cenu v prípade, že dodávateľ nemá možnosť od nadobúdateľa získať späť daň z pridanej hodnoty vyžadovanú daňovou správou, považovať za cenu, ktorá už zahŕňa daň z pridanej hodnoty.

To by naopak neplatilo, ak by mal dodávateľ podľa vnútroštátneho práva možnosť pridať k dohodnutej cene prirážku zodpovedajúcu dani uplatniteľnej na transakciu a získať ju tak späť od nadobúdateľa veci.

(pozri body 37, 43 a výrok)
Smernica 2003/35, ktorá upravuje účasť verejnosti pri navrhovaní určitých plánov a programov týkajúcich sa životného prostredia a ktorá doplnila do smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie článok 10a – ustanovenie, ktoré rozšírilo právo verejnosti dotknutej rozhodnutiami, úkonmi alebo nečinnosťou uvedenými v tejto smernici podať opravný prostriedok – sa má v časti, ktorá stanovuje, že má byť prebratá najneskôr do 25. júna 2005, vykladať v tom zmysle, že ustanovenia vnútroštátneho práva prijaté na účely prebratia tohto článku sa musia uplatniť aj na správne povoľovacie konania začaté pred 25. júnom 2005, pokiaľ v rámci týchto konaní došlo k vydaniu povolenia po tomto dátume.

Článok 10a písm. b) smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej judikatúre, ktorá neuznáva porušenie práva v zmysle tohto článku, ak sa preukáže, že za okolností veci samej je možné, že napadnuté rozhodnutie by bez procesnej vady, ktorú uplatňuje navrhovateľ, nebolo odlišné.

To však platí len pod podmienkou, že súd alebo orgán, na ktorý bol podaný opravný prostriedok, v tejto súvislosti neuloží dôkazné bremeno navrhovateľovi a že prípadne rozhodne na základe dôkazov predložených stavebníkom alebo príslušnými orgánmi, a všeobecnejšie podľa dokumentov doložených do spisu, ktorý mu bol predložený, pričom zohľadní predovšetkým stupeň závažnosti uplatňovanej vady a v tomto kontexte preverí najmä to, či uvedená vada odňala dotknutej verejnosti jednu zo záruk zavedených v súlade s cieľmi smernice 85/337, ktoré spočívajú v zabezpečení prístupu k informáciám a v účasti na rozhodovacom procese.

(pozri body 51, 53, 54, 57, bod 3 výroku)
Keď žiadateľ o azyl uplatňuje existenciu legislatívy kriminalizujúcej homosexuálne činy vo svojej krajine pôvodu, vnútroštátnym orgánom prislúcha vykonať v rámci svojho posúdenia skutočností a okolností podľa článku 4 smernice 2004/83 preskúmanie všetkých relevantných skutočností týkajúcich sa krajiny pôvodu, vrátane zákonov a nariadení krajiny pôvodu a spôsobu, akým sa uplatňujú, ako to uvádza článok 4 ods. 3 písm. a) tejto smernice. V rámci tohto preskúmania uvedeným orgánom prislúcha najmä určiť, či sa v krajine pôvodu žiadateľa trest odňatia slobody stanovený takouto legislatívou v praxi uplatňuje. Vnútroštátnym orgánom prislúcha práve s prihliadnutím na tieto údaje rozhodnúť, či treba konštatovať, že žiadateľ sa odôvodnene obáva, že po návrate do svojej krajiny pôvodu bude opäť prenasledovaný.

Článok 10 ods. 1 písm. d) smernice 2004/83 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany v spojení s jej článkom 2 písm. c) sa má vykladať v tom zmysle, že iba homosexuálne činy považované za trestné v súlade s vnútroštátnym právom členských štátov sú vylúčené z jej pôsobnosti. Pri posudzovaní žiadosti o získanie postavenia utečenca príslušné orgány nemôžu primerane očakávať, že na predídenie nebezpečenstvu prenasledovania žiadateľ o azyl skryje vo svojej krajine pôvodu svoju homosexualitu, alebo bude zdržanlivý v prejavovaní svojej sexuálnej orientácie.

V tejto súvislosti požadovať od členov určitej sociálnej skupiny s rovnakou sexuálnou orientáciou, aby skrývali túto orientáciu, je v rozpore so samotným uznaním charakteristiky, ktorá je taká základná pre identitu, že dotknuté osoby by nemali byť nútené, aby sa jej zriekli. Z toho vyplýva, že dotknutej osobe treba priznať postavenie utečenca v súlade s článkom 13 smernice, ak je preukázané, že po návrate do svojej krajiny pôvodu by ho jeho homosexualita vystavila skutočnému nebezpečenstvu prenasledovania v zmysle článku 9 ods. 1 smernice, pričom skutočnosť, že tomuto nebezpečenstvu by sa mohol vyhnúť tým, že by sa zdržiaval prejavov svojej sexuálnej orientácie vo väčšom rozsahu než heterosexuálna osoba, netreba v tejto súvislosti zohľadňovať.

(pozri body 70, 75, 76, bod 3 výroku)