ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Podľa článku 13 ods. 2 ZEÚ má každá inštitúcia konať v medziach právomocí, ktoré sú jej zverené Zmluvami, a v súlade s postupmi, podmienkami a cieľmi v nich ustanovenými. V tejto súvislosti sú pravidlá tvorby vôle inštitúcií Únie stanovené Zmluvami a členské štáty ani samotné inštitúcie nimi nemôžu disponovať.

Pokiaľ ide o rozhodnutie, ktorým sa povoľuje podpísanie dohody medzi Úniou a tretími štátmi alebo medzinárodnými organizáciami a prípadne jej predbežné uplatňovanie Úniou, nie je podľa článku 218 ods. 5 ZFEÚ členským štátom priznaná žiadna právomoc a rozhodnutie musí byť prijaté Radou. Rozhodnutie Rady a zástupcov vlád členských štátov, ktorým sa povoľuje podpísanie zmiešanej dohody v mene Únie a stanovuje jej predbežné uplatňovanie, preto treba zrušiť, pokiaľ toto rozhodnutie v skutočnosti spája dva rozličné akty, a to na jednej strane akt týkajúci sa podpísania dotknutých dohôd v mene Únie a ich predbežného uplatňovania Úniou a na druhej strane akt týkajúci sa predbežného uplatňovania týchto dohôd členskými štátmi bez toho, aby bolo možné rozlíšiť, ktorý akt odráža vôľu Rady a ktorý vyjadruje vôľu členských štátov. Rada ako orgán Únie tak bola zapojená do prijatia aktu týkajúceho sa predbežného uplatňovania zmiešanej dohody členskými štátmi, hoci takýto akt patrí v prvom rade do vnútroštátneho právneho poriadku každého z členských štátov a v nadväznosti na to do medzinárodného práva. Keďže navyše článok 218 ods. 8 ZFEÚ stanovuje, že Rada musí v mene Únie rozhodovať kvalifikovanou väčšinou, oba odlišné akty spojené v uvedenom rozhodnutí tak nemôžu byť platne prijaté v rámci jediného postupu. Akt týkajúci sa predbežného uplatňovania zmiešanej dohody členskými štátmi predpokladá konsenzus medzi zástupcami týchto štátov, a teda ich jednomyseľnú dohodu.

Okrem toho hoci je nesporné, že v oblasti zmiešaných dohôd treba zaistiť úzku spoluprácu medzi členskými štátmi a inštitúciami Únie tak v rámci procesu dojednávania a uzatvárania, ako aj v rámci výkonu prijatých záväzkov, táto zásada však nemôže odôvodniť to, že Rada nebude dodržiavať procesné pravidlá a pravidlá hlasovania stanovené v článku 218 ZFEÚ.

(pozri body 41, 42, 44, 48 – 50, 52, 54, 55)
Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje primeranú kompenzáciu na základe výnimky z práva na vyhotovenie rozmnoženiny pre rozmnoženiny na súkromné použitie v prípade multifunkčných nosičov, ako sú pamäťové karty mobilných telefónov, bez ohľadu na to, či hlavnou funkciou týchto nosičov je alebo nie je vyhotovovanie takýchto rozmnoženín, a to pod podmienkou, že niektorá, hoci len druhotná funkcia uvedených nosičov umožňuje, aby ich na tento účel používali ich majitelia. Skutočnosť, či ide o hlavnú alebo druhotnú funkciu, a relatívna miera schopnosti nosiča vyhotovovať rozmnoženiny však môžu mať vplyv na výšku primeranej kompenzácie, ktorú je nutné zaplatiť. Pokiaľ by sa ujma spôsobená nositeľom práv považovala za minimálnu, nemusela by z dôvodu poskytnutia uvedenej funkcie vzniknúť nijaká povinnosť platiť túto kompenzáciu.

(pozri bod 29, bod 1 výroku)
Voľba právneho základu aktu Únie musí vychádzať z objektívnych skutočností, ktoré môžu byť predmetom súdneho preskúmania a medzi ktoré patria najmä cieľ a obsah tohto aktu.

V tomto ohľade cieľom vyhlásenia o udelení rybolovných možností vo vodách EÚ rybárskym plavidlám, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky vo výhradnej hospodárskej zóne pri pobreží Francúzskej Guyany, ktoré bolo schválené rozhodnutím Rady 2012/19, nie je zaručiť určovanie a prideľovanie rybolovných možností v zmysle článku 43 ods. 3 ZFEÚ, ale ponúknuť tejto republike možnosť podieľať sa na využití živých zdrojov vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany za podmienok stanovených Úniou.

Vzhľadom na osobitnú zodpovednosť Únie konajúcej namiesto pobrežného štátu v súvislosti s využívaním živých zdrojov v jeho výhradnej hospodárskej zóne, príslušné inštitúcie Únie posúdia, či je dotknutý štát schopný zaručiť, že plavidlá, ktoré sa plavia pod jeho vlajkou, budú rešpektovať podmienky, ktorým takéto využívanie podlieha, ako je dodržiavanie ustanovení spoločnej rybárskej politiky Únie, ktoré sa uplatňujú v dotknutej zóne. Nakoniec inštitúcie Únie vezmú do úvahy určité skutočnosti, ako je význam živých zdrojov v dotknutej zóne pre jeho ekonomiku a jeho iné štátne záujmy, požiadavky rozvojových štátov v dotknutej oblasti a potrebu znížiť na minimum nepriaznivé ekonomické dôsledky pre štáty, ktorých štátni príslušníci obvykle lovili v zóne alebo ktoré vyvinuli podstatné úsilie pri výskume a zabezpečovaní inventarizácie zásob.

Uvedené vyhlásenie má preto za cieľ stanoviť všeobecný rámec s cieľom povoliť rybárskym plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou vykonávať rybolov v uvedenej zóne, ktorý bol následne postupne spresnený viacerými ustanoveniami rôznych nariadení. Z toho vyplýva, že ponuka predložená Venezuelskej bolívarovskej republike nie je technickým alebo vykonávacím opatrení, ale naopak opatrením, ktoré predpokladá prijatie samostatného rozhodnutia, ktoré je potrebné urobiť s ohľadom na politické záujmy, ktoré Únia sleduje najmä v rybárskej politike. Z toho vyplýva, že sporné vyhlásenie spadá do oblasti právomoci, ktorá je súčasťou právomocí, v rámci ktorých prináleží rozhodovať normotvorcovi Únie, a že rozhodnutie 2012/19, ktoré v mene Únie schválilo toto vyhlásenie, nepatrí do pôsobnosti článku 43 ods. 3 ZFEÚ, ale do pôsobnosti článku 43 ods. 2 ZFEÚ.

Navyše, keďže toto vyhlásenie predstavuje základný prvok medzinárodnej dohody, patrí do pôsobnosti článku 218 ZFEÚ. Rozhodnutie 2012/19 preto nemalo byť prijaté na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ, ale na základe článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.

(pozri body 51, 58, 75, 76, 78 – 83, 85, bod 1 výroku)
Zo zásady rovnosti zaobchádzania s verejnými a súkromnými podnikmi vyplýva, že kapitál, ktorý podniku poskytuje priamo alebo nepriamo štát za okolností, ktoré zodpovedajú obvyklým trhovým podmienkam, nemožno považovať za štátnu pomoc.

V tejto súvislosti treba rozlišovať medzi na jednej strane úlohou členského štátu, ktorý je akcionárom podniku, a na druhej strane úlohou štátu konajúceho ako orgán verejnej moci. Uplatniteľnosť kritéria súkromného investora závisí v konečnom dôsledku od toho, či dotknutý členský štát prizná ekonomickú výhodu podniku, ktorého je majiteľom, ako akcionár a nie ako orgán verejnej moci.

V tomto kontexte treba posúdiť, či by opatrenie bolo prijaté za normálnych trhových podmienok súkromným investorom nachádzajúcim sa v situácii čo najbližšej situácii dotknutého členského štátu, kde sa zohľadnia len výhody a povinnosti spojené so situáciou štátu v postavení akcionára s výnimkou tých, ktoré sú spojené s jeho postavením ako orgánu verejnej moci. Pri absencii akejkoľvek možnosti porovnať situáciu verejného podniku so situáciou súkromného podniku je potrebné vykonať posúdenie normálnych trhových podmienok odkazom na objektívne a preveriteľné prvky, ktoré sú k dispozícii.

Okrem toho na účely posúdenia testu súkromného investora prináleží Komisii, aby vymedzila hospodárske činnosti dotknutého členského štátu, najmä na geografickej a odvetvovej úrovni, vo vzťahu ku ktorým sa má posudzovať dlhodobá hospodárska racionálnosť správania tohto štátu. V tomto teste sa zohľadní iba dostatočná ustálená prax alebo ustálená prax súkromných podnikov.

Za týchto podmienok pokiaľ kapitálové vklady verejných investorov ignorujú akúkoľvek možnosť ziskovosti, aspoň dlhodobej, takéto vklady sa musia považovať za pomoc v zmysle článku 107 ZFEÚ a ich súlad so spoločným trhom treba posúdiť vzhľadom na samotné kritériá stanovené týmto ustanovením. Stručne sa odvolať na dobrú povesť členského štátu ako globálneho aktéra nestačí na preukázanie neexistencie pomoci v zmysle práva Únie.

(pozri body 30, 31, 33 – 35, 39, 41)
Pokiaľ teda ide o voľnosť členských štátov pri voľbe prostriedkov vymáhania takej pomoci, táto voľnosť je obmedzená, lebo tieto prostriedky nesmú prakticky znemožňovať vymoženie požadované právom Únie. Uplatnenie vnútroštátnych postupov podlieha podmienke, že umožňujú okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia Komisie, čo je podmienka, ktorá odráža požiadavky zásady efektivity. V dôsledku toho sa otázka, či si dotknutý členský štát voľbou týchto prostriedkov splnil svoju povinnosť vymáhať pomoc vyhlásenú za nezlučiteľnú s vnútorným trhom so zreteľom na požiadavku efektivity, musí posudzovať od prípadu k prípadu podľa konkrétnych okolností danej veci.

Pokiaľ ide o odôvodnenie tohto výrazného omeškania pri vymáhaní protiprávnej pomoci, jediným dôvodom obrany, ktorý môže členský štát uplatniť proti žalobe o nesplnenie povinnosti, ktorú podala Komisia na základe článku 108 ods. 2 ZFEÚ, je dôvod založený na absolútnej nemožnosti vykonať predmetné rozhodnutie. Táto absolútna nemožnosť môže mať aj právnu povahu, pokiaľ vyplýva z rozhodnutí vydaných vnútroštátnymi súdmi, za predpokladu, že tieto rozhodnutia sú v súlade s právom Únie.

Teda v prípade, že by sa ukázalo, že pravidlá občianskeho práva neumožňujú zabezpečiť účinné vymáhanie spornej pomoci, by mohlo byť podľa okolností danej veci nevyhnutné vnútroštátne pravidlo neuplatniť a použiť iné opatrenia, pričom také opatrenia nemožno vylúčiť z dôvodov založených na vnútroštátnom právnom poriadku. V tejto súvislosti zakladá aj článok 4 ods. 3 ZEÚ pre vnútroštátne súdy povinnosť lojálnej spolupráce s Komisiou a súdmi Únie, v rámci ktorej musia prijať všetky potrebné všeobecné alebo osobitné opatrenia vhodné na zabezpečenie plnenia si záväzkov vyplývajúcich z práva Únie a nesmú prijať žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov Zmluvy.

Navyše preskúmanie uskutočnené vnútroštátnym súdom týkajúce sa exekučného titulu vydaného na účely vymáhania protiprávnej pomoci a prípadné zrušenie takého titulu sú iba vyjadrením zásady účinnej súdnej ochrany, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie.

(pozri body 45, 48, 49, 55, 56)
17

V druhom rade, v bode 30 uvedeného rozsudku Všeobecný súd Európskej únie odmietol argumentáciu dotknutých zamestnancov, podľa ktorej Súd pre verejnú službu nahradil uplatnenie zásady dodržania primeranej lehoty, ktorá je svojou povahou pružná a otvorená konkrétnemu zváženiu dotknutých záujmov, presnou trojmesačnou lehotou, ktorá sa uplatní striktne a všeobecne. Okrem iného usúdil, že Súd pre verejnú službu sa obmedzil na uplatnenie „právnej normy…, ktorá jednoznačne a konkrétne vyplýva z výkladu judikatúry [Všeobecného súdu Európskej únie citovanej v bode 27 rozsudku z 19. júna 2012] a contrario“, čo je norma, ktorá konkrétne uplatňuje zásadu dodržiavania primeranej lehoty na spory medzi EIB a jej zamestnancami, ktoré sú do veľkej miery podobné sporom medzi Úniou a jej úradníkmi a zamestnancami. Všeobecný súd Európskej únie dodal, že „uvedená norma, ktorá spočíva na všeobecnom predpoklade, že trojmesačná lehota je v zásade dostatočná na to, aby zamestnancom EIB umožnila posúdiť zákonnosť jej aktov, ktoré im spôsobujú ujmu, a prípadne si pripraviť svoje žaloby, neukladá súdu Únie, ktorý ju má uplatniť, povinnosť brať do úvahy okolnosti každej veci a najmä uskutočniť konkrétne zváženie dotknutých záujmov“.
65

V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry platí, že na to, aby rozhodnutie, dohoda alebo postup boli spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, musia na základe súboru skutkových alebo právnych okolností umožniť s dostatočnou pravdepodobnosťou predpokladať, že by mohli mať priamy či nepriamy, skutočný či potenciálny vplyv na obchod medzi členskými štátmi, a to takým spôsobom, že by bolo možné obávať sa, že budú brániť vytvoreniu spoločného trhu medzi členskými štátmi. Okrem toho je potrebné, aby tento vplyv nebol bezvýznamný (pozri najmä rozsudok z 23. novembra 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado, C-238/05, Zb. s. I-11125, bod 34 a citovanú judikatúru).
37

Vzhľadom na to, čo bolo uvedené vyššie, je potrebné na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 132 ods.1 písm. m) smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že prístup do areálu kúpaliska, ktorý ponúka návštevníkom nielen zariadenie umožňujúce športové aktivity, ale aj iné druhy zábavy a relaxu, môže predstavovať poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou. Vnútroštátny súd musí určiť, či vo svetle výkladových prvkov poskytnutých Súdnym dvorom v tomto rozsudku a vzhľadom na konkrétne okolnosti v konaní vo veci samej to tak je.
4

Podľa odôvodnení 1, 3, 10, 20 a 21 smernice 2004/38: „(1) Občianstvo v Únii udeľuje každému občanovi Únie základné a individuálne právo voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov s výhradou obmedzení a podmienok uvedených v zmluve a opatrení prijatých na tento účel. … (3) Občianstvo Únie by malo byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, keď uplatňujú svoje právo na voľný pohyb a pobyt. Je preto potrebné, aby sa kodifikovali a preskúmali existujúce nástroje spoločenstva, ktoré sa oddelene zaoberajú pracovníkmi, samostatne zárobkovo činnými osobami a tiež študentmi a inými neaktívnymi osobami, aby sa zjednodušilo a posilnilo právo všetkých občanov Únie na voľný pohyb a pobyt. … (10) Osoby uplatňujúce svoje právo pobytu by sa však nemali stať neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas počiatočného obdobia pobytu. Preto by sa právo pobytu pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov počas obdobia presahujúceho tri mesiace malo podriadiť podmienkam. … (20) V súlade so zákazom diskriminácie z dôvodov štátnej príslušnosti by všetci občania Únie a ich rodinní príslušníci s pobytom v členskom štáte mali na základe tejto smernice využívať v tomto členskom štáte rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje zmluva, s výhradou špecifických ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a sekundárnom práve. (21) Malo by sa však ponechať na hostiteľský členský štát, aby rozhodol, či udelí sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu alebo počas dlhšieho obdobia v prípade uchádzačov o zamestnanie občanom Únie iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby alebo osoby, ktoré si zachovali tento štatút, alebo ich rodinní príslušníci, alebo udelí takýmto osobám pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia vrátane odborného vzdelávania pred nadobudnutím ich práva trvalého pobytu.“
26

Z bodov 25 až 34 tohto rozsudku totiž vyplýva, že Súdny dvor zohľadňoval všetky okolnosti, za ktorých sa uskutočnili dotknuté činnosti vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, a predovšetkým fakty vyplývajúce zo spisu, ktorý mu bol preložený, keď usúdil, že spoločnosť Investrand BV neuskutočnila na výstupe žiadnu osobitnú činnosť podliehajúcu DPH, ktorá by vytvárala predmetné náklady vo veci. Okrem toho rozhodol, že vzhľadom na to, že Investrand nepreukázala, že by uvedené náklady nevynaložila, ak by nevykonávala zdaniteľnú hospodársku činnosť, tieto náklady nemožno považovať za náklady vynaložené na účely zdanených činností.
4

Rozhodnutím z 9. júna 2009 Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (ďalej len „odbor Protimonopolného úradu“), prvostupňový správny orgán vo veciach ochrany hospodárskej súťaže, rozhodol, že tri významné banky so sídlom v Bratislave, a to Slovenská sporiteľňa, a.s., Československá obchodná banka, a.s., a Všeobecná úverová banka, a.s., porušili článok 81 ES a zodpovedajúce ustanovenie zákona č. 136/2001 tým, že sa dohodli, že vypovedia zmluvy o bežných účtoch spoločnosti AKCENTA CZ, a.s. (ďalej len „spoločnosť AKCENTA CZ“), so sídlom v Prahe (Česká republika), a že s ňou neuzavrú nové zmluvy. Odbor Protimonopolného úradu zastával názor, že spoločnosť AKCENTA CZ ako nebankový subjekt poskytujúci služby bezhotovostných devízových operácií potrebovala mať bežné účty v bankách, aby mohla vykonávať svoju činnosť zahŕňajúcu prevody cudzích mien zo zahraničia a do zahraničia, ktorú vykonávala aj pre klientov v Slovenskej republike. Podľa odboru Protimonopolného úradu tieto tri dotknuté banky považovali spoločnosť AKCENTA CZ za svojho konkurenta, ktorý poskytoval služby ich zákazníkom, pričom boli znepokojené poklesom svojich ziskov v dôsledku aktivít tejto spoločnosti, a preto sledovali jej činnosť, komunikovali medzi sebou o tejto otázke a dohodli sa na koordinovanom vypovedaní zmlúv s touto spoločnosťou. Na základe dôkazov preukazujúcich kontakty medzi uvedenými bankami, najmä vrátane ich stretnutia z 10. mája 2007 a následnej e-mailovej komunikácie, odbor Protimonopolného úradu rozhodol, že každá z týchto troch bánk súhlasila s vypovedaním zmluvy, ktorá ich zaväzovala voči spoločnosti AKCENT CZ, pod podmienkou, že tak urobia aj ostatné banky, aby sa vyhli prechodu časti svojich klientov do banky, ktorá by naďalej viedla bežné účty spoločnosti AKCENT CZ. Odbor Protimonopolného úradu dospel k záveru, že konanie týchto bánk na relevantnom trhu definovanom ako slovenský trh služieb bezhotovostných devízových operácií predstavovalo dohodu, ktorej cieľom je obmedzenie hospodárskej súťaže, a uložil peňažnú pokutu Slovenskej sporiteľni, a.s., vo výške 3197912 eur, Československej obchodnej banke, a.s., vo výške 3183427 eur a Všeobecnej úverovej banke, a.s., vo výške 3810461 eur.
11

Na letisku v Rige vykonali príslušníci pohraničnej stráže kontrolu dokladov totožnosti pána Zakariu a napokon mu dovolili vstúpiť do Lotyšska, čiže na územie štátov, ktoré sú účastníkmi Schengenskej dohody zo 14. júna 1985 uzatvorenej medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9), podpísanému v Schengene 19. júna 1990. Pán Zakaria sa však domnieval, že táto kontrola bola vykonaná hrubým, provokujúcim a ponižujúcim spôsobom urážajúcim ľudskú dôstojnosť. V dôsledku straty času, ktorý trvala uvedená kontrola, zmeškal let do Kodane.
(57)

Zníženia a vylúčenia by sa mali stanoviť s ohľadom na princíp proporcionality a v prípade podmienok určovania vhodnosti, zvláštne problémy, spojené s prípadmi vyššej moci, ako aj výnimočnými a prirodzenými okolnosťami. V prípade krížových plnení povinnosti zníženia a vylúčenia by sa mali uplatňovať len v prípade keď poľnohospodár koná úmyselne alebo z nedbanlivosti. Zníženia alebo vylúčenia by sa mali stupňovať podľa závažnosti zisteného nedostatku a mali by viesť až k celkovému vylúčeniu z jedného alebo niekoľkých režimov podpory na určité obdobie. Mali by, s ohľadom na podmienky vhodnosti, vziať do úvahy zvláštnosti rôznych režimov podpory.“
25

Na druhej strane T. Pringle tvrdil, že Írsko by ratifikovaním schválením a prijatím zmluvy o EMS prevzalo záväzky, ktoré by boli v rozpore s ustanoveniami Zmlúv o EÚ a FEÚ týkajúcimi sa hospodárskej a menovej politiky a priamo by zasahovali do výlučnej právomoci Únie v oblasti menovej politiky. Vytvorením EMS si členské štáty, ktorých menou je euro, samy pre seba vytvárajú samostatnú a stálu medzinárodnú inštitúciu s cieľom obísť zákazy a obmedzenia upravené ustanoveniami Zmluvy o FEÚ týkajúcimi sa hospodárskej a menovej politiky. Navyše zmluva o EMS zveruje inštitúciám Únie nové právomoci a úlohy, ktoré sú nezlučiteľné s ich funkciami definovanými v Zmluvách o EÚ a FEÚ. Nakoniec je zmluva o EMS nezlučiteľná so všeobecnou zásadou účinnej súdnej ochrany, ako aj so zásadou právnej istoty.
25

Maďarsko namieta, že v prejednávanej veci neexistuje nijaká diskriminácia. Komisia totiž predmetné právne predpisy posúdila len izolovane bez toho, aby zohľadnila všeobecný kontext, do ktorého patria. Cieľom zníženia vekovej hranice, ktoré má za následok povinné ukončenie služobného pomeru v prípade osôb, ktoré patria do dotknutých profesijných kategórií, je konkrétne odstrániť pozitívnu diskrimináciu, ktorú tieto osoby využívali, keďže len tieto osoby, na rozdiel od ostatných zamestnancov verejného sektora, mohli nielen naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia veku 70 rokov, ale v mnohých prípadoch aj kumulovať odmenu so starobným dôchodkom, na ktorý mali nárok od okamihu, keď dovŕšili vek odchodu do dôchodku. Cieľom reformy je tak vytvoriť rovnováhu v rámci všeobecnej pracovnoprávnej úpravy.
70

Je pravda, že v súvislosti s kontrolami vykonávanými na cestách a vodných cestách Súdny dvor poukázal na to, že skutočnosť, že predmetná vnútroštátna právna úprava stanovuje osobitné pravidlá týkajúce sa jej územného rozsahu pôsobnosti, by mohla predstavovať nepriamy dôkaz o existencii rovnocenného účinku v zmysle článku 21 písm. a) nariadenia č. 562/2006. V prípade existencie takého nepriameho dôkazu by však súlad týchto kontrol s posledným uvedeným ustanovením mali zabezpečiť spresnenia a obmedzenia stanovujúce medze praktického výkonu policajných právomocí priznaných členským štátom, pričom tieto medze by mali byť spôsobilé zabrániť takému rovnocennému účinku (pozri v tomto zmysle rozsudok Melki a Abdeli, už citovaný, bod 72).
12

Podľa článku 28 rámcového rozhodnutia nazvaného „Odovzdanie alebo následné vydanie“: „1. Každý členský štát môže oznámiť Generálnemu sekretariátu Rady, že vo svojich vzťahoch s inými členskými štátmi, ktoré urobia rovnaké oznámenia, bol daný súhlas na odovzdanie osoby do iného členského štátu, než je vykonávajúci členský štát, v súlade s európskym zatykačom vydaným pre trestný čin, ktorý bol spáchaný pred jeho odovzdaním, ak v konkrétnom prípade vykonávajúci súdny orgán neuvedie inak vo svojom rozhodnutí o odovzdaní. 2. V každom prípade osoba, ktorá bola odovzdaná vydávajúcemu členskému štátu [členskému štátu, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] na základe európskeho zatykača, sa môže bez súhlasu vykonávajúceho členského štátu odovzdať do iného členského štátu, než je vykonávajúci členský štát, na základe európskeho zatykača vydaného pre akýkoľvek trestný čin spáchaný pred jej odovzdaním v nasledujúcich prípadoch: a) ak vyžiadaná osoba, ktorá mala príležitosť na opustenie územia členského štátu, do ktorého bola vydaná, tak neurobila do 45 dní od jej prepustenia, alebo sa vrátila na toto územie po tom, ako ho opustila; b) ak vyžiadaná osoba súhlasí s odovzdaním do iného členského štátu, než je vykonávajúci členský štát, na základe európskeho zatykača. Súhlas sa urobí pred príslušnými súdnymi orgánmi vydávajúceho členského štátu [členského štátu, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] a zaznamená sa v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi tohto štátu. Súhlas sa sformuluje tak, aby bolo jasné, že príslušná osoba ho dala dobrovoľne a pri plnom vedomí si následkov. Za týmto účelom vyžiadaná osoba má právo na právneho zástupcu; c) ak vyžiadaná osoba nepodlieha ‚specialty rule‘ (osobitnému konaniu) [zásade špeciality – neoficiálny preklad] v súlade s článkom 27 ods. 3 písm. a), e), f) a g). 3. Vykonávajúci súdny orgán súhlasí s odovzdaním inému členskému štátu podľa nasledujúcich pravidiel: a) žiadosť o súhlas sa predloží v súlade s článkom 9, spolu s informáciami uvedenými v článku 8 ods. 1 a s prekladom uvedeným v článku 8 ods. 2; b) súhlas sa dá, ak trestný čin, pre ktorý sa požaduje, podlieha odovzdaniu v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia; c) rozhodnutie sa prijme najneskôr do 30 dní po prijatí žiadosti; d) súhlas sa môže odmietnuť z dôvodov uvedených v článku 3 a inak sa môže odmietnuť iba z dôvodov uvedených v článku 4. Pre prípady uvedené v článku 5 vydávajúci členský štát [členský štát, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] musí poskytnúť záruky, ktoré sú tam uvedené. 4. Napriek ustanoveniu odseku 1 osoba, ktorá bola odovzdaná v súlade s európskym zatykačom, sa nesmie vydať do tretieho štátu bez súhlasu príslušného orgánu členského štátu, ktorý odovzdal túto osobu. Takýto súhlas sa dá v súlade s dohovormi, ktorými je tento členský štát viazaný, ako aj so svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi.“