ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70.

Pre objasnenie si predstavte, že turecký štátny príslušník, pán Y, vstúpi v roku 2013 na územie Holandska na účely výkonu zamestnania. Už som vysvetlil, prečo sa domnievam, že článok 13 rozhodnutia č. 1/80 by sa mal vzťahovať na tureckých štátnych príslušníkov, ktorí vstúpia na územie hostiteľského členského štátu po nadobudnutí účinnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá spadá do vecného rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia. V dôsledku toho by mal byť pán Y oprávnený odvolávať sa na článok 13, pokiaľ ide o predpisy, ktoré sú v konaní vo veci samej sporné. Inými slovami, jeho žiadosť o udelenie povolenia na pobyt by sa mala posudzovať podľa predpisov platných k 1. decembru 1980 – alebo v prípade, že takéto predpisy boli po tomto dátume zmiernené, podľa najpriaznivejších predpisov platných po tomto dátume ( 36 ) – bez ohľadu na neexistenciu držby povolenia na prechodný pobyt. Keby sa požiadavke legálneho pobytu v tejto súvislosti pripisoval určitý význam a keby pán Y nebol držiteľom povolenia na prechodný pobyt v čase, keď vstúpil na územie Holandska, nebol by oprávnený odvolávať sa na klauzulu „standstill“ podľa článku 13 voči Vw z roku 2000. Je to tak preto, lebo podobne ako pán Demir by formálne nebol v legálnom postavení, a to tak podľa neskorších, ako aj podľa skorších predpisov.
Po druhé je pravda, že osoba, ktorá žiada o azyl z dôvodov svojej homosexuálnej orientácie, nemôže očakávať, že bude oprávnená žiť vo svojej krajine pôvodu tak, ako by mohla žiť v Holandsku. ( 41 ) Napriek tomu sa domnievam, že určenie, aká „zdržanlivosť“ a) by sa vyžadovala na to, aby bol žiadateľ vo svojej krajine pôvodu v bezpečí, a zároveň b) by bola zlučiteľná so zachovaním základného práva, ktorého odopretie odôvodňuje priznanie postavenia utečenca, je proces, ktorý by bol nevyhnutne subjektívny a pravdepodobne by viedol skôr k arbitrárnym rozhodnutiam ako k právnej istote. Samotný vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že minister nemôže vopred určiť mieru zdržanlivosti, ktorú možno vyžadovať. Už toto konštatovanie podľa môjho názoru nasvedčuje tomu, že takýto prístup by bol v praxi neuskutočniteľný.
74.

Tým sa jednak uľahčí podnikom so sídlom v Európskej únii poskytovať služby v oblasti služieb založených na podmienenom prístupe alebo pozostávajúcich z podmieneného prístupu mimo európskeho vnútorného trhu do iných členských štátov Rady Európy. Na druhej strane sa podnikom a osobám so sídlom v členských štátoch Rady Európy mimo územia Európskej únie sťaží rušenie alebo poškodzovanie atraktívnosti poskytovania takýchto služieb prostredníctvom neoprávneného prístupu. Keď sa na celom európskom kontinente bude proti protizákonným činnostiam postupovať podľa jednotných právnych štandardov, bude pre pôvodcov týchto činností ťažšie ako doteraz, aby si ešte našli „oázy“ v Európe, ktoré podľa všetkého doteraz existovali v niektorých členských štátoch Rady Európy mimo Európskej únie. ( 38 )
23.

Bez ohľadu na to, či príloha V oddiel 1.4.1 body i) až iii) – prípadne v súvislosti so smernicou 2003/4/ES ( 10 ) – zakladá práva jednotlivcov, tento spôsob prebratia predpokladá minimálne to, že vnútroštátne správne orgány skutočne zaručia úplné uplatnenie smernice.
34.

Smernica 2009/24 sa týka iba počítačových programov, zatiaľ čo smernica 2001/29 sa týka autorského práva a s ním súvisiacich práv na výsledky tvorivej duševnej činnosti vo všeobecnosti. Touto smernicou nie sú dotknuté a nijakým spôsobom nie sú ovplyvnené existujúce predpisy EÚ súvisiace okrem iného s právnou ochranou počítačových programov. Súdny dvor preto uviedol, že smernica 2009/24 predstavuje lex specialis k ustanoveniam smernice 2001/29. ( 16 ) Podľa mňa sa toto tvrdenie musí chápať tak, že ustanovenia smernice 2009/24 majú prednosť pred ustanoveniami smernice 2001/29, ale iba vtedy, keď predmet ochrany patrí úplne do pôsobnosti smernice 2009/24. Ak by hry Nintendo a s licenciou Nintendo boli počítačovými programami a ničím viac, uplatnila by sa smernica 2009/24, čím by vytlačila smernicu 2001/29. Ak by pritom Nintendo uplatnil oddelené technologické opatrenia na ochranu počítačových programov a zvyšných diel, smernica 2009/24 by sa mohla uplatniť na programy a smernica 2001/29 na zvyšok.
21.

Nemecká vláda tvrdí, že právo EÚ môže spôsobovať účinky vo vzťahu k tretím krajinám len prostredníctvom dvojstranných alebo viacstranných dohovorov. Európska únia nemá uzatvorenú takú dohodu týkajúcu sa konkurzných konaní so Švajčiarskom, kde má pani Hertel bydlisko. Okrem toho ciele nariadenia nepodporujú rozšírenie pravidla o medzinárodnej právomoci na vedľajšie konanie na zrušenie skoršieho úkonu týkajúce sa žalovaného, ktorý sa nachádza v tretej krajine. Cieľom nariadenia je zaručiť, aby konkurzné konania fungovali účinne a efektívne na vnútornom trhu, na ktorom sa tretie krajiny nepodieľajú. Toto nariadenie neupravuje právomoc izolovane, ale pravidlá o právomoci sú súčasťou všeobecného rámca pre účinné a efektívne konkurzné konanie. Keďže pravidlá o uznávaní a výkone nemožno uplatniť na tretie krajiny, bolo by neúčelné vykladať článok 3 ods. 1 tak, že priznáva súdu medzinárodnú právomoc voči tretím krajinám. Tiež by to spôsobilo, že na takýchto žalovaných, ktorí sú už aj tak slabšou stranou, by sa vzťahovalo konkurzné a procesné právo, ktoré títo žalovaní nepoznajú, čím by sa ich postavenie ešte viac oslabilo.
62.

Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či v čase posúdenia postavenia „závislého“ rodinného príslušníka občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 písm. c) smernice 2004/38 majú vnútroštátne orgány pripisovať nejaký význam tomu, že uvedený rodinný príslušník z dôvodu veku, odbornej kvalifikácie alebo zdravotného stavu má reálnu šancu nájsť si v hostiteľskom členskom štáte prácu, a že vyjadril úmysel v ňom pracovať. Žiadateľ o povolenie na pobyt, ktorý by zrejme bol schopný uspieť pri zaradení sa do pracovného života po príchode do hostiteľského členského štátu, by viac nebol závislý na občanovi Únie, ku ktorému sa pripojil, ak by v tomto štáte mal vykonávať zárobkovú činnosť. Nespĺňal by už podmienky, ktoré je potrebné naplniť v čase vydania povolenia na pobyt, a nemohol by sa už domáhať práv, ktoré rodinným príslušníkom uvedeným v článku 2 bode 2 písm. c) nepriamo vyplývajú zo smernice 2004/38.
51.

Ak by sa na vyššie uvedený príklad uplatnil režim protihodnoty, daňová správa by od usporiadateľa zájazdov získala 243,86 eura, čo je rozdiel medzi DPH zaplatenou z ceny zájazdu (275,86 eura) a DPH zaplatenou na vstupe a zodpovedajúcou zaplatenej provízii (32 eur), pričom od cestovnej kancelárie by získala 23,72 eura zodpovedajúcich DPH zaplatenej zo zníženej provízie, teda celkovo by dostala 267,58 eura. DPH takto získaná daňovou správou by presne zodpovedala výške DPH, ktorú by znášal konečný spotrebiteľ v rámci sumy 1940 eur, ktoré zaplatil.
48.

Neznamená to však, že poistník nemôže od zmluvy odstúpiť, skôr než mu poisťovateľ poskytne informácie, pokiaľ sa dozvie o svojom práve na odstúpenie iným spôsobom. Opäť by to znamenalo, že poisťovateľ by vlastné porušenie povinnosti poskytnúť informácie mohol využiť na to, aby poistníkovi odoprel jeho právo.
15.

Odvolávajúc sa najmä na to, že chce navštíviť svojho brata, ktorý požíva právo na azyl v Nemecku, v dôsledku čoho nemôže vycestovať do Iránu, žalobca v spore vo veci samej podal voči tomuto prvému rozhodnutiu odvolanie, ktoré vyústilo do nahradenia uvedeného rozhodnutia novým zamietavým rozhodnutím z 5. januára 2011, ktoré sa tentoraz zakladalo na existencii pretrvávajúcich pochybností, pokiaľ ide o úmysel žiadateľa vrátiť sa do krajiny pôvodu. Napriek vyhláseniam žiadateľa a predloženým dokladom preskúmanie vykonané uvedeným veľvyslanectvom nepreukázalo dostatočné ekonomické zakorenenie, ktoré by bolo zárukou toho, že sa chce vrátiť do Iránu.
117.

Pokiaľ ide o osoby alebo orgány uvedené v písmene c), prichádzajú do úvahy dve situácie. Na jednej strane je to situácia, v ktorej sa nachádzajú orgány alebo osoby s činnosťou obmedzujúcou sa na prevádzkovanie určitej služby za podmienok, ktoré znamenajú, že sa považujú za „orgán verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4. Na druhej strane ide o situáciu, v ktorej sa nachádzajú tie orgány alebo osoby, ktoré okrem prevádzkovania tejto služby vykonávajú aj iné, úplne odlišné činnosti. Sú to napríklad orgány alebo osoby, ktoré na inom území tiež prevádzkujú službu súvisiacu so životným prostredím, ale za podmienok slobodnej hospodárskej súťaže, pričom ich nemožno označiť za „orgány verejnej moci“ v zmysle smernice 2003/4.
66.

Je však jasné, že konečné rozhodnutie Komisie nemá za následok zosúladenie s predpismi a posteriori v prípade vykonávacích aktov, ktoré boli neplatné vzhľadom na to, že boli prijaté v rozpore so zákazom stanoveným v tomto článku, lebo inak by bol narušený priamy účinok článku 108 ods. 3 poslednej vety ZFEÚ. Akýkoľvek iný výklad by viedol k zvýhodneniu nedodržania tohto ustanovenia dotknutým členským štátom a bránil by jeho potrebnému účinku. ( 60 )
61.

V prípade tretieho variantu článku 263 ods. 4 ZFEÚ je preto relevantná iba otázka, či má napadnutý právny akt priamy účinok na právne postavenie žalobcu. Vytvára sa tak vzťah ku konkrétnemu žalobcovi. Prvé dve podmienky sa totiž vzťahujú iba na napadnutý právny akt bez ohľadu na situáciu žalobcu. Ak by to tak ostalo, každá osoba by mohla podať žalobu proti regulačnému právnemu aktu, ktorý si nevyžaduje vykonávacie opatrenia, a to bez ohľadu na to, či vôbec spadá do pôsobnosti tohto právneho aktu. Podmienka priamej dotknutosti žalobcu teda na tomto mieste slúži, rovnako ako v prípade druhého variantu článku 263 ods. 4 ZFEÚ, na vylúčenie žaloby vo verejnom záujme.
57.

Pokiaľ ide o trh, v prvom rade treba zdôrazniť, že CO pôsobia v rámci slobodnej hospodárskej súťaže, kde neexistuje numerus clausus schválených CO. Ide preto o konkurenčný trh, na ktorom môžu poskytovať certifikačnú službu všetky podniky, ktoré spĺňajú zákonné podmienky. Vzhľadom na znaky činnosti a prísnosť podmienok poskytovania služby, ktoré musia byť splnené, však nie je prekvapujúce, že počet CO je pomerne nízky. Hoci nejde o trh obmedzený na dva alebo tri subjekty, zo spisu vyplýva, že počet CO sa v súčasnosti pohybuje okolo 30. Preto nejde o trh, na ktorom pôsobí veľmi veľký počet podnikateľov alebo na ktorom existuje informačná nerovnováha medzi poskytovateľom služby a jej príjemcom. Tieto dva faktory boli rozhodujúce vo veci Cipolla pri posudzovaní pomerov na talianskom trhu advokátskych služieb. V prejednávanej veci je však situácia opačná: okrem toho, že počet subjektov je pomerne nízky, príjemcovia služby sú povinní dodržiavať predpísaný odstup s cieľom umožniť CO, aby pôsobili úplne nezávisle. Vzťah medzi poskytovateľom a príjemcom služby v prípade CO je úplne odlišný od vzťahu, ktorý by mohol vzniknúť v prípade vzťahu medzi advokátom a klientom, pričom v tejto poslednej uvedenej situácii sú rozhodujúcimi kritériami dôvera a ochrana všeobecného záujmu. V prípade CO taká dôvera a ochrana nielenže nemusia existovať, ale úplne by narúšali samotnú existenciu CO.
22.

Výhrady predložené zo strany Shell sú založené na nasledujúcich tvrdeniach. Uvádza, že výrobky, „ktoré nezodpovedajú požadovanej akosti“, ako je napríklad dotknuté znečistené palivo, nemôžu predstavovať odpad, a ak by tomu tak bolo, nutne by to viedlo k neprimeranému narušeniu obchodu; že palivo bolo vrátené odporcovi z dôvodu podmienok stanovených v zmluve s kupujúcim v Belgicku, a nie z dôvodu jeho povahy ako „odpadu“; že palivo malo aj naďalej ekonomickú hodnotu, a teda nepredstavovalo odpad; že Shell mal v úmysle opätovne predať výrobok v čase jeho spätného získania v Belgicku (či už ďalším zmiešaním alebo predajom v stave, v akom bol pri dodaní z Belgicka) a že k predaju takéhoto typu výrobku bežne dochádza pri obchodovaní s ropou; ako aj že kupujúci v Belgicku nemal pri vrátením paliva v úmysle ho zneškodniť a že palivo v čase vrátenia do Holandska už nepredstavovalo odpad.
42.

Na tomto mieste by som chcel dodať, že zákonná povaha dávky môže spôsobiť, že táto dávka nebude predstavovať „pracovnoprávne podmienky“. Z vyššie uvedenej judikatúry totiž celkom jasne vyplýva, že dôchodky vyplácané na základe zákonných systémov sociálneho zabezpečenia, ktoré nie sú založené na existencii pracovného pomeru, ale skôr na sociálnych hľadiskách, nespadajú pod pojem „pracovnoprávne podmienky“. Nevidím dôvod, pre ktorý by sa táto argumentácia nemohla uplatniť na všetky druhy zákonných dávok. Ak by sa však zákonná dávka týkala len konkrétnej kategórie pracovníkov, ak by priamo súvisela s počtom odpracovaných rokov a ak by sa jej výška vypočítavala na základe posledného platu, potom by táto dávka vždy predstavovala „pracovnoprávnu podmienku“, lebo pracovný pomer by prevažoval nad sociálnou povahou príslušných právnych predpisov. ( 29 )
20.

Vo výroku sporného rozhodnutia sa okrem iného uvádza, že sporné oslobodenia od dane poskytnuté do 31. decembra 2003 predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, že pomoc poskytnutá od 3. februára 2002 do 31. decembra 2003 je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ jej príjemcovia neplatili najmenej 13,01 eura za 1000 kg ťažkých vykurovacích olejov, a že tri dotknuté členské štáty v dôsledku tohto musia vymôcť túto pomoc.
59.

Je nesporné, že podľa údajov, ktoré poskytol Asylgerichtshof, sa cesta pani Abdullahiovej začala v apríli 2011 letom z neurčeného miesta do Sýrie a skončila sa v Rakúsku, kde bola pani Abdullahi 29. augusta 2011 zadržaná a požiadala o azyl. Na to, aby sa dostala do Rakúska, teda cestovala zo Sýrie do Turecka a odtiaľ cestovala loďou do Grécka, na ktorého územie vstúpila v júli 2011, ďalej cestovala cestnou dopravou cez Grécko do tretej krajiny, potom prešla cez ďalšie tretie krajiny, opäť vstúpila na územie Únie cez Maďarsko a napokon pricestovala do Rakúska.
29.

Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol, že spojí jednotlivé konania, ktoré sa začali na návrhy žalobcov vo veci samej a rozsudkom z 31. mája 2012 doručeným do kancelárie Súdneho dvora 22. júna 2012 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku: „Bráni článok 39 [ES] [(teraz článok 45 ZFEÚ)] tomu, aby belgický daňový systém, konkrétne článok 155 [CIR 1992] a článok [134 ods. 1 druhý pododsek CIR 1992] – bez ohľadu na prípadné uplatnenie [obežníka z roku 2008] – mal za následok, že príjmy žalobcu z podnikania plynúce zo zdrojov v Nemecku oslobodené od dane na základe článku [14] [dvojstrannej zmluvy z roku 1967] sa zahrnú do výpočtu dane splatnej v Belgicku, že slúžia ako základ na priznanie daňových výhod, ktoré stanovuje [CIR 1992], a napokon že nárok na uplatnenie týchto výhod, ako napríklad časti oslobodenej od dane z dôvodu rodinnej situácie žalobcu, sa obmedzí alebo prizná v menšom rozsahu ako v prípade, ak by príjmy oboch žalobcov pochádzali zo zdrojov v Belgicku a ak by vyššie príjmy nemal žalobca, ale žalobkyňa, zatiaľ čo v Nemecku je žalobca, pokiaľ ide o jeho príjmy z podnikania, zdanený ako jednotlivec a nemôže získať všetky daňové výhody spojené s jeho osobnou a rodinnou situáciou, ktorú nemecké daňové orgány zohľadňujú len čiastočne?“
63.

Aby som sa teda vrátil k prejednávanej veci, ak by sa na taký subjekt, ako je spoločnosť Portgás, ktorý je koncesionárom verejnej služby a má navyše postavenie obstarávateľa, malo hľadieť ako na štát, nevidel by som žiadnu prekážku, ktorá by bránila tomu, aby proti nemu bolo možné uplatňovať ustanovenia smernice 93/38. Práve naopak, nielenže by proti nemu bolo možné uplatňovať tieto ustanovenia, ale okrem toho by mal v postavení zložky štátu povinnosť prijať všetky opatrenia potrebné na ich vykonanie, navyše bez ohľadu na to, či tieto ustanovenia spĺňajú technické podmienky na to, aby sa na ne bolo možné odvolávať na základe priameho účinku. V takomto prípade by bolo treba dospieť k záveru, že na spoločnosť Portgás sa vzťahovali povinnosti stanovené v tejto smernici od 1. januára 1998 a že jej okrem toho mohla byť uložená sankcia za ich nesplnenie, či už rozhodnutím príslušného dozorného orgánu, alebo rozhodnutím súdov na návrh tretích osôb poškodených týmto nesplnením. Takéto sankcie by boli vhodnými opatreniami na vykonanie dotknutej smernice, pretože ich cieľom je práve podporiť prijatie rozhodnutí alebo postupov, ktoré sú v súlade so smernicou.
41.

Chcem zdôrazniť, že môj záver sa zakladá na tom, že zamestnávateľ nemá v súvislosti s platením predmetnej sociálnej dávky nijakú zákonnú povinnosť. Keby (napríklad) vnútroštátny zákonodarca rozhodol o tom, že bremeno platenia takého príspevku na vyživované dieťa zamestnancom prenesie na zamestnávateľov (a štát by bol povinný platiť len nezamestnaným osobám), zamestnávateľ by v podstate nahrádzal štát a záver by mohol byť úplne iný. ( 23 ) Chcela by som ešte dodať, že zatiaľ čo v tomto prípade zamestnanec na kratší pracovný čas nepochybne poberá menej peňazí ako f.t.e. prostredníctvom príspevku na vyživované dieťa, a je preto vo všeobecnosti menej bohatý, nedá sa povedať, že by bol osobitne znevýhodnený v dôsledku toho, že tento príspevok sa pomerne znižuje. Odpoveď na otázku, čo by sa stalo, keby sa v nejakom inom prípade takéto osobitné znevýhodnenie objavilo, nechám úmyselne nezodpovedanú.
22.

V tejto súvislosti chcem poznamenať, že článok 83 ods. 2 ZFEÚ v rámci oblasti, ktorá je príbuzná s justičnou spoluprácou v trestných veciach, umožňuje Únii stanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa vymedzenia trestných činov a sankcií, ak sa ukáže, že aproximácia zákonov a iných právnych predpisov členských štátov v oblasti trestného práva je nevyhnutná na zabezpečenie účinného uskutočňovania politiky Únie v oblasti, ktorá bola predmetom harmonizačných opatrení. ( 7 ) Existencia právneho základu umožňujúceho harmonizáciu trestného práva členských štátov, pokiaľ je to nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných v rámci odvetvových politík, je dôkazom toho, že hranica medzi právnymi základmi odvetvových politík na jednej strane a právnymi základmi umožňujúcimi zaviesť policajnú alebo justičnú spoluprácu v rámci tretej časti hlavy V Zmluvy FEÚ na druhej strane nie je nepriepustná. Cieľom právnej úpravy Únie, ktorá by stanovovala minimálne pravidlá týkajúce sa vymedzenia trestných činov a sankcií v oblasti cestnej premávky, by teda skutočne bolo zlepšenie bezpečnosti cestnej premávky, no napriek tomu by patrila pod článok 83 ods. 2 ZFEÚ.
64.

Preto vzhľadom na pripomienky, ktoré som uviedol v rámci prvej otázky sa domnievam, že ak by sa na účely sčítania požadovanej lehoty piatich rokov mohli zohľadniť obdobia legálneho pobytu pred odňatím slobody a po ňom, v skutočnosti by to znamenalo popretie neexistencie integrácie dotknutej osoby do spoločnosti a významne by to zmenilo potrebný účinok sledovaný článkom 16 ods. 2 smernice 2004/38. Odňatie slobody, ktoré nasleduje po porušení noriem spoločnosti hostiteľského členského štátu konkrétne dokazuje, že dotknutá osoba nebola integrovaná do tejto spoločnosti. Opakujem, že je to ešte zjavnejšie, keď je dotknutá osoba recidivista.
50.

Pán Farrington tvrdí, že podľa článku 28 ods. 2 písm. b) nariadenia by malo byť Spojené kráľovstvo štát, ktorý má znášať náklady na vecné dávky, ktoré sa mu majú poskytovať v Španielsku, pretože v Spojenom kráľovstve býval od roku 1948, keď mal sedem rokov, až do roku 1972, keď po 14 rokoch zamestnania odišiel do Holandska. To znamená, že na základe toho, že značnú časť svojho života prežil v Spojenom kráľovstve, mal by mať pán Farrington prístup k vnútroštátnej zdravotnej starostlivosti iba na základe svojho bydliska v krajine. Naproti tomu pán Farrington pracoval v Holandsku celých 32 rokov a počas tohto obdobia tam aj žil (1972 – 2004). Možno predpokladať, že pán Farrington odviedol do systému sociálneho zabezpečenia v Holandsku oveľa viac príspevkov než do systému sociálneho zabezpečenia v Spojenom kráľovstve – alebo prinajmenšom to, že by to tak bolo v prípade väčšiny ľudí v podobnej situácii. Preto nevidím nijaký dôvod, prečo by práve Spojené kráľovstvo, a nie Holandsko, malo byť štátom, ktorý má znášať náklady na vecné dávky, na ktoré je pán Farrington oprávnený vo svojej novej krajine pobytu po odchode do dôchodku.
38.

Takto vyjadrená obava je pochopiteľná. Treba však zdôrazniť, že aj keď sa majiteľ patentu môže svojho patentu vzdať so spätným účinkom ( 10 ) a zrušiť tak jeho právne účinky definované uplatniteľným právnym poriadkom, nič to nemení na tom, že tým zároveň stráca možnosť opätovne požiadať o patent na rovnaký vynález. Existencia predchádzajúceho patentu ho totiž zverejnila, a preto nie je možné, aby vynález splnil podmienku novosti, ktorá je všeobecne uplatniteľná na patentové právo. Rovnako vzhľadom na to, že majiteľ patentu nepožíva také „právo na opravu“, ktoré by mu umožnilo znovu definovať so spätným účinkom pôsobnosť ochrany, taká možnosť by sa nemala priznať ani majiteľovi DOO s odkazom na ustanovenie, akým je § 63 holandského patentového zákona z roku 1995.
69.

Pri uplatnení na prejednávaný prípad by bolo pochopiteľné, keď by holandské orgány predpokladali úmyselné porušenie na základe dlhodobej trvalej politiky aplikovania maštaľného hnoja s nízkym obsahom emisií. Potom by bolo povinnosťou príjemcu podpory, aby túto domnienku vyvrátil. Na účely toho by napríklad mohol preukázať, že poveril spoľahlivú a skúsenú osobu vykonávajúcu zmluvnú prácu, že jej dal pokyny, aby maštaľný hnoj aplikovala s nízkym obsahom emisií, ako aj to, že na ňu primerane dozeral a že ju informoval o špecifických podmienkach na svojich pozemkoch. Pokiaľ by sa objednávateľovi nepodarilo preukázať, že svoje povinnosti splnil v plnom rozsahu, išlo by zrejme často len o nedbanlivosť. V prípade očividných porušení, napríklad pri poverení osoby vykonávajúcej zmluvnú prácu, ktorá je známa ako nespoľahlivá, bez dostatočného dohľadu, by však bolo zrejme prijateľnejšie uplatniť domnienku akceptovania porušenia požiadaviek, to znamená úmysel.
3.

Presnejšie, v priebehu apríla a mája 2007 lotyšský daňový orgán pristúpil ku kontrole cla zaplateného SIA Hantas od 1. mája 2004 do 31. decembra 2006 na základe 35 colných vyhlásení vyplnených GFSL, ktorá sa mala považovať za dlžníka v prípade vzniku colného dlhu. V tomto kontexte lotyšský daňový orgán pristúpil k odberu a analýze vzoriek tovaru uvedeného v šiestich colných vyhláseniach podaných v októbri a novembri 2005. Daňový orgán sa opieral o výsledky tejto kontroly a poznamenal, že v 29 colných vyhláseniach podaných od 4. júna 2004 do 29. novembra 2005, vrátane šiestich kontrolovaných colných vyhlásení, GFSL deklarovala tovar dovážaný do Únie s cieľom jeho uvedenia do voľného obehu podľa nesprávnych kódov kombinovanej nomenklatúry tak, aby boli zaradené do integrovaného colného sadzobníka Európskych spoločenstiev (TARIC).
40.

Záujem štátnych príslušníkov iných členských štátov usadiť sa Taliansku ako prenajímateľ vozidiel by nemusel byť „v žiadnom prípade vylúčený“ na základe konkrétnych okolností eventuálne vtedy, ak by sa oprávnenia obcí udeľovali na základe príslušných verejných obstarávaní v rámci celej Európy alebo ak by hospodárska hodnota daného oprávnenia bola taká vysoká, že bez ohľadu na to, akým spôsobom by sa verejné obstarávanie vyhlásilo, by sa muselo počítať s medzinárodnou účasťou. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa k tejto problematike nevyjadrujú. Na pojednávaní jeden účastník konania nevylúčil celoeurópsky záujem na udeľovaní oprávnení, ale toto tvrdenie bližšie nešpecifikoval.
4.

Článok 5 ods. 2 smernice o ochranných známkach upravuje dodatočné práva majiteľa ochranných známok s dobrým menom: „Každý členský štát môže tiež stanoviť, že majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby používali v obchodnom styku akékoľvek označenie, ktoré je… podobné, pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno a ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu znamenalo, že by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky bolo na ujmu.“