ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora)

z 12. decembra 2012

Vec F‑43/10

Maria Concetta Cerafogli

proti

Európskej centrálnej banke (ECB)

„Verejná služba – Zamestnanci ECB – Sťažnosť na psychické obťažovanie – Administratívne vyšetrovanie – Prístup k vyšetrovaciemu spisu – Vyšetrovacia správa – Zjavne nesprávne posúdenie“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 36.2 Protokolu o Štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky, ktorý tvorí prílohu Zmluvy o EÚ a Zmluvy o FEÚ, ktorou M. Concetta Cerafogli v podstate navrhuje zrušenie rozhodnutia výkonnej rady Európskej centrálnej banky (ECB) zo 17. novembra 2009 o ukončení interného administratívneho vyšetrovania začatého v nadväznosti na jej sťažnosť na diskrimináciu (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“)

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Žalobkyňa znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli ECB.

Abstrakt

1. Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Predmet – Príkaz administratíve – Rozhodnutie – Neprípustnosť

(Podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky, článok 42)

2. Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Osobitný opravný prostriedok – Formálne náležitosti – Dostatočne presná povaha – Uvedenie určitých výhrad v prílohách odovzdaných po uplynutí lehoty – Neprípustnosť

(Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 2; podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky, článok 41; predpisy uplatniteľné na zamestnancov Európskej centrálnej banky, článok 8.1.6)

3. Žaloby úradníkov – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Osobitný opravný prostriedok – Zhoda medzi osobitným opravným prostriedkom a žalobou – Zhoda v predmete a dôvode – Zmena dôvodu sporu – Neprípustnosť

(Služobný poriadok úradníkov, článok 91; podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky, článok 41)

4. Súdne konanie – Právna sila rozhodnutej veci – Dosah – Neprípustnosť druhej žaloby – Podmienky – Zhoda v predmete – Napadnutie aktu, ktorý je v podstate zhodný s aktom napadnutým v prvej žalobe, ale ktorý sa zakladá na iných skutkových a právnych dôvodoch – Neexistencia právnej sily rozhodnutej veci

5. Úradníci – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Práva a povinnosti – Interné vyšetrovanie údajného psychického obťažovania – Právo sťažovateľa byť vypočutý a právo na prístup k vyšetrovaciemu spisu – Hranice

(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 45/2001, článok 20)

6. Žaloby úradníkov – Dôvody – Dôvod založený na porušení práva byť vypočutý – Určenie ex offo

7. Úradníci – Rozhodnutie spôsobujúce ujmu – Povinnosť odôvodnenia – Rozhodnutie, ktoré zapadá do súvislostí známych osobe, ktorej bolo určené – Zohľadnenie právneho kontextu

(Služobný poriadok úradníkov, článok 25)

8. Európska centrálna banka – Výkonná rada – Zasadnutia – Lehota na zaslanie dokumentov vzťahujúcich sa na program zasadnutia členom – Nedodržanie – Nezrovnalosť, ktorá nemôže spôsobiť zrušenie rozhodnutia výkonnej rady – Dôkazné bremeno

(Rokovací poriadok výkonnej rady Európskej centrálnej banky, článok 3 ods. 1)

9. Žaloby úradníkov – Dôvody – Zjavne nesprávne posúdenie – Pojem – Dôkazné bremeno

10. Úradníci – Psychické obťažovanie – Pojem – Kolega, ktorý má negatívny názor na úradníka a informuje nadriadeného o výhradách voči kvalite jeho výkonov a jeho správaniu – Vylúčenie – Požiadavka objektívnej povahy pocitu údajnej obete

(Služobný poriadok úradníkov, článok 12a)

11. Súdne konanie – Trovy konania – Určenie – Nahraditeľné trovy konania – Pojem – Odmeny splatné advokátovi úradníka za služby poskytnuté v štádiu konania pred podaním žaloby – Vylúčenie

(Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, články 86 a 91)

1. Súdu Únie v rámci preskúmavania zákonnosti podľa článku 42 podmienok zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky neprináleží udeľovať administratíve príkazy alebo robiť právne vyhlásenia.

(pozri bod 43)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 15. decembra 2010, Saracco/ECB, F‑66/09, bod 39

2. Konanie pred podaním žaloby upravené článkom 41 podmienok zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky a článkom 8.1.6 predpisov uplatniteľných na zamestnancov Banky má rovnako ako konanie o sťažnosti zavedené článkom 90 ods. 2 služobného poriadku úradníkov neformálnu povahu.

V dôsledku toho osobitný opravný prostriedok podľa článku 41 podmienok zamestnávania doplneného článkom 8.1.6 predpisov uplatniteľných na zamestnancov nemusí na svoju prípustnosť rešpektovať formálne náležitosti a Banka je povinná preskúmať ho v duchu otvorenosti. Na prípustnosť stačí, aby bol tento opravný prostriedok dostatočne presný na to, aby banke umožnil zistiť dôvody a tvrdenia, ktoré dotknutá osoba uvádza proti napadnutému rozhodnutiu.

Za týchto okolností oneskorené odovzdanie prílohy nemožno a priori považovať za porušenie zásady, podľa ktorej sú lehoty kogentné, pokiaľ samotný osobitný opravný prostriedok bol podaný v stanovenej lehote.

V konkrétnej situácii, keď prílohy odovzdané po uplynutí stanovenej lehoty nemajú čisto dôkaznú povahu, ale naopak, podrobne vysvetľujú výhrady zamestnanca, a keď ich treba považovať za neoddeliteľnú súčasť jeho osobitného opravného prostriedku, však oneskorené zaslanie týchto príloh porušuje lehotu stanovenú na podanie osobitného opravného prostriedku.

Navyše hoci má konanie pred podaním žaloby neformálnu povahu, ide o postup, ktorého cieľom je uzavrieť zmier, s ktorým je nezlučiteľné, aby zamestnanec nútil administratívu vyhľadávať v texte jeho osobitného opravného prostriedku a v rozsiahlych prílohách roztrúsené časti jeho jednotlivých tvrdení, napriek tomu, že má na podanie tohto opravného prostriedku primeranú lehotu dvoch mesiacov.

(pozri body 50 – 52 a 54 – 56)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 22. júna 1990, Marcopoulos/Súdny dvor, T‑32/89 a T‑39/89, bod 28; 7. marca 1996, Williams/Dvor audítorov, T‑146/94, bod 48; 13. januára 1998, Volger/Parlament, T‑176/96, bod 65

Súd pre verejnú službu: 1. júla 2010, Mandt/Parlament, F‑45/07, body 111 a 113

3. Pravidlo zhody medzi osobitným opravným prostriedkom a žalobou treba chápať v tom zmysle, že s výhradou námietok nezákonnosti a žalobných dôvodov verejného záujmu pôjde o zmenu dôvodu sporu, a teda o neprípustnosť pre nedodržanie tohto pravidla, obvykle iba v prípade, ak žalobca, ktorý vo svojom osobitnom opravnom prostriedku spochybňuje iba formálnu platnosť aktu spôsobujúceho mu ujmu, vrátane jeho procesných aspektov, vznesie v žalobe vecné žalobné dôvody, alebo naopak, ak žalobca po tom, ako vo svojom osobitnom opravnom prostriedku spochybňoval iba vecnú zákonnosť aktu spôsobujúceho mu ujmu, podá žalobu obsahujúcu žalobné dôvody týkajúce sa formálnej platnosti tohto aktu, vrátane jeho procesných aspektov.

(pozri bod 61)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: Mandt/Parlament, už citovaný, body 110, 119 a 120; 29. septembra 2011, da Silva Tenreiro/Komisia, F‑72/10, bod 59, rozsudok je predmetom odvolania na Všeobecnom súde Európskej únie, vec T‑643/11 P

4. Na to, aby sa zabezpečili tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je dôležité, aby sa už nemohli spochybniť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených na tieto opravné prostriedky.

V tejto súvislosti je žaloba neprípustná z dôvodu právnej sily rozhodnutej veci vzťahujúcej sa na skorší rozsudok, ktorým sa rozhodlo o žalobe s tými istými účastníkmi konania, ktorá mala rovnaký predmet a zakladala sa na rovnakom dôvode. Akt, ktorého zrušenie sa navrhuje, predstavuje podstatnú skutočnosť umožňujúcu vymedziť predmet žaloby, ale v prípadoch, keď viacero žalôb smerovalo proti rôznym rozhodnutiam, ktoré administratíva formálne prijala, nemožno len na základe tejto okolnosti dospieť k záveru, že uvedené žaloby nemajú zhodný predmet, pokiaľ tieto rôzne rozhodnutia majú v podstate zhodný obsah a zakladajú sa na rovnakých dôvodoch.

Napokon, hoci sa výhrady vznesené na podporu žaloby čiastočne zhodujú s výhradami uvedenými v rámci predchádzajúceho konania, druhá žaloba sa nejaví ako zopakovanie prvej žaloby, ale nový spor, pokiaľ je založená aj na iných skutkových a právnych dôvodoch.

(pozri body 68 a 69)

Odkaz:

Súdny dvor: 19. septembra 1985, Hoogovens Groep/Komisia, 172/83 a 226/83, bod 9; 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, bod 38

Súd prvého stupňa: 5. júna 1996, NMB France a i./Komisia, T‑162/94, bod 37; 12. decembra 1996, Altmann a i./Komisia, T‑177/94 a T‑377/94, bod 52

Všeobecný súd Európskej únie: 25. júna 2010, Imperial Chemical Industries/Komisia, T‑66/01, body 197, 207 a 208

5. Keďže vyšetrovanie vedené v nadväznosti na žiadosť o pomoc podanú úradníkom spolu so sťažnosťou na psychické obťažovanie nemožno považovať za vyšetrovanie začaté proti tomuto úradníkovi, dotknutá osoba sa nemôže dovolávať povinnosti inštitúcie rešpektovať právo na obhajobu, ktoré sa ako všeobecná zásada práva Únie uplatňuje v každom konaní začatom proti osobe, ktoré môže viesť k prijatiu aktu spôsobujúcemu jej ujmu. Zo skutočnosti, že rozhodnutie predstavuje z procesného hľadiska akt spôsobujúci ujmu, však nemožno automaticky, bez zohľadnenia povahy začatého konania, vyvodiť, že orgán má povinnosť riadne vypočuť dotknutú osobu. Vzhľadom na zásady, ktoré sú základom právnej úpravy, správnej praxe a judikatúry Únie v oblastiach hospodárskej súťaže, štátnej pomoci a koncentrácií podnikov, je totiž jasné, že medzi dotknutými tretími osobami bolo pri určení rozsahu ich práva byť vypočutý zavedené odstupňovanie podľa intenzity možného zásahu do ich záujmov. Napriek tomu dokonca aj v prípade, keď neexistujú žiadne ustanovenia ani okolnosti vyžadujúce uplatnenie práva na obhajobu, musí byť osobe dotknutej správnym konaním počas tohto konania umožnené, aby zaujala stanovisko a vyjadrila svoj názor na údaje, ktoré sa jej týkajú, teda údaje, ktoré môže sama najlepšie poskytnúť a o ktorých nie je preukázané, že by nimi orgán mohol inak disponovať.

Pokiaľ ide o interné administratívne vyšetrovanie údajného psychického obťažovania začaté v nadväznosti na sťažnosť zamestnanca Európskej centrálnej banky, aj keď vyšetrovanie nebolo vedené proti sťažovateľovi, môže sa tento sťažovateľ podľa zásady riadnej správy vecí verejných dovolávať práva byť vypočutý v súvislosti so skutočnosťami, ktoré sa ho týkajú, keďže rozhodnutie o zamietnutí takej sťažnosti môže priniesť závažné následky z dôvodu, že psychické obťažovanie môže mať mimoriadne škodlivé účinky na zdravotný stav obete a prípadné uznanie existencie psychického obťažovania administratívou samo osebe môže mať priaznivý účinok v terapeutickom procese uzdravovania obťažovanej osoby. Procesné právo, ktorého sa sťažovateľ môže dovolávať a ktoré je odlišné od práva na obhajobu, však nie je také rozsiahle ako právo na obhajobu. V tejto súvislosti stačí, že je sťažovateľovi poskytnutá dostatočná možnosť riadne uviesť svoj názor, prípadne vysvetliť, prečo záver uvedený v návrhu vyšetrovacej správy nemôže byť dôvodný. Navyše procesné právo sťažovateľa nie je absolútne. Ak je v kontexte vyšetrovania psychického obťažovania vyšetrovacia správa podrobná a ak nič v spise nevzbudzuje pochybnosti, že spis nevyjadruje podstatu zhromaždených svedeckých výpovedí, nie je iracionálne – pokiaľ nie sú dané osobitné okolnosti – chcieť chrániť svedkov tým, že im je zaručená anonymita a dôvernosť každého údaja, ktorý by ich mohol identifikovať, aby sa v samotnom záujme sťažovateľov umožnilo neutrálne a objektívne vyšetrovanie využívajúce bezvýhradnú spoluprácu zamestnancov. Nezdá sa iracionálne ani chcieť takto zabrániť každému riziku dodatočného ovplyvňovania svedkov obvinenými osobami alebo dokonca sťažovateľmi. Okrem toho nie je iracionálne ani domnievať sa, že dôvernosť svedeckých výpovedí je nevyhnutná na ochranu pracovných vzťahov, ktorá môže zabezpečiť riadne fungovanie služby. Nie je totiž preukázané, že v prípade, keď vyšetrovanie nepotvrdí názor osôb presvedčených o tom, že sú obeťou psychického obťažovania, môže úplná transparentnosť v tejto oblasti ukončiť ich pocit frustrácie a nedôvery.

Okrem toho článok 20 nariadenia č. 45/2001 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov legitimizuje obmedzenia procesného práva sťažovateľa. Nemožno totiž stratiť so zreteľa, že svedecké výpovede zhromaždené v rámci vyšetrovania psychického obťažovania sa netýkajú iba sťažovateľa, ale aj obvinených zamestnancov a zamestnancov vypočutých v rámci vyšetrovania. V tomto prípade, zahŕňajúcom práva iných osôb než sťažovateľa, existuje významný rozdiel v porovnaní s prípadmi, v ktorých žalobcovia žiadajú o prístup ku skutočnostiam, ktoré sa týkajú výlučne ich.

(pozri body 85, 86, 91 – 93, 95, 97 a 98)

Odkaz:

Súdny dvor: 21. novembra 1991, Technische Universität München, C‑269/90, body 23 až 25; 29. apríla 2004, Parlament/Reynolds, C‑111/02 P, bod 57; 9. novembra 2006, Komisia/De Bry, C‑344/05 P, bod 37; 29. júna 2010, Komisia/Alrosa, C‑441/07 P, bod 91

Súd prvého stupňa: 27. novembra 1997, Kaysersberg/Komisia, T‑290/94, body 108 a 113; 7. júna 2006, Österreichische Postsparkasse/Komisia, T‑213/01 a T‑214/01, bod 106; 17. októbra 2006, Bonnet/Súdny dvor, T‑406/04, bod 76

Súd pre verejnú službu: 30. novembra 2009, Wenig/Komisia, F‑80/08, bod 48; 16. mája 2012, Skareby/Komisia, F‑42/10 body 46 a 48

Všeobecný súd Európskej únie: 12. mája 2010, Bui Van/Komisia, T‑491/08 P, bod 75

6. Keďže dôvod založený na práve byť vypočutý možno preskúmať z úradnej povinnosti, žalobca je oprávnený odvolať sa na túto zásadu v štádiu písomnej časti konania.

(pozri bod 89)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 11. septembra 2008, Bui Van/Komisia, F‑51/07, bod 77 a tam citovaná judikatúra

7. Akt spôsobujúci ujmu je dostatočne odôvodnený vtedy, ak bol prijatý v súvislostiach, ktoré boli dotknutej osobe známe a umožňujú jej pochopiť dosah opatrenia prijatého voči nej. V dôsledku toho možno pripustiť odôvodnenie prostredníctvom odkazu na odôvodnenú a oznámenú správu alebo stanovisko.

Navyše odôvodnenie sa musí posudzovať v závislosti od kontextu, v ktorom bol sporný akt prijatý, a predovšetkým so zreteľom na všetky právne predpisy upravujúce danú oblasť. Keďže vo veci psychického obťažovania môže právny kontext brániť tomu, aby mal sťažovateľ prístup ku všetkým svedeckým výpovediam zhromaždeným počas vyšetrovania, nemožno sa domnievať, že rozhodnutie o ukončení vyšetrovania je nedostatočne odôvodnené preto, lebo odkazuje iba na vyšetrovaciu správu, ktorá samotná nie je doplnená týmito svedeckými výpoveďami.

(pozri body 108, 111 a 112)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 23. novembra 2010, Marcuccio/Komisia, F‑65/09, bod 61

Všeobecný súd Európskej únie: 8. júna 2011, Komisia/Marcuccio, T‑20/09 P, body 67 a 68

8. Z článku 3 ods. 1 Rokovacieho poriadku výkonnej rady Európskej centrálnej banky vyplýva, že dokumenty vzťahujúce sa na program zasadnutia v zásade musia byť výkonnej rade zaslané najmenej dva dni pred zasadnutím tohto orgánu. Z toho vyplýva, že táto lehota je iba lehotou, v ktorej treba uvedené dokumenty poslať členom výkonnej rady, a nie lehotou, počas ktorej im musia byť k dispozícii.

V každom prípade, aby porušenie pravidiel stanovených rokovacím poriadkom výkonnej rady mohlo predstavovať podstatnú nezrovnalosť spôsobilú ovplyvniť platnosť jej rozhodnutia, musí dotknutá osoba preukázať, že toto rozhodnutie by bez tohto porušenia mohlo mať iný obsah. Táto podmienka však nie je splnená v prípade, keď dotknutá osoba iba odhaduje, že keďže členovia výkonnej rady dostali dokument v deň ich zasadnutia, nemohli sa s ním riadne oboznámiť pred rozhodnutím o dôsledkoch, ktoré z neho treba vyvodiť.

(pozri body 116 a 117)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 9. marca 1999, Hubert/Komisia, T‑212/97, bod 53

Súd pre verejnú službu: 7. mája 2008, Lebedef/Komisia, F‑36/07, bod 57; 13. septembra 2011, Behnke/Komisia, F‑68/10, bod 42

9. Pochybenie možno kvalifikovať ako zjavné iba vtedy, keď je ho možné ľahko zistiť na základe kritérií, ktorým chcel normotvorca podriadiť výkon rozhodovacej právomoci. V dôsledku toho s cieľom preukázať, že administratíva sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia skutkového stavu, ktoré môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia, musia byť dôkazné prostriedky, ktoré je povinný predložiť žalobca, dostatočné na to, aby sa posúdenia zohľadnené administratívou javili nepravdepodobné. Inými slovami, žalobný dôvod založený na zjavnom pochybení treba zamietnuť, ak napriek dôkazom uvádzaným žalobcom možno spochybňované posúdenie stále pripustiť ako pravdivé alebo akceptovateľné. Je to tak predovšetkým vtedy, keď sa napadnuté rozhodnutie vyznačuje pochybeniami v posúdení, ktoré sú v súhrne iba menej významné a nemohli byť určujúce pre administratívu.

(pozri bod 131)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 29. septembra 2011, AJ/Komisia, F‑80/10, body 34 až 36 a tam citovaná judikatúra; 28. marca 2012, BD/Komisia, F‑36/11, bod 83

10. Negatívny názor úradníka alebo zamestnanca na kolegu a skutočnosť, že tento úradník alebo zamestnanec informuje nadriadeného o výhradách týkajúcich sa pracovného času, ktorý uvedený kolega venuje službe, o jeho omeškaniach pri plnení si úloh a o jeho probléme spolupracovať, samy osebe nepredstavujú psychické obťažovanie.

Okrem toho na základe znenia článku 12a služobného poriadku treba dospieť k záveru, že hoci je pocit osoby, ktorá o sebe tvrdí, že je obeťou obťažovania, významnou skutočnosťou, tento pocit predsa len musí mať objektívnu povahu. Navyše táto osoba sa pri preukazovaní porušenia pojmu psychické obťažovanie nemôže odvolávať na svoj psychický a fyzický zdravotný stav. Za týchto okolností negatívne poznámky nadriadeného týkajúce sa úradníka alebo zamestnanca nemožno bez ďalších skutočností považovať za urážlivé voči nemu.

(pozri body 167, 171 a 203)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 9. decembra 2008, Q/Komisia, F‑52/05, bod 135, rozsudok nezrušený v tomto bode rozsudkom Všeobecného súdu Európskej únie z 12. júla 2011, Komisia/Q, T‑80/09 P; Skareby/Komisia, už citovaný, bod 65

11. Výdavky advokáta počas sporového konania predstavujú nahraditeľné trovy konania za podmienok stanovených v článku 86 a nasl. Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu a treba s nimi zaobchádzať v tomto rámci. Pokiaľ ide o výdavky advokáta vynaložené počas konania pred podaním žaloby, článok 91 toho istého rokovacieho poriadku uvádza medzi nahraditeľnými trovami konania iba výdavky spojené s konaním na Súde pre verejnú službu s vylúčením výdavkov vzťahujúcich sa na štádium, ktoré tomuto konaniu predchádza. Uznanie výdavkov vynaložených počas konania pred podaním žaloby ako nahraditeľnej škody v rámci žaloby o náhradu škody by preto bolo v rozpore s nenahraditeľnosťou trov vynaložených počas tohto štádia.

(pozri bod 218)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 14. septembra 2005, Ehcon/Komisia, T‑140/04, bod 79

Všeobecný súd Európskej únie: 8. novembra 2011, Idromacchine a i./Komisia, T‑88/09, bod 100, rozsudok je predmetom odvolania na Súdnom dvore, vec C‑34/12 P