ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Cieľom článku 13 tohto nariadenia je totiž ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov v tom zmysle, že stanovuje, že tento úkon sa aj po začatí konkurzného konania bude spravovať právom, ktoré sa naň uplatňovalo ku dňu jeho vykonania, teda lex causae. Z tohto cieľa teda jasne vyplýva, že uplatnenie uvedeného článku 13 si vyžaduje zohľadniť všetky okolnosti konkrétneho prípadu. Nemožno totiž mať legitímnu dôveru v to, že platnosť určitého úkonu sa bude posudzovať po začatí konkurzného konania bez ohľadu na tieto okolnosti, hoci v prípade nezačatia takéhoto konania by sa tieto okolnosti museli zohľadniť.

Zo samotného znenia článku 13 uvedeného nariadenia totiž vyplýva, že žalovanému v žalobe o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť právneho úkonu prináleží predložiť dôkaz, že tento úkon nemôže byť napadnutý na základe lex causae. Ďalej stanovením, že tento žalovaný musí predložiť dôkaz, že posudzovaný úkon nemôže byť napadnutý žiadnym prostriedkom a to vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci, uvedený článok 13 ukladá tiež tomuto žalovanému, prinajmenšom implicitne, povinnosť preukázať jednak existenciu skutkových okolností umožňujúcich dospieť k záveru, že dotknutý úkon je nenapadnuteľný, a jednak neexistenciu akéhokoľvek dôkazu, ktorý by bránil tomuto záveru.

Hoci článok 13 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní výslovne upravuje rozdelenie dôkazného bremena, neobsahuje ustanovenia, ktoré by sa týkali špecifickejších procesných aspektov. Tento článok teda neobsahuje ustanovenia týkajúce sa najmä spôsobov vykonávania dôkazov, prípustných dôkazných prostriedkov pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi alebo zásad upravujúcich posúdenie týmto súdom dôkaznej sily dôkazov, ktoré sú mu predložené.

V prípade absencie zosúladenia týchto pravidiel v práve Únie prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie také pravidlá zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity).

Táto posledná uvedená zásada bráni jednak uplatneniu vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré by v praxi znemožnili alebo neprimerane sťažili uplatnenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 tým, že by upravili neprimerané reštriktívne pravidlá, predovšetkým, čo sa týka negatívneho dôkazu absencie určitých okolností. Na druhej strane táto zásada bráni nedostatočne reštriktívnym vnútroštátnym pravidlám dokazovania, ktorých uplatnenie by v praxi viedlo k obráteniu dôkazného bremena podľa článku 13 uvedeného nariadenia.

Samotná zložitosť predloženia dôkazu o existencii okolností, za akých lex causae vylučuje napadnutie dotknutého úkonu, alebo prípadne o absencii okolností stanovených v lex causae, za akých by bolo možné tento úkon napadnúť, sama osebe nenarušuje zásadu efektivity, ale zodpovedá skôr požiadavke spočívajúcej v reštriktívnom výklade uvedeného článku.

(pozri body 27 – 30)
Článok 10 ods. 2 písm. c) smernice 2006/123 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni opatreniu, akým je opatrenie dotknuté vo veci samej, ktoré podmieňuje vydanie povolenia na výkon takej činnosti, ktorá pozostáva z prevádzkovania podniku s prostitútkami vo výklade, ktorým sa prenajímajú izby na báze hodinovej tarifikácie, tým, že poskytovateľ takých služieb musí byť schopný komunikovať v jazyku, ktorému príjemcovia týchto služieb, v tomto prípade prostitútky, rozumejú, pokiaľ táto podmienka umožňuje zaručiť realizáciu sledovaného cieľa vo verejnom záujme, konkrétne prevenciu trestných činov súvisiacich s prostitúciou, a pokiaľ nejde nad rámec potrebný na dosiahnutie tohto cieľa, čo však musí overiť vnútroštátny súd.

Zdá sa že toto opatrenie je vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa, pretože ak sa prostitútkam umožní, aby priamo a osobne informovali prevádzkovateľa podniku s prostitútkami o všetkých skutočnostiach, ktoré by mohli viesť k existencii trestného činu súvisiaceho s prostitúciou, toto opatrenie pravdepodobne uľahčí príslušným vnútroštátnym orgánom výkon kontrol potrebných na to, aby bolo možné zaručiť dodržiavanie vnútroštátnych ustanovení v trestnoprávnej oblasti. Okrem toho toto opatrenie sa obmedzuje na použitie akéhokoľvek jazyka, ktorému rozumejú obe dotknuté strany, čo je menej obmedzujúce vo vzťahu k voľnému poskytovaniu služieb ako opatrenie, ktorým by sa uložila povinnosť výlučne používať jeden úradný jazyk dotknutého členského štátu alebo iný konkrétny jazyk. Nezdá sa, že by dotknuté opatrenie vyžadovalo vyššiu úroveň jazykových znalostí, ale len takú znalosť, aby si dotknuté strany navzájom rozumeli. A nezdá sa napokon ani to, že by existovali menej obmedzujúce opatrenia, ktoré by umožnili zabezpečiť sledovaný cieľ vo verejnom záujme, keďže kontroly kamerovým systémom nevyhnutne neumožňujú preventívne identifikovať trestnú činnosť.

(pozri body 73 – 77, bod 3 výroku)
Článok 5 ods. 2 smernice 2003/4 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí sa má vykladať v tom zmysle, že poplatok uložený za poskytnutie osobitného typu informácií o životnom prostredí nemôže zahŕňať žiadnu časť nákladov vynaložených na udržiavanie databázy používanej na tieto účely verejným orgánom, ale môže zahŕňať všeobecné náklady pripadajúce na pracovný čas strávený zamestnancami tohto orgánu na zodpovedanie individuálnych žiadostí o informácie, primerane zohľadnené pri stanovení tohto poplatku pod podmienkou, že celková výška uvedeného poplatku neprekročí primeranú sumu.

Z článku 5 ods. 1 smernice 2003/4 v spojení s článkom 3 ods. 5 písm. c) tejto smernice vyplýva, že v podstate len náklady nevyplývajúce zo zriadenia a udržiavania registrov, zoznamov a zariadení na preštudovanie môžu patriť pod pojem poskytnutie informácií o životnom prostredí a len na pokrytie týchto nákladov môžu vnútroštátne orgány vyžadovať zaplatenie poplatku na základe článku 5 ods. 2 smernice 2003/4. Takéto náklady zahŕňajú nielen výdavky na poštovné a zhotovenie fotokópií, ale aj náklady spojené s časom, ktorý zamestnanci dotknutého verejného orgánu strávili zodpovedaním individuálnych žiadostí o informácie, čo predstavuje najmä čas vyhľadávania dotknutých informácií a ich úpravu do požadovaného formátu. Okrem toho, vzhľadom na použitie pojmu skutočné náklady v odôvodnení 18 smernice 2003/4, primerane zohľadnené všeobecné náklady možno v podstate zahrnúť do výpočtu poplatku stanoveného v článku 5 ods. 2 uvedenej smernice. Zahrnutie všeobecných nákladov do výpočtu tohto poplatku totiž zodpovedá bežnej účtovnej praxi. Tieto náklady však možno zahrnúť do výpočtu uvedeného poplatku len vtedy, ak ich možno priradiť k výdavku spojenému s poskytnutím informácií o životnom prostredí.

(pozri body 34, 36, 39, 40, 45, bod 1 výroku)
V oblasti štátnej pomoci z článkov 11 a 12 rozhodnutia 2012/21 o uplatňovaní článku 106 ods. 2 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na štátnu pomoc vo forme náhrady za službu vo verejnom záujme udeľovanej niektorým podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, vyplýva, že sa týmto rozhodnutím zrušuje rozhodnutie 2005/842 a že rozhodnutie 2012/21 nadobúda platnosť 31. januára 2012. Článok 10 rozhodnutia 2012/21 stanovuje, že schémy pomoci poskytnuté pred nadobudnutím platnosti uvedeného rozhodnutia, ktoré boli zlučiteľné so spoločným trhom a vyňaté z notifikačnej povinnosti v súlade s rozhodnutím 2005/842, sú naďalej zlučiteľné s vnútorným trhom a vyňaté z notifikačnej povinnosti počas ďalšieho obdobia dvoch rokov, čiže do 31. januára 2014. Od tohto dátumu musí schéma štátnej pomoci na to, aby mohla byť vyňatá z notifikačnej povinnosti, dodržiavať podmienky rozhodnutia 2012/21.

Podľa článku 2 ods. 2 rozhodnutia 2012/21 za predpokladu, že poskytovateľ služby poskytuje službu všeobecného hospodárskeho záujmu viac ako 10 rokov, sa toto rozhodnutie uplatňuje, len pokiaľ sa od poskytovateľa služby vyžadovala významná investícia, aby mohol splniť svoju povinnosť služby všeobecného hospodárskeho záujmu, pričom takéto posúdenie prináleží vnútroštátnemu súdu.

(pozri body 53 – 55)
Článok 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach v rozsahu, v akom sa týka zmluvy uzatvorenej v rámci obchodnej alebo podnikateľskej činnosti „smerovanej“ podnikateľom „do“ členského štátu bydliska spotrebiteľa, sa má v spojení s článkom 16 ods. 1 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že sa môže uplatniť na zmluvu uzatvorenú medzi spotrebiteľom a podnikateľom, ktorá sama osebe nespadá do oblasti obchodnej alebo podnikateľskej činnosti „smerovanej“ týmto podnikateľom „do“ členského štátu bydliska spotrebiteľa, ale má úzku súvislosť so skoršou zmluvou uzatvorenou medzi tými istými zmluvnými stranami v rámci takejto činnosti. Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sú splnené skutočnosti tvoriace túto súvislosť, najmä právna alebo vecná zhodnosť zmluvných strán týchto dvoch zmlúv, zhodnosť hospodárskeho cieľa sledovaného prostredníctvom týchto zmlúv, ktoré sa týkajú toho istého konkrétneho účelu, a doplňujúca povaha druhej zmluvy voči prvej zmluve v rozsahu, v akom má za účel umožniť dosiahnutie hospodárskeho cieľa sledovaného prostredníctvom prvej zmluvy.

To môže byť najmä prípad mandátnej zmluvy, ktorá bola uzatvorená v priamej nadväznosti na takúto obchodnú alebo podnikateľskú činnosť a ktorá doplňuje skoršiu zmluvu o sprostredkovaní uzatvorenú medzi tými istými zmluvnými stranami na účely nadobudnutia bytu, ktorý sa nachádza v členskom štáte bydliska sprostredkovateľa, kupujúcimi so sídlom v inom členskom štáte, v rozsahu, v akom má mandátna zmluva za účel umožniť dosiahnutie hospodárskeho cieľa sledovaného prostredníctvom zmluvy o sprostredkovaní, a to skutočné využívanie bytu. Hoci je totiž pravda, že neexistuje právna previazanosť medzi zmluvou o sprostredkovaní a mandátnou zmluvou, treba konštatovať, že medzi prvou a druhou zmluvou existuje hospodárska súvislosť.

(pozri body 35 – 37, 40 a výrok)
Článok 30 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni postupu členského štátu, v rámci ktorého sa poplatok za prihlásenie do evidencie zaplatený pri dovoze motorových vozidiel pochádzajúcich z iných členských štátov nevracia, napriek tomu, že dotknuté motorové vozidlá, ktoré neboli nikdy prihlásené do evidencie v tomto členskom štáte, boli vyvezené do iného členského štátu.

Každé jednostranne uložené finančné zaťaženie na tovar na základe skutočnosti, že prekročil hranice, bez ohľadu na jeho označenie alebo spôsob vyberania, totiž predstavuje, pokiaľ nie je clom vo vlastnom zmysle slova, poplatok s rovnakým účinkom v zmysle článkov 28 ZFEÚ a 30 ZFEÚ. Rozhodnou skutočnosťou pre vznik poplatku za prihlásenie do evidencie síce v zásade je registrácia motorových vozidiel v členskom štáte, a preto predstavuje vnútroštátnu daň v zmysle článku 110 ZFEÚ, nebolo by však možné ho tak kvalifikovať, keby sa vyberal, ale nevrátil, v prípade, že sa motorové vozidlá dovezené z iných členských štátov nikdy neprihlásia do evidencie v predmetnom členskom štáte. V takomto prípade by sa v skutočnosti vyberal len z dôvodu prekročenia hraníc členského štátu, a predstavoval by tak poplatok s rovnakým účinkom zakázaný článkom 30 ZFEÚ.

(pozri body 44 – 46, bod 2 výroku)
Článok 15 ods. 4 smernice 2006/123 o službách na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takejto právnej úprave za predpokladu, že úlohy z oblasti „požiarnej polície“ by sa kvalifikovali ako úlohy súvisiace so službou všeobecného hospodárskeho záujmu, ak je stanovené územné obmedzenie nevyhnutné a primerané výkonu týchto úloh za ekonomicky životaschopných podmienok. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby to preskúmal.

Na účely uvedeného posúdenia treba istotne vychádzať z predpokladu, podľa ktorého povinnosť poverených osôb na výkon úlohy všeobecného hospodárskeho záujmu zabezpečiť ich služby za vyrovnaných ekonomických podmienok predpokladá možnosť určitej kompenzácie medzi oblasťami ekonomicky výhodných činností a menej výhodnými oblasťami, a môže preto odôvodňovať obmedzenie slobody usadiť sa v ekonomicky výhodnejších oblastiach.

Je však potrebné tiež uviesť, že takéto obmedzenie nie je odôvodnené, ak ide o špecifické služby oddeliteľné od dotknutých služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, pokiaľ tieto služby svojou povahou a za podmienok, v ktorých boli ponúknuté, nespochybňujú ekonomickú rovnováhu uvedenej služby všeobecného hospodárskeho záujmu.

(pozri body 74, 75, 79, bod 2 výroku)
Zákaz uvádzať na obaloch, etiketách a v reklame na prírodné minerálne vody akékoľvek tvrdenie alebo údaj odkazujúci na nízky obsah sodíka v týchto vodách, stanovený článkom 8 ods. 1 nariadenia č. 1924/2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách, zmeneného a doplneného nariadením č. 107/2008, v spojení s prílohou tohto nariadenia a článkom 9 ods. 2 smernice 2009/54 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd v spojení s prílohou III tejto smernice, predstavuje zásah do slobody prejavu a práva na informácie, ako aj do slobody podnikania podnikateľa.

Na jednej strane však toto obmedzenie je stanovené zákonom a na druhej strane podstata podnikateľovej slobody prejavu a práva na informácie nie je uvedenými ustanoveniami dotknutá, keďže tieto ustanovenia sa obmedzujú na podriadenie informácií, ktoré sa môžu oznámiť spotrebiteľovi, týkajúcich sa obsahu sodíka alebo soli v prírodných minerálnych vodách, určitým podmienkam. Právna úprava sporná v konaní vo veci samej totiž zďaleka nezakazuje výrobu a predaj prírodných minerálnych vôd, ale sa v jasne vymedzenej oblasti obmedzuje na reguláciu označovania a s ním spojenej reklamy. Tým nijako nezasahuje do podstaty slobody podnikania. Potreba zaručiť spotrebiteľovi čo možno najpresnejšiu a najprehľadnejšiu informáciu týkajúcu sa vlastností výrobku zostáva v úzkom spojení s ochranou ľudského zdravia a predstavuje otázku všeobecného záujmu, ktorá môže odôvodňovať obmedzenia podnikateľovej slobody prejavu a práva na informácie, ako aj jeho slobody podnikania.

Pokiaľ ide o dodržiavanie zásady proporcionality, keďže sa nezdá, že by riziko vysokej konzumácie sodíka prítomného v rôznych chemických zlúčeninách, najmä hydrogénuhličitanu sodného, pre ľudské zdravie bolo vylúčené, normotvorca Únie mohol platne konštatovať, že povinnosti a obmedzenia stanovené článkom 8 ods. 1 nariadenia č. 1924/2006 a článkom 9 ods. 2 smernice 2009/54, týkajúce sa používania tvrdení alebo údajov odkazujúcich na nízky obsah sodíka v prírodných minerálnych vodách, boli vhodné a potrebné na zabezpečenie ochrany ľudského zdravia v Únii. Normotvorca Únie totiž musí zohľadniť zásadu obozretnosti, podľa ktorej ak pretrváva neistota týkajúca sa existencie alebo rozsahu rizík pre ľudské zdravie, ochranné opatrenia možno prijať aj bez nutnosti čakať na to, kým sa existencia a závažnosť týchto rizík preukážu v plnom rozsahu. Ak sa ukáže, že je nemožné s istotou určiť existenciu alebo rozsah uvádzaného rizika z dôvodu nepresvedčivých výsledkov vypracovaných štúdií, ale pravdepodobnosť skutočného poškodenia verejného zdravia pretrváva za predpokladu, že by sa riziko zmenilo na skutočnosť, zásada obozretnosti odôvodňuje prijatie obmedzujúcich opatrení. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba prijať záver, že zásah do slobody prejavu a práva na informácie, ako aj do slobody podnikania podnikateľa je v danom prípade primeraný sledovaným cieľom.

(pozri body 67, 69 – 71, 74, 81 – 85)
Hoci je pravda, že uplatnenie tejto zásady je vhodné na poskytovanie dovolenky za kalendárny rok za obdobie zamestnania na čiastočný úväzok, keďže za také obdobie je krátenie nároku na dovolenku za kalendárny rok v porovnaní s nárokom poskytovaným za obdobie zamestnania na plný pracovný úväzok odôvodnené objektívnymi dôvodmi, platí tiež, že uvedená zásada sa nemôže uplatňovať ex post na nárok na dovolenku za kalendárny rok, ktorý vznikol v období práce na plný úväzok.

Doložka 4 bod 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorá sa nachádza v prílohe smernice 97/81 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, zmenenej a doplnenej smernicou 98/23, a článok 7 smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa majú vykladať v tom zmysle, že výpočet nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok sa má vykonať podľa rovnakých zásad bez ohľadu na to, či ide o stanovenie kompenzačnej náhrady za nečerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok v prípade skončenia pracovného vzťahu alebo o zvyšok nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok v prípade zachovania pracovného vzťahu.

Pojem „platená [dovolenka za kalendárny rok]“ uvedený v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 totiž znamená, že za obdobie dovolenky za kalendárny rok v zmysle tejto smernice musí byť zachovaná odmena a inými slovami, že pracovníkovi musí byť vyplatená bežná odmena za toto obdobie pracovného odpočinku.

Navyše v prípade pracovníka, ktorý si pred skončením pracovného pomeru nemohol uplatniť nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok z dôvodov nezávislých od jeho vôle, sa peňažná náhrada, ktorá mu prináleží, musí vypočítať takým spôsobom, aby tento pracovník bol v situácii porovnateľnej so situáciou, v akej by sa nachádzal, ak by si uvedený nárok uplatnil počas trvania pracovného pomeru. Z toho vyplýva, že bežná odmena pracovníka, teda odmena, ktorá mu musí byť naďalej zachovaná počas obdobia pracovného odpočinku zodpovedajúceho platenej dovolenke za kalendárny rok, je rozhodujúca aj pre výpočet peňažnej náhrady za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok pri skončení pracovného pomeru.

V dôsledku toho sa výpočet peňažnej náhrady za platenú dovolenku za kalendárny rok musí uskutočniť rovnakým spôsobom ako výpočet bežnej mzdy, pričom okamih, v ktorom k tomuto výpočtu dôjde, je irelevantný.

V každom prípade nie je vylúčené, že okamih, keď sa má tento výpočet uskutočniť, môže mať vplyv na spôsob tohto výpočtu.

Keď sa totiž mzda skladá z viacerých prvkov, stanovenie bežnej mzdy si vyžaduje špecifickú analýzu. V takejto situácii prináleží vnútroštátnemu súdu, aby s prihliadnutím na zásady vyplývajúce z judikatúry posúdil, či na základe priemeru v referenčnom období považovanom za reprezentatívne metódy výpočtu bežnej mzdy a peňažnej náhrady za nečerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok dosiahnu cieľ sledovaný článkom 7 smernice 2003/88.

(pozri body 50 – 54, 57, bod 2 výroku)
Článok 7 ods. 3 smernice 2002/21 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) sa má vykladať v tom zmysle, že ak národný regulačný orgán (NRO) uložil operátorovi, ktorý bol označený za operátora s významným vplyvom na trhu, povinnosť poskytovať služby ukončenia volania v mobilnej sieti a podrobil povoleniu poplatky za tieto služby po skončení postupu upraveného v tomto ustanovení, tento NRO musí znova vykonať tento postup pred každým vydaním povolenia týchto poplatkov tomuto operátorovi, ak toto posledné uvedené povolenie môže mať vplyv na obchod medzi členskými štátmi v zmysle tohto ustanovenia.

Zo znenia článku 13 ods. 1 smernice 2002/19 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a pridružených prostriedkov (prístupová smernica) totiž vyplýva, že vydanie takéhoto povolenia patrí medzi povinnosti týkajúce sa regulácie cien uvedené v tomto ustanovení, ktoré môžu NRO ukladať podľa článku 8 ods. 2 tejto smernice operátorovi s významným vplyvom na trhu mobilných operátorov a ktoré, ak sú zamýšľané, možno v súlade s odsekom 4 tohto článku 8 ukladať v prípade, že môžu mať vplyv na obchod medzi členskými štátmi, až po tom, čo sa uskutočnil postup podľa článku 7 rámcovej smernice. Tento výklad, ktorý nie je v rozpore so zásadou subsidiarity a zásadou proporcionality, keďže nepriznáva Európskej komisii právomoc autoritatívne určovať poplatky za služby elektronických komunikácií, je podporený jednak kontextom, do ktorého patrí toto ustanovenie, jednak cieľmi sledovanými prístupovou a rámcovou smernicou. Ciele harmonizácie, koordinácie, spolupráce a transparentnosti, sledované rámcovou a prístupovou smernicou, by totiž boli ohrozené, pokiaľ by sa na udeľovanie povolenia poplatkov za ukončenie volania v mobilnej sieti nevzťahoval postup konsolidácie upravený v článku 7 ods. 3 rámcovej smernice.

Zo znenia týchto ustanovení ani zo všeobecnej systematiky prístupovej či rámcovej smernice alebo cieľov, ktoré sledujú, nemožno vyvodiť záver, že normotvorca Únie mal v úmysle rozlišovať v rámci povinností týkajúcich sa kontroly cien podľa článku 13 ods. 1 prístupovej smernice medzi „základnými“, „zásadnými“ či „regulačnými“ opatreniami, ktoré by mali podliehať postupu podľa článku 7 ods. 3 rámcovej smernice, a opatreniami, ktoré „vykonávajú“ skôr uvedené opatrenia a pre ktoré by uvedený postup nemusel platiť.

Pokiaľ ide o otázku, či má vydanie povolenia pripojovacích poplatkov za ukončenie volania v mobilnej sieti vplyv na obchod medzi členskými štátmi v zmysle článku 7 ods. 3 písm. b) rámcovej smernice, má opatrenie zamýšľané NRO takýto vplyv v zmysle tohto ustanovenia, ak môže ovplyvniť, viac ako zanedbateľne, priamo či nepriamo, súčasne či potenciálne tento obchod.

(pozri body 44, 45, 47, 48, 50, 51, 54, 55, 58 a výrok)
Článok 4 ods. 1 bod 2 smernice 2004/39 o trhoch s finančnými nástrojmi sa má vykladať v tom zmysle, že devízové transakcie, ktoré uskutočňuje úverová inštitúcia na základe ustanovení zmluvy o pôžičke v cudzej mene a ktoré spočívajú v stanovení výšky pôžičky na základe nákupného devízového kurzu platného v okamihu vyplatenia finančných prostriedkov a výšky mesačných splátok na základe platného predajného devízového kurzu v okamihu výpočtu týchto jednotlivých splátok, nepredstavujú investičnú službu alebo činnosť v zmysle tohto ustanovenia, čo však musí overiť vnútroštátny súd.

Investičnými službami a činnosťami sú totiž v súlade s už citovaným ustanovením všetky služby a činnosti uvedené v oddiele A prílohy I smernice 2004/39, týkajúce sa akéhokoľvek nástroja uvedeného v oddiele C tej istej prílohy. Predmetné transakcie vzhľadom na to, že predstavujú devízové transakcie, ktoré sú čisto vedľajšími popri poskytovaní a splácaní spotrebiteľskej pôžičky v cudzej mene, nepatria do uvedeného oddielu A, keďže sa obmedzujú na prepočet výšky pôžičky a mesačných splátok v cudzej mene (zúčtovacia mena) na vnútroštátnu menu (platobná mena) na základe nákupného alebo predajného kurzu tejto cudzej meny. Tieto transakcie nemajú inú funkciu ako tú, že slúžia ako prostriedok na vykonávanie základných platobných povinností vyplývajúcich zo zmluvy o pôžičke, konkrétne na poskytnutie finančných prostriedkov veriteľom a vrátenie týchto prostriedkov spolu s úrokmi dlžníkom. Cieľom týchto transakcií nie je vykonanie investície, pretože spotrebiteľ sa snaží len získať finančné prostriedky na nákup spotrebného tovaru alebo poskytnutie služby, ale nechce napríklad riadiť kurzové riziko alebo špekulovať s devízovým kurzom.

Okrem toho zo znenia smernice vyplýva, že devízové služby nie sú samy osebe investičnými službami, ktoré patria do prílohy I oddielu A uvedenej smernice.

Predmetné devízové transakcie pritom nie sú spojené ani s investičnou službou v zmysle článku 4 ods. 1 bodom 2 smernice 2004/39, ale s transakciou, ktorá sama osebe nie je finančným nástrojom v zmysle článku 4 ods. 1 bodom 17 tejto smernice.

Nezdá sa totiž, že devízové transakcie, ktoré vykonáva úverová inštitúcia v rámci plnenia zmluvy o pôžičke, by sa týkali niektorého finančného nástroja uvedeného v prílohe I oddiele C uvedenej smernice, hlavne tzv. futures, keďže predmetom zmluvy o spotrebiteľskej pôžičke nie je predaj finančného aktíva za cenu stanovenú pri uzavretí zmluvy.

V rámci takej zmluvy o pôžičke, o akú ide vo veci samej, sa hodnota cudzej meny, ktorá sa použije na výpočet splátok, nestanoví vopred, ale sa určí na základe predajného kurzu tejto meny v deň splatnosti každej mesačnej splátky.

(pozri body 54 – 57, 66 – 68, 70, 74, 76 a výrok)