Vec T‑16/04

Arcelor SA

proti

Európskemu parlamentu

a Rade Európskej únie

„Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Návrh na zrušenie – Neexistencia priamej a osobnej dotknutosti – Návrh na náhradu škody – Prípustnosť – Dostatočne závažné porušenie pravidla vyššej právnej sily, ktoré priznáva práva jednotlivcom – Právo vlastniť majetok – Sloboda výkonu povolania – Proporcionalita – Rovnosť zaobchádzania – Sloboda usadiť sa – Právna istota“

Abstrakt rozsudku

1. Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Normatívny akt – Smernica

(Článok 230 štvrtý odsek ES a článok 249 tretí odsek ES)

2. Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Smernica 2003/87 – Systém obchodu s kvótami emisií skleníkových plynov

(Článok 174 ES, článok 175 ods. 1 ES a článok 230 štvrtý odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, príloha I)

3. Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený

[Štatút Súdneho dvora, článok 21 prvý odsek a článok 53 prvý odsek; Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 44 ods. 1 písm. c)]

4. Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Protiprávnosť – Dostatočne závažné porušenie práva Spoločenstva

(Články 174 ES, 175 ES a článok 288 druhý odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87)

5. Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Ustanovenia Zmluvy

[Článok 3 ods. 1 písm. c) ES, články 43 ES, 174 ES, 175 ES a článok 249 tretí odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87]

6. Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov

(Článok 5 druhý odsek ES, články 10 ES, 174 ES až 176 ES a článok 249 tretí odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 1 a článok 11 ods. 1)

7. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 1 a článok 11 ods. 1)

8. Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov

[Články 43 ES a 174 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 3 písm. a) a článok 12 ods. 2 a 3]

9. Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov

(Článok 174 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 1 a 3, článok 11 ods. 1 a príloha III; rozhodnutie Rady 2002/358)

10. Právo Spoločenstva – Zásady – Právna istota

[Článok 2 ES a článok 3 ods. 1 písm. c) a g) ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 1]

1. Samotná skutočnosť, že článok 230 štvrtý odsek ES neuznáva výslovne prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej jednotlivcom proti smernici v zmysle článku 249 tretieho odseku ES, nepostačuje na vyhlásenie takejto žaloby za neprípustnú. Inštitúcie Spoločenstva totiž nemôžu odoprieť súdnu ochranu ponúkanú jednotlivcom Zmluvou jednoducho tým, že si vyberú formu predmetného aktu, aj keď ide o smernicu. Takisto samotná skutočnosť, že sporné ustanovenia sú súčasťou všeobecne platného aktu, ktorý predstavuje skutočnú smernicu a nie rozhodnutie v zmysle článku 249 štvrtého odseku ES prijaté vo forme smernice, sama osebe nepostačuje na vylúčenie možnosti, že tieto ustanovenia sa môžu priamo a osobne týkať jednotlivca.

(pozri bod 94)

2. Hoci je pravda, že pri prijímaní všeobecne platného aktu sú inštitúcie Spoločenstva povinné dodržiavať pravidlá vyššej právnej sily, vrátane základných práv, tvrdenie, podľa ktorého takýto akt porušuje tieto pravidlá alebo práva, samo osebe nepostačuje na určenie toho, že žaloba jednotlivca je prípustná, v opačnom prípade by boli požiadavky v článku 230 štvrtom odseku ES zbavené svojej podstaty, pokiaľ ho údajné porušenie neindividualizuje analogicky s adresátom.

V tejto súvislosti neexistuje nijaké výslovné a špecifické ustanovenie, či už vyššej právnej sily alebo sekundárneho práva, ktoré by normotvorcovi Spoločenstva pri prijímaní smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve stanovovalo povinnosť zohľadniť osobitne situáciu výrobcov surového železa alebo ocele, na rozdiel od situácie podnikateľov v iných priemyselných odvetviach uvedených v prílohe I uvedenej smernice. Najmä článok 174 ES a článok 175 ods. 1 ES ako právne základy na legislatívnu činnosť Spoločenstva v oblasti životného prostredia teda takúto povinnosť nestanovujú.

Takisto podnik, ktorý vyrába oceľ, nemožno považovať za osobne dotknutý ustanoveniami smernice 2003/87.

(pozri body 102, 103, 105)

3. Žaloba smerujúca k náhrade údajne utrpenej ujmy spôsobenej inštitúciou Spoločenstva musí obsahovať údaje, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré zastáva názor, že medzi týmto konaním a ujmou, ktorú údajne utrpel, existuje príčinná súvislosť, ako aj povahu a rozsah tejto ujmy.

Ak však vzhľadom na okolnosti v čase podania žaloby, ktorá smeruje k náhrade škody spôsobenej údajným protiprávnym správaním Európskeho parlamentu a Rady pri prijatí smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, musela byť táto ujma nevyhnutne budúcej povahy, pretože napadnutá smernica bola ešte v procese preberania do vnútroštátnych právnych poriadkov, a ak vzhľadom na mieru voľnej úvahy členských štátov, pokiaľ ide o zavedenie systému obchodovania s emisnými kvótami na ich území podľa ich národných alokačných plánov, žalobca nemohol uviesť presný rozsah tejto budúcej ujmy v čase podania žaloby, nebolo nevyhnutné uviesť v žalobe ako podmienku prípustnosti presný rozsah ujmy ani vyčísliť sumu požadovanej náhrady škody, čo je možné v každom prípade až do štádia repliky pod podmienkou, že žalobca sa odvolá na takéto okolnosti a uvedie prvky, ktoré umožnia posúdiť povahu a rozsah ujmy tak, aby si žalovaný mohol pripraviť obranu.

(pozri body 132, 135)

4. Pokiaľ ide o vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva z dôvodu prijatia smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, prípadné dostatočne závažné porušenie právnych pravidiel, ktorých predmetom je poskytnúť práva jednotlivcom, musí spočívať na zjavnom a závažnom porušení hraníc širokej voľnej úvahy, ktorú má normotvorca Spoločenstva pri výkone právomocí v oblasti životného prostredia na základe článkov 174 ES a 175 ES. Výkon tejto diskrečnej právomoci totiž implikuje na jednej strane potrebu normotvorcu Spoločenstva predvídať a posudzovať ekologický, vedecký, technický a hospodársky vývoj komplexnej a neistej povahy a na druhej strane vytvorenie rovnováhy a voľbu tohto normotvorcu medzi rôznymi cieľmi, zásadami a záujmami uvedenými v článku 174 ES. To sa v uvedenej smernici prejavuje tým, že obsahuje ciele a dôvody existencie týchto cieľov, ktoré si navzájom čiastočne odporujú.

(pozri body 141, 143)

5. Inštitúcie Spoločenstva musia rovnako ako členské štáty dodržiavať základné slobody, akou je sloboda usadiť sa, ktoré slúžia na dosiahnutie jedného z podstatných cieľov Spoločenstva, najmä cieľa realizácie vnútorného trhu zakotveného v článku 3 ods. 1 písm. c) ES.

Z tejto všeobecnej povinnosti však nevyplýva, že by bol normotvorca Spoločenstva povinný upraviť predmetnú záležitosť takým spôsobom, aby právna úprava Spoločenstva, osobitne ak je vo forme smernice v zmysle článku 249 tretieho odseku ES, poskytovala vyčerpávajúce a konečné riešenie určitých problémov, ktoré vznikli vzhľadom na realizáciu vnútorného trhu, alebo takým spôsobom, že by došlo k úplnej harmonizácii vnútroštátnych právnych úprav s cieľom odstrániť akúkoľvek mysliteľnú prekážku obchodu Spoločenstva. V prípade, že normotvorca Spoločenstva má reštrukturalizovať alebo vytvoriť zložitý systém, akým je systém obchodovania s emisnými kvótami zavedený smernicou 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, môže si zvoliť, že bude postupovať po etapách, a vykonať len postupnú harmonizáciu predmetných vnútroštátnych právnych úprav, pričom realizácia takýchto opatrení je všeobecne ťažká, pretože zo strany príslušných inštitúcií Spoločenstva si na základe rôznych a komplexných vnútroštátnych ustanovení a v súlade s cieľmi definovanými Zmluvou vyžaduje vypracovanie spoločných pravidiel, s ktorými má súhlasiť kvalifikovaná väčšina členov Rady. O takúto situáciu ide takisto v prípade právnej úpravy Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia podľa článkov 174 ES a 175 ES.

(pozri body 177, 178)

6. Podľa článku 249 tretieho odseku ES je smernica záväzná pre každý členský štát, ktorému je určená, len pokiaľ ide o výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom voľba foriem a metód sa ponecháva vnútroštátnym orgánom, čo logicky zahŕňa nevyhnutnú mieru voľnej úvahy tohto členského štátu na definovanie preberacích opatrení. Okrem toho podľa zásady subsidiarity zakotvenej v článku 5 druhom odseku ES, na ktorý odkazuje odôvodnenie č. 30 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, Spoločenstvo zasahuje do oblastí, ktoré nepatria do jeho výlučnej právomoci, len do tej miery, ktorá je nevyhnutná na dosiahnutie cieľov, ktoré nemôžu dostatočne dosiahnuť členské štáty, a preto sa môžu, či už z dôvodu ich predpokladaného rozsahu alebo účinku, lepšie dosiahnuť na úrovni Spoločenstva. Z článkov 174 ES až 176 ES pritom vyplýva, že v oblasti ochrany životného prostredia sú právomoci Spoločenstva a členských štátov delené. Preto cieľom právnej úpravy Spoločenstva v tejto oblasti nie je úplná harmonizácia a článok 176 ES stanovuje možnosť, aby členské štáty prijali opatrenia zvýšenej ochrany, ktoré podliehajú iba podmienke zlučiteľnosti so Zmluvou a musia byť oznámené Komisii.

V súlade s týmito zásadami predmetná smernica 2003/87 nestanovuje na úrovni Spoločenstva úplnú harmonizáciu podmienok, ktoré stoja v pozadí zriadenia a fungovania systému obchodovania s emisnými kvótami. Členské štáty totiž majú veľkú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o realizáciu tohto systému, najmä v rámci vypracovania svojho národného alokačného plánu a svojich autonómnych rozhodnutí o pridelení emisných kvót na základe článku 9 ods. 1 a článku 11 ods. 1 uvedenej smernice, musia však pritom dodržiavať pravidlá Zmluvy. V dôsledku toho samotná skutočnosť, že normotvorca Spoločenstva nechal otvorenú konkrétnu otázku patriacu do pôsobnosti tejto smernice a základnej slobody, akou je sloboda usadiť sa, takže prináleží členským štátom upraviť túto otázku pri výkone svojej miery voľnej úvahy, samozrejme v súlade s pravidlami práva Spoločenstva vyššej právnej sily, sama osebe neodôvodňuje, aby sa toto opomenutie považovalo za opomenutie v rozpore s pravidlami Zmluvy. Toto platí o to viac, že členské štáty sú podľa svojej povinnosti lojálnej spolupráce na základe článku 10 ES povinné zabezpečiť potrebný účinok smerníc, čo zahŕňa aj to, že musia vykladať vnútroštátne právo vzhľadom na ciele a zásady, ktoré viedli k prijatiu predmetnej smernice.

(pozri body 179, 180)

7. Tak normotvorca Spoločenstva pri prijímaní smernice, ako aj členské štáty pri jej preberaní do vnútroštátneho práva sú povinní dbať na dodržiavanie všeobecných zásad práva Spoločenstva. Požiadavky vyplývajúce z ochrany všeobecných zásad uznaných v právnom poriadku Spoločenstva, medzi ktoré patria aj základné práva, sú teda záväzné aj pre členské štáty, keď vykonávajú právne predpisy Spoločenstva, a následne sú tieto členské štáty povinné v najvyššej možnej miere uplatňovať tieto predpisy za podmienok, ktoré neodporujú uvedeným požiadavkám. Tieto zásady sa uplatňujú analogicky na základné slobody Zmluvy.

V tejto súvislosti, hoci smernica 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, najmä jej článok 9 ods. 1 a článok 11 ods. 1, ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy, tá je v zásade dostatočne veľká na to, aby mohli uplatniť pravidlá uvedenej smernice v zmysle, ktorý je v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z ochrany základných práv a základných slobôd Zmluvy. Okrem toho, keďže vykonanie tejto smernice podlieha preskúmaniu zo strany vnútroštátnych súdov, prináleží týmto súdom, aby v prípade, že sa stretnú s ťažkosťami týkajúcimi sa výkladu alebo platnosti tejto smernice, položili Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku za podmienok uvedených v článku 234 ES. Preto orgánom a súdom členských štátov prináleží nielen vykladať svoje vnútroštátne právo v súlade s napadnutou smernicou, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu tejto smernice, ktorý by bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva alebo s inými všeobecnými zásadami práva Spoločenstva, alebo so základnými slobodami Zmluvy, akou je sloboda usadiť sa. Normotvorcovi Spoločenstva nemožno vytýkať, že v rámci smernice vyčerpávajúcim a konečným spôsobom nevyriešil určitú problematiku patriacu do pôsobnosti slobody usadiť sa, keď táto smernica vyhradzuje členským štátom mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje v plnom rozsahu dodržať pravidlá Zmluvy a všeobecné zásady práva Spoločenstva.

(pozri body 181 – 184)

8. V prípade neexistencie voľného cezhraničného prevodu emisných kvót skleníkových plynov v zmysle článku 12 ods. 2 a 3 v spojení s článkom 3 písm. a) smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve by bola efektívnosť a výkonnosť systému obchodovania s emisnými kvótami v zmysle článku 1 uvedenej smernice výrazne narušená. Z tohto dôvodu článok 12 ods. 2 tejto smernice stanovuje členským štátom všeobecnú povinnosť zabezpečiť, aby sa táto sloboda stala efektívnou v rámci príslušnej vnútroštátnej právnej úpravy. Na druhej strane uvedená smernica nestanovuje zákaz, pokiaľ ide o cezhraničný prevod kvót medzi právnickými osobami tej istej skupiny podnikov, nezávisle od sídla spoločnosti a/alebo miesta podnikania v rámci vnútorného trhu. Vzhľadom na už citované ustanovenia smernice 2003/87 preto nemožno dospieť k záveru, že by táto smernica obsahovala protiprávne obmedzenie základných slobôd Zmluvy vrátane slobody usadiť sa alebo že by členské štáty podnecovala, aby tieto slobody nedodržiavali. O to viac normotvorca Spoločenstva nemôže byť zodpovedný za to, že by v tejto súvislosti zjavným a závažným spôsobom porušil hranice svojej voľnej úvahy podľa článku 174 ES v spojení s článkom 43 ES.

(pozri body 188, 190)

9. Smernica 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve neobsahuje nijaké ustanovenie upravujúce rozsah finančných dôsledkov, ktoré by mohli vyplývať tak z prípadnej nedostatočnosti emisných kvót vydaných zariadeniu, ako aj z ceny týchto kvót, keďže túto cenu určujú výlučne sily trhu vzniknutého po zriadení systému obchodovania s emisnými kvótami, ktorého cieľom je podľa článku 1 uvedenej smernice podpora znižovania emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom. Právna úprava ceny kvót na úrovni Spoločenstva by mohla brániť hlavnému cieľu tejto smernice, čiže zníženiu emisií skleníkových plynov prostredníctvom výkonného systému obchodovania s emisnými kvótami, v rámci ktorého sú náklady na emisie a vykonané investície s cieľom znížiť emisie v podstate určené trhovými mechanizmami (odôvodnenie č. 5 uvedenej smernice). Z toho vyplýva, že v prípade nedostatku kvót je podnecovanie prevádzkovateľov, či znížia svoje emisie skleníkových plynov, závislé od komplexného hospodárskeho rozhodnutia prijatého po zohľadnení najmä na jednej strane cien emisných kvót disponibilných na trhu s emisiami a na druhej strane nákladov na prípadné opatrenia na zníženie emisií, ktorých cieľom môže byť buď zníženie výroby, alebo investovanie do efektívnejších výrobných prostriedkov z hľadiska energetickej účinnosti (odôvodnenie č. 20 tej istej smernice).

V takomto systéme zvýšenie nákladov na emisie, a teda aj ceny kvót, ktorá závisí od určitých ekonomických parametrov, nemôže byť upravené normotvorcom Spoločenstva vopred, inak by sa znížili, ba dokonca úplne zmizli ekonomické podnety, ktoré sú základom fungovania systému obchodovania s emisnými kvótami, a bránilo by sa takto účinnosti tohto systému. Okrem toho zriadenie takéhoto systému, vrátane jeho ekonomických predpokladov, na účely dodržania povinností vyplývajúcich z Kjótskeho protokolu, patrí do veľkej miery voľnej úvahy, ktorú má normotvorca Spoločenstva na základe článku 174 ES, a samo osebe predstavuje jeho legitímny a vhodný výber. Práve na základe tohto legitímneho výberu normotvorca Spoločenstva založil systém obchodovania s emisnými kvótami na predpoklade, podľa ktorého v súlade s článkom 9 ods. 1 a článkom 11 ods. 1 smernice 2003/87 prináleží členským štátom na základe svojich národných alokačných plánov (NAP) a pri výkone miery voľnej úvahy, ktorá im je v tejto súvislosti vyhradená, rozhodnúť o celkovom množstve kvót, ktoré sa majú prideliť, a o individuálnom pridelení uvedených kvót zariadeniam so sídlom na ich území. Toto rozhodnutie podlieha len predchádzajúcej obmedzenej kontrole zo strany Komisie na základe článku 9 ods. 3 tej istej smernice, najmä vzhľadom na kritériá uvedené v jej prílohe III. V dôsledku toho rôznosť cieľov a opatrení znižovania emisií rôznych členských štátov, ktoré sú výsledkom ich povinností na základe Kjótskeho protokolu, tak ako sú reflektované v pláne rozdelenia nákladov stanovenom rozhodnutím 2002/358, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k Rámcovému dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva, a v dôsledku toho neistota, pokiaľ ide o dôležitosť celkového množstva a individuálnych množstiev kvót, ktoré sa majú prideliť rôznym priemyselným odvetviam a prevádzkovateľom na základe rôznych NAP, nemôžu byť pripísané ustanoveniam smernice ako takým.

(pozri body 199 – 202)

10. Nedostatok predvídateľnosti vývoja trhu predstavuje inherentný a neoddeliteľný prvok hospodárskeho mechanizmu typického pre systém obchodovania s emisnými kvótami zavedený smernicou 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve, ktorý podlieha klasickým pravidlám ponuky a dopytu charakteristickým pre voľný a konkurenčný trh v súlade so zásadami zakotvenými v článku 1 v spojení s odôvodnením č. 7 uvedenej smernice, ako aj v článku 2 a článku 3 ods. 1 písm. c) a g) ES. Tento aspekt preto nemožno považovať za taký, že by bol v rozpore so zásadou právnej istoty, lebo inak by boli spochybnené samotné hospodárske základy systému obchodovania s emisnými kvótami, ako sú stanovené uvedenou smernicou v súlade s pravidlami Zmluvy.

(pozri bod 203)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (tretia komora)

z 2. marca 2010 ( )

„Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Návrh na zrušenie – Neexistencia priamej a osobnej dotknutosti – Návrh na náhradu škody – Prípustnosť – Dostatočne závažné porušenie pravidla vyššej právnej sily, ktoré priznáva práva jednotlivcom – Právo vlastniť majetok – Sloboda výkonu povolania – Proporcionalita – Rovnosť zaobchádzania – Sloboda usadiť sa – Právna istota“

Vo veci T‑16/04,

Arcelor SA, so sídlom v Luxemburgu (Luxembursko), v zastúpení: pôvodne W. Deselaers, B. Meyring a B. Schmitt‑Rady, neskôr W. Deselaers a B. Meyring, advokáti,

žalobca,

proti

Európskemu parlamentu, v zastúpení: pôvodne K. Bradley a M. Moore, neskôr L. Visaggio a I. Anagnostopoulou, splnomocnení zástupcovia,

a

Rade Európskej únie, v zastúpení: pôvodne B. Hoff‑Nielsen a M. Bishop, neskôr E. Karlsson a A. Westerhof Löfflerova, neskôr A. Westerhof Löfflerova a K. Michoel, splnomocnení zástupcovia,

žalovaným,

ktorých v konaní podporuje:

Európska komisia, v zastúpení: U. Wölker, splnomocnený zástupca,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je na jednej strane návrh na čiastočné zrušenie smernice 2003/87/ES Európskeho parlamentu a Rady z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), a na druhej strane návrh na náhradu škody vzniknutej žalobcovi v dôsledku prijatia uvedenej smernice,

VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora),

v zložení: predseda komory J. Azizi (spravodajca), sudcovia E. Cremona a S. Frimodt Nielsen,

tajomník: K. Pocheć, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. apríla 2008,

vyhlásil tento

Rozsudok

Právny rámec

I – Pravidlá Zmluvy ES

1 Článok 174 ES stanovuje najmä toto:

„1. Politika Spoločenstva v oblasti životného prostredia prispieva k uskutočňovaniu nasledujúcich cieľov:

– udržiavanie, ochrana a zlepšovanie kvality životného prostredia,

– ochrana ľudského zdravia,

– rozvážne a racionálne využívanie prírodných zdrojov,

– podpora opatrení na medzinárodnej úrovni pri riešení regionálnych alebo celosvetových problémov životného prostredia.

2. Politika životného prostredia Spoločenstva sa zameriava na vysokú úroveň jeho ochrany, pričom prihliada na rozmanité situácie v jednotlivých regiónoch Spoločenstva. Vychádza zo zásad predchádzania škodám a prevencie, zo zásady nápravy škôd na životnom prostredí prioritne pri zdroji a zo zásady, že náhradu škody hradí znečisťovateľ.

…

3. Pri príprave politiky v oblasti životného prostredia Spoločenstvo prihliadne na:

– dostupné vedecké a technické údaje,

– podmienky životného prostredia v rôznych regiónoch Spoločenstva,

– potenciálne výhody a náklady v súvislostí s činnosťou alebo nečinnosťou,

– hospodársky a sociálny rozvoj Spoločenstva ako celku a vyrovnaný rozvoj jeho regiónov.

…“

2 Článok 175 ods. 1 ES stanovuje:

„1. Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251 [ES] a po porade s Hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov rozhodne o postupoch, ktoré má Spoločenstvo prijať na dosiahnutie cieľov uvedených v článku 174 [ES].“

II – Napadnutá smernica

3 Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631, ďalej len „napadnutá smernica“), ktorá nadobudla účinnosť 25. októbra 2003, vytvára systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Európskom spoločenstve (ďalej len „systém obchodovania s emisnými kvótami“) na podporu znižovania emisií skleníkových plynov, najmä oxidu uhličitého (ďalej len „CO 2 “), finančne a ekonomicky výhodným spôsobom (článok 1 napadnutej smernice). Vyplýva z povinností, ktoré prináležia Spoločenstvu v zmysle Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách a Kjótskeho protokolu. Tento protokol bol schválený rozhodnutím Rady 2002/358/ES z 25. apríla 2002, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k Rámcovému dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 11/042, s. 24). Kjótsky protokol nadobudol účinnosť 16. februára 2005.

4 Spoločenstvo a jeho členské štáty sú povinné znižovať svoje celkové antropogénne emisie skleníkových plynov uvedených v prílohe A Kjótskeho protokolu o 8 % v porovnaní s úrovňami roku 1990, a to v priebehu obdobia rokov 2008 až 2012 (odôvodnenie č. 4 napadnutej smernice). S týmto cieľom sa zaviazali splniť spoločne svoje záväzky v oblasti zníženia emisií v súlade s článkom 4 Kjótskeho protokolu podľa dohody nazývanej „rozdelenie nákladov“, ktorej tabuľka príspevkov každého z členských štátov sa nachádza v prílohe II rozhodnutia 2002/358.

5 Kjótsky protokol stanovuje tri mechanizmy s cieľom umožniť zúčastneným krajinám dosiahnuť ich ciele zníženia emisií skleníkových plynov, teda po prvé medzinárodný obchod s kvótami emisií, po druhé spoločnú realizáciu projektov znižovania emisií a po tretie mechanizmus „čistého“ rozvoja, pričom posledné dva uvedené mechanizmy sa nazývajú aj „flexibilné mechanizmy“. Kým spoločná realizácia projektov znižovania má za cieľ zníženie emisií skleníkových plynov v účastníckych krajinách Kjótskeho protokolu, mechanizmus „čistého“ rozvoja sa týka projektov znižovania emisií, ktoré sa majú realizovať v rozvojových krajinách, ktoré sa nezaviazali k cieľom Kjótskeho protokolu.

6 Na účely realizácie cieľov znižovania emisií v rámci Spoločenstva stanovených Kjótskym protokolom a rozhodnutím 2002/358 sa v napadnutej smernici 2003/87 stanovuje, že v rámci systému obchodovania s emisnými kvótami prevádzkovatelia zariadení uvedených v jej prílohe I musia mať na svoje emisie skleníkových plynov pridelené kvóty, ktoré sa prideľujú v súlade s národnými alokačnými plánmi (ďalej len „NAP“). Ak prevádzkovateľ dokáže znížiť svoje emisie, môže predať prebytočné kvóty iným prevádzkovateľom. Naopak prevádzkovateľ zariadenia, ktorého emisie sú nadmerné, môže kúpiť potrebné kvóty od prevádzkovateľa, ktorý ich má prebytok.

7 Podľa prílohy I napadnutej smernice do jej pôsobnosti patria najmä určité spaľovacie zariadenia určené na výrobu energie, ako aj výrobu a spracovanie železných kovov, akými sú aj „zariadenia na výrobu surového železa alebo ocele (z prvotných alebo druhotných surovín) vrátane kontinuálneho liatia, s kapacitou väčšou ako 2,5 tony za hodinu“.

8 V smernici 2003/87 sa vymedzuje prvé obdobie od roku 2005 do roku 2007 (ďalej len „prvé alokačné obdobie“), ktoré predchádza prvému obdobiu záväzkov uvedenému v Kjótskom protokole, a potom druhé obdobie od roku 2008 do roku 2012 (ďalej len „druhé alokačné obdobie“), ktoré zodpovedá uvedenému prvému obdobiu záväzkov (článok 11 napadnutej smernice). Počas prvého alokačného obdobia sa napadnutá smernica uplatňovala len na jeden zo skleníkových plynov uvedených v prílohe II, a to CO 2 , a len na emisie z činností uvedených v prílohe I (článok 2 napadnutej smernice), kam patrila výroba a transformácia železných kovov.

9 Konkrétnejšie je systém obchodovania s emisnými kvótami založený na jednej strane na povinnosti získať predchádzajúce povolenie na vypúšťanie skleníkových plynov (články 4 až 8 napadnutej smernice) a na druhej strane na pridelení kvót, ktoré prevádzkovateľova s povolením oprávňujú vypustiť určité množstvo týchto plynov s tým, že tento prevádzkovateľ má povinnosť každý rok odovzdať späť povolenie na množstvo kvót rovnajúce sa celkovým emisiám z jeho zariadenia (článok 12 ods. 3 napadnutej smernice).

10 Teda každé zariadenie uvedené v prílohe I napadnutej smernice musí mať povolenie vydané príslušným vnútroštátnym orgánom. Podľa článku 4 napadnutej smernice „členské štáty zabezpečia, aby od 1. januára 2005 žiadne zariadenia nevykonávali činnosti uvedené v prílohe I, ktoré majú za následok emisie skleníkových plynov špecifikované vo vzťahu k danej činnosti, pokiaľ ich prevádzkovateľ nie je držiteľom povolenia vydaného príslušným orgánom v súlade s článkami 5 a 6, alebo dané zariadenie nie je dočasne vylúčené zo systému obchodovania s [kvótami] podľa článku 27“ uvedenej smernice.

11 Okrem toho článok 6 ods. 2 napadnutej smernice stanovuje:

„Povolenia na emisie skleníkových plynov obsahujú:

…

c) požiadavky na monitorovanie určujúce metodológiu monitorovania a frekvenciu;

d) požiadavky na podávanie správ; a

e) záväzok odovzdať kvóty v množstve rovnom celkovým emisiám zariadenia v každom kalendárnom roku, overené v súlade s článkom 15 [napadnutej smernice], do štyroch mesiacov po skončení daného roku.“

12 Podmienky a postupy, podľa ktorých príslušné vnútroštátne orgány prideľujú kvóty prevádzkovateľom zariadení na základe NAP sú uvedené v článkoch 9 až 11 napadnutej smernice.

13 Článok 9 ods. 1 prvý pododsek napadnutej smernice stanovuje:

„Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 [napadnutej smernice] vypracuje každý členský štát [NAP], ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. [Tento NAP] musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva [ES], usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.“

14 Komisia Európskych spoločenstiev vypracovala prvú verziu vyššie uvedeného usmernenia v rámci svojho oznámenia KOM(2003) 830 v konečnom znení zo 7. januára 2004 o usmerneniach, ktorých cieľom je pomôcť členským štátom pri uplatňovaní kritérií uvedených v prílohe III napadnutej smernice, a o okolnostiach, ktoré sa považujú za prípady vyššej moci [neoficiálny preklad]. Komisia oznámením KOM(2005) 703 v konečnom znení z 22. decembra 2005 vydala dodatočné usmernenia týkajúce sa NAP na druhé alokačné obdobie (ďalej len „dodatočné usmernenia Komisie“).

15 Podľa článku 9 ods. 1 druhého pododseku napadnutej smernice:

„Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 [napadnutej smernice], sa [NAP] zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca 2004. Pre nasledujúce obdobia sa [NAP] zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia.“

16 Podľa článku 9 ods. 3 napadnutej smernice:

„Do troch mesiacov od oznámenia [NAP] členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento [NAP], alebo ktorýkoľvek z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10 [napadnutej smernice]. Členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 [napadnutej smernice] len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“

17 V zmysle článku 10 napadnutej smernice sú členské štáty povinné bezodplatne prideliť najmenej 95 % kvót na prvé alokačné obdobie a najmenej 90 % na druhé alokačné obdobie.

18 Článok 11 napadnutej smernice, pokiaľ ide o pridelenie a vydávanie kvót stanovuje:

„1. Pre trojročné obdobie začínajúce 1. januára 2005 rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí na toto obdobie a o pridelení týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň tri mesiace pred začiatkom obdobia a musí byť založené na [NAP] vypracovanom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10 [napadnutej smernice], pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.

2. Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na [NAP] vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10 [napadnutej smernice], pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.

3. Rozhodnutia prijaté podľa odsekov 1 alebo 2 musia byť v súlade s požiadavkami zmluvy, najmä s jej článkami 87 a 88. Pri rozhodovaní o pridelení členské štáty prihliadajú na potrebu poskytovať prístup ku kvótam novým účastníkom.

…“

19 Príloha III napadnutej smernice vymenúva jedenásť kritérií pre NAP:

20 Kritérium č. 1 prílohy III napadnutej smernice stanovuje:

„Celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť na relevantné obdobie je v súlade so záväzkom členského štátu obmedzovať svoje emisie podľa rozhodnutia 2002/358… a Kjótskeho protokolu, pri zohľadnení na jednej strane podielu celkových emisií, ktoré tieto predstavujú v porovnaní s emisiami zo zdrojov, ktoré nepokrýva táto smernica a na druhej strane národné energetické politiky a malo by byť v súlade s národným programom klimatických zmien. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, nesmie byť väčšie, ako bude pravdepodobne potrebné na striktné uplatňovanie kritérií tejto prílohy. Do roku 2008 je toto množstvo konzistentné s cestou k dosiahnutiu alebo prekročeniu cieľa každého členského štátu podľa rozhodnutia 2002/358… a Kjótskeho protokolu.“

21 Kritérium č. 3 prílohy III napadnutej smernice stanovuje:

„Množstvá kvót, ktoré sa majú prideliť, sú v súlade s potenciálom, vrátane technického potenciálu, činností, na ktoré sa vzťahuje tento systém [obchodu s kvótami] na znižovanie emisií. Členské štáty môžu rozdeľovanie kvót založiť na priemerných emisiách skleníkových plynov na výrobok pri každej činnosti a na dosiahnuteľný pokrok pri každej činnosti.“

22 Podľa kritéria č. 6 prílohy III napadnutej smernice „[NAP] obsahuje informácie o spôsobe, akým sa môžu noví účastníci začať podieľať na systéme obchodovania [s kvótami] v členskom štáte“.

23 Podľa kritéria č. 7 prílohy III napadnutej smernice „[NAP] môže umožňovať včasnú akciu [môže zohľadňovať už skôr prijaté opatrenia – neoficiálny preklad] [na znižovanie emisií] a musí obsahovať informácie o spôsobe, akým sa bude včasná akcia zohľadňovať [akým sa to zohľadní – neoficiálny preklad]“. Podľa toho istého kritéria „referenčné body odvodené z referenčných dokumentov týkajúcich sa najlepšie dostupných techník môžu členské štáty použiť pri vytváraní svojich [NAP] a tieto referenčné body môžu obsahovať prvky ustanovujúce včasnú akciu [prvky zohľadňujúce už skôr prijaté opatrenia – neoficiálny preklad] [na znižovanie emisií]“.

24 Článok 12 ods. 1 napadnutej smernice stanovuje, že kvóty sa môžu prevádzať medzi fyzickými alebo právnickými osobami v Spoločenstve alebo môžu byť prevedené na fyzické alebo právnické osoby z tretích krajín, ak bola uzatvorená dohoda medzi týmito krajinami a Spoločenstvom v súlade s článkom 25 napadnutej smernice a ak sú tieto kvóty vzájomne uznávané príslušným orgánom každého členského štátu. Podľa článku 12 ods. 3 napadnutej smernice je každý prevádzkovateľ zariadenia povinný do 1. mája každého roku odovzdať späť príslušnému orgánu povolenie na množstvo kvót rovnajúce sa celkovým emisiám tohto zariadenia počas predchádzajúceho kalendárneho roka, aby boli tieto kvóty následne zrušené.

25 Článok 13 ods. 1 napadnutej smernice stanovuje, že kvóty sú platné len pre emisie vyprodukované počas obdobia, pre ktoré boli vydané.

26 V súlade s článkom 16 ods. 2 napadnutej smernice členské štáty zabezpečia zverejnenie mien prevádzkovateľov, ktorí porušujú požiadavky na odovzdanie dostatočného množstva kvót podľa článku 12 ods. 3 napadnutej smernice. Podľa článku 16 ods. 3 a 4 napadnutej smernice každý prevádzkovateľ, ktorý neodovzdá dostatočné kvóty na pokrytie svojich emisií za predchádzajúci rok, je povinný uhradiť pokutu za prekročenie emisií vo výške 40 eur v prvom alokačnom období a 100 eur v ďalších obdobiach za každú tonu prebytočného vypusteného ekvivalentu CO 2 , na ktorý nebola späť odovzdaná kvóta. Okrem toho úhrada pokuty za prekročenie emisií nezbavuje prevádzkovateľa záväzku odovzdať späť množstvo kvót rovnajúce sa celkovým jeho emisiám.

27 Podľa článku 24 napadnutej smernice s výhradou schválenia Komisiou v súlade s postupom uvedeným v článku 23 ods. 2 uvedenej smernice v spojení s rozhodnutím Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu (Ú. v. ES L 184, s. 23; Mim. vyd. 01/003, s. 124), môžu členské štáty uplatňovať systém obchodovania s emisnými kvótami na činnosti, zariadenia a dodatočné skleníkové plyny pri zohľadnení všetkých relevantných kritérií, najmä účinkov na vnútorný trh, možné narušenie hospodárskej súťaže, environmentálnu integritu systému obchodovania s emisnými kvótami a spoľahlivosť plánovaného systému monitorovania a podávania správ.

28 Článok 27 napadnutej smernice stanovuje, že členské štáty môžu takisto požiadať Komisiu, aby vylúčila dočasne niektoré zariadenia zo systému obchodovania s emisnými kvótami, pričom Komisia môže tejto žiadosti vyhovieť rozhodnutím. Okrem toho v súlade s článkom 28 napadnutej smernice môžu členské štáty so súhlasom Komisie povoliť prevádzkovateľom, ktorí o to požiadali, aby vytvorili združenie zariadení pre to isté odvetvie činností. Napokon podľa článku 29 napadnutej smernice môžu členské štáty požiadať Komisiu, aby niektorým zariadeniam boli pridelené dodatočné kvóty v prípade okolností spôsobených vyššou mocou.

29 Článok 30 napadnutej smernice nazvaný „Preskúmanie a ďalší vývoj“ stanovuje:

„…

2. Na základe skúseností z uplatňovania tejto smernice a pokroku dosiahnutého pri monitorovaní emisií skleníkových plynov a v súvislosti s vývojom v medzinárodnom kontexte vypracuje Komisia správu o uplatňovaní tejto smernice, v ktorej berie do úvahy:

a) či sa má a ako zmeniť príloha I tak, aby obsahovala iné relevantné sektory, okrem iného, sektor chemický, hliníkový a dopravy, činnosti a emisie iných skleníkových plynov uvedených v prílohe II, s ohľadom na ďalšie zlepšenie ekonomickej účinnosti systému [obchodu s kvótami];

…“

Skutkový stav a konanie

30 Žalobca Arcelor SA, vznikol v dôsledku splynutia medzi ARBED, Aceralia a Usinor v roku 2001. Od svojho splynutia so spoločnosťou Mittal v roku 2006 sa nazýva ArcelorMittal a stal sa najväčším výrobcom ocele na svete. V čase podania tejto žaloby vzhľadom na objem výroby 44 miliónov ton za rok, z čoho viac ako 90 % bolo vyrobených v Európskej únii však výroba žalobcu predstavovala menej ako 5 % svetovej výroby ocele. Vlastní 17 výrobných zariadení surového železa a ocele so sídlom v Únii, ktoré sa nachádzajú vo Francúzsku (Fos‑sur‑Mer, Florange a Dunkerque), v Belgicku (Liège a Gent), v Španielsku (Gijón‑Avilés) a v Nemecku (Brémy a Eisenhüttenstadt).

31 Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 15. januára 2004 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

32 Žalobca v žalobe navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil článok 4, článok 6 ods. 2 písm. e), článok 9, článok 12 ods. 3, článok 16 ods. 2 až 4 v spojení s článkom 2, prílohu I a kritérium č. 1 prílohy III napadnutej smernice v rozsahu, v akom sa tieto ustanovenia (ďalej len „sporné ustanovenia“) vzťahujú na zariadenia na výrobu surového železa alebo ocele vrátane kontinuálneho liatia, s kapacitou väčšou ako 2,5 tony za hodinu,

– určil, že Európsky parlament a Rada Európskej únie sú povinní nahradiť škodu vzniknutú prijatím sporných ustanovení,

– zaviazal Parlament a Radu na náhradu trov konania.

33 Žalobca v replike navrhol okrem toho subsidiárne, aby Súd prvého stupňa zrušil napadnutú smernicu ako celok.

34 Samostatnými podaniami zapísanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 1. a 6. apríla 2004 Parlament a Rada vzniesli námietku neprípustnosti na základe článku 114 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Žalobca predložil svoje pripomienky k týmto námietkam 25. júna 2004.

35 Podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 5. mája 2004 Komisia podala v súlade s článkom 115 ods. 1 rokovacieho poriadku návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu Parlamentu a Rady. Uznesením z 24. júna 2004 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu. Komisia predložila 2. septembra 2004 v súlade s článkom 116 ods. 4 rokovacieho poriadku svoje vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania, ktoré sa týkalo len otázky prípustnosti.

36 Parlament a Rada v námietkach neprípustnosti a Komisia vo vyjadrení vedľajšieho účastníka konania k prípustnosti navrhli, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu ako neprípustnú,

– zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

37 Uznesením Súdu prvého stupňa z 26. septembra 2005 bolo konanie o námietkach spojené s konaním vo veci samej, pričom o trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.

38 Rada vo vyjadrení k žalobe, Parlament v duplike a Komisia vo vyjadrení vedľajšieho účastníka konania k veci samej navrhli okrem toho subsidiárne, aby Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako nedôvodnú.

39 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (tretia komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 rokovacieho poriadku vyzval Parlament, Radu a Komisiu, aby odpovedali na písomné otázky pred pojednávaním. Parlament, Rada a Komisia na tieto otázky odpovedali v stanovených lehotách.

40 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 15. apríla 2008.

41 Na pojednávaní boli vypočutí účastníci konania a predseda tretej komory Súdu prvého stupňa konanie prerušil uznesením podľa článku 77 písm. a) rokovacieho poriadku v spojení s článkom 54 tretím odsekom Štatútu Súdneho dvora až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora vo veci C‑127/07, o čom sa vykonal zápis do zápisnice z pojednávania.

42 Keďže Súdny dvor rozhodol 16. decembra 2008 rozsudkom vo veci Arcelor Atlantique et Lorraine a i. (C‑127/07, Zb. s. I‑9895), účastníci konania boli vyzvaní, aby predložili svoje pripomienky, pokiaľ ide o prípadné dôsledky, ktoré by sa mali vyvodiť z tohto rozsudku v rámci tohto konania. Účastníci konania predložili svoje pripomienky v stanovených lehotách a ústna časť konania sa skončila.

43 Po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy 1. decembra 2009 rozhodol Všeobecný súd o opätovnom otvorení ústnej časti konania a vyzval účastníkov konania, aby sa vyjadrili k prípadným dôsledkom vyplývajúcim z tejto okolnosti a najmä z toho, že nadobudol platnosť článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ v rámci tohto konania. Účastníci konania predložili svoje pripomienky a ústna časť konania skončila.

Právny stav

I – O prípustnosti návrhu na zrušenie

A – Tvrdenia účastníkov konania

1. Tvrdenia Parlamentu, Rady a Komisie

44 Parlament a Rada, ktorých podporuje Komisia tvrdia, že návrh na čiastočné zrušenie napadnutej smernice je neprípustný.

45 Podľa Parlamentu a Rady predstavuje napadnutá smernica „naozajstnú smernicu“ v zmysle článku 249 tretieho odseku ES, je teda všeobecne platným aktom, ktorý musí byť prebratý členskými štátmi do vnútroštátneho práva a uplatňuje sa abstraktným spôsobom na objektívne určené situácie. Článok 230 štvrtý odsek ES nestanovuje, že by mohli jednotlivci priamo podať žalobu proti takejto smernici.

46 Parlament a Rada, podporované Komisiou tvrdia okrem toho, že žalobca nie je ani priamo ani osobne dotknutý spornými ustanoveniami v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.

47 Pokiaľ ide o kritérium priamej dotknutosti, Parlament a Rada v podstate tvrdia, že na rozdiel od nariadenia „naozajstná smernica“ nemôže mať priame záväzné účinky na právnu situáciu jednotlivca, alebo mu dokonca ukladať právne povinnosti bez toho, aby boli prijaté na vnútroštátnej úrovni alebo na úrovni Spoločenstva opatrenia určené na jej vykonanie alebo bez toho, aby uplynula lehota na prebratie. V dôsledku toho sa takáto smernica nemôže ako taká priamo týkať tohto jednotlivca v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Sporné ustanovenia týkajúce sa najmä prideľovania emisných povolení, povinností v oblasti monitorovania a podávania správ, vypracovania NAP, ako aj pridelenia a vydávania emisných kvót teda nestanovujú žiadnu povinnosť žalobcovi a nemenia jeho právnu situáciu, kým nie sú prebraté vnútroštátnymi pravidlami.

48 Okrem toho Parlament a Rada, ktorých podporuje Komisia tvrdia, že napadnutá smernica ponecháva veľmi veľkú mieru voľnej úvahy členským štátom, pokiaľ ide o jej vykonanie vnútroštátnymi preberacími ustanoveniami, najmä čo sa týka vypracovania NAP v súlade s jej článkom 9, určenia minimálneho podielu kvót, ktorý sa má prideliť bezodplatne podľa článku 10, stanovenia celkového množstva kvót na predmetné prideľovacie obdobie podľa článku 11 a ich vydania prevádzkovateľom zariadení v súlade s kritériami jej prílohy III.

49 Rada, podporovaná Komisiou, spochybňuje teóriu, podľa ktorej napadnutá smernica zbavuje žalobcu emisných povolení získaných na základe smernice Rady 96/61/ES z 24. septembra 1996 o integrovanej prevencii a kontrole znečisťovania životného prostredia (Ú. v. ES L 257, s. 26; Mim. vyd. 15/003, s. 80). Smernica 96/61 je len koordinačným nástrojom zriaďujúcim všeobecný rámec pre odvetvové legislatívne texty a definuje najmä všeobecné povinnosti prevádzkovateľov a podmienky povolenia (odôvodnenie č. 9 smernice 96/61). Neposkytovala však emisné práva a nepredstavovala ani priamy právny základ na ich poskytnutie. Navyše, žiadna emisná hranica nebola stanovená v samotnej smernici 96/61 (článok 18 smernice 96/61).

50 Parlament a Rada vyvodzujú zo všetkého vyššie uvedeného, že žalobca nie je priamo dotknutý spornými ustanoveniami.

51 Pokiaľ ide o kritérium osobnej dotknutosti, Rada tvrdí, že napadnutá smernica sa uplatňuje všeobecne a abstraktne na všetkých podnikateľov vykonávajúcich činnosti uvedené v prílohe I uvedenej smernice a na všetky veľké zariadenia emitujúce CO 2 , vrátane zariadení na výrobu surového železa alebo ocele. Žalobca nepreukázal, že by jeho situácia bola odlišná od situácie ostatných výrobcov surového železa alebo ocele. Rada dodáva, že v súlade s kritériom č. 6 prílohy III a článkom 11 ods. 3 napadnutej smernice členské štáty sú povinné uľahčiť prístup ku kvótam pre všetkých nových účastníkov. Okrem toho od 1. mája 2004 sa napadnutá smernica uplatňovala na výrobcov surového železa alebo ocele usadených v desiatich členských štátoch, ktoré pristúpili k tomuto dátumu k Únii a na činnosti ktorých sa takisto vzťahuje príloha I uvedenej smernice.

52 Parlament a Rada tvrdia, že ani článok 175 ods. 1 ES, ako právny základ na akcie Spoločenstva v oblasti životného prostredia, ani článok 174 ES neukladajú normotvorcovi Spoločenstva povinnosť zohľadňovať pri prijímaní všeobecne záväzného opatrenia osobitnú situáciu niektorých podnikateľov. Takáto povinnosť nevyplýva ani z iného pravidla vyššej právnej sily, ako sú zásady proporcionality a rovnosti zaobchádzania alebo základné práva. Podľa Parlamentu a Rady nemožno z toho vyvodiť právo jednotlivca podať priamu žalobu na súd Spoločenstva, v opačnom prípade by stratili opodstatnenie požiadavky stanovené v článku 230 štvrtom odseku ES. V každom prípade žalobca nepreukázal, že by sporné ustanovenia mali „dramatické účinky“ na jeho osobitnú situáciu a že by mohli byť považované za také, že sú v rozpore s uvádzanými pravidlami vyššej právnej sily.

53 V tejto súvislosti Rada spochybňuje tvrdenia žalobcu založené na tom, že je údajne osobitne závažne dotknutý ako najväčší výrobca ocele v Európe, ktorého situácia je jedinečná z dôvodu prebiehajúcej reštrukturalizácie, obmedzenej ziskovej marže a podstatných znížení emisií CO 2 , ktoré už zrealizoval. Nestačí, aby určití podnikatelia boli v dôsledku aktu hospodársky viac dotknutí ako ich konkurenti na to, aby boli týmto aktom osobne dotknutí. Podľa Rady je žalobca dotknutý z dôvodu svojej objektívnej situácie výrobcu surového železa alebo ocele rovnako ako ktorýkoľvek iný podnikateľ nachádzajúci sa v tej istej situácii. Takisto okolnosť, že všeobecne platný akt môže mať rôzne konkrétne účinky na rôzne právne subjekty, na ktoré sa vzťahuje, nie je takej povahy, aby odlišovala žalobcu od všetkých ostatných dotknutých podnikateľov, keďže uplatnenie tohto aktu, akým je aj táto napadnutá smernica, sa vykonáva v rámci určenej objektívnej situácie.

54 Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého napadnutá smernica bráni reštrukturalizácii jeho skupiny tým, že neumožňuje cezhraničný prevod kvót spojených s výrobnými kapacitami zariadení so sídlom v rôznych členských štátoch, Rada odpovedá, že žalobca nevysvetlil dôvody, z ktorých by bol jediným dotknutým podnikateľom, dokonca uvádza príklad reštrukturalizácie prebiehajúcej v spoločnosti Corus. V každom prípade, prípadná možnosť využívať kvóty pridelené zatvoreným zariadeniam je vo veľkej miere v diskrečnej právomoci členských štátov. Takto teda približne polovica z nich povolila prevod kvót zatvoreného zariadenia náhradnému zariadeniu, hoci vo viacerých prípadoch tieto prevody boli možné iba v rámci toho istého členského štátu. Rada podporovaná Komisiou okrem toho tvrdí, že pri výkone svojej voľnej úvahy si všetky členské štáty vybrali podľa článku 11 ods. 3 a kritéria č. 6 prílohy III napadnutej smernice prideliť zadarmo novým účastníkom kvóty pochádzajúce z rezerv. Navyše, aj keby žalobca nebol schopný previesť kvóty pridelené zariadeniam, ktoré sa zatvárajú iným zariadeniam v skupine, mohol predsa požiadať o bezodplatné pridelenie kvót pri rozširovaní kapacít týchto iných zariadení, keďže pojem „nový účastník“ v zmysle článku 3 písm. h) napadnutej smernice zahŕňa rozšírenie existujúceho zariadenia. Napokon, pokiaľ ide o prípadné opatrenia na zníženie emisií prijaté v skoršom štádiu, Rada pripomína, že v súlade s kritériom č. 7 prílohy III napadnutej smernice NAP môže zohľadňovať takéto opatrenia a že v tejto súvislosti členské štáty majú určitú mieru voľnej úvahy.

55 Podľa Parlamentu a Rady žalobca nepreukázal, že vzhľadom na napadnutú smernicu sa nachádza v situácii analogickej s tou, v akej boli žalobcovia vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky Súdneho dvora zo 17. januára 1985, Piraiki‑Patraiki a i./Komisia (11/82, Zb. s. 207) z 26. júna 1990, Sofrimport/Komisia (C‑152/88, Zb. s. I‑2477, bod 28) a z 18. mája 1994, Codorníu/Rada (C‑309/89, Zb. s. I‑1853) ako aj vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. septembra 1995, Antillean Rice Mills a i./Komisia (T‑480/93 a T‑483/93, Zb. s. II‑2305, bod 67), a zo 17. júna 1998, EUAPME/Rada (T‑135/96, Zb. s. II‑2335). Pokiaľ ide o tvrdenie založené na dlhodobých zmluvách na dodávku plynu, ktoré žalobca uzavrel s elektrickými centrálami pred prijatím napadnutej smernice, Rada uvádza, že v predmetnom prípade nie sú splnené dve kumulatívne podmienky uvedené v už citovaných rozsudkoch na určenie existencie osobnej dotknutosti v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, teda na jednej strane existencia pravidla vyššej právnej sily nútiaceho inštitúcie Spoločenstva zohľadniť osobitnú situáciu žalobcu oproti situácii akejkoľvek inej dotknutej osoby, a na druhej strane to, že napadnutý akt bráni úplne alebo sčasti vykonávaniu predmetných zmlúv. Žalobca sám tvrdil, že plyn, ktorého sa týkajú tieto zmluvy je dodávaný tak jeho vlastným elektrickým centrálam ako aj centrálam tretích osôb. Preto mohol využiť kvóty pridelené centrálam patriacim do jeho skupiny alebo ich previesť medzi svojimi rôznymi výrobnými zariadeniami. Podľa Rady totiž podľa bodu 92 usmernení Komisie (pozri bod 14 vyššie), keď sa zvyškový plyn pochádzajúci z výrobného procesu zariadenia používa ako palivo iným zariadením, prináleží členskému štátu, aby rozhodol o rozdelení kvót medzi tieto dve zariadenia. Členský štát si tak môže vybrať prideliť kvóty prevádzkovateľovi zariadenia prevádzajúceho zvyškové plyny, teda v predmetnom prípade výrobcovi surového železa alebo ocele, hoci emisie vyplývajúce zo spaľovania uvedených plynov nie sú generované zariadením vyrábajúcim oceľ ako takým, ale elektrickou centrálou. Za týchto okolností žalobca nepreukázal, že napadnutá smernica mu bráni realizovať predmetné zmluvy na dodávku plynu. V každom prípade samotná skutočnosť, že z napadnutej smernice vyplýva riziko, že z dôvodu vykonávacích vnútroštátnych opatrení bude realizácia týchto zmlúv ťažšia, neumožňuje preukázať, že žalobca je osobne dotknutý.

56 Parlament a Rada, podporované Komisiou, tvrdia, že žalobca nepreukázal ani to, že bol súčasťou uzatvorenej kategórie prevádzkovateľov. Keďže napadnutá smernica predstavuje všeobecne záväzné opatrenie, ktoré sa uplatňuje na všetkých prevádzkovateľov vykonávajúcich činnosti definované v jej prílohe I, žalobcu sa týka len z hľadiska jeho objektívnej výrobnej kapacity surového železa a ocele, a teda rovnako ako ktoréhokoľvek iného podnikateľa nachádzajúceho sa v tej istej situácii. Preto prípadná existencia v čase prijatia napadnutej smernice iba pätnástich výrobcov surového železa alebo ocele nie je dostatočná na individualizáciu žalobcu. Podľa Parlamentu ani skutočnosť, že žalobca patrí do „uzatvorenej a identifikovateľnej skupiny“ v čase prijatia napadnutej smernice alebo to, že by bol hospodársky viac postihnutý ako jeho konkurenti, nemá za následok jeho individualizáciu ako adresáta.

57 Rada spochybňuje, že by sa žalobca mohol stať „kupujúcim ďalších kvót“ z dôvodu svojej osobitnej situácie. V tejto súvislosti po prvé pripomína, že počas prvého alokačného obdobia členské štáty musia prideliť bezodplatne aspoň 95 % kvót stanovených v NAP oproti aspoň 90 % počas druhého alokačného obdobia. Po druhé podľa článku 12 ods. 1 a 2 napadnutej smernice kvóty sú prevoditeľné bez obmedzení, tak v rámci tej istej skupiny podnikov ako aj na iné osoby nachádzajúce sa buď v Spoločenstve, alebo v tretích krajinách. Po tretie počet pôvodne pridelených kvót je určený diskrečným spôsobom každým členským štátom vzhľadom na množstvo faktorov a kritérií (pozri body 48 a nasl. vyššie). Napokon flexibilné mechanizmy Kjótskeho protokolu (pozri bod 5 vyššie) ponúkajú výrobcom surového železa alebo ocele možnosť konvertovať získané emisné kredity vďaka predmetným projektom na použiteľné kvóty v rámci systému obchodovania s emisnými kvótami. V dôsledku toho žalobca mal príležitosť získať bezodplatne kvóty na všetky svoje emisie.

58 Rada podporovaná Komisiou spochybňuje štúdie na podporu teórie, že výrobcovia surového železa alebo ocele sa nachádzajú v „slepej uličke“ (unique lock‑in situation) z dôvodu neexistencie technickej možnosti pre oceliarsky priemysel znížiť ďalej emisie CO 2 . V tejto súvislosti Rada tvrdí v podstate, že existujú technické možnosti znižovania takýchto emisií v oceliarskom priemysle, tak krátkodobé ako aj dlhodobé, že Spoločenstvo poskytuje značnú finančnú podporu na výskum na tieto účely a že systém obchodovania s emisnými kvótami ponúka výrobcom surového železa alebo ocele ekonomické stimuly na ďalšie znižovanie ich emisií CO 2 .

59 Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého výrobcovia surového železa alebo ocele nie sú schopní preniesť na svojich zákazníkov prípadné zvýšenie výrobných nákladov vyplývajúcich z potreby nákupu emisných kvót, Rada podporovaná Komisiou tvrdí, že prípadná potreba pre takého výrobcu kúpiť kvóty závisí od pôvodného množstva kvót, ktoré mu boli pridelené na základe NAP a jeho úsilia o zníženie emisií. Žalobca sám odkazuje na proces reštrukturalizácie svojej skupiny a na zníženie počtu svojich vysokých pecí odteraz do roku 2012, čo by malo pravdepodobne ako také znížiť emisie. Je to tak osobitne v prípade, že v súlade s verejným oznámením žalobcu jeho vysoké pece budú nahradené elektrickými oblúkovými pecami, ktorých emisie CO 2 na tonu vyrobenej ocele sú nižšie. Aj keby platilo, že žalobca musí nakúpiť dodatočné kvóty, náklady s tým spojené môžu byť aspoň sčasti prenesené na zákazníkov z dôvodu značného zvýšenia cien v odvetví ocele, ktoré expanduje.

60 Parlament a Rada, podporovaní Komisiou, vyvodzujú zo všetkého vyššie uvedeného, že žalobca nie je osobne dotknutý napadnutou smernicou a že návrh na zrušenie musí byť v dôsledku toho vyhlásený za neprípustný.

61 Okrem toho Parlament podporovaný Komisiou uvádza neprípustnosť návrhu na zrušenie z toho dôvodu, že sporné ustanovenia nie sú oddeliteľné od zvyšku napadnutej smernice bez toho, aby nebola zbavená svojho obsahu. Podľa Parlamentu totiž keby napríklad povinnosti týkajúce sa povolenia vypúšťať skleníkové plyny (články 4 a 6) a NAP (článok 9) boli zrušené, vyplýval by z toho akt, ktorého podstata by bolo úplne „prevrátená“ (completely inverted act).

62 V tejto súvislosti Parlament spochybňuje tvrdenie žalobcu podľa ktorého systém obchodovania s emisnými kvótami by zostal „v podstate nedotknutý“, keby výrobcovia surového železa alebo ocele boli vylúčení z jeho pôsobnosti, keďže tento aspekt nemá žiadnu spojitosť s otázkou, či by zrušenie sporných ustanovení spôsobilo zmenu podstaty zostávajúcej časti napadnutej smernice. Okrem toho podľa Parlamentu a Rady nemožno uznať neskorý pokus žalobcu v štádiu repliky a preto v rozpore s požiadavkami článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku o zmenu svojich žalobných návrhov v tom zmysle, že jeho žaloba by mala byť napokon chápaná „ako zahrňujúca návrh na zrušenie celej [napadnutej] smernice, keby čiastočné zrušenie nebolo možné“. Tento prístup by rozšíril a nie zúžil pôvodné žalobné návrhy žalobcu, v ktorých sa domáhal „čiastočného zrušenia“ napadnutej smernice. Žalobca však neuviedol nové právne a skutkové okolnosti, ktoré by vyšli najavo počas konania v zmysle článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku a mohli odôvodňovať zaradenie nového žalobného dôvodu.

63 V dôsledku toho Parlament a Rada tvrdia, že návrh na zrušenie by mal byť vyhlásený za neprípustný takisto aj z tohto dôvodu.

64 Parlament a Rada, ktorých podporuje Komisia, vo svojich pripomienkach k dôsledkom, ktoré môžu byť vyvodené z toho, že nadobudol platnosť článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ uvádzajú, že táto okolnosť nemôže zmeniť toto posúdenie, keďže uvedený článok sa neuplatňuje na toto konanie a napadnutá smernica nie je regulačným aktom v zmysle tohto ustanovenia.

2. Tvrdenia žalobcu

65 Žalobca najprv uvádza, že podľa ustálenej judikatúry týkajúcej sa článku 230 štvrtého odseku ES iba to, že napadnuté opatrenie je smernicou nepostačuje na vyhlásenie, že žaloba o neplatnosť je neprípustná. Preto žaloba smerujúca k zrušeniu určitých ustanovení smernice je prípustná, ak žalobca je dotknutý priamo a osobne týmito ustanoveniami.

66 Pokiaľ ide o kritérium priamej dotknutosti, žalobca uvádza, že hoci smernica si vyžaduje v súlade s článkom 249 tretím odsekom ES preberací akt zo strany členských štátov na to, aby mohla mať priame účinky na právnu situáciu podnikateľov, táto požiadavka samotná nepostačuje na vyvodenie záveru, že nie je priamo dotknutý v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Keby to tak bolo, smernice by nikdy nemohol napadnúť taký podnikateľ, čo by bolo nezlučiteľné s judikatúrou ako aj právom na účinnú súdnu ochranu. Keď opatrenie Spoločenstva, vrátane smernice, nenecháva členským štátom žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o povinnosť, ktorá má byť uložená žalobcovi, teda keď jej vykonanie je čisto automatické, takýto žalobca je priamo dotknutý. Inštitúcie totiž nemôžu jednoducho tým, že si vyberú formu prijatého aktu zbaviť tohto žalobcu súdnej ochrany stanovenej článkom 230 štvrtým odsekom ES.

67 V predmetnom prípade sporné ustanovenia nenechávajú členským štátom žiadnu mieru voľnej úvahy pokiaľ ide o povinnosti, ktoré sa majú uložiť žalobcovi.

68 V tejto súvislosti po prvé žalobca uvádza, že v súlade s článkom 4 napadnutej smernice členské štáty musia dbať na to, aby od 1. januára 2005 výrobcovia surového železa alebo ocele neprevádzkovali zariadenia bez emisného povolenia. Členské štáty nemajú v tejto súvislosti žiadnu mieru voľnej úvahy. Článok 27 ods. 1 napadnutej smernice stanovuje len jednu možnosť dočasného vylúčenia niektorých zariadení zo systému obchodovania s emisnými kvótami až do 31. decembra 2007, čoho dôsledkom je, že povinnosť vydávania povolení nadobudne účinnosť najneskôr 1. januára 2008. Takisto možnosť členských štátov stanovená v článku 27 ods. 2 napadnutej smernice poskytnúť dočasnú výnimku od roku 2005 do roku 2007 im nezveruje žiadnu voľnú úvahu a nemá žiadny praktický význam z dôvodu reštriktívnych podmienok jej poskytnutia.

69 Po druhé tvrdenie založené na širokej miere voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty pokiaľ ide o vypracovanie NAP nie je relevantné, pretože napadnutá smernica jasne rozlišuje medzi povolením (článok 4) a kvótami (článok 9). Povinnosť povoliť emisie CO 2 má sama o sebe účinky na právnu situáciu žalobcu, pretože sčasti zneplatňuje povolenia na prevádzkovanie a emisné práva na CO 2 vydané podľa smernice 96/61, ktoré mal žalobca predtým pre svoje výrobné zariadenia. Podľa článku 6 ods. 2 napadnutej smernice totiž toto povolenie podlieha dodatočným požiadavkám v oblasti monitorovania a podávania správ, ako aj povinnosti vrátiť kvóty potrebné na pokrytie emisií CO 2 predmetného zariadenia počas každého kalendárneho roka. Podľa žalobcu členské štáty nemajú žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o povinnosti, ktoré mu majú byť v tejto súvislosti uložené.

70 Po tretie podľa článku 9 napadnutej smernice v spojení s kritériom č. 1 jej prílohy III celkové množstvo kvót pridelených na referenčné obdobie pridelenia musí na jednej strane byť zlučiteľné s povinnosťou členského štátu obmedziť emisie v súlade s rozhodnutím 2002/358 a Kjótskym protokolom a na druhej strane nesmie prekročiť množstvo potrebné na striktné uplatnenie kritérií prílohy III napadnutej smernice. Z toho vyplýva, že keď členské štáty stanovia celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť, musia dodržať „absolútnu hornú hranicu kvót“, pričom nemajú žiadnu mieru voľnej úvahy. Takýto výklad potvrdzuje bod 10 dodatočných usmernení Komisie týkajúcich sa kritéria č. 3 prílohy III napadnutej smernice (pozri bod 14 vyššie).

71 Po štvrté napokon podľa článku 12 ods. 3 a článku 16 napadnutej smernice členské štáty musia bez toho, aby mali voľnú úvahu v tejto súvislosti na jednej strane uložiť každému prevádzkovateľovi povinnosť najneskôr do 30. apríla každého roku odovzdať späť povolenie na množstvo kvót rovnajúce sa celkovým emisiám tohto zariadenia počas predchádzajúceho kalendárneho roka a na druhej strane uložiť sankcie v prípade nedodržania tejto povinnosti.

72 Žalobca z toho vyvodzuje, že sporné ustanovenia nenechávajú členským štátom žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o povinnosti, ktoré mu majú byť uložené, a že preto tieto ustanovenia sa ho týkajú priamo v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.

73 Žalobca tvrdí, že je takisto osobne dotknutý spornými ustanoveniami. Na jednej strane normotvorca Spoločenstva je povinný zohľadniť závažné dôsledky, ktoré z toho vyplývajú na osobitnú situáciu žalobcu, a na druhej strane to, že je súčasťou uzatvorenej kategórie, zloženej z obmedzeného počtu výrobcov surového železa alebo ocele, na ktorých majú uvedené ustanovenia dosah.

74 V prvom rade podľa žalobcu povinnosť normotvorcu Spoločenstva zohľadniť dôsledky aktu, ktorý ide prijať na situáciu určitých jednotlivcov je takej povahy, že ich individualizuje (rozsudky Piraiki‑Patraiki a i./Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 19, Sofrimport/Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 11 a Codorníu/Rada, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 20), pričom táto povinnosť môže vyplývať buď z konkrétneho ustanovenia Zmluvy ES (rozsudok Antillean Rice Mills a i./Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 67), alebo z akéhokoľvek iného pravidla vyššej právnej sily (rozsudok EUAPME/Rada, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 90), ako je zásada proporcionality, zásada rovnosti zaobchádzania a základné práva.

75 V tejto súvislosti žalobca v podstate tvrdí, že keby normotvorca Spoločenstva mal dodržať zásady proporcionality a rovnosti zaobchádzania, ako aj jeho právo vlastniť majetok a slobodu vykonávať hospodársku činnosť, musel by zohľadniť veľmi závažné účinky napadnutej smernice na jeho osobitnú situáciu. Takto teda normotvorca Spoločenstva tým, že nezahrnul v rozpore s pôvodnými návrhmi Parlamentu a Komisie iné odvetvia do prílohy I napadnutej smernice – najmä konkurenčné odvetvia neželezných kovov a chemických výrobkov – porušil zásady rovnosti zaobchádzania a udržania neskreslenej hospodárskej súťaže. Takisto porušil právo vlastniť majetok, slobodu usadiť sa a slobodu vykonávať hospodársku činnosť prináležiacu žalobcovi, ako aj zásadu proporcionality tým, že neuznal technickú a ekonomickú nemožnosť výrobcov surového železa alebo ocele znížiť ďalej emisie CO 2 . Normotvorca Spoločenstva takto uložil neproporcionálnu ťarchu žalobcovi, ktorá ohrozuje jeho existenciu, keďže sa stane nevyhnutne „kupujúcim ďalších kvót“ bez možnosti preniesť na svojich zákazníkov náklady s tým spojené. Navyše sú sporné ustanovenia neproporcionálne v tom, že ich nesprevádzajú žiadne opatrenia, ktoré by zľahčili aspoň ich škodlivé dôsledky pre žalobcu, ako mechanizmus kontroly cien kvót alebo možnosť ich cezhraničného prevodu v rámci tej istej skupiny podnikov. Vzhľadom na neexistenciu takejto možnosti prevodu, čo značne ovplyvňuje úsilie o reštrukturalizáciu žalobcu a jeho konkurencieschopnosť, napadnutá smernica narúša takisto právo žalobcu vlastniť majetok a slobodu usadiť sa. Žalobca tvrdí, že neprípustné obmedzenie jeho slobody usadiť sa, ktoré vyplýva z neexistencie pravidla v napadnutej smernici umožňujúceho cezhraničný prevod emisných kvót medzi rôznymi zariadeniami tej istej skupiny podnikov nemôže byť relativizované tvrdením podľa ktorého v prípade rozšírenia výrobných kapacít zariadenia je možné využiť pravidlá pridelenia pre „nových účastníkov“, keďže takéto využitie podlieha diskrečnej právomoci predmetného hostiteľského členského štátu.

76 V druhom rade žalobca tvrdí, že je súčasťou uzatvorenej kategórie podnikov osobitne dotknutých napadnutou smernicou. V Únii s pätnástimi členskými štátmi iba pätnásť podnikov alebo skupín podnikov prevádzkovalo zariadenia na výrobu surového železa alebo ocele, teda žalobca, Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundia, Saint‑Gobain, DHS a Neue Maxhütte, ku ktorým sa pridalo od 1. mája 2004 päť výrobcov surového železa alebo ocele z desiatich nových členských štátov, teda Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai a US Steel Košice. Rozšírenie Únie však samotné nemohlo vziať tejto skupine jej postavenie uzatvorenej kategórie v zmysle judikatúry, keďže toto rozšírenie bolo upravené v článku 2 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, s. 33) pred nadobudnutím platnosti napadnutej smernice. Okrem toho vstup nových účastníkov na trh vo forme zavedenia nových činností s vysokými pecami nie je ekonomicky schodnou cestou a preto je de facto vylúčený. Po nadobudnutí účinnosti napadnutej smernice a vzhľadom na zníženie počtu vysokých pecí v Únii od roku 1975 sa totiž nový účastník nemôže usadiť na trhu inak ako prostredníctvom nadobudnutia tých už existujúcich.

77 Podľa žalobcu „slepá ulička“ (unique lock‑in situation) tejto skupiny výrobcov, ktorá ho odlišuje od akejkoľvek inej osoby, vyplýva z toho, že v predvídateľnej budúcnosti z technických dôvodov na rozdiel od situácie v iných dotknutých odvetviach ekonomiky, ako odvetvie cementu, elektriny, papiera a skla, výrobcovia surového železa alebo ocele nie sú schopní znížiť podstatným spôsobom emisie CO 2 v súlade s cieľmi napadnutej smernice. V dôsledku toho výrobcovia patriaci do tejto skupiny si nemôžu v skutočnosti vybrať medzi znížením emisií a nákupom dodatočných kvót, takže sa nevyhnutne stanú „kupujúcimi ďalších kvót“. V procese výrobe ocele emisie CO 2 sú nevyhnutné z dôvodu používania uhlia ako suroviny a nie ako paliva. Neexistuje teda riešenie výmeny, ktoré by bolo ekonomicky rentabilné, na zníženie emisií CO 2 , napríklad použitím iného paliva, ako napríklad zemný plyn. Zdokonalenie technológie vysokých pecí z hľadiska energetického výkonu dosiahlo svoj teoretický limit zahŕňajúci stále emisiu dvoch ton CO 2 na tonu vyrobenej ocele. Dodatočné zníženie emisií je možné len technickým pokrokom, ktorého vývoj by trval prinajmenšom 20 až 30 rokov. Na druhej strane nie je možné znížiť výrobu, keďže vysoké pece musia stále z technických dôvodov fungovať na úrovni blízkej ich maximálnej kapacite.

78 Žalobca uvádza, že počas približne nasledujúcich 25 rokov prevádzkovatelia vysokých pecí budú musieť pokračovať v používaní existujúcich technológií, ktorých progresívny vývoj je veľmi malý, keďže akýkoľvek pokus o nahradenie až dodnes zlyhal z technických a/alebo ekonomických dôvodov a podporil to predložením štúdie. Dodáva, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Rada, zníženia emisií, ktoré dosiahol až do roku 2002 nie sú výsledkom technických zlepšení, ale v zásade ich spôsobilo zatvorenie piatich vysokých pecí, zvýšenie kapacity ostatných zariadení ako aj nahradenie lotrinskej rudy brazílskou ako suroviny predstavujúcej lepšiu ekonomickú výnosnosť. Takisto žalobcov cieľ zníženia sa za obdobie od roku 2008 do roku 2012 dosiahne najmä zatvorením zariadení, ktoré sprevádza prevod výroby do zariadení v iných členských štátoch.

79 Žalobca okrem toho tvrdí, že odvetvie ocele je jediné zo štyroch odvetví, ktorých sa týka príloha I napadnutej smernice, ktoré musia čeliť hospodárskej súťaži iných odvetví, na ktoré sa uvedená smernica nevzťahuje, teda neželezných kovov a plastov. Táto konkurenčná, veľmi nevýhodná situácia výrobcov surového železa alebo ocele je ešte sťažená na jednej strane „veľmi sústredeným“ dopytom, najmä tým z automobilového priemyslu a na druhej strane intenzívnou hospodárskou súťažou zo strany odvetví, ktorých sa napadnutá smernica netýka a výrobcov ocele z tretích krajín, ako Spojené štáty americké, nepodliehajúcich povinnostiam vyplývajúcim z Kjótskeho protokolu, ktorí predstavujú 65 % svetovej výroby. Takto teda európski výrobcovia ocele nemôžu byť schopní preniesť na svojich zákazníkov výšku výrobných nákladov spôsobenú potrebou kúpiť kvóty CO 2 , čo by ovplyvnilo navyše ich už aj tak nízku rentabilitu. V tejto súvislosti konkurenčná situácia ostatných odvetví uvedených v prílohe I napadnutej smernice je odlišná. Napríklad vzhľadom na odhad podstatného zvýšenia cien elektriny dodávatelia energií môžu preniesť na svojich zákazníkov akékoľvek prípadné zvýšenie ich výrobných nákladov a zlepšiť tak citeľne svoju rentabilitu.

80 Žalobca tvrdí na druhej strane, že ani nedávne zvýšenie ceny ocele mu neumožní preniesť na zákazníkov zvýšenie výrobných nákladov vyplývajúcich z potreby kúpy emisných kvót. Toto zvýšenie ceny bolo jednoducho výsledkom rastúcich nákladov na suroviny a prepravu v celosvetovom meradle. Na svetovej úrovni európski výrobcovia surového železa alebo ocele boli konfrontovaní so silnou hospodárskou súťažou zo strany výrobcov tretích krajín, ktorí buď ako Spojené štáty americké, Commonwealth Austrálie a Turecká republika neratifikovali Kjótsky protokol, alebo ako Indická republika, Čínska ľudová republika a Brazílska federatívna republika ratifikovali Kjótsky protokol, ale nie sú povinní zo začiatku znižovať emisie CO 2 (príloha B Kjótskeho protokolu), alebo majú len povinnosť na základe Kjótskeho protokolu udržať súčasnú úroveň emisií, ako je to v prípade Ruskej federácie a Ukrajiny. Európski výrobcovia surového železa alebo ocele sú preto jediní, ktorým vznikajú dodatočné výrobné náklady z dôvodu vykonávania Kjótskeho protokolu, pričom však sú naďalej vystavení čoraz väčšiemu konkurenčnému tlaku zo strany dovozov ocele z tretích krajín, ktorých objem závisí od úrovne cien na európskom trhu. Žalobca dodáva, že vzhľadom na súčasné náklady 26 eur za emisnú kvótu na tonu vypusteného CO 2 , vzniká pri výrobe tony ocele, ktorá zahŕňa vypustenie približne dvoch ton CO 2 , dodatočný náklad 52 eur, kým cena globálnej prepravy tony ocele neprekračuje zvyčajne 20 eur. Žalobca dodáva, že na rozdiel od výrobcov surového železa alebo ocele, v prípade dodávateľov energií, najmä tých so sídlom v Nemecku a Spojenom kráľovstve, platí predpoklad, že cena elektriny zahŕňa hodnotu emisných kvót nadobudnutých bezodplatne s cieľom dosiahnutia výnimočného zisku.

81 Žalobca vyvodzuje z vyššie uvedeného, že výrobcovia surového železa alebo ocele usadení v Únii sa nachádzajú v „slepej uličke“ (unique lock‑in situation), ktorá ich odlišuje od akejkoľvek inej osoby. Táto situácia je ešte sťažená tým, že napadnutá smernica nestanovuje ani hornú hranicu ani mechanizmus kontroly cien emisných kvót. Podľa nedávnych štúdií výrobcovia surového železa alebo ocele boli takto konfrontovaní s cenou kvót umožňujúcich vypustiť tonu CO 2 medzi 20 a 60 eur a navyše, a pritom už cena 20 eur odstraňuje hrubý zisk odvetvia ocele.

82 V treťom rade žalobca uvádza, že keďže je zďaleka najväčším výrobcom surového železa a ocele v Európe – s výrobou 40 miliónov ton ocele, nasledovaný Thyssen‑Krupp (17 miliónov) a Corus (16 miliónov) – je dotknutý napadnutou smernicou osobitne závažným spôsobom. Použitím svojej veľmi vyspelej technológie vysokých pecí žalobca už znížil svoje emisie skleníkových plynov, vrátane CO 2 , v miere oveľa väčšej ako je 8 % stanovených v Kjótskom protokole, a to o 19 % v absolútnom vyjadrení a 24 % v relatívnom (na tonu vyrobenej ocele) od roku 1990 a nemôže z technických dôvodov uvádzaných v bodoch 77 a 78 vyššie pokračovať v znižovaní emisií CO 2 podstatným spôsobom. Okrem toho v roku 2002 žalobca dosiahol prevádzkou svojich vysokých pecí hrubý zisk 16 eur a čistý zisk 4 eurá na tonu vypusteného CO 2 . Z toho vyplýva, že aj v prípade najnižšej ceny, podľa súčasných odhadov, 20 eur za emisnú kvótu, čo zodpovedá dodatočným nákladom 40 eur na tonu ocele, by sa stala výroba nerentabilnou pre žalobcu a to až tak, že by ďalej nemohol pokračovať v prevádzke svojich zariadení v Európe.

83 V štvrtom rade je žalobca jediným európskym výrobcom surového železa a ocele konfrontovaný s osobitným problémom vytvoreným napadnutou smernicou z dôvodu reštrukturalizácia prebiehajúcej v jeho skupine, ktorej cieľom je zlepšenie jeho konkurencieschopnosti. Táto reštrukturalizácia, iniciovaná koncentráciou v roku 2001 (pozri bod 30 vyššie), teda pred prijatím napadnutej smernice, sa týka zatvorenia zariadení alebo zníženia menej rentabilných výrobných kapacít v členskom štáte a príslušného zvýšenia výrobných kapacít v rentabilnejších zariadeniach usadených v iných členských štátoch. Táto situácia je osobitná pre žalobcu a odlišuje ho od všetkých ostatných výrobcov surového železa alebo ocele ktorých zariadenia sa nachádzajú vždy iba v jednom členskom štáte. Jedinou výnimkou je Corus so zariadeniami so sídlom v Spojenom kráľovstve a Holandsku, ktorý však už svoju výrobu optimalizoval. Napadnutá smernica narúša závažne túto reštrukturalizáciu tým, že neukladá členským štátom povinnosť umožniť cezhraničný prevod kvót jedného zariadenia, ktoré má byť zatvorené, na iné zariadenia so sídlom v iných členských štátoch. Takto už nemecká a belgická vláda oznámili, že v prípade zatvorenia žalobca stratí kvóty na zariadenia so sídlom vo Valónsku (Belgicko) a v Brémach (Nemecko), takže nebude môcť previesť tieto kvóty na svoje zariadenia so sídlom v Španielsku alebo vo Francúzsku, kde predpokladal príslušné zvýšenie výrobných kapacít. Takisto nemecký NAP a § 10 ods. 1 prvá veta návrhu nemeckého zákona o pridelení kvót počas prvého alokačného obdobia stanovujú zrušenie kvót v prípade zatvorenia zariadenia, iba žeby prevádzkovateľ dal do prevádzky nové zariadenie v Nemecku (a nie v inom členskom štáte). V tom istom zmysle francúzsky NAP stanovuje, že prevádzkovateľ si môže ponechať kvóty zatvoreného zariadenia len ak sa činnosť presunie do iného zariadenia so sídlom na francúzskom území. Žalobca je takto nútený ísť proti svojmu cieľu reštrukturalizácie a zlepšenia svojej konkurencieschopnosti. Musí nakúpiť dodatočné emisné kvóty na pokrytie výrobných kapacít, ktoré boli pôvodne určené na zatvorenie a mali byť prevedené do zariadení so sídlom v iných členských štátoch a pokračovať v prevádzke zariadení, ktoré sú menej rentabilné s jediným cieľom nestratiť už pridelené kvóty.

84 Žalobca dodáva, že je takisto jediným podnikateľom zo všetkých odvetví uvedených v prílohe I napadnutej smernice, ktorý je konfrontovaný s problémom cezhraničného prevodu výrobných kapacít medzi zariadeniami so sídlom v rôznych členských štátoch. Tento problém neovplyvňuje odvetvia cementu, skla, energií a papiera, ktorých zariadenia sú na rozdiel od zariadení na výrobu ocele, usadené buď blízko zákazníkov alebo v zónach ponúkajúcich dostatok surovín. V dôsledku toho pre výrobcov týchto odvetví zatvorenie zariadenia v členskom štáte a prevod výroby do iného členského štátu nie je riešením, ktoré by museli použiť.

85 Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, neexistuje však žiadne odôvodnenie na to, aby sa ponechala v diskrečnej právomoci členských štátov otázka, v akej miere sú možné cezhraničné prevody výrobných kapacít. Platí to o to viac, že existujú významné ekonomické a politické dôvody, aby členské štáty nepovolili takýto prevod výrobných kapacít, vrátane prevodu emisných kvót, ktoré sú s tým spojené. Na jednej strane z pohľadu členského štátu, ktorý pôvodne pridelil tieto kvóty, nie je žiadny záujem na uľahčení takéhoto prevodu a vzniknutí straty na jeho území tak predmetných výrobných kapacít a pracovných miest s tým spojených, ako aj už pridelených kvót. Na druhej strane cieľový členský štát takéhoto prevodu, najmä ak je tento štát malý, nemá nevyhnutne záujem prideliť bezodplatne kvóty novému účastníkovi vzhľadom na riziko prekročenia jeho národnej hranice kvót a v dôsledku toho porušenia povinností zníženia emisií na základe rozhodnutia 2002/358 a Kjótskeho protokolu. Ako vyplýva z bodu 5 prílohy 4 dodatočných usmernení Komisie (pozri bod 14 vyššie), tieto pochybnosti potvrdzuje skutočnosť, že väčšina členských štátov neumožňuje cezhraničný prevod kvót. V týchto usmerneniach Komisia sama upriamila pozornosť na túto problematiku a zdôraznila, že počas prvého alokačného obdobia členské štáty prijali množstvo pravidiel týkajúcich sa rezerv pre nových účastníkov, zatvorenia závodov a prevody, čo prispieva k veľkej zložitosti a nedostatku transparentnosti na vnútornom trhu a vzniká riziko spôsobenia skreslení hospodárskej súťaže. Vyvodzuje z toho záver, že je potrebné zaoberať sa zriadením rezervy Spoločenstva ako aj harmonizáciou správnych pravidiel uplatniteľných na nových účastníkov, prípady zatvorenia závodov a cezhraničné prevody na vnútornom trhu (príloha 7 dodatočných usmernení Komisie). Žalobca sa takisto odvoláva na štúdiu, podľa ktorej v systéme obchodovania s emisnými kvótami, vzhľadom na záujem členských štátov na zachovaní daní a pracovných miest spojených so zariadeniami so sídlom na ich území je v súčasnosti racionálne pre nich buď odobrať kvóty zatvoreným zariadeniam, alebo podriadiť prinajmenšom zachovanie týchto kvót otvoreniu nového zariadenia na ich území s cieľom vyhnutia sa tomu, že prevádzkovateľ opustí krajinu. Mohla by z toho vyplývať regulačná hospodárska súťaž, ktorá by bola ekonomicky neefektívna a politicky neželateľná medzi členskými štátmi s cieľom udržať si a pritiahnuť investície. Z týchto dôvodov táto štúdia dospela k záveru, že je potrebná harmonizácia pravidiel na úrovni Spoločenstva umožňujúcich zariadeniam uchovať si kvóty aj v prípade ich zatvorenia. V dôsledku toho podľa žalobcu potrebný účinok slobody usadiť sa možno zachovať len zásahom samotného normotvorcu Spoločenstva.

86 V piatom rade žalobca tvrdí, že je osobitne dotknutý napadnutou smernicou kvôli dlhodobým zmluvám, ktoré ho spájajú už oddávna s elektrickými centrálami, ktoré sčasti nepatria k jeho skupine a ktorých účelom je odber plynu z vysokých pecí obsahujúceho oxid uhoľnatý, CO 2 a dusík na účely výroby elektriny. Žalobca si kladie otázku, či vzhľadom na článok 3 písm. b) a e) napadnutej smernice predmetné emisné kvóty musia byť pridelené jemu alebo elektrickej centrále. V prípade, že tieto kvóty pripadnú elektrickej centrále, situácia žalobcu by bola ešte viac sťažená, pretože by musel prípadne získať potrebné kvóty na trhu s emisiami alebo v prípade skončenia dodávok elektrickej centrále, spaľovať svoje plyny z vysokých pecí bez toho, aby mal k dispozícii zodpovedajúci počet kvót. Vyplývala by z toho závažná konkurenčná nevýhoda pre žalobcu oproti jeho konkurentom používajúcim svoje vlastné elektrické centrály.

87 V šiestom rade napokon žalobca uvádza, že z dôvodu svojej osobitnej dotknutosti spornými ustanoveniami bol úzko spojený s legislatívnym procesom, najmä počas rôznych stretnutí so zástupcami Komisie, Parlamentu a Rady. V tomto rámci na začiatku určitý počet pripomienok vyjadrených žalobcom bol zohľadnený, ale napokon zamietnutý bez akéhokoľvek odôvodnenia.

88 Vzhľadom na vyššie uvedené žalobca dospel k záveru, že preukázal existenciu celku prvkov, ktoré sú pre neho osobitné a odlišujú ho od akejkoľvek inej osoby, čo spôsobuje, že jeho návrh na zrušenie je prípustný na základe článku 230 štvrtého odseku ES.

89 Pokiaľ ide o neprípustnosť uvádzanú Parlamentom, týkajúcu sa návrhu na čiastočné zrušenie napadnutej smernice žalobca zdôrazňuje, že nežiada úplné zrušenie sporných ustanovení, ale len to, aby sa oddialila ich uplatniteľnosť na výrobné zariadenia surového železa alebo ocele. Preto tento návrh neimplikuje žiadnu zmenu systému obchodovania s emisnými kvótami pre iné odvetvia, ktorých sa týka príloha I napadnutej smernice. Pôsobnosť napadnutej smernice totiž môže byť buď rozšírená aj na iné odvetvia, ako to už bolo navrhnuté, na odvetvia neželezných kovov a chemických výrobkov, alebo zúžená bez toho, aby to narušilo fungovanie a samotnú podstatu systému obchodovania s emisnými kvótami. Takto teda by jediným dôsledkom čiastočného zrušenia bolo zrušenie časti – odlíšenej a jasne definovanej – prílohy I napadnutej smernice, ktorá sa týka zariadení na výrobu surového železa alebo ocele.

90 Podľa žalobcu aj keby platilo, že nie je možné sporné ustanovenia oddeliť od napadnutej smernice ako celok, návrh na zrušenie je stále prípustný. V prípade, že by sa čiastočné zrušenie javilo ako nemožné, je potrebné vykladať tento žalobný návrh ako smerujúci k zrušeniu celej napadnutej smernice. Tento úsudok vyplýva z potreby vykladať návrhy vzhľadom na ich kontext a ciele sledované žalobou, ktorá smeruje k tomu, aby sa skončilo porušovanie základných práv žalobcu. V prípade, že by Všeobecný súd neuznal prístup obhajovaný v bode 89 vyššie žalobca navrhuje subsidiárne úplné zrušenie napadnutej smernice, čo je ešte možné po podaní žaloby.

91 Žalobca vyvodzuje zo všetkého vyššie uvedeného, že návrh na zrušenie je prípustný.

92 Žalobca vo svojich pripomienkach k dôsledkom vyplývajúcim z toho, že nadobudol platnosť článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ v podstate tvrdí na jednej strane, že toto ustanovenie je uplatniteľné v tomto konaní a na druhej strane, že napadnutá smernica z hľadiska svojho obsahu predstavuje regulačný akt v zmysle tohto ustanovenia z dôvodu, že namietané ustanovenia neponechávajú žiadnu mieru voľnej úvahy členským štátom, pokiaľ ide o ich vykonanie, a tým bol žalobca zbavený povinnosti preukázať, že je uvedenou smernicou osobne dotknutý.

B – Posúdenie Všeobecným súdom

93 Podľa článku 230 štvrtého odseku ES každá fyzická alebo právnická osoba môže podať žalobu proti rozhodnutiam, ktoré sú jej určené, a proti rozhodnutiam, ktoré sú síce vydané vo forme nariadenia alebo rozhodnutia určeného inej osobe, ale sa jej priamo a osobne dotýkajú.

94 Z ustálenej judikatúry vyplýva, že samotná skutočnosť, že toto ustanovenie Zmluvy neuznáva výslovne prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej jednotlivcom proti smernici v zmysle článku 249 tretieho odseku ES, nepostačuje na vyhlásenie takejto žaloby za neprípustnú. Inštitúcie Spoločenstva totiž nemôžu odoprieť súdnu ochranu ponúkanú jednotlivcom Zmluvou jednoducho tým, že si vyberú formu predmetného aktu, aj keď ide o smernicu (uznesenia Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2002, Japan Tobacco a JT International/Parlament a Rada, T‑223/01, Zb. s. II‑3259, bod 28; z 30. apríla 2003, Villiger Söhne/Rada, T‑154/02, Zb. s. II‑1921, bod 39; zo 6. septembra 2004, SNF/Komisia, T‑213/02, Zb. s. II‑3047, bod 54; a z 25. apríla 2006, Kreuzer Medien/Parlament a Rada, T‑310/03, neuverejnený v Zbierke, body 40 a 41). Takisto samotná skutočnosť, že sporné ustanovenia sú súčasťou všeobecne platného aktu, ktorý predstavuje skutočnú smernicu a nie rozhodnutie v zmysle článku 249 štvrtého odseku ES prijaté vo forme smernice, sama osebe nepostačuje na vylúčenie možnosti, že tieto ustanovenia sa môžu priamo a osobne týkať jednotlivca (pozri v tomto zmysle uznesenie Japan Tobacco a JT International/Parlament a Rada, už citovaný, bod 30, a zo 6. mája 2003, Vannieuwenhuyze‑Morin/Parlament a Rada, T‑321/02, Zb. s. II‑1997, bod 21).

95 V predmetnom prípade je potrebné konštatovať, že napadnutá smernica, tak z hľadiska svojej formy ako aj obsahu je všeobecne platný akt, ktorý sa uplatňuje na objektívne určené situácie, ktorý má právne účinky na kategórie osôb uvedené abstraktným a všeobecným spôsobom, teda všetkých prevádzkovateľov zariadení vykonávajúcich činnosť uvedenú v prílohe I napadnutej smernice, vrátane činnosti výroby surového železa alebo ocele, ktorej je žalobca súčasťou.

96 Nie je však vylúčené, že za určitých okolností by sa ustanovenia takéhoto všeobecne platného aktu mohli týkať priamo a osobne niektorých z nich (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 16. mája 1991, Extramet Industrie/Rada, C‑358/89, Zb. s. I‑2501, bod 13; Codorníu/Rada, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 19, a z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 36).

97 Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že podmienka, podľa ktorej sa musí akt, ktoré je predmetom žaloby v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, priamo týkať fyzickej osoby alebo právnickej osoby, vyžaduje, aby tento akt bezprostredne ovplyvňoval právne postavenie jednotlivca a neponechával priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Spoločenstva bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení (rozsudky Súdneho dvora z 29. júna 2004, Front national/Parlament, C‑486/01 P, Zb. s. I‑6289, bod 34, a z 22. marca 2007, Regione Siciliana/Komisia, C‑15/06 P, Zb. s. I‑2591, bod 31).

98 Všeobecný súd považuje za potrebné preskúmať najprv, či žalobca je osobne dotknutý spornými ustanoveniami. Len subsidiárne Všeobecný súd takisto preskúma, či je žalobca prípadne priamo dotknutý týmito ustanoveniami.

99 Ako bolo uznané v ustálenej judikatúre, iná fyzická alebo právnická osoba než adresát aktu môže tvrdiť, že je osobne dotknutá v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES iba v prípade, ak je dotknutým aktom zasiahnutá z dôvodu určitých vlastností, ktoré sú pre ňu osobitné, alebo faktickej situácie, ktorá ju vymedzuje proti všetkým ostatným osobám a takto ju individualizuje podobným spôsobom ako adresáta aktu (rozsudky Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197, 223; Unión de Pequeños Agricultores/Rada, už citovaný v bode 96 vyššie, bod 36, a z 1. apríla 2004, Komisia/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Zb. s. I‑3425, bod 45).

100 Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné preveriť, či povinnosti vyplývajúce prípadne zo sporných ustanovení môžu individualizovať žalobcu ako adresáta. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že žalobca navrhuje zrušenie po prvé článku 4 napadnutej smernice, ktorý stanovuje potrebu mať emisné povolenie, po druhé jej článku 6 ods. 2 písm. e) a jej článku 12 ods. 3, ktoré stanovujú povinnosť odovzdania kvót zodpovedajúcich celkovým emisiám zariadenia v priebehu uplynutého kalendárneho roka, po tretie jej článku 9 v spojení s kritériom č. 1 jej prílohy III, týkajúceho sa vypracovania NAP a údajnej povinnosti členských štátov prideliť prevádzkovateľom zariadení maximálne množstvo emisných kvót a po štvrté jej článku 16 ods. 2 až 4, týkajúceho sa sankcií v prípade nedodržania povinnosti odovzdania, a to v rozsahu, v akom sú všetky tieto ustanovenia uplatniteľné podľa článku 2 napadnutej smernice v spojení s jej prílohou I, na výrobcov surového železa alebo ocele.

101 Na podporu svojho tvrdenia o osobnej dotknutosti spornými ustanoveniami žalobca v prvom rade v podstate tvrdí, že normotvorca Spoločenstva mal povinnosť na základe viacerých pravidiel vyššej právnej sily, vrátane jeho základných práv, zohľadniť osobitnú situáciu výrobcov surového železa alebo ocele so sídlom na vnútornom trhu a najmä tú jeho (rozsudky Piraiki‑Patraiki a i./Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 19, Sofrimport/Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 11 a EUAPME/Rada, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 90).

102 V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že neexistuje nijaké výslovné a špecifické ustanovenie, či už vyššej právnej sily alebo sekundárneho práva, ktoré by normotvorcovi Spoločenstva pri prijímaní napadnutej smernice stanovovalo povinnosť zohľadniť osobitne situáciu výrobcov surového železa alebo ocele, alebo dokonca situáciu žalobcu, na rozdiel od situácie podnikateľov v iných priemyselných odvetviach uvedených v prílohe I uvedenej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. januára 2002, Rica Foods/Komisia, T‑47/00, Zb. s. II‑113, body 41 a 42, pozri tiež uznesenia Súdu prvého stupňa zo 6. mája 2003, DOW AgroSciences/Parlament a Rada, T‑45/02, Zb. s. II‑1973, bod 47, z 25. mája 2004, Schmoldt a i./Komisia, T‑264/03, Zb. s. II‑1515, bod 117, a zo 16. februára 2005, Fost Plus/Komisia, T‑142/03, Zb. s. II‑589, body 61 až 65). Najmä článok 174 ES a článok 175 ods. 1 ES ako právne základy na legislatívnu činnosť Spoločenstva v oblasti životného prostredia teda takúto povinnosť nestanovujú. Okrem toho žalobca okrem odkazu na svoje základné práva a niektoré všeobecné právne zásady, ktorého ho chránia, neuviedol žiadne konkrétne pravidlo vyššej právnej sily, ktoré by sa ho osobitne týkalo alebo prinajmenšom ktoré by sa týkalo výrobcov surového železa a ocele a mohlo by stanovovať takúto povinnosť v jeho prospech.

103 Hoci je pravda, že pri prijímaní všeobecne platného aktu sú inštitúcie Spoločenstva povinné dodržiavať pravidlá vyššej právnej sily, vrátane základných práv, tvrdenie, podľa ktorého takýto akt porušuje tieto pravidlá alebo práva, samo osebe nepostačuje na určenie toho, že žaloba jednotlivca je prípustná, v opačnom prípade by boli požiadavky v článku 230 štvrtom odseku ES zbavené svojej podstaty, pokiaľ ho toto údajné porušenie neindividualizuje analogicky s adresátom (pozri, pokiaľ ide o právo vlastniť majetok, uznesenie Súdu prvého stupňa z 28. novembra 2005, EEB a i./Komisia, T‑94/04, Zb. s. II‑4919, body 53 až 55, pozri tiež v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa z 29. júna 2006, Nürburgring/Parlament a Rada, T‑311/03, neuverejnené v Zbierke, body 65 a 66). V tejto súvislosti sa žalobca nemôže oprávnene odvolávať na rozsudok Codorníu, už citovaný v bode 55 vyššie (body 20 až 22), v rámci ktorého prípustnosť žaloby proti napadnutému nariadeniu vyplývala iba z toho, že predmetné označenie, na základe ktorého bol žalobca už dávno jediným majiteľom ochrannej známky, malo individualizujúcu povahu vo vzťahu k napadnutým ustanoveniam.

104 V každom prípade žalobca nepreukázal, že sporné ustanovenia, najmä povinnosť mať emisné povolenie na základe článku 4 napadnutej smernice, povinnosť odovzdania na základe jej článku 12 ods. 3 v spojení s jej článkom 6 ods. 2 písm. e) ako aj sankcie stanovené v článku 16 ods. 2 až 4 uvedenej smernice majú dosah na jeho základné práva a spôsobujú mu ťažkú ujmu takej povahy, ktorá ho individualizuje ako adresáta oproti akémukoľvek inému podnikateľovi dotknutému týmito ustanoveniami (pozri v tomto zmysle uznesenie Nürburgring/Parlament a Rada, už citované v bode 103 vyššie, bod 66). Tieto ustanovenia sa totiž uplatňujú všeobecne a abstraktne na všetkých podnikateľov uvedených v prílohe I napadnutej smernice a na objektívne určené situácie. Môžu preto ovplyvniť právne postavenie všetkých týchto podnikateľov rovnako.

105 V dôsledku toho tvrdenia žalobcu založené na povinnosti normotvorcu Spoločenstva dodržiavať niektoré všeobecné právne zásady a základné práva neumožňujú dospieť k záveru, že žalobca je osobne dotknutý spornými ustanoveniami, a preto nie je potrebné skúmať, či sa ho v tejto súvislosti tieto ustanovenia týkajú priamo.

106 V druhom rade, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého je súčasťou uzatvorenej kategórie podnikateľov osobitne dotknutých spornými ustanoveniami je potrebné pripomenúť na jednej strane, že možnosť určiť viac či menej presne v okamihu prijatia sporného opatrenia počet alebo dokonca i totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie použije, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak je nesporné, že sa toto použitie vykoná na základe objektívnej právnej alebo faktickej situácie definovanej dotknutým aktom (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 8. apríla 2008, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Komisia, C‑503/07 P, Zb. s. I‑2217, bod 70 a tam citovanú judikatúru). Na druhej strane nepostačuje, aby niektorí podnikatelia boli hospodársky viac dotknutí všeobecne platným aktom ako iní na to, aby ich to individualizovalo oproti týmto iným podnikateľom, keďže uplatnenie tohto aktu sa vykonáva v závislosti od objektívne určenej situácie (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdneho dvora z 18. decembra 1997, Sveriges Betodlares a Henrikson/Komisia, C‑409/96 P, Zb. s. I‑7531, bod 37, uznesenia Súdu prvého stupňa Fels‑Werke a i./Komisia, T‑28/07, neuverejnené v Zbierke, bod 60 a tam citovanú judikatúru, a z 10. mája 2004, Bundesverband der Nahrungsmittel‑ und Speiseresteverwertung a Kloh/Parlament a Rada, T‑391/02, Zb. s. II‑1447, bod 53 a tam citovanú judikatúru).

107 Je však potrebné konštatovať, že žalobca je dotknutý spornými ustanoveniami v zásade objektívne ako na jednej strane prevádzkovateľ zariadení produkujúcich emisie skleníkových plynov a na druhej strane výrobca surového železa a ocele a to rovnako ako akýkoľvek iný podnikateľ alebo výrobca surového železa alebo ocele, ktorého činnosť je uvedená v prílohe I napadnutej smernice. Preto hoci v čase nadobudnutia platnosti napadnutej smernice žalobca bol súčasťou skupiny len pätnástich výrobcov surového železa alebo ocele podnikajúcich na vnútornom trhu, táto okolnosť sama o sebe nepostačuje na jeho individualizáciu analogickým spôsobom s tým, akým by mal byť individualizovaný adresát voči všetkým iným podnikateľom vykonávajúcim činnosti v zmysle prílohy I napadnutej smernice, vrátane výrobcov surového železa alebo ocele tej istej skupiny.

108 Okrem toho, aj keby platilo, že výrobcovia surového železa alebo ocele predstavujú skupinu osobitne dotknutých podnikateľov, všetci budú znášať tie isté právne a faktické dôsledky ako žalobca z dôvodu objektívne určenej situácie, teda zaradenia ich činnosti do prílohy I napadnutej smernice. Takto sa teda údajná technická a ekonomická nemožnosť pre týchto výrobcov, na rozdiel od podnikateľov iných priemyselných odvetví, znížiť ešte viac ich emisie skleníkových plynov a preniesť na zákazníkov dodatočné náklady vzniknuté nákupom emisných kvót, dotýka odvetvia výroby surového železa alebo ocele ako celku a rovnakým spôsobom. Takisto po zavedení systému obchodovania s emisnými kvótami budú títo výrobcovia vystavení rovnako vývoju na trhu s emisiami a s predmetnými výrobkami, vrátane hospodárskej súťaže vyplývajúcej z iných priemyselných odvetví alebo výrobcov surového železa alebo ocele tretích krajín.

109 V tejto súvislosti je potrebné zamietnuť takisto tvrdenie žalobcu, podľa ktorého výrobcovia surového železa alebo ocele so sídlom na vnútornom trhu predstavujú uzatvorený kruh podnikateľov, ktorého zloženie sa už nebude meniť. V tejto súvislosti Parlament a Rada správne odkazujú na zvýšenie počtu výrobcov surového železa alebo ocele patriacich do pôsobnosti napadnutej smernice po rozšírení Únie od roku 2004, ako aj na možnosť, že iné európske štáty, ktoré tiež majú oceliarske odvetvie, pristúpia k Únii v budúcnosti. Okrem toho žalobca nepreukázal, že v čase nadobudnutia účinnosti napadnutej smernice uvedení výrobcovia surového železa alebo ocele mali osobitné typické znaky takej povahy, ktorá ich odlišovala od akéhokoľvek iného výrobcu alebo nového účastníka, napríklad že by mali skoršie osobitné práva (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM, C‑125/06 P, Zb. s. I‑1451, body 71 až 77). Totižto, aj keby platilo, že títo výrobcovia mali emisné práva poskytnuté na základe smernice 96/61 (pozri bod 49 vyššie), tieto údajné práva, ktoré vôbec nie sú osobitné, alebo vlastné samotnému žalobcovi, boli v prospech všetkých podnikateľov vykonávajúcich činnosti uvedené v prílohe I uvedenej smernice, a to rovnakým spôsobom. Napokon samotná skutočnosť, že podľa žalobcu vstup na relevantný trh je možný iba prostredníctvom nadobudnutia výrobcu, ktorý je na ňom už etablovaný, nevylučuje, že identita tohto výrobcu alebo nového účastníka, ktorý ho odkúpi, sa zmení a že zmení tak zloženie predmetnej skupiny výrobcov.

110 Z toho vyplýva, že právne účinky sporných ustanovení, teda povinnosti povolenia emisií a odovzdania kvót, sankcie v prípade nedodržania týchto povinností, ako aj údajné ohraničenie kvót na základe článku 9 napadnutej smernice sa dotýkajú hospodárskej činnosti a právneho postavenia podnikateľov uvedených v prílohe I napadnutej smernice, vrátane tých z odvetvia výroby surového železa alebo ocele, rovnako a z dôvodu objektívne určenej situácie. Tieto ustanovenia preto nie sú charakteristické pre skutkovú a právnu situáciu žalobcu v porovnaní s týmito inými podnikateľmi, a preto ho neindividualizujú analogickým spôsobom s tým, akým by bol individualizovaný adresát, takže nie je potrebné skúmať, či sa ho týkajú priamo.

111 V treťom rade, pokiaľ ide o tvrdenie založené na značnej veľkosti žalobcu, na ročnom objeme jeho výroby a jeho individuálnej ekonomickej a/alebo technologickej neschopnosti ďalej znižovať emisie CO 2 , je potrebné konštatovať, že žalobca nevysvetľuje dôvody, pre ktoré by konkurenční výrobcovia surového železa alebo ocele neboli vystavení problémom adaptácie a analogickým ťažkostiam v závislosti od ich veľkosti, objemu ich výroby a ich úsilia znižovať emisie. Podnikateľ menšej veľkosti, ktorý má menšiu výrobu surového železa alebo ocele ako je tá, ktorú má žalobca, bude mať totiž nevyhnutne menší počet kvót, takže proporcionálne by mali byť jeho ekonomické a/alebo technologické ťažkosti znížiť svoje emisie porovnateľné s tými, ktoré uvádza žalobca. V súlade s prílohou I napadnutej smernice sa však povinnosti vyplývajúce zo sporných ustanovení uplatňujú jednotne a všeobecne na všetkých prevádzkovateľov zariadení, ktorých výroba prekračuje hranicu tam uvedenú, bez ohľadu na ich veľkosť. Okrem toho dosah týchto povinností je závislý iba od počtu emisií skleníkových plynov, ktorý v prípade neexistencie opačného dôkazu je možné zvýšiť podľa veľkosti a výrobnej kapacity predmetného zariadenia, takže všetci dotknutí prevádzkovatelia sa nachádzajú v porovnateľnej situácii (pozri v tomto zmysle rozsudok Arcelor Atlantique et Lorraine a i., už citovaný v bode 42 vyššie, bod 34). Preto žalobca nemôže oprávnene tvrdiť, že je osobitne dotknutý tak, že by ho to individualizovalo ako adresáta, takže nie je potrebné skúmať, či v tejto súvislosti je priamo dotknutý.

112 V štvrtom rade žalobca nepreukázal dostatočne, že jeho údajná „slepá ulička“ (unique lock‑in situation), najmä z dôvodu reštrukturalizácie jeho skupiny, ho môže individualizovať v porovnaní s akýmkoľvek iným podnikateľom. Totižto, aj keby platilo, že by bol jediným výrobcom surového železa a ocele usadeným na spoločnom trhu, ktorý začal takú reštrukturalizáciu, nie je preukázaná neexistencia iných výrobcov patriacich do iných odvetví, ktorých sa týka príloha I napadnutej smernice, ktorí by znášali analogické dôsledky v dôsledku vykonania uvedenej smernice z dôvodu, že by vykonali alebo sa vzdali podobných krokov. V tejto súvislosti tvrdenia žalobcu, podľa ktorých podniky iných odvetví uvedených v prílohe I napadnutej smernice nie sú v takej miere vystavené rovnakým ťažkostiam, sú príliš široké a hypotetické na to, aby bolo možné vylúčiť podobnú dotknutosť iných výrobcov, ako sú tí z odvetvia energetiky, ktorí po liberalizácii na úrovni Spoločenstva boli predmetom značnej cezhraničnej reštrukturalizácie.

113 V každom prípade žalobca nepreukázal, že jeho dotknutosť z dôvodu tejto údajnej „slep