ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 168 a článok 173 ods. 2 písm. c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že na jednej strane, aj keď režijné náklady súvisiace s transakciami lízingu hnuteľného majetku, ako sú transakcie vo veci samej, nie sú premietnuté do sumy splatnej zákazníkom za poskytnutie dotknutého majetku, teda zdaniteľnej časti transakcie, ale do sumy úroku splatného podľa časti „financovanie“ transakcie, teda do časti transakcie oslobodenej od dane, tieto režijné náklady treba napriek tomu na účely dane z pridanej hodnoty (DPH) považovať za základný prvok ceny tohto poskytnutia a na druhej strane členské štáty nemôžu uplatniť metódu rozdelenia nákladov, ktorá nezohľadňuje pôvodnú hodnotu predmetného majetku v čase jeho dodania, keďže táto metóda nemôže zaručiť presnejšie rozdelenie ako rozdelenie, ktoré by vyplývalo z uplatnenia rozdeľovacieho kľúča založeného na obrate.

Každý členský štát, ktorý sa rozhodne oprávniť zdaniteľnú osobu alebo od nej vyžadovať, aby vykonala odpočítanie podľa použitia všetkého alebo časti tovaru a služieb, teda musí dbať o to, aby metódy výpočtu práva na odpočítanie umožňovali čo najpresnejšie stanoviť pomernú časť DPH, ktorá súvisí s transakciami, pri ktorých vzniká právo na odpočítanie. Zásada neutrality charakterizujúca spoločný systém DPH totiž vyžaduje, aby metódy výpočtu odpočítania objektívne odrážali skutočnú časť výdavkov vynaložených pri obstarávaní tovarov a služieb na účely zmiešaného požívania, ktorú možno uplatniť v prípade transakcií, pri ktorých vzniká právo na odpočítanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júla 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, body 30 a 31).

V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že zvolená metóda nemusí byť nevyhnutne tá najpresnejšia, ale že ako vyplýva z bodu 51 tohto rozsudku, musí umožňovať zaručiť presnejší výsledok ako výsledok, ktorý by vyplýval z uplatnenia rozdeľovacieho kľúča založeného na obrate (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júna 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, bod 33).

Najmä vzhľadom na to, že právo na odpočítanie je právo základnej povahy, ako sa pripomína v bode 39 tohto rozsudku, ak metódy výpočtu odpočítania nezohľadňujú skutočné a nezanedbateľné určenie časti režijných nákladov na transakcie, v prípade ktorej vzniká právo na odpočítanie, takéto metódy nemožno považovať za objektívne odrážajúce skutočnú časť nákladov vzniknutých nadobudnutím tovarov a služieb na zmiešané použitie, ktoré možno pripisovať týmto transakciám. V dôsledku toho také metódy nemôžu zaručiť presnejšie rozdelenie ako je rozdelenie, ktoré by vyplývalo z uplatnenia rozdeľovacieho kľúča založeného na obrate.

(pozri body 52, 53, 57, 59 a výrok)
Žaloba, ktorá smeruje proti legislatívnemu uzneseniu Parlamentu o schválení spoločného návrhu ročného rozpočtu Únie v druhom čítaní na základe článku 314 ods. 6 ZFEÚ, je prípustná.

Podľa uvedeného ustanovenia každá inštitúcia totiž vykonáva právomoci, ktoré jej boli v rozpočtovej oblasti zverené, a to v súlade s ustanoveniami Zmluvy. Bez možnosti predložiť jednotlivé akty, ktoré rozpočtový orgán prijal na základe uvedeného článku, na preskúmanie Súdnym dvorom by inštitúcie, ktoré tvoria tento rozpočtový orgán, mohli zasiahnuť do právomocí členských štátov alebo iných inštitúcii alebo prekročiť medze svojich právomocí.

(pozri bod 16)
Vec C‑425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

proti

Stadt Kempten

(návrh na začatie prejudiciálneho konania,

ktorý podal Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Aproximácia právnych predpisov – Výroba, prezentácia a predaj tabakových výrobkov – Smernica 2014/40/EÚ – Zákaz uvádzania tabaku na orálne použitie na trh – Pojmy ‚žuvací tabak‘ a ‚tabak na orálne použitie‘ – Pasta pozostávajúca z jemne pomletého tabaku (Thunder Chewing Tabacco) a porézne celulózové vrecúška naplnené jemne narezaným tabakom (Thunder Frosted Chewing Bags)“

Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. októbra 2018

Aproximácia právnych predpisov – Výroba, prezentácia a predaj tabakových výrobkov – Smernica 2014/40 – Pôsobnosť – Tabakové výrobky určené na žuvanie – Pojem – Kritériá posúdenia

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/40, článok 2 body 6 a 8)

Článok 2 bod 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/40/EÚ z 3. apríla 2014 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa výroby, prezentácie a predaja tabakových a súvisiacich výrobkov a o zrušení smernice 2001/37/ES v spojení s článkom 2 bodom 6 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že za tabakové výroby určené na žuvanie v zmysle týchto ustanovení možno považovať len tabakové výrobky, ktoré môžu byť riadne spotrebované len žuvaním, čo prináleží určiť vnútroštátnemu súdu na základe objektívnych vlastností dotknutých výrobkov, ako sú ich zloženie, obsah, forma prezentácie a v prípade potreby ich efektívne využívanie zo strany spotrebiteľov.

Ako totiž uviedla Európska komisia, z prípravných prác k smernici 2014/40 vyplýva, že pridaním príslovky „výhradne“ do definície pojmu „žuvací tabak“ uvedeného v článku 2 bode 6 tejto smernice mal normotvorca Únie v úmysle spresniť tento pojem s cieľom obmedziť možnosti obchádzania zákazu tabaku na orálne použitie vzhľadom na opakujúce sa pokusy uvádzať na trh tabak typu „snus“ ako „žuvací tabak“. Z toho vyplýva, že ako „tabakové výrobky určené na žuvanie“ v zmysle článku 2 bodu 8 smernice 2014/40 možno kvalifikovať len výrobky, ktoré môžu byť riadne spotrebované len žuvaním, to znamená, že svoje základné látky môžu uvoľniť v ústach len žuvaním. Naopak, za takýto tabakový výrobok nemožno považovať výrobok, ktorý, hoci sa tiež môže žuvať, je primárne určený na cmúľanie, to znamená výrobok, ktorý stačí vziať do úst a jeho základné látky sa uvoľnia.

(pozri body 31 – 33, 36 a výrok)
Vec C‑625/17

Vorarlberger Landes‑ und Hypothekenbank AG

proti

Finanzamt Feldkirch

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgerichtshof)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Články 56 a 63 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb a voľný pohyb kapitálu – Úverové inštitúcie – Stabilizačný poplatok a osobitný príspevok na tento poplatok, ktoré sú určené na základe nekonsolidovanej bilančnej sumy úverových inštitúcií so sídlom v Rakúsku – Zahrnutie bankových transakcií, ktoré majú cezhraničný charakter – Vylúčenie transakcií dcérskych spoločností v inom členskom štáte – Rozdielne zaobchádzanie – Obmedzenie – Odôvodnenie“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. novembra 2018

Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Zriadenie úverových inštitúcií – Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje stabilizačný poplatok a osobitný príspevok na tento poplatok, ktoré sú určené na základe nekonsolidovanej bilančnej sumy rezidentných úverových inštitúcií – Zahrnutie služieb poskytovaných klientom nerezidentom úverovými inštitúciami inak ako prostredníctvom zahraničnej stálej prevádzkarne – Vylúčenie služieb poskytovaných klientom nerezidentom nerezidentnými dcérskymi spoločnosťami – Prípustnosť

(Článok 56 ZFEÚ)

Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, v rozsahu, v akom ukladá úverovým inštitúciám so sídlom v Rakúsku, ako je inštitúcia, o ktorú ide vo veci samej, ktoré poskytujú služby svojim zákazníkom s bydliskom v iných členských štátoch bez toho, aby sa obrátili na stále prevádzkárne so sídlom v týchto členských štátoch, povinnosť uhradiť poplatok určený podľa „priemernej nekonsolidovanej bilančnej sumy“, ktorá zahŕňa bankové transakcie vykonané týmito inštitúciami priamo so štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, pričom vylučuje tieto isté transakcie vykonávané dcérskymi spoločnosťami úverových inštitúcií so sídlom v Rakúsku, ak tieto dcérske spoločnosti majú sídlo v iných členských štátoch.

(pozri bod 44 a výrok)
Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, o ktorú ide vo veci samej, podľa ktorej príslušné orgány môžu uložiť osobe usadenej v tomto členskom štáte, ktorá si objednala dielo, povinnosť pozastaviť platby svojmu zmluvnému partnerovi so sídlom v inom členskom štáte, dokonca poskytnúť zábezpeku vo výške rovnajúcej sa cene diela, ktorá je stále splatná, aby zabezpečili zaplatenie prípadnej pokuty, ktorá by mohla byť uložená tomuto zmluvnému partnerovi v prípade preukázaného porušenia pracovného práva prvého členského štátu.

V tejto súvislosti treba uviesť, že sociálna ochrana pracovníkov, ako aj boj proti podvodom, najmä v sociálnej oblasti a predchádzanie zneužívaniu sú cieľmi uvedenými medzi naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré môžu odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. decembra 2012, Komisia/Belgicko, C‑577/10, EU:C:2012:814, bod 45, ako aj z 3. decembra 2014, De Clercq a i., C‑315/13, EU:C:2014:2408, bod 65 a citovanú judikatúru).

Pokiaľ ide o primeranosť takejto právnej úpravy z hľadiska týchto cieľov, treba v prvom rade uviesť, že táto právna úprava stanovuje možnosť príslušným orgánom uložiť objednávateľovi diela povinnosť pozastaviť jeho platby poskytovateľovi služieb, ako aj poskytnúť zábezpeku vo výške ceny diela, ktorá je stále splatná, na základe existencie „dôvodného podozrenia, že bol spáchaný správny delikt“ podľa vnútroštátnych právnych predpisov v oblasti pracovného práva. Táto právna úprava teda umožňuje prijatie takýchto opatrení ešte predtým, ako by príslušný orgán konštatoval, že došlo k správnemu deliktu, ktorý by odhaľoval podvod, najmä v sociálnej oblasti, zneužívanie alebo takú prax, ktorá by ohrozila ochranu pracovníkov.

Ďalej, táto istá právna úprava nestanovuje, že poskytovateľ služieb, voči ktorému existuje takéto dôvodné podozrenie, môže pred prijatím uvedených opatrení uviesť svoje pripomienky ku skutočnostiam, ktoré sú mu vytýkané.

Napokon je potrebné uviesť, že výška zábezpeky, ktorú možno uložiť príjemcovi dotknutých služieb, zodpovedá podľa vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, výške ceny diela, ktorá je stále splatná v čase prijatia tohto opatrenia. Keďže výšku tejto zábezpeky môžu teda stanoviť príslušné orgány bez toho, aby zohľadnili prípadné vady stavby alebo iné nedostatky poskytovateľa služieb pri plnení zmluvy o diele, mohla by táto výška presiahnuť, prípadne aj v značnej miere, sumu, ktorá by mala byť bežne zaplatená dotknutým objednávateľom diela po ukončení prác.

(pozri body 44, 46 – 48, 50 a výrok)
1.

Slovinská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na to: – aby boli najneskôr do 16. júla 2009 v súlade s článkom 7 písm. g) a článkom 13 smernice Rady 1999/31/ES z 26. apríla 1999 o skládkach odpadov uzatvorené skládky Dragonja, Dvori, Rakek Pretržje, Bukovžlak Cinkarna, Suhadole, Lokovica, Mislinjska Dobrava, Izola, Mozelj, Dolga Poljana, Dolga vas, Jelšane, Volče, Stara gora, Stara vas, Dogoše, Mala gora, Tuncovec Steklarna, Tuncovec OKP a Bočna Podhom, ktoré nezískali v súlade s článkom 8 tejto smernice povolenie na prevádzku, a – aby najneskôr do 16. júla 2009 bola skládka Ostri vrh v súlade s požiadavkami smernice 1999/31, s výnimkou požiadaviek stanovených v jej prílohe I bode 1, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 14 písm. b) a článku 14 písm. c) smernice 1999/31.
V tejto súvislosti, hoci právo Únie nestanovuje všeobecné kritériá na rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o odstránenie dvojitého zdanenia vnútri Únie, a hoci má každý členský štát slobodu zorganizovať svoj vlastný systém zdanenia rozdeľovaných ziskov, ak predmetný systém nepredstavuje diskrimináciu zakázanú Zmluvou o FEÚ, situácia spoločnosti, ktorá je akcionárom prijímajúcim dividendy zahraničného pôvodu, je porovnateľná so situáciou spoločnosti, ktorá je akcionárom, prijímajúcej dividendy vnútroštátneho pôvodu, keďže v oboch prípadoch môžu byť dosiahnuté zisky v zásade predmetom reťazovitého zdanenia.

V tejto súvislosti sa o predloženie uvedených údajov musí požiadať v priebehu obdobia zákonnej archivácie administratívnych a účtovných dokladov stanovenej právom členského štátu, v ktorom má dcérska spoločnosť sídlo, pričom uplynutie zákonom stanovenej lehoty na archiváciu dokumentov nezbavuje spoločnosť, ktorá podala sťažnosť, povinnosti mať k dispozícii všetky dokumenty, ktoré by mohli preukázať dôvodnosť jej žiadosti.

Dodržanie zásady efektivity totiž vyžaduje, že vyžadované doklady by mali umožniť daňovým orgánom členského štátu zdanenia preveriť jasne a presne, či boli splnené podmienky pre získanie daňovej výhody.

Systém zamedzenia dvojitého hospodárskeho zdanenia, na základe ktorého zápočet dane priznaný spoločnosti rozdeľujúcej dividendy prijaté dcérskou spoločnosťou rezidentom je nemenne polovica sumy uvedených dividend, zatiaľ čo v prípade rozdeľovania dividend pochádzajúcich od dcérskej spoločnosti nerezidenta je horné ohraničenie vrátenia zrážkovej dane z hnuteľného majetku stanovené na tretinu sumy týchto dividend, nepredstavuje diskrimináciu.

Hoci totiž z judikatúry vyplýva, že právo Únie ukladá členskému štátu, ktorý uplatňuje systém predchádzania dvojitému hospodárskemu zdaneniu v prípade dividend, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti rezidenti, povinnosť zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s dividendami, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti nerezidenti, toto právo členským štátom neukladá povinnosť zvýhodňovať daňovníkov, ktorí investovali do zahraničných spoločností, v porovnaní s tými, ktorí investovali do vnútroštátnych spoločností, a tento členský štát nemôže byť povinný priznať daňový úver z titulu zdanenia, ktorému podliehali v inom členskom štáte rozdelené zisky, ktorý by presahoval sumu zdanenia vyplývajúcu z uplatnenia jeho vlastnej daňovej právnej úpravy.

Keďže teda stanovenie hornej hranice pre vrátenie zrážkovej dane materskej spoločnosti vo výške tretiny sumy rozdelených dividend umožňuje v konečnom dôsledku vyhnúť sa dvojitému hospodárskemu zdaneniu rozdeľovaných ziskov, keďže sa vrátenie dividend pochádzajúcich od dcérskej spoločnosti rezidenta nemenne rovná polovici sumy uvedených dividend, táto istá horná hranica umožňuje napraviť rozdielne zaobchádzanie medzi týmito dividendami a tými, ktoré pochádzajú od dcérskej spoločnosti rezidenta.

(pozri body 89, 91, 95, 96)
Článok 10a piaty odsek smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej smernicou 2003/35/ES Európskeho parlamentu a Rady z 26. mája 2003, sa má vykladať v tom zmysle, že požiadavka, ktorú upravuje a podľa ktorej určité súdne konania v oblasti životného prostredia nesmú byť nedostupne drahé, nemá priamy účinok. Ak členský štát neprebral ustanovenie tohto článku, vnútroštátne súdy sú napriek tomu povinné v čo najväčšej miere vykladať vnútroštátne právo odo dňa uplynutia lehoty stanovenej na prebratie uvedeného článku tak, aby jednotlivcom nebolo zabránené podať návrh na začatie súdneho konania patriaceho do pôsobnosti tohto článku z dôvodu finančnej záťaže, ktorá by z toho mohla vyplývať.

Ak v lehote na prebratie stanovenej na tento účel smernicou nebol prijatý žiadny akt na prebratie, ako je to v spore vo veci samej, je potrebné usudzovať, že povinnosť vykladať vnútroštátne právo v súlade s pravidlom, ktoré nebolo prebraté, platí aj za podmienok uvedených v bodoch 39 a 40 tohto rozsudku, a to od uplynutia tejto lehoty. V tejto poslednej uvedenej situácii je totiž vnútroštátny súd povinný vykladať vnútroštátne právo tak, aby sa v čo najväčšej možnej miere dosiahol výsledok sledovaný ustanoveniami smernice, ktoré neboli prebraté, ako to bolo pripomenuté v bode 35 tohto rozsudku. Bezodkladná uplatniteľnosť nového pravidla vychádzajúceho zo smernice na budúce právne účinky existujúcich situácií, odo dňa uplynutia lehoty na jej prebratie, tvorí súčasť tohto výsledku, ak dotknutá smernica neustanovuje inak. Po uplynutí lehoty na prebratie smernice, ktorá nebola prebratá, sú preto vnútroštátne súdy povinné vykladať vnútroštátne právo tak, aby boli budúce právne účinky situácií, ktoré vznikli počas účinnosti predchádzajúceho zákona, ihneď v súlade s ustanoveniami tejto smernice.

(pozri body 43 – 45)
Článok 6 ods. 3 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín sa má vykladať v tom zmysle, že činnosti spočívajúce v pastevnom chove dobytka a pridávaní hnojiva do pôdy v blízkosti lokalít sústavy Natura 2000 možno kvalifikovať ako projekt v zmysle tohto ustanovenia, hoci tieto činnosti tým, že fyzicky nezasahujú do prírodného prostredia, nie sú projektom v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/92/EÚ z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie.

Článok 6 ods. 3 smernice 92/43 sa má vykladať v tom zmysle, že opakujúcu sa činnosť, ako je pridávanie hnojiva do pôdy, povolenú podľa vnútroštátneho práva pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, možno považovať za jeden a ten istý projekt v zmysle uvedeného ustanovenia, na ktorý sa nevzťahuje nový postup schvaľovania, pokiaľ tvorí jedinú operáciu vyznačujúcu sa spoločným cieľom, kontinuitou a zhodnosťou, najmä pokiaľ ide o miesta a podmienky jej realizácie. Ak bol jediný projekt povolený ešte predtým, ako sa systém ochrany stanovený tým istým ustanovením začal uplatňovať na dotknutú lokalitu, realizácia tohto projektu môže patriť do pôsobnosti článku 6 ods. 2 tejto smernice.

Článok 6 ods. 3 smernice 92/43 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni programovej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá príslušným orgánom umožňuje povoliť projekty na základe primeraného posúdenia v zmysle tohto ustanovenia vykonaného vopred a v ktorom bolo určené celkové množstvo depozícií dusíka považované za zlučiteľné s cieľmi ochrany stanovenými v uvedenej právnej úprave. Platí to však iba v prípade, že dôkladné a úplné preskúmanie vedeckej spoľahlivosti tohto posúdenia umožňuje presvedčiť sa o tom, že z vedeckého hľadiska neexistuje žiadna dôvodná pochybnosť o neexistencii škodlivých účinkov každého plánu alebo projektu na integritu dotknutej lokality, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

Článok 6 ods. 3 smernice 92/43 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej programovej vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá dotknutá vo veci samej, ktorá umožňuje, aby určité kategórie projektov, v prejednávanej veci pridávanie hnojiva do pôdy a pastevný chov dobytka, boli realizované bez toho, aby podliehali povinnosti získať povolenie, a teda ani individualizovanému primeranému posúdeniu svojich vplyvov na dotknuté lokality, s výnimkou toho, že by bolo možné na základe objektívnych okolností s určitosťou vylúčiť akúkoľvek možnosť, že by uvedené projekty samostatne alebo v spojení s inými projektmi významne ovplyvňovali tieto lokality, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

(pozri bod 120, bod 5 výroku)
Článok 2 ods. 5 a článok 28 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/72/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou, ktorou sa zrušuje smernica 2003/54/ES, sa majú vykladať v tom zmysle, že také sústavy, o aké ide vo veci samej, zriadené pre vlastnú spotrebu ešte pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice a spravované súkromným subjektom, ku ktorým je pripojený obmedzený počet výrobných a spotrebných jednotiek a ktoré sú zas ako také pripojené do verejnej sústavy, predstavujú distribučné sústavy patriace do pôsobnosti tejto smernice.

Článok 28 smernice 2009/72 sa má vykladať v tom zmysle, že také sústavy, o aké ide vo veci samej, ktoré boli kvalifikované členským štátom ako uzavreté distribučné sústavy v zmysle odseku 1 tohto článku, môžu byť vzhľadom na túto vlastnosť členským štátom oslobodené výlučne od povinností stanovených v odseku 2 uvedeného článku, čo nemá vplyv na skutočnosť, že tieto sústavy by mohli byť oprávnené na uplatnenie ďalších výnimiek stanovených touto smernicou, najmä výnimky uvedenej v článku 26 ods. 4 tejto smernice, pokiaľ spĺňajú podmienky, ktoré sú v ňom uvedené, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. V každom prípade tento členský štát nemôže zaradiť uvedené sústavy do samostatnej kategórie distribučných sústav s cieľom priznať im oslobodenia, ktoré nie sú stanovené v uvedenej smernici.

Článok 32 ods. 1 smernice 2009/72 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že uzavreté distribučné sústavy v zmysle článku 28 ods. 1 tejto smernice nepodliehajú povinnosti prístupu tretích strán, ale len povinnosti poskytnúť prístup takým tretím stranám, ktoré patria do kategórie užívateľov, ktorí by mohli byť pripojení do týchto sústav a ktorí majú právo na prístup do verejnej sústavy.

(pozri bod 61, bod 3 výroku)
Článok 23 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 z 24. septembra 2008 o spoločných pravidlách prevádzky leteckých dopravných služieb v Spoločenstve v spojení s článkom 2 bodom 18 tohto nariadenia sa má vykladať v zmysle, že pri uvádzaní leteckého cestovného za letecké dopravné služby uskutočňované v rámci Únie leteckí dopravcovia, ktorí nevyjadria tieto ceny v eurách, si zvolia miestnu menu, ktorá objektívne súvisí s ponúkanou službou. Je to tak najmä v prípade meny, ktorá je zákonným platidlom v členskom štáte odletu alebo príletu dotknutého letu.

V situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej letecký dopravca so sídlom v členskom štáte, ktorého zákonným platidlom je euro, ponúka na internete leteckú dopravnú službu, pri ktorej sa miesto odletu dotknutého letu nachádza v inom členskom štáte, ktorý má inú menu než euro, možno teda letecké cestovné v prípade, že nie je vyjadrené v eurách, uviesť v mene, ktorá je zákonným platidlom v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.

Za týchto okolností nemožno pripustiť, aby leteckí dopravcovia tým, že sa rozhodnú uvádzať letecké cestovné za letecké dopravné služby uskutočňované v rámci Únie v inej mene než v euro, sťažili, či dokonca v praxi znemožnili porovnávanie cien dotknutými zákazníkmi, čo by od základov spochybnilo cieľ efektívneho porovnávania cien sledovaný článkom 23 ods. 1 nariadenia č. 1008/2008, a v dôsledku toho z veľkej časti zbavilo toto ustanovenie jeho potrebného účinku. V tejto súvislosti treba dodať, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 64 svojich návrhov, že efektívne porovnávanie cien by sa uľahčilo, ak by leteckí dopravcovia uvádzali letecké cestovné v miestnej mene, ktorá objektívne súvisí s ponúkanou službou.

(pozri body 35, 36, 39, 40 a výrok)