ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Okrem toho okolnosť, že Komisia a ECB sa zúčastňujú na stretnutiach euroskupiny, nemení povahu vyhlásení euroskupiny a nemôže viesť k vyvodeniu záveru, že sporné vyhlásenie je výrazom rozhodovacej právomoci týchto dvoch inštitúcií Únie. Okrem iného je potrebné uviesť, že sporné vyhlásenie neobsahuje nič, čo by bolo vyjadrením rozhodnutia Komisie a ECB vytvoriť na strane dotknutého členského štátu právne záväznú povinnosť uplatňovania opatrení, ktoré obsahuje. Cieľom tohto vyhlásenia, ktoré má čisto informačnú povahu, je informovanie verejnosti o existencii politickej dohody medzi euroskupinou a orgánmi dotknutého členského štátu vyjadrujúcej spoločnú vôľu pokračovať v rokovaniach v súlade s obsahom uvedeného vyhlásenia.

Nie je to tak v prípade vyhlásenia euroskupiny z 25. marca 2013 týkajúceho sa najmä reštrukturalizácie bankového sektora na Cypre. Komisia a ECB boli totiž v súlade s článkom 13 ods. 3 zmluvy, ktorou sa zriaďuje európsky mechanizmus pre stabilitu (EMS), poverené radou guvernérov EMS rokovať s orgánmi členského štátu o programe makroekonomickej úpravy, ktorý sa mal konkretizovať v memorande o porozumení. V tejto súvislosti úloha Komisie a ECB, ako bola vymedzená článkom 1 Protokolu č. 14 o euroskupine, nemala byť širšia než úloha, ktorú týmto inštitúciám priznáva zmluva o EMS. Hoci zmluva o EMS ukladá Komisii a ECB určité úlohy spojené s realizáciou cieľov tejto zmluvy, na jednej strane funkcie zverené Komisii a ECB zmluvou o EMS nezahŕňajú výkon nijakej vlastnej rozhodovacej právomoci a na druhej strane činnosti vykonávané týmito dvomi inštitúciami v rámci tejto zmluvy zaväzujú len EMS.

Vzhľadom na to, že v znení Protokolu č. 14 o euroskupine, ktorý je prílohou Zmluvy o FEÚ, je uvedený prívlastok „neformálne“, ale aj na to, že euroskupina nie je uvedená medzi rôznymi spôsobmi zloženia Rady vymenovanými v prílohe I k jej rokovaciemu poriadku prijatému rozhodnutím 2009/937, ktorých zoznam je uvedený v článku 16 ods. 6 ZEÚ, euroskupinu nemožno dať na jednu úroveň so spôsobom zloženia Rady, ani ju považovať za orgán, úrad alebo agentúru Únie v zmysle článku 263 ZFEÚ

(pozri bod 61)
Vec C‑290/15

Patrice D’Oultremont a i.

proti

Région wallonne

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Belgicko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Posudzovanie vplyvov určitých plánov a programov na životné prostredie — Smernica 2001/42/ES — Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a) — Pojem ‚plány a programy‘ — Podmienky týkajúce sa výstavby veterných elektrární, ktoré stanovuje legislatívny výnos — Ustanovenia týkajúce sa najmä opatrení v oblasti bezpečnosti, kontroly, uvedenia do pôvodného stavu a zábezpeky, ako aj hlukových noriem stanovených vzhľadom na využívanie území“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27. októbra 2016

Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých plánov a programov na životné prostredie – Smernica 2001/42 – Plán a program – Pojem – Podmienky týkajúce sa výstavby veterných elektrární, ktoré stanovuje legislatívny výnos – Zahrnutie

[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/42, článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a)]

Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 2 písm. a) smernice 2001/42 o posudzovaní účinkov určitých plánov a programov na životné prostredie sa majú vykladať v tom zmysle, že legislatívny výnos obsahujúci rôzne ustanovenia týkajúce sa veterných elektrární, ktoré treba dodržiavať v rámci vydávania správnych povolení týkajúcich sa výstavby a prevádzkovania takýchto zariadení, patrí pod pojem „plány a programy“ v zmysle tejto smernice.

Preskúmanie kritérií uvedených v týchto ustanoveniach na účely určenia, či výnos môže patriť pod uvedený pojem, treba totiž vykonať vzhľadom na cieľ tejto smernice, ktorý spočíva v predkladaní rozhodnutí, ktoré môžu mať významné účinky na životné prostredie, na environmentálne posudzovanie.

Navyše je potrebné zamedziť prípadným stratégiám obchádzania povinností uvedených v smernici 2001/42, ktoré by mohli mať podobu roztrieštených opatrení, čím by sa znížil potrebný účinok tejto smernice. Vzhľadom na tento cieľ sa pojem „plány a programy“ vzťahuje na každý akt, ktorý tým, že vymedzuje pravidlá a kontrolné postupy uplatniteľné v dotknutom odvetví, stanovuje významný súbor kritérií a pravidiel pre povoľovanie a vykonávanie jedného alebo viacerých projektov, ktoré by mohli mať významný vplyv na životné prostredie.

V tejto súvislosti technické normy, pravidlá prevádzky, predchádzanie nehodám a požiarom, hlukové normy, obnova pôvodného stavu, ako aj zloženie zábezpeky pre veterné elektrárne majú dostatočne značný význam a rozsah na to, aby vymedzovali podmienky uplatniteľné na dotknuté odvetvie, pričom cieľom rozhodnutí najmä v oblasti životného prostredia, ktoré sú stanovené v rámci uvedených noriem, je vymedziť podmienky, za ktorých možno v budúcnosti povoliť konkrétne projekty výstavby a prevádzky veterných elektrární.

(pozri body 47 – 50, 54 a výrok)
Článok 4 ods. 1 prvý pododsek prvá a tretia veta a článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2002/21/ES o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica), v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd rozhodujúci o žalobe proti rozhodnutiu národného regulačného orgánu musí mať možnosť zrušiť toto rozhodnutie so spätným účinkom, ak usúdi, že je to nevyhnutné pre zabezpečenie účinnej ochrany práv podniku, ktorý podal uvedenú žalobu.

Článok 4 ods. 1 uvedenej rámcovej smernice, ktorý stanovuje povinnosť zabezpečiť účinný odvolací mechanizmus, je totiž výrazom zásady účinnej súdnej ochrany práv, vyplývajúcich osobám podliehajúcim súdnej právomoci z práva Únie, ktorá je zaručená článkom 47 Charty. V tejto súvislosti článok 4 ods. 1 prvý pododsek rámcovej smernice nijako nevylučuje ani neobmedzuje možnosť vnútroštátneho súdu zrušiť rozhodnutie národného regulačného orgánu so spätným účinkom. Z toho ustanovenia totiž iba vyplýva, že žaloba podaná proti rozhodnutiu uvedeného orgánu nemá odkladný účinok, pokiaľ sa v súlade s vnútroštátnym právom nenariadia predbežné opatrenia. Rozhodnutie národného regulačného orgánu preto v zásade zostáva uplatniteľné počas konania, čo však nebráni tomu, aby vnútroštátny súd po skončení tohto konania zrušil uvedené rozhodnutie so spätným účinkom, ak usúdi, že je to nevyhnutné pre zabezpečenie účinnej ochrany práv podniku, ktorý podal žalobu.

Okrem toho možnosť vnútroštátneho súdu zrušiť rozhodnutie národného regulačného orgánu so spätným účinkom nie je v rozpore so zásadami právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery. Zo znenia článku 4 ods. 1 druhého pododseku rámcovej smernice jasne vyplýva, že rozhodnutie národného regulačného orgánu napadnuté žalobou zostáva podľa tohto ustanovenia v platnosti iba dovtedy, kým sa o takejto žalobe nerozhodne. Za týchto okolností hospodárske subjekty, ktoré sú účastníkmi takéhoto konania v zmysle článku 4 ods. 1 uvedenej smernice, nemajú dôvod legitímne očakávať, že v prípade zrušenia predmetného rozhodnutia národného regulačného orgánu nebude mať takéto zrušenie účinky ex tunc.

(pozri body 24 – 28, 30, 31 a výrok)
Článok 3 ods. 3a smernice 2002/21 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby, zmenenej a doplnenej smernicou 2009/140, (rámcová smernica), sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby len z dôvodu inštitucionálnej reformy spočívajúcej v zlúčení jedného národného regulačného orgánu, ktorý je zodpovedný za reguláciu trhu ex ante alebo za riešenie sporov medzi podnikmi, s ďalšími národnými regulačnými orgánmi s cieľom vytvoriť jeden viacodvetvový regulačný orgán poverený najmä úlohami, ktoré sú zverené národným regulačným orgánom v zmysle tejto smernice, boli predseda a člen rady, ktorí sú členmi kolektívneho orgánu zodpovedného za vedenie zlúčeného národného regulačného orgánu, odvolaní pred uplynutím ich funkčného obdobia, pokiaľ nie sú stanovené pravidlá, ktoré zabezpečujú, aby takéto odvolanie neohrozilo ich nezávislosť a nestrannosť.

Zámerom normotvorcu Únie totiž bolo na základe smernice 2009/140, ako uvádza aj jej odôvodnenie 13, posilniť nezávislosť národných regulačných orgánov s cieľom zabezpečiť účinnejšie uplatnenie regulačného rámca a posilniť ich autoritu a predvídateľnosť ich rozhodnutí. Tento cieľ spočívajúci v posilnení nezávislosti a nestrannosti národných regulačných orgánov, ktorý sleduje rámcová smernica a ktorý je vyjadrený v článku 3 ods. 3a tejto smernice, by bol ohrozený, ak by len z dôvodu inštitucionálnej reformy bolo možné predčasne a okamžite ukončiť funkčné obdobie jedného alebo viacerých členov kolektívneho orgánu zodpovedného za vedenie dotknutého regulačného orgánu. Ak by totiž bola takáto situácia možná, riziko okamžitého ukončenia funkcie z iného dôvodu, než sú dôvody, ktoré predtým stanovil zákon, ktorému by tak čelil aj jediný člen takéhoto kolektívneho orgánu, by mohlo viesť k vzniku odôvodnenej pochybnosti o neutralite dotknutého národného regulačného orgánu a jeho neovplyvniteľnosti vonkajšími faktormi a mohlo by narušiť jeho nezávislosť, nestrannosť a autoritu.

Keďže však členské štáty v rozsahu úplného dodržiavania cieľov a povinností stanovených rámcovou smernicou disponujú inštitucionálnou autonómiou v rámci organizácie a štrukturácie svojich národných regulačných orgánov, potreba dodržiavať nestrannosť a nezávislosť vedúceho takéhoto orgánu, ktorý je zodpovedný za reguláciu trhu ex ante alebo za riešenie sporov medzi podnikmi, alebo prípadne členov kolektívneho orgánu plniaceho túto úlohu, nemôže brániť tomu, aby ešte počas ich funkčného obdobia bola vykonaná inštitucionálna reforma. Na to, aby dotknutý členský štát splnil povinnosti stanovené v článku 3 ods. 3a rámcovej smernice, prináleží mu stanoviť pravidlá, ktoré zabezpečia, aby odvolanie z funkcií pred uplynutím ich funkčných období neohrozilo nezávislosť a nestrannosť dotknutých osôb.

(pozri body 45, 47, 49 – 52, bod 2 výroku)
Za výhodu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ nemožno považovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá neponúka výhodu ani akcionárom určitej spoločnosti a ani samotnej uvedenej spoločnosti, keďže sa obmedzuje na to, aby sa zamedzilo zaťaženiu rozpočtu tejto spoločnosti nákladmi, ktoré by v obvyklej situácii neexistovali, takže táto právna úprava stanovuje výnimočnú možnosť bez toho, aby mala za cieľ uľahčiť bremeno, ktoré by tá istá spoločnosť mala obvykle znášať.

Toto pravidlo sa však uplatní, iba ak ide o režim dvojnásobnej výnimky, teda režim, ktorý s cieľom, aby sa zabránilo zaťaženiu rozpočtu príjemcu pomoci nákladmi, ktoré by v obvyklej situácii neexistovali, stanovuje výnimku určenú na neutralizáciu predchádzajúcej výnimky zo všeobecného právneho režimu.

(pozri body 25, 27)
Článok 6 ZEÚ a článok 49 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že pristúpenie štátu k Únii nebráni tomu, aby iný členský štát mohol uložiť trest osobám, ktoré sa dopustili pred týmto pristúpením trestného činu napomáhania nelegálnej imigrácie v prospech štátnych príslušníkov prvého štátu.

Vnútroštátna trestnoprávna úprava trestajúca napomáhanie nelegálnej imigrácie trestom odňatia slobody v súlade s článkom 3 smernice 2002/90, ktorá definuje napomáhanie neoprávneného vstupu, tranzitu a bydlisk[a] a článkom 1 rámcového rozhodnutia 2002/946 o posilnení trestného systému na zabránenie napomáhaniu neoprávneného vstupu, tranzitu a bydliska, ktoré stanovujú, že takýto trestný čin musí podliehať účinným, primeraným a odrádzajúcim postihom, sa netýka štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí nelegálne vstúpia na územie tohto členského štátu a zdržiavajú sa tam bez povolenia na pobyt, ale osôb, ktoré napomáhajú nelegálny vstup a pobyt týchto štátnych príslušníkov na území tohto štátu. Samotná okolnosť, že po ich nelegálnom vstupe sa títo štátni príslušníci stali občanmi Únie z dôvodu pristúpenia ich štátu pôvodu k Únii, nemôže ovplyvniť priebeh trestných konaní začatých proti týmto osobám, ktoré napomáhajú nelegálnu imigráciu.

Toto nadobudnutie občianstva Únie totiž predstavuje skutkovú situáciu, ktorá nie je spôsobilá zmeniť zákonné znaky trestného činu napomáhania nelegálnej imigrácie.

Nijaké ustanovenie už citovanej smernice alebo iného právneho predpisu Únie neumožňuje dospieť k záveru, že nadobudnutie občianstva Únie by malo spôsobiť zánik trestnosti trestného činu spáchaného obvinenými, ktorí sa dopustili obchodovania s pracovnou silou. Tvrdením opaku by sa podnecovalo toto obchodovanie po tom, ako by štát začal proces pristúpenia k Únii, pretože prevádzači by mali istotu, že následne získajú imunitu. Napokon by sa nedosiahol cieľ normotvorcu Únie, ale cieľ opačný.

(pozri body 32 – 34, 36, 42 a výrok)
Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, v dôsledku ktorej vnútroštátny úradník vyslaný do inštitúcie alebo orgánu Únie, ktorý sa rozhodne zostať poistený vo vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia po dobu svojho vyslania, stráca všetky alebo časť výhod zodpovedajúcich jeho poisteniu v tomto systéme, ak ukončí 10‑ročné obdobie služby v Únii, čím mu vzniká nárok na dôchodok na základe systému dôchodkového zabezpečenia Únie.

V prípade, že je úradník vyslaný do inštitúcie alebo orgánu Únie naďalej poistený vo svojom vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia počas doby svojho vyslania, na základe tejto vnútroštátnej právnej úpravy sa na dôchodok vyplývajúci z tohto poistenia vzťahuje pravidlo stropu a pravidlo zníženia. Podľa týchto pravidiel suma dôchodku, ktorá sa úradníkovi bude vyplácať na základe vnútroštátneho systému dôchodkového zabezpečenia, môže dopĺňať dôchodok nadobudnutý na základe systému Únie iba do výšky vnútroštátneho dôchodku, ktorý by nadobudol v prípade, že by nedošlo k vyslaniu, a vnútroštátny dôchodok sa znižuje po výšku dôchodku, na ktorý vznikol nárok na základe systému Únie, takým spôsobom, aby kumulovaná suma obidvoch dôchodkov nepresiahla takto stanovený strop.

Za takýchto podmienok úradník, ktorý je naďalej poistený vo vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia, odvádza príspevky bez nároku na protiplnenie. Uvedené pravidlá stropu a zníženia tak môžu takémuto úradníkovi brániť vo výkone jeho slobody zaručenej článkom 45 ZFEÚ alebo spôsobiť, že sa tento výkon stane menej príťažlivým.

To, že zachovanie poistenia vo vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia je fakultatívne, nič nemení na skutočnosti, že pravidlá stropu a zníženia, ktoré sa uplatňujú v prípade uplatnenia tejto možnosti, majú za dôsledok, že úradník, ktorý využije túto možnosť, odvádzal príspevky bez nároku na protiplnenie, ak ukončí 10‑ročné obdobie služby v Únii, čím mu vzniká nárok na dôchodok na základe systému dôchodkového zabezpečenia Únie. Ak však vnútroštátny systém dôchodkového zabezpečenia umožňuje vyslaným zamestnancom naďalej ostať poistenými, táto možnosť musí byť stanovená tak, aby takýto dôsledok nemala, pretože inak predstavuje prekážku voľnému pohybu pracovníkov.

Takáto právna úprava totiž znevýhodňuje vyslaného úradníka, ktorý je poistený v systéme dôchodkového zabezpečenia Únie a zároveň vo vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia, vo vzťahu k úradníkovi, ktorý ostal v členskom štáte pôvodu a ktorý je poistený iba v tomto vnútroštátnom systéme, a to v tom, že iba na prvého uvedeného úradníka, ktorý pritom odvádzal príspevky zároveň do obidvoch systémov, sa vzťahuje strata všetkých výhod zodpovedajúcich jeho poisteniu vo vnútroštátnom systéme dôchodkového zabezpečenia alebo ich časti, ak získa nároky na dôchodok na základe systému dôchodkového zabezpečenia Únie.

(pozri body 29, 30, 32, 34, 38 a výrok)
Článok 11 tretia veta smernice 2004/48 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „sprostredkovateľ, ktor[ého] služby využíva tretia strana na porušovanie práva duševného vlastníctva“ v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa osobu, ktorá má prenajatú tržnicu a jednotlivé predajné miesta v tejto tržnici dáva do podnájmu trhovníkom, pričom niektorí z nich svoju plochu využívajú na predaj napodobenín výrobkov chránených ochrannou známkou.

Uvedený článok totiž, rovnako ako článok 8 ods. 3 smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, na ktorý odkazuje, ukladajú členským štátom povinnosť, aby zabezpečili, že sprostredkovateľ, ktorého služby využívajú tretie osoby na porušovanie práva duševného vlastníctva, môže byť nezávisle od prípadnej vlastnej zodpovednosti v súvislosti s danými skutkami nútený prijať okrem opatrení, ktorých cieľom je ukončenie týchto porušovaní, aj opatrenia na zabránenie ďalším porušeniam.

Okolnosť, či sa poskytovanie predajných miest týka internetového obchodu alebo reálneho trhového miesta, akým je tržnica, v tomto ohľade nie je rozhodujúca. Zo smernice 2004/48 totiž nevyplýva, že by jej pôsobnosť bola obmedzená na elektronický obchod. Okrem toho cieľ uvedený v odôvodnení 10 tejto smernice, ktorým je zabezpečiť vysokú, rovnocennú a jednotnú úroveň ochrany na vnútornom trhu, by bol podstatným spôsobom oslabený, ak by nebolo možné vydať súdne príkazy podľa článku 11 tretej vety tejto smernice voči subjektu, ktorý tretím osobám poskytuje prístup na reálnu tržnicu.

(pozri body 22, 29, 30, bod 1 výroku)
V tejto súvislosti v rámci celkového posúdenia dodržania požiadaviek odbornej starostlivosti prináleží vnútroštátnemu súdu vziať do úvahy okolnosti, akými sú najmä správne informovanie spotrebiteľa, súlad viazanej ponuky s očakávaniami veľkej časti spotrebiteľov, ako aj možnosť ponúknutá spotrebiteľovi súhlasiť so všetkými okolnosťami tejto ponuky alebo odstúpiť od kúpnej zmluvy. Také okolnosti môžu zodpovedať požiadavkám čestnej obchodnej praxe alebo všeobecnej zásade dobrej viery v oblasti výroby výpočtovej techniky určenej širokej verejnosti, ktorými obchodník preukázal vynaloženie starostlivosti voči spotrebiteľovi.

Obchodná praktika spočívajúca v predaji počítača vybaveného predinštalovaným softvérom bez možnosti spotrebiteľa zaobstarať si rovnaký model počítača, ktorý by nebol vybavený predinštalovaným softvérom, nepredstavuje sama osebe nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 ods. 2 smernice 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 84/450, 97/7, 98/27 a 2002/65 a nariadenie č. 2006/2004, pričom takú praktiku by predstavovala len vtedy, keby bola v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a podstatne narušovala alebo bola spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k danému výrobku, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu s ohľadom na osobitné okolnosti sporu.

V rámci viazanej ponuky spočívajúcej v predaji počítača vybaveného predinštalovaným softvérom neexistencia informácie o cene každej zo súčastí tohto softvéru nepredstavuje klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 ods. 4 písm. a) a článku 7 smernice 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 84/450, 97/7, 98/27 a 2002/65 a nariadenie č. 2006/2004.

So zreteľom na kontext viazanej ponuky spočívajúcej v predaji počítača vybaveného predinštalovaným softvérom – t. j. že počítač, ktorý bol predmetom predaja vo veci samej, sa v každom prípade predával len vybavený predinštalovaným softvérom – a so zreteľom na to, že taká praktika nepredstavuje sama osebe nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 ods. 2 smernice 2005/29, neuvedenie ceny každej zo súčastí tohto softvéru nemôže narušiť schopnosť spotrebiteľa urobiť kvalifikované rozhodnutie a ani ho nemôže viesť k tomu, že urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Vzhľadom na to, že cena každej zo súčastí tohto softvéru nepredstavuje podstatnú informáciu v zmysle článku 7 ods. 4 smernice 2005/29, neexistencia informácie o tejto cene nie je klamlivou obchodnou praktikou v zmysle článku 5 ods. 4 písm. a) a článku 7 tejto smernice.

(pozri body 50 – 52, bod 2 výroku)
Článok 28 nariadenia č. 593/2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) sa má vykladať v tom zmysle, že zmluvne založený pracovný pomer, ktorý vznikol pred 17. decembrom 2009 patrí do pôsobnosti tohto nariadenia iba v prípade, že tento pomer bol v dôsledku vzájomného súhlasu zmluvných strán, ktorý bol prejavený od uvedeného dátumu, zmenený v takom rozsahu, že sa treba domnievať, že od uvedeného dňa bola uzavretá nová pracovná zmluva, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.

Normotvorca Únie totiž vylúčil okamžitú uplatniteľnosť nariadenia Rím I, ktorá by viedla k tomu, že by do jeho pôsobnosti patrili budúce účinky zmlúv uzavretých pred 17. decembrom 2009. Z toho vyplýva, že každá dohoda zmluvných strán, uzavretá po 16. decembri 2009, o pokračovaní v plnení predtým uzavretej zmluvy nemusí viesť k uplatniteľnosti nariadenia Rím I na tento zmluvný vzťah bez toho, aby to odporovalo jasne vyjadrenej vôli normotvorcu Únie. Takto zvolený prístup by bol spochybnený, keby každá, hoci aj drobná zmena, ktorú zmluvné strany urobili od 17. decembra 2009 v zmluve, pôvodne uzavretej pred týmto dňom, stačila na zahrnutie tejto zmluvy do pôsobnosti tohto nariadenia, a to na úkor právnej istoty. Naopak, nie je vylúčené, že zmluva uzavretá pred 17. decembrom 2009 bude od uvedeného dátumu zmenená dohodou zmluvných strán v takom rozsahu, že táto zmena nebude vyjadrením iba aktualizácie či úpravy tejto zmluvy, ale bude vytvárať nový právny vzťah medzi týmito zmluvnými stranami, takže pôvodná zmluva by sa mala považovať za nahradenú touto novou zmluvou uzavretou po uvedenom dátume v zmysle článku 28 nariadenia Rím I.

(pozri body 33 – 37, 39, bod 1 výroku)