NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JÁN MAZÁK

prednesené 18. mája 2010 1( )

Vec C‑65/09

Gebr. Weber GmbH

proti

Jürgenovi Wittmerovi

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof (Nemecko)]

„Ochrana spotrebiteľa – Predaj spotrebného tovaru – Článok 3 ods. 2 a 3 smernice 1999/44/ES – Spotrebný tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, namontovaný spotrebiteľom – Právo na výmenu tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou – Rozsah – Neexistencia zodpovednosti predávajúceho za náklady vzniknuté odstránením vadného tovaru – Neprimerane vysoké náklady pre predávajúceho“

I – Úvod

1. Bundesgerichtshof (Najvyšší spolkový súd) (Nemecko) rozhodnutím zo 14. januára 2009, ktoré bolo doručené Súdnemu dvoru 16. februára 2009, predložil Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar (ďalej len „smernica“)( ).

2. Prejudiciálne otázky vznikli v spore medzi Gebr. Weber GmbH (ďalej len „Weber“), spoločnosti podnikajúcej so stavebným materiálom, a jedným zo zákazníkov spoločnosti Weber Jürgenon Wittmerom, ktorému táto spoločnosť dodala vadné podlahové dlaždice.

3. V predložených otázkach sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či podľa smernice predávajúci vadného tovaru môže odmietnuť formu nápravy požadovanú spotrebiteľom, akou je výmena vadného tovaru v prípadoch, ak by táto náprava znamenala vznik neproporcionálne vysokých nákladov pre predávajúceho, tak ako v tejto veci, a ak nie, či predávajúci musí znášať náklady na odstránenie vadného tovaru z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval.

4. Otázky vzniknuté v tejto veci sa čiastočne prekrývajú s otázkami vzniknutými vo veci C‑87/09( ), v ktorej dnes tiež prednesiem návrhy.

II – Právny rámec

A – Právna úprava Spoločenstva

5. Smernica bola prijatá na základe článku 95 ES. Jej odôvodnenie 1 uvádza, že podľa článku 153 ods. 1 a 3 ES Európske spoločenstvo by malo opatreniami prijatými podľa článku 95 ES prispieť k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa.

6. Odôvodnenie 10 smernice stanovuje, že „keďže v prípade nesúladu tovaru so zmluvou by mali mať spotrebitelia právo na bezplatné uvedenie tovaru do súladu so zmluvou, pričom sa môžu rozhodnúť medzi opravou alebo náhradným tovarom [alebo výmenou – neoficiálny preklad], alebo, ak to nie je možné, mali by mať právo na zníženie ceny alebo zrušenie zmluvy [odstúpenie od zmluvy – neoficiálny preklad]“.

7. Odôvodnenie 11 smernice znie takto:

„keďže spotrebiteľ môže v prvom rade požadovať od predávajúceho, aby tovar opravil alebo nahradil [vymenil – neoficiálny preklad], pokiaľ takýto nárok nie je nemožný alebo neprimeraný; keďže by sa malo objektívne stanoviť, či je nárok na nápravu neprimeraný; keďže nárok na nápravu by bol neprimeraný, ak by si vyžadoval neúnosné náklady v porovnaní s iným spôsobom nápravy; keďže na určenie, či sú náklady neúnosné, mali by náklady jedného spôsobu nápravy byť výrazne vyššie ako náklady iného spôsobu nápravy.“

8. Článok 3 smernice, nazvaný „Práva spotrebiteľa“, stanovuje:

„1. Predávajúci zodpovedá spotrebiteľovi za akýkoľvek existujúci nesúlad v čase dodania tovaru.

2. V prípade nesúladu má spotrebiteľ právo, aby sa podľa odseku 3 tovar bezplatne uviedol do súladu tak, že sa opraví alebo nahradí [vymení – neoficiálny preklad], alebo sa primerane zníži cena, alebo v súlade s odsekmi 5 a 6 sa zruší zmluva týkajúca sa takéhoto tovaru.

3. V prvom rade môže spotrebiteľ požadovať od predávajúceho, aby tovar opravil alebo nahradil [vymenil – neoficiálny preklad], v oboch prípadoch bezplatne, pokiaľ to nie je nemožné alebo neprimerané.

Náprava sa považuje za neprimeranú, ak predávajúcemu vzniknú náklady neprimerané v porovnaní s alternatívnou nápravou…

Každá oprava alebo náhrada [výmena – neoficiálny preklad] sa uskutoční v rámci primeranej doby a bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa pri zohľadnení vlastností tovaru a účelu, na ktorý spotrebiteľ tovar potreboval.

4. Termín ,bezplatne‘ odsekoch 2 a 3 sa vzťahuje na nevyhnutné náklady, ktoré sa vynaložia pri uvedení tovaru do súladu, hlavne náklady na poštovné, prácu a materiál.

5. Spotrebiteľ môže požadovať primerané zníženie ceny alebo zrušenie zmluvy [odstúpenie od zmluvy – neoficiálny preklad]:

– ak spotrebiteľ nemá nárok ani na opravu, ani na náhradu [na výmenu – neoficiálny preklad], alebo

– ak predávajúci v primeranom čase neuskutočnil nápravu, alebo

– ak predávajúci neuskutočnil nápravu bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.

…“

9. Článok 8 smernice, nazvaný „Národné právo a minimálna ochrana“, stanovuje:

„1. Práva vyplývajúce z tejto smernice sa uplatnia bez dopadu na iné práva, ktorých sa môže spotrebiteľ dovolávať podľa národných predpisov platných pre zmluvnú a mimozmluvnú zodpovednosť.

2. Aby sa zabezpečila vyššia úroveň ochrany spotrebiteľa môžu členské štáty prijať alebo ponechať v účinnosti prísnejšie ustanovenia kompatibilné so zmluvou v oblasti, ktorej sa týka táto smernica.“

B – Vnútroštátna právna úprava

10. § 437 nemeckého Občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“) zveruje v prípade vadného tovaru kupujúcemu tieto práva:

„Ak má vec vadu, kupujúci môže za podmienok uvedených v týchto ustanoveniach, a pokiaľ nie je stanovené inak:

1. požadovať dodatočné plnenie v súlade s § 439;

2. odstúpiť od zmluvy… alebo požadovať zníženie kúpnej ceny podľa § 441;

3. požadovať náhradu škody… alebo náhradu vzniknutých nákladov…“

11. § 439 BGB, nazvaný „Dodatočné plnenie“, ktorým bol článok 3 smernice prebratý do nemeckého právneho poriadku, stanovuje:

„1. V rámci dodatočného plnenia si kupujúci môže zvoliť, či požiada o odstránenie vady alebo o dodanie veci bez vád.

2. Predávajúci znáša náklady potrebné na vykonanie dodatočného plnenia, najmä náklady na dopravu, zaslanie, vynaloženú prácu a materiály.

3. Bez ohľadu na ustanovenie § 275 ods. 2 a 3 predávajúci môže odmietnuť spôsob dodatočného plnenia zvolený kupujúcim, len ak by mu tým vznikli neprimerané náklady. V tejto súvislosti sa zohľadní najmä hodnota tovaru v prípade, ak by nesúlad neexistoval, a závažnosť nesúladu, a možnosť uskutočniť iný spôsob dodatočného plnenia, ak to kupujúcemu nespôsobí závažné ťažkosti. Právo kupujúceho sa v tomto prípade obmedzuje na iný spôsob dodatočného plnenia; tým nie je dotknuté právo predávajúceho odmietnuť za podmienok uvedených v prvej vete aj tento spôsob plnenia.

4. Ak predávajúci v rámci dodatočného plnenia dodá tovar bez vád, môže od kupujúceho požadovať vrátenie vadného tovaru podľa ustanovení § 346 až 348.“

III – Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálne otázky

12. J. Wittmer v januári 2005 kúpil od spoločnosti Weber 45,36 m2 leštených podlahových dlaždíc vyrobených v Taliansku za cenu 1 382,27 eura, z čoho 33 m2 si nechal položiť v rámci svojho domu.

13. Následne sa na dlaždiciach objavili odtiene, ktoré sú rozoznateľné na prvý pohľad. V nezávislom dôkaznom konaní začatom na návrh J. Wittmera znalec dospel k záveru, že predmetné odtiene sú drobné mikroskopické stopy po brúsení, ktoré nemožno odstrániť, takže náprava tohto stavu je možná len kompletnou výmenou týchto dlaždíc. Náklady na takúto výmenu boli vyčíslené znalcom na 5 830,57 eura.

14. Po tom, ako J. Wittmer bez úspechu žiadal o plnenie a stanovil príslušnú lehotu, podal na spoločnosť Weber na Landgericht (regionálny súd) Kassel žalobu, pričom sa domáhal dodania dlaždíc bez vád a zaplatenie 5 830,57 eura spolu s úrokmi. Tento súd priznal len zníženie ceny: nariadil spoločnosti Weber zaplatiť 273,10 eura spolu s úrokmi a zostávajúcu časť žaloby zamietol.

15. Na základe odvolania podaného J. Wittmerom Oberlandesgericht (vyšší regionálny súd) Frankfurt am Main čiastočne zmenil rozsudok regionálneho súdu: rozsudkom zo 14. februára 2008 nariadil spoločnosti Weber dodať 45,36 m2 dlaždíc bez vád a zaplatiť 2 122,37 eura spolu s úrokmi, pričom táto suma mala zodpovedať nákladom na odstránenie vadných dlaždíc.

16. V konaní vo veci samej má Bundesgerichtshof rozhodnúť o opravnom prostriedku založenom na nesprávnom právnom posúdení podanom proti tomuto rozsudku, ktorým spoločnosť Weber namieta proti povinnosti zaplatiť 2 122,37 eura spolu s úrokmi. Podľa tohto súdu rozhodnutie v konaní o uvedenom opravnom prostriedku závisí od toho, či Oberlandesgericht správne usúdil, že J. Wittmer môže požadovať od spoločnosti Weber náhradu nákladov na odstránenie dlaždíc.

17. Vnútroštátny súd v podstate uvádza, že na rozdiel od stanoviska Oberlandesgericht podľa nemeckého práva nie je J. Wittmer oprávnený požadovať od spoločnosti Weber náhradu nákladov na odstránenie vadných dlaždíc. Spoločnosť Weber mohla oprávnene odmietnuť, a to podľa § 439 ods. 3 BGB, dodatočné plnenie vo forme dodania dlaždíc bez vád a takisto odstránenie vadných dlaždíc.

18. Vysvetľuje, že podľa tohto ustanovenia predávajúci môže odmietnuť spôsob dodatočného plnenia zvolený kupujúcim, ak je hodnota takéhoto plnenia neprimeraná. To sa vzťahuje nielen na situáciu, keď zo spôsobu dodatočného plnenia zvoleného kupujúcim vyplývajú neproporcionálne náklady v porovnaní s iným spôsobom dodatočného plnenia („relatívny nedostatok proporcionality“), ale taktiež keď zo samotného zvoleného dodatočného plnenia – alebo jediného možného spôsobu dodatočného plnenia – vyplývajú neproporcionálne náklady („absolútny nedostatok proporcionality“).

19. Keďže je podľa vnútroštátneho súdu v tejto veci nesporné, že jeden zo spôsobov dodatočného plnenia, konkrétne oprava vadného tovaru, nie je možný, právo odmietnuť ostatné spôsoby plnenia môže vzniknúť, len keď ide o absolútny nedostatok proporcionality, ktorý sa vyskytuje práve v tejto veci. Popri samotných nákladoch na dodanie dlaždíc bez vád v sume približne 1 200 eur vrátane dopravy by totiž predávajúcemu vznikli náklady na odstránenie vadných dlaždíc v sume približne 2 100 eur, čo predstavuje celkové náklady 3 300 eur, a to je podstatne viac ako 150 % hodnoty dlaždíc bez vád.

20. To, že nemecké právo stanovuje v § 439 ods. 3 BGB právo zo strany predávajúceho odmietnuť na základe nedostatku proporcionality dodatočné plnenie nielen nákladov na zvolený spôsob dodatočného plnenia v porovnaní s iným spôsobom dodatočného plnenia (relatívny nedostatok proporcionality), ale tiež ak sú tieto náklady samy osebe neproporcionálne (absolútny nedostatok proporcionality) je však možné v rozpore s článkom 3 ods. 3 smernice, ktorý, zdá sa, vzhľadom na jeho znenie, stanovuje len relatívny nedostatok proporcionality.

21. Napokon, podľa vnútroštátneho súdu, keďže podľa smernice predávajúci zrejme nemôže odmietnuť spôsob dodatočného plnenia z dôvodu absolútneho nedostatku proporcionality, vzniká v tomto prípade otázka, či podľa článku 3 smernice predávajúci môže byť povinný v rámci výmeny odstrániť vadný tovar z inej veci, do ktorej bol namontovaný na zamýšľaný účel alebo nahradiť náklady na toto odstránenie. Uplatniteľná nemecká právna úprava v zásade neukladá predávajúcemu takúto povinnosť.

22. Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Majú sa ustanovenia článku 3 ods. 3 prvého a druhého pododseku smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s nimi vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej môže predávajúci v prípade dodania spotrebného tovaru, ktorý nie je v súlade s kúpnou zmluvou, odmietnuť spôsob nápravy zvolený spotrebiteľom, ak by mu tento spôsob nápravy spôsobil náklady, ktoré by boli neprimerané (absolútne neproporcionálne) v porovnaní s hodnotou spotrebného tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, ak by nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval a v porovnaní s významom nesúladu?

2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Má sa ustanovenie článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku tejto smernice vykladať tak, že predávajúci v prípade uvedenia spotrebného tovaru do stavu v súlade so zmluvou formou výmeny musí znášať náklady spojené s odstránením spotrebného tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval spôsobom, ktorý je v súlade s jeho povahou a účelom?“

IV – Právne posúdenie

A – Predbežné poznámky

23. Právny problém, ktorý má Súdny dvor riešiť v tejto veci, je klasickým predmetom zmluvného práva alebo konkrétnejšie práva predaja tovaru, a to už od čias, keď rímski právnici ako Julián alebo Ulpián diskutovali o právnych dôsledkoch predaja „vadného“ dobytka na trhoch starovekého sveta, najmä o otázke rozsahu zodpovednosti predávajúceho za dodanie vadného tovaru alebo z hľadiska ochrany kupujúceho a o otázke, aké prostriedky nápravy by mali byť dostupné kupujúcemu v prípadoch, keď mu bol dodaný tovar, ktorý nie je v súlade s kúpnou zmluvou.

24. Ako je zjavné nielen z tvrdení účastníkov tohto konania, rôzne vnútroštátne právne pravidlá členských štátov v tejto oblasti, hoci vedú v mnohých prípadoch z praktického hľadiska k podobným výsledkom a poskytujú porovnateľnú úroveň právnej ochrany, v skutočnosti sa navzájom podstatne líšia, prinajmenšom z hľadiska ich tradičného znenia pred harmonizáciou.( ) Tieto rozdiely sa netýkajú len podrobností právnych konceptov, použitých podmienok a definícií, ale takisto, na všeobecnejšej úrovni, systémov prostriedkov nápravy ako takých, t. j. spôsobov nápravy stanovených v prípade porušenia zmluvy a vzťahu a hierarchie medzi týmito prostriedkami nápravy, úlohy náhrady škody v týchto systémoch alebo v súvislosti s nimi, ako aj rozlišovania medzi zmluvnými a mimozmluvnými nárokmi, ktoré môžu vzniknúť po dodaní tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou.

25. Navyše, ako ukazuje informácia poskytnutá Bundesgerichtshof v tejto veci, pokiaľ ide o špecifické problémy týkajúce sa nedostatku súladu a jeho dôsledkov, ako je otázka zodpovednosti predávajúceho za náklady na odstránenie tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, stále existuje neistota a rozdielne názory v právnickej literatúre v rámci jedného a toho istého právneho systému, pokiaľ ide o skutočné práva kupujúceho a ich právny základ.

26. Na úrovni Európskej únie sa však táto otázka nákladov na odstránenie vadného tovaru posudzuje cez špecifickú optiku ochrany poskytovanej smernicou spotrebiteľom.

27. V tejto súvislosti je dôležité poznamenať, že na jednej strane, ako sa uvádza v odôvodnení 1 smernice a ako Súdny dvor správne zdôraznil vo veci Quelle, smernica má zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa.( )

28. Na druhej strane je potrebné uvedomiť si, že smernica predstavuje opatrenie minimálnej harmonizácie – nie všetkých, ale iba niektorých aspektov predaja spotrebného tovaru. Smernica sa preto snaží, ako je zjavné z jej odôvodnenia 6, aproximovať vnútroštátnu právnu úpravu týkajúcu sa predaja spotrebného tovaru, pokiaľ ide o nesúlad tovaru so zmluvou, ale bez toho, aby zasahovala do ustanovení a zásad vnútroštátneho práva týkajúcich sa zmluvnej a mimozmluvnej zodpovednosti.

29. Na základe týchto okolností a vzhľadom na neexistenciu výslovných ustanovení v tomto zmysle v smernici sa zdá byť legitímne klásť si len otázku, či zodpovednosť predávajúceho voči spotrebiteľovi za „nedostatok súladu“, ktorá sa riadi smernicou, má zahŕňať zodpovednosť za také náklady, ako sú náklady na odstránenie vadného tovaru, ktorý si dotknutý spotrebiteľ po dodaní namontoval, v tom zmysle, že spotrebiteľ môže v rámci nápravy „výmenou“ alebo na základe iného ustanovenia smernice, požadovať od predávajúceho, aby znášal tieto náklady – čo sú náklady, ktoré by sa aspoň v niektorých vnútroštátnych právnych systémoch považovali, ako uviedli niektorí účastníci konania, za súčasť „škody vzniknutej ako dôsledok“, a nie vyslovene za otázku vadného plnenia.

30. Vzhľadom na cieľ smernice posilniť ochranu spotrebiteľa sa môže javiť kladná odpoveď na túto otázku ako vhodná. Nie je to však také jednoduché. Tak ako akýkoľvek iný rozvinutý právny systém upravujúci práva a povinnosti kupujúceho a predávajúceho vznikajúce v prípade vadného plnenia, ani systém prostriedkov nápravy podľa smernice nemôže jednoducho uprednostniť ani spotrebiteľa, ani predávajúceho, ale musí sa snažiť o vytvorenie spravodlivej rovnováhy medzi ich príslušnými záujmami.( )

31. Vzhľadom na to cieľom dvoch otázok týkajúcich sa výkladu článku 3 smernice, ktorými chce vnútroštátny súd zistiť, či J. Wittmer môže mať právo ako spotrebiteľ žiadať od predávajúceho, aby znášal náklady na odstránenie vadných dlaždíc, o ktoré ide vo veci samej, je v podstate určiť, po prvé, či podľa smernice predávajúci môže odmietnuť, aj keď je nemožná oprava vadného tovaru, výmenu tohto tovaru z dôvodu, že je neproporcionálna, a po druhé, či práva poskytnuté článkom 3 smernice spotrebiteľovi zahŕňajú právo žiadať úhradu nákladov na odstránenie vadného tovaru.

32. Zdá sa mi logickejšie skúmať tieto otázky, ktoré navzájom v skutočnosti úzko súvisia, v opačnom poradí, teda najprv skúmať to, či práva spotrebiteľa podľa článku 3 smernice v prípade nedostatku súladu zahŕňajú taký nárok, o aký ide vo veci samej, a ak áno, potom skúmať, či takýto nárok môže podliehať požiadavke proporcionality opísanej vnútroštátnym súdom.( )

B – O tom, či spotrebiteľ môže žiadať od predávajúceho, aby znášal náklady na odstránenie tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou (druhá otázka)

33. Svojou druhou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť, či sa ustanovenia článku 3 ods. 2 a 3 smernice majú vykladať tak, že v prípade, že sa má súlad tovaru so zmluvou dosiahnuť výmenou, spotrebiteľ môže žiadať od predávajúceho, aby znášal náklady spojené s odstránením tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval spôsobom, ktorý je v súlade s jeho povahou a účelom.

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

34. Pripomienky v tomto konaní predložila spoločnosť Weber, Komisia a rakúska, belgická, nemecká a španielska vláda. Spoločnosť Weber, Komisia a rakúska a nemecká vláda boli zastúpené aj na pojednávaní 25. februára 2010.

35. Spoločnosť Weber a rakúska, belgická a nemecká vláda tvrdia, že na druhú otázku je potrebné odpovedať záporne.

36. Spoločnosť Weber a nemecká vláda argumentujú v podstate tým, že v prípade, o aký ide vo veci samej, predávajúci je povinný dodať tovar v súlade s kúpnou zmluvou. V súlade s tým v prípade nedostatku súladu, ktorý sa posudzuje v čase dodania, je predávajúci podľa článku 3 ods. 2 a 3 smernice povinný zabezpečiť to, aby bol vadný tovar uvedený do súladu so zmluvou, to znamená v prípade výmeny dodať tovar, ktorý je v súlade so zmluvou. Jeho povinnosti nemožno viac rozšíriť tak, aby zahŕňali, ako sa navrhuje v tejto veci, odstránenie vadného tovaru, ktorý spotrebiteľ používal po jeho dodaní podľa vlastného uváženia. V tejto súvislosti použitie, ktoré je možné zo strany spotrebiteľa, pokiaľ ide o dodaný tovar, hoci aj v súlade s ich povahou a účelom, môže predávajúci len ťažko predvídať, takže náklady na odstránenie jedného a toho istého výrobku sa môžu v jednotlivých prípadoch veľmi líšiť.

37. Navyše podľa nich takáto povinnosť odstrániť vadný tovar alebo znášať príslušné náklady nevyplýva ani zo znenia článku 3 ods. 2 a 3 smernice, ktorý odkazuje na výmenu vadného tovaru, ani z toho, že podľa článku 3 ods. 3 a 4 smernice takáto výmena sa musí vykonať „bezplatne“ a „bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa“. Tieto podmienky odkazujú len na povinnosť predávajúceho dodať znovu tovar bez vád a nemožno ich vykladať tak, že mu ukladajú dodatočnú povinnosť znášať náklady na odstránenie.

38. Títo účastníci konania napokon zdôrazňujú, že škoda spôsobená v dôsledku používania – alebo odstránenia – predmetného vadného tovaru môže viesť k vzniku nároku spotrebiteľa podľa vnútroštátnych pravidiel zmluvnej a mimozmluvnej zodpovednosti.

39. Rakúska a belgická vláda sa vyslovili v podstate v prospech týchto argumentov. Belgická vláda však uviedla, že predávajúci musí znášať náklady na prepravu vadného tovaru.

40. Na rozdiel od toho Komisia a poľská a španielska vláda tvrdia, že v prípade výmeny tovarov, ktoré nie sú v súlade so zmluvou, musí predávajúci znášať aj náklady na odstránenie tohto tovaru, a preto navrhujú, aby sa na druhú otázku odpovedalo kladne.

41. Komisia sa konkrétne domnieva, že oprava alebo výmena, na ktorú má právo spotrebiteľ podľa článku 3 ods. 3 smernice, odkazuje nevyhnutne len na tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, v takom stave a prostredí, v akom sa nachádza v čase, keď dôjde k vzniku nedostatku súladu. Z toho vyplýva, že ak tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, bol spôsobom, ktorý je v súlade s jeho povahou a účelom, pripojený k inej veci, predmetom opravy alebo výmeny je tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, nachádzajúci sa v danom stave. Spotrebiteľ teda musí byť formou výmeny uvedený do situácie, v ktorej by sa nachádzal, ak by mu bol dodaný tovar bez vád, čo znamená, že ak je to nevyhnutné, musí byť odstránený tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, a namontovaný tovar bez vád. Tento výklad potvrdzuje aj použitie slova „výmena“ v článku 3 ods. 2 a 3 smernice. Komisia však na pojednávaní pripustila, že to, že výmena sa musí podľa ustanovení článku 3 ods. 3 a 4 smernice vykonať bezplatne a bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa, nie je relevantné, pokiaľ ide o určenie povinností, ktoré vznikajú v súvislosti s právom na výmenu.

42. Hoci sa španielska a poľská vláda odvolávajú na rozdiel od Komisie na posledné uvedené ustanovenia, zdieľajú v podstate stanovisko Komisie.

2. Posúdenie

43. Na začiatku je potrebné poznamenať, že doslovným výkladom článku 3 ods. 2 a 3 smernice nemožno dospieť k záveru, či právo spotrebiteľa na „výmenu“ tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, zahŕňa právo žiadať od predávajúceho, aby odstránil tento tovar alebo znášal príslušné náklady.

44. Kým v niektorých jazykových zneniach smernice, ako v anglickom („replacement“) a vo francúzskom („remplacement“), príslušné pojmy možno v zásade chápať ako znamenajúce aj odstránenie vadného tovaru, zdá sa, že iné znenia, vrátane nemeckého („Ersatzlieferung“) a slovenského („sa… nahradí [vymení – neoficiálny preklad]“) podporujú skôr užšiu definíciu, ktorá odkazuje na výmenu‑dodanie alebo dodanie náhradného tovaru a nie na celý priebeh činnosti, ktorá, technicky vzaté, vyústi do výmeny vadného tovaru.

45. Kontextuálny a systematický výklad článku 3 smernice však nasvedčuje podľa mňa skôr takému vnímaniu zodpovednosti predávajúceho, ktorá sa netýka nákladov na odstránenie tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou.

46. V tejto súvislosti článok 3 ods. 2 smernice vymenúva taxatívne prostriedky nápravy, ktoré má k dispozícii spotrebiteľ proti predávajúcemu v prípade nedostatku súladu so zmluvou, a to opravu, výmenu, zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy.

47. Konkrétnejšie, podľa systému prostriedkov nápravy v rámci smernice spotrebiteľ môže v prvom rade v rámci prostriedkov nápravy priamo sa týkajúcich plnenia, akými sú oprava alebo výmena, žiadať predávajúceho, aby uviedol vadný tovar do súladu so zmluvou. Takto sa pôvodná synallagma podľa kúpnej zmluvy obnoví a spotrebiteľovi sa poskytne plnenie, ktoré si objednal. Keďže toto riešenie slúži hlavnému záujmu zmluvných strán, má podľa smernice prednosť pred znížením ceny alebo odstúpením od zmluvy.( )

48. Tie posledné uvedené, subsidiárne prostriedky nápravy, sú na rozdiel od toho typické vzájomným vzdaním sa prospechu. Rovnováha príslušných záujmov spotrebiteľa a predávajúceho, ktorá bola narušená vadným dodaním predávajúcim, sa teda obnoví buď príslušným znížením povinností spotrebiteľa, t. j. znížením ceny alebo zbavením oboch zmluvných strán ich povinností podľa zmluvy, t. j. odstúpením od zmluvy.

49. V každom prípade je možné poznamenať, že v oboch prípadoch práva spotrebiteľa boli, podľa mňa, v zásade obmedzené povinnosťami dohodnutými v rámci kúpnej zmluvy.

50. Toto stanovisko potvrdzuje aj zohľadnenie širšieho kontextu článku 3 smernice.

51. Vyššie uvedené práva spotrebiteľa stanovené v tomto ustanovení určujú rozsah zodpovednosti predávajúceho voči spotrebiteľovi – alebo sú dôsledkom tejto zodpovednosti –, ktorú má podľa článku 3 ods. 1 smernice predávajúci za akýkoľvek nesúlad so zmluvou, ktorý existuje v čase dodania tovaru.

52. Takáto definícia zodpovednosti na druhej strane zjavne odzrkadľuje opis základnej povinnosti predávajúceho voči spotrebiteľovi v rámci kúpnej zmluvy v článku 2 ods. 1 smernice, ktorou je dodanie tovaru, ktorý je v súlade s kúpnou zmluvou, spotrebiteľovi.

53. Z vyššie uvedených ustanovení sa zdá, že práva spotrebiteľa stanovené v článku 3 smernice vychádzajú z konceptu súladu so zmluvou a v súlade s tým musia byť vykladané tak, že sa vykoná odkaz na práva a povinnosti stanovené v pôvodnej kúpnej zmluve.

54. Inými slovami, cieľom práv poskytovaných spotrebiteľovi podľa článku 3 smernice je náprava nedostatku súladu v porovnaní s tým, čo sa dlhuje spotrebiteľovi podľa kúpnej zmluvy, najmä zabezpečiť, aby spotrebiteľ dostal tovar bez vád.

55. Táto zodpovednosť predávajúceho za vadné plnenie alebo konkrétnejšie za samotné vady v tovare, ktoré sa riešia prostriedkami nápravy poskytovanými spotrebiteľom smernicou a v prípade ktorých sa vyžaduje od predávajúceho, aby zabezpečil dosiahnutie (oneskorene), bezplatnou opravou alebo výmenou, situácie, v ktorej sa mal spotrebiteľ podľa zmluvy nachádzať, sa musí podľa mňa odlišovať od možnej zodpovednosti – ako sa navrhuje v tomto prípade – za budúcu prácu, ktorá sa má vykonať, alebo za príslušné náklady vzniknuté v súvislosti s tovarom, ktorý nebol v súlade, ale až v čase nasledujúcom po dodaní – na čo odkazuje článok 3 ods. 1 smernice – a po tom, ako tovar použil spotrebiteľ.

56. Táto posledná uvedená širšia forma zodpovednosti by teda vyžadovala od predávajúceho, ako navrhla Komisia, aby zabezpečil spotrebiteľovi dosiahnutie situácie, v ktorej by sa tento nachádzal v určitom čase po dodaní, keby mu bol dodaný tovar bez vád, t. j. v tejto veci situácie, že sa vadné dlaždice, ktorých položenie realizoval spotrebiteľ, z podlahy odstránia a eventuálne sa vykoná položenie nových dlaždíc bez vád. Táto zodpovednosť by sa, ako uviedli niektorí účastníci konania, rozšírila na skutočnosti a okolnosti, ktoré vznikli po prechode rizika na spotrebiteľa, a závisia preto od jeho vôle a najmä od použitia predmetného tovaru z jeho strany.

57. To, že predávajúci môže byť zodpovedný taktiež, pokiaľ ide o tento druh nepriamejších dôsledkov jeho vadného plnenia alebo pokiaľ ide o škodu z toho vyplývajúcu, je samozrejme predstaviteľné a zjavne to tak aj je, pričom to však podlieha rôznym požiadavkám, v rámci vnútroštátnych právnych poriadkov, ako aj podľa článku 45 Dohovoru OSN o zmluvách o medzinárodnej kúpe tovaru (ďalej len „CISG“).( )

58. Teda, ako uviedla nemecká vláda, náklady vzniknuté spotrebiteľovi, pokiaľ ide o odstránenie vadného tovaru, je možné vymáhať podľa nemeckého práva upravujúceho náhradu škody, pričom to však podlieha určitým podmienkam, vrátane preukazovania zavinenia.

59. Pokiaľ však ide o smernicu, je potrebné v tejto súvislosti uviesť, po prvé, že jej systém prostriedkov nápravy nedostatku súladu nezahŕňa žiadny nárok na náhradu škody, ktorý sa uvádza napríklad v článku 45 ods. 1 písm. b) CISG alebo v článku 27 návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o právach spotrebiteľov, predloženého Komisiou( ).

60. Po druhé, je potrebné poznamenať, že práve z dôvodu, že práca alebo náklady, o aké ide v tejto veci, nie sú len dôsledkom nedostatku súladu tovaru so zmluvou, ale vyplývajú takisto z konania patriaceho do sféry zodpovednosti spotrebiteľa, v tomto prípade z toho, že spotrebiteľ vykonal položenie vadných dlaždíc, zodpovednosť predávajúceho, pokiaľ ide o tieto náklady, je zvyčajne podmienená a vymedzená odkazom na určitý koncept príčinnej súvislosti, vzdialenosti alebo prípadne zavinenia.

61. Je jasné, že smernica ani len nenaznačuje existenciu filtra alebo iného nástroja takéhoto druhu.

62. Bolo by možné namietať, že takúto funkciu plní podmienka „použitia tovaru v súlade s jeho povahou alebo účelom“, ako navrhuje vnútroštátny súd, pričom toto tvrdenie podporuje aj Komisia. Tento koncept však v skutočnosti je, ako uviedla spoločnosť Weber a nemecká vláda, relatívne voľný a jeho schopnosť vymedziť zodpovednosť predávajúceho a zabezpečiť vypočítateľnosť rizika je dosť obmedzená.

63. Kým rozsah možného „normálneho“ používania, pokiaľ ide o veľmi špecifický a hotový tovar, ako napríklad počítač alebo stôl, je možné definovať a predvídať, čím je tovar jednoduchší, tým je väčší rozsah „normálnych“ použití. Teda, čím viac je tovar stavebným prvkom alebo surovinou, tým sú možné účely, na ktoré je možné tovar použiť, početnejšie a ťažšie definovateľné, a to stále v súlade s povahou tovaru. Takisto, náklady na odstránenie toho istého výrobku sa môžu veľmi líšiť.

64. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy nie som toho názoru, že právo spotrebiteľa žiadať predávajúceho, aby odstránil vadný tovar z veci, do ktorej ho namontoval spotrebiteľ alebo znášal príslušné náklady, by bolo možné zahrnúť pod právo spotrebiteľa podľa článku 3 ods. 2 a 3 smernice na uvedenie vadného tovaru do súladu so zmluvou výmenou.

65. Súhlasím takisto s tým, že toto stanovisko nie je spochybnené požiadavkou na „bezplatnosť“, ktorá je spojená podľa článku 3 ods. 2 až 4 smernice s povinnosťou predávajúceho zabezpečiť súlad tovaru so zmluvou formou výmeny. Táto požiadavka definuje podmienky, za ktorých predávajúci musí ponúknuť a vykonať dosiahnutie súladu v prospech spotrebiteľa, a to bezplatne, ale nemôže rozšíriť existujúci prostriedok nápravy z hľadiska jeho podstaty. Podobne požiadavka „bez závažných ťažkostí“ uvedená v článku 3 ods. 3 treťom pododseku smernice definuje, ako sa má vykonať dosiahnutie súladu, a nie, čo to v skutočnosti zahŕňa.

66. V tejto súvislosti je napokon túto vec potrebné odlišovať túto vec od veci Quelle, v ktorej Súdny dvor rozhodol, že požiadavka „bezplatnosti“ znamená, že predávajúci si nemôže robiť žiadne finančné nároky v súvislosti s plnením svojej povinnosti dať do súladu so zmluvou tovar, ktorého sa zmluva týka.( ) Takisto dospel na základe ďalších tvrdení k záveru, že v rozpore so smernicou je právna úprava, podľa ktorej predávajúci vadného tovaru môže požadovať od spotrebiteľa, aby zaplatil náhradu za používanie tohto vadného tovaru až do jeho výmeny. Táto vec sa však na rozdiel od toho netýka finančného nároku zo strany predávajúceho voči spotrebiteľovi v súvislosti s výmenou, ale týka sa toho, či si môže spotrebiteľ nárokovať ako súčasť zabezpečenia súladu vadného tovaru so zmluvou, okrem bezplatného dodania nového tovaru bez vád, odstránenie vadného tovaru alebo náhradu príslušných nákladov zo strany predávajúceho.

67. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že na druhú položenú otázku by sa malo odpovedať tak, že na účely dosiahnutia súladu tovaru so zmluvou formou výmeny nezahŕňajú práva spotrebiteľa stanovené článkom 3 ods. 2 a 3 smernice právo požadovať od predávajúceho náhradu nákladov na odstránenie tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval spôsobom, ktorý je v súlade s jeho povahou a účelom.

C – Pokiaľ ide o požiadavku proporcionality (prvá otázka)

68. Vnútroštátny súd sa vo svojej prvej otázke v podstate pýta, či sa má článok 3 smernice vykladať tak, že v rozpore s ním je vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej predávajúci, ktorý predal spotrebný tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, môže v prípade, keď sa oprava vadného tovaru považuje za nemožnú, odmietnuť alternatívny prostriedok nápravy zvolený spotrebiteľom spočívajúci vo výmene tohto tovaru, ak by tento prostriedok nápravy bol neproporcionálny v tom zmysle, že by predávajúcemu z neho vznikli neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru bez vád a s významom nedostatku súladu so zmluvou.

69. Táto otázka nevznikne v prejednávanej veci, ak, ako som navrhol, spotrebiteľ nemôže v rámci svojho práva na výmenu vadného tovaru požadovať od predávajúceho, aby znášal také náklady na odstránenie vadného tovaru, o aké ide vo veci samej. Aj tak sa však tejto otázke budem venovať, a to ako alternatíve pre prípad, že by Súdny dvor dospel k inému záveru alebo chcel odpovedať na otázky v poradí uvedenom vnútroštátnym súdom.

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

70. Spoločnosť Weber – ktorá navyše tvrdí, že prvá otázka je neprípustná – a nemecká a rakúska vláda zastávajú názor, že podľa článku 3 smernice predávajúci tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, môže aj v prípade, o aký ide v tejto veci, keď je alternatívny prostriedok nápravy považovaný za nemožný, odmietnuť nápravu požadovanú spotrebiteľom, ak je táto náprava neproporcionálna v tom zmysle, že by predávajúcemu z nej vznikli neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru dodaného v súlade so zmluvou a že v dôsledku toho by sa na prvú otázku malo odpovedať záporne.

71. Na základe navzájom mierne odlišných argumentov sa títo účastníci konania domnievajú, že tento výklad je podporovaný znením, systémom a najmä účelom smernice, ktorá sa snaží vytvoriť rovnováhu medzi záujmami spotrebiteľa a záujmami predávajúceho. Tvrdia takisto, stotožňujúc sa v podstate s konceptom relatívnej proporcionality uvádzaným vnútroštátnym súdom, že povinnosti predávajúceho podľa článku 3 smernice podliehajú vždy, aj v prípadoch, keď jeden z prostriedkov nápravy stanovený článkom 3 ods. 3 smernice nie je možný, podmienke proporcionality, takže predávajúci nemôže byť povinný vymeniť vadný tovar, keby mu z toho vznikli náklady, ktoré by boli celkom neprimerané.

72. V tejto súvislosti spoločnosť Weber a nemecká a rakúska vláda v podstate súhlasia, že hoci sa zdá, že článok 3 ods. 3 druhý pododsek smernice – ako aj odôvodnenie 11 smernice – odkazuje len na jeden prostriedok nápravy, ktorý je neproporcionálny v porovnaní s iným prostriedkom, kritériá stanovené v tomto ustanovení sa musia chápať tak, že sú z hľadiska rozsahu všeobecné a že sa nimi riadi aj taký prípad, o aký ide vo veci samej, keď sa považuje za možný iba jeden prostriedok nápravy. Spoločnosť Weber v tejto súvislosti špecifikovala, že pojem nemožnosti podľa článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice možno vykladať tak, že sa týka takisto prípadov (absolútneho) nedostatku proporcionality. Podľa rakúskej vlády za okolností tohto prípadu možno výmenu považovať za nemožnú v zmysle tohto ustanovenia preto, lebo dlaždice nemožno odstrániť a vrátiť bez toho, aby boli zničené.

73. Navyše podľa týchto účastníkov konania v takom prípade, o aký ide v tejto veci, keby prostriedky nápravy poskytnuté článkom 3 ods. 3 smernice boli nemožné alebo neproporcionálne, spotrebiteľovi zostala stále dostatočná ochrana na základe smernice, keďže môže podľa článku 3 ods. 5 smernice požadovať primerané zníženie ceny alebo odstúpiť od zmluvy.

74. Napokon zdôrazňujú, že práva a povinnosti podľa smernice platia v každom prípade, ako sa uvádza v odôvodnení 6 smernice bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia a zásady vnútroštátneho práva týkajúce sa zmluvnej a mimozmluvnej zodpovednosti, v rámci ktorej si teda spotrebiteľ môže nárokovať náhradu škody.

75. Komisia a belgická, poľská a španielska vláda na rozdiel od toho v podstate tvrdia, že test proporcionality sa uplatňuje len na výber medzi dvoma prostriedkami nápravy stanovenými článkom 3 ods. 3 smernice, a preto nemôže spôsobiť, aby sa uplatnilo zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy ako alternatívny prostriedok nápravy stanovený článkom 3 ods. 5 smernice. Tvrdia preto, že na prvú otázku by sa malo odpovedať kladne.

76. Pokiaľ ide konkrétnejšie o stanovisko Komisie, toto riešenie vyplýva po prvé zo znenia článku 3 ods. 3 druhého pododseku smernice a odôvodnenia 11 smernice. Navyše, podľa systému článku 3 smernice má realizácia zmluvy prednosť pred znížením ceny alebo odstúpením od zmluvy, takže odkaz na proporcionalitu v tomto článku sa má vykladať úzko. Komisia však nepopiera, že v extrémnych situáciách, keby jediný možný a požadovaný prostriedok nápravy bol veľmi neproporcionálny vo vzťahu k záujmu spotrebiteľa využiť tento prostriedok nápravy, by sa mohol vyskytnúť prípad nemožnosti v zmysle článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice.

77. Belgická, poľská a španielska vláda sa v podstate stotožňujú s tvrdeniami Komisie a domnievajú sa, že by bolo v rozpore s právami a vysokou úrovňou ochrany, ktorú má smernica zabezpečiť spotrebiteľom, keby predávajúci mohol odmietnuť jediný možný prostriedok nápravy len preto, lebo mu môžu vzniknúť neprimerané náklady.

2. Posúdenie

78. Ako som uviedol vyššie,( ) smernica stanovuje hierarchiu systému prostriedkov nápravy, ktoré poskytuje, a to tak, že uprednostňuje opravu a výmenu, čo sú prostriedky nápravy, pri ktorých spotrebiteľ dostane plnenie, ktoré si objednal, pred znížením ceny a odstúpením od zmluvy, čo sú prostriedky nápravy, ktorými sa pôvodne dohodnuté práva a povinnosti zmenia v závislosti od nedostatku súladu alebo sa úplne zrušia.

79. Teda, podľa článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice spotrebiteľ môže „v prvom rade“ požadovať od predávajúceho, aby uviedol tovar do súladu opravou alebo výmenou. Následne, ako vyplýva z článku 3 ods. 5 smernice, má spotrebiteľ k dispozícii prostriedky nápravy ako zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy, ak „nemá nárok ani na opravu, ani na náhradu [výmenu – neoficiálny preklad]“, alebo ak predávajúci neuskutočnil nápravu v primeranom čase, alebo bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.

80. V tejto súvislosti má spotrebiteľ, ako je jasné z článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice, právo na prostriedky nápravy ako oprava alebo výmena, ktoré sú zamerané na plnenie, „pokiaľ to nie je nemožné alebo neprimerané“.

81. Podľa mňa z tohto ustanovenia jasne vyplýva, že toto pravidlo sa vzťahuje na akýkoľvek prostriedok nápravy na „primárnej úrovni“, takže či už si spotrebiteľ vyberie opravu alebo výmenu, prostriedok nápravy musí v každom prípade byť aj možný aj proporcionálny, v opačnom prípade predávajúci môže odmietnuť primárne prostriedky nápravy a výber spotrebiteľa sa zúži na zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy.

82. Je nutné pripustiť, že sa zdá, že znenie článku 3 ods. 3 druhého pododseku smernice, podľa ktorého proporcionalita prostriedku nápravy sa určí odkazom na „alternatívnu nápravu“, indikuje, že požiadavka proporcionality sa vzťahuje iba na výber medzi dvoma primárnymi prostriedkami nápravy a nie na výber medzi tými prostriedkami nápravy a znížením ceny alebo odstúpením od zmluvy.

83. Tento výklad však nie je nevyvrátiteľný a mal by byť, nielen vzhľadom na vyššie uvedené ustanovenia článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice, odmietnutý.

84. Keby sa smernica mala naozaj v súlade s takýmto výkladom chápať tak, že znamená, že spotrebiteľ si môže vybrať, keď – tak ako za okolností vo veci samej – je nemožné využiť jeden z dvoch primárnych prostriedkov nápravy, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 3 smernice, iný prostriedok nápravy bez ohľadu na to, či je proporcionálny, uplatnenie alternatívnych prostriedkov nápravy, teda zníženia ceny alebo odstúpenia od zmluvy podľa článku 3 ods. 5 prvej zarážky smernice by bolo zjavne veľmi obmedzené, najmä na prípady, keby bola oprava aj výmena nemožná.

85. Podľa mňa by takýto výklad neprávom nezohľadnil záujmy predávajúceho, a preto by nepredstavoval rovnováhu medzi záujmami spotrebiteľa a predávajúceho.( ) To, že tento výklad nemôže obstáť bez toho, aby viedol k neprijateľným prípadom núdze pre predávajúceho, musela nepriamo uznať aj Komisia, keď uviedla, že je možné urobiť výnimky v extrémnych prípadoch závažného nedostatku proporcionality.

86. Ďalej je potrebné v tejto súvislosti poznamenať, že Súdny dvor uznal, že podľa smernice finančné záujmy predávajúceho sú chránené okrem iného tým, že podľa druhého pododseku článku 3 ods. 3 smernice môže odmietnuť výmenu tovaru v prípade, ak je takýto prostriedok nápravy neproporcionálny v tom zmysle, že by predávajúcemu z neho vznikli neprimerané náklady.( )

87. Nakoniec je potrebné poznamenať, že pokiaľ ide o určenie toho, či prostriedok nápravy spôsobuje neprimerané náklady predávajúcemu, a musí sa preto považovať za neproporcionálny, faktory, ktoré sa majú zohľadniť v rámci konceptu (absolútneho) nedostatku proporcionality, opísané vnútroštátnym súdom, sú v podstate odrazom tých, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 3 druhom pododseku smernice.

88. Vzhľadom na všetko vyššie uvedené by sa na prvú otázku položenú Bundesgerichtshof malo odpovedať tak, že prvý a druhý pododsek článku 3 ods. 3 smernice sa nemá vykladať tak, že by v rozpore s ním bola vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej predávajúci, ktorý predal spotrebný tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, môže v prípade, keď oprava vadného tovaru nie je možná, odmietnuť alternatívny prostriedok nápravy, zvolený spotrebiteľom, spočívajúci vo výmene tohto tovaru, keby tento prostriedok nápravy bol neproporcionálny v tom zmysle, že by predávajúcemu z neho vznikli neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru bez vád a s významom nedostatku súladu so zmluvou.

V – Návrh

89. Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky takto:

– Práva spotrebiteľa stanovené článkom 3 ods. 2 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar na účely dosiahnutia súladu tovaru so zmluvou formou výmeny nezahŕňajú právo požadovať od predávajúceho náhradu nákladov na odstránenie tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval, spôsobom, ktorý je v súlade s jeho povahou a účelom.

– Prvý a druhý pododsek článku 3 ods. 3 smernice 1999/44 sa má vykladať tak, že v rozpore s ním nie je vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej predávajúci, ktorý predal spotrebný tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, môže v prípade, keď oprava vadného tovaru nie je možná, odmietnuť alternatívny prostriedok nápravy, zvolený spotrebiteľom, spočívajúci vo výmene tohto tovaru, keby tento prostriedok nápravy bol neproporcionálny v tom zmysle, že by predávajúcemu z neho vznikli neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru bez vád a s významom nedostatku súladu so zmluvou.