ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Na základe oznámenia o voľnom pracovnom mieste žalobkyňa podala svoju kandidatúru. EIOPA ju 17. júla 2013 informoval emailom, že bola vybratá na pracovné miesto a požiadal ju, aby potvrdila svoj záujem. V emaile bolo tiež spresnené, že ak žalobkyňa „prijm[e] ponuku, bud[e] dočasne zaradená do tejto novej platovej triedy na dobu šiestich mesiacov [a že ak na konci tejto doby dočasného zaradenia] vyhovi[e], bud[e] potvrdená v tejto novej platovej triede“ („In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level“). Nasledujúci deň žalobkyňa potvrdila, že prijíma pracovné miesto, ktoré je bolo takto ponúknuté.
Cieľom článku 26 služobného poriadku, ktorý sa uplatňuje na dočasných zamestnancov podľa článku 11 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov, je zaručiť právo na obranu úradníkov a zamestnancov tým, že bráni tomu, aby rozhodnutia prijaté orgánom oprávneným uzatvárať pracovné zmluvy, ktoré sa týkajú ich administratívneho postavenia a profesijnej kariéry, sa nezakladali na skutočnostiach týkajúcich sa ich spôsobilosti, výkonnosti a správania, ktoré nie sú uvedené v ich osobnom spise. Z toho vyplýva, že rozhodnutie založené na takých skutkových okolnostiach je v rozpore so zárukami služobného poriadku a musí byť zrušené ako rozhodnutie prijaté v konaní, ktoré je postihnuté nezákonnosťou.

Porušenie článku 26 prvého odseku písm. a) služobného poriadku má však za následok zrušenie aktu iba vtedy, ak sa preukáže, že dotknuté dokumenty mohli mať rozhodujúci vplyv na sporný akt. Samotná skutočnosť, že takéto dokumenty neboli vložené do osobného spisu úradníka, nemôže odôvodniť zrušenie rozhodnutia spôsobujúceho ujmu, ak bol s nimi dotknutý úradník skutočne oboznámený. Z článku 26 druhého odseku služobného poriadku totiž vyplýva, že nepoužiteľnosť voči úradníkovi dokumentov týkajúcich sa jeho administratívneho postavenia sa týka len tých dokumentov, ktoré mu neboli skôr oznámené. Netýka sa písomností, ktoré – hoci mu boli oznámené – neboli ešte vložené do jeho osobného spisu. V prípade, že inštitúcia nevložila takéto dokumenty do osobného spisu úradníka, tento úradník môže vždy podať žiadosť v tom zmysle podľa článku 90 ods. 1 služobného poriadku a v prípade jej zamietnutia môže podať administratívnu sťažnosť. V žiadnom prípade však nemožno inštitúcii brániť v prijatí rozhodnutia v záujme služby len preto, že písomnosti, ktoré boli predtým dotknutému úradníkovi oznámené, neboli vložené do jeho osobného spisu.

(pozri body 74 a 84)

Súdny dvor: rozsudok z 12. novembra 1996, Ojha/Komisia,C‑294/95 P, EU:C:1996:434, bod 68

Súd pre verejnú službu: rozsudok z 28. júna 2007, Bianchi/ETF,F‑38/06, EU:F:2007:117, bod 45
Pokiaľ ide o osobitné zvýšenia platu priznané tým zamestnancom Európskej centrálnej banky, ktorých výkonnosť bola posúdená ako vynikajúca v priebehu dvoch z troch predchádzajúcich rokoch, rozhodnutie o priznaní tohto zvýšenia v rozsahu, v akom článok 2 ods. 3 správneho obežníka č. 1/2011 týkajúci sa uvedených zvýšení, stavia zástupcu zamestnancov do diskriminujúceho postavenia, pretože je pre neho absolútne nemožné preukázať vynikajúcu výkonnosť v druhom roku z dôvodu jeho činnosti na plný úväzok ako zástupca zamestnancov v priebehu predmetných troch rokov, je toto ustanovenie protiprávne. V tejto súvislosti nemožno platne tvrdiť, že uplatnenie práva dotknutou osobou na oslobodenie z výkonu práce v pracovnom čase na výkon jeho funkcií v rámci výboru zamestnancov, vyplýva z jeho osobnej voľby. Táto voľba oprávnenia byť oslobodený z výkonu práce v pracovnom čase na účely výkonu mandátu zastupovania zamestnancov je totiž základným právom, ako vyplýva z článkov 27 a 28 Charty základných práv Európskej únie.

Navyše výkon základného práva na rovnosť zaobchádzania zakotvené v článkoch 20 a 21 Charty, nemôže byť obmedzený právnou úpravou, ktorá stavia zástupcov zamestnancov do nepriaznivého diskriminačného postavenia v porovnaní s ostatnými zamestnancami, aj keď to nie je nevyhnutné a nezodpovedá to cieľom všeobecného záujmu alebo to nie je potrebné na ochranu práv a slobôd iných osôb.

Keďže situácia zástupcu zamestnancov a situácia zamestnanca je skutočne odlišná, nemožno s nimi zaobchádzať rovnako a možno teda uplatniť len podmienky oprávnenosti na dodatočné zvýšenie platu, ktoré zohľadňujú rozdiely v postavení zamestnanca a zástupcu zamestnanca umožňujúce zástupcom zamestnancov, ako každému zamestnancovi, preukázať druhý rok vynikajúcej výkonnosti v období troch rokov, napriek tomu, že sa rozhodnú vykonávať funkcie vo výbore zamestnancov na plný úväzok a dlhšie ako jeden rok.

(pozri body 51 – 54 a 60)

Súdny dvor: rozsudok zo 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals a Akcros Chemicals/Komisia, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, body 54 a 55 a tam citovaná judikatúra

Súd pre verejnú službu: rozsudok z 2. decembra 2014, Migliore/Komisia, F‑110/13, EU:F:2014:257, bod 40
34

Žalobcovia však nepredkladajú žiaden dôkaz spôsobilý preukázať, že neexistencia VVU viedla MO k tomu, že článok 10 prílohy X služobného poriadku voči nim uplatnil svojvoľne. Obmedzujú sa totiž na tvrdenie, na podporu ktorého neuvádzajú žiaden presvedčivý dôkaz, že ESVČ sa „svojvoľne domnievala, že životné podmienky [v krajinách ich miesta výkonu práce boli] rovnocenné“ s bežnými životnými podmienkami v Únii a tvrdia, že „nie sú povinní preukázať, že [dotknuté] ustanovenia sú nejasné a neurčité“. Predovšetkým okolnosť, že MO nepoužil parametre definované v článku 10 ods. 1 štvrtom pododseku prílohy X služobného poriadku, aby určil výšku PŽP pre každé miesto výkonu práce nestačí na preukázanie, že MO „svojvoľne zaradil do zoznamu miesta výkonu práce, v ktorých možno životné podmienky považovať za rovnocenné s [bežnými] životnými podmienkami v Únii“. Zo spisu okrem toho vyplýva, že ani zďaleka nemožno tvrdiť, že MO „sa neriadil žiadnym kritériom“, keďže MO stanovil vhodné kritériá, ktorými sa riadil pri svojom posúdení rovnocennosti životných podmienok. MO tak v napadnutom rozhodnutí opísal použitú metódu, keď uviedol, že ročné posúdenie PŽP zahŕňalo „analýzu životných podmienok existujúcich v miestach výkonu práce s cieľom určiť, či tieto podmienky [boli] alebo zost[ali] rovnocenné so životnými podmienkami bežnými v Únii“, pričom dodal, že „na základe tohto overenia MO prípadne rozhodne, že sa nesmie priznať žiadny [PŽP]“ a okrem toho spresnil, že „[bolo] potrebné zohľadniť analýzy vykonané príslušnými službami Európskej únie, triedenie systému ‘Hardship allowance’ [‘náhrada za sťažené podmienky’] Organizácie spojených národov a ďalšie informácie, ktoré [mali] služby k dispozícii“. Kritériá, ktoré MO použil, boli rovnako spomenuté vo vyjadrení ESVČ k žalobe, ako aj v odpovediach na sťažnosti žalobcov, pritom zohľadnenie týchto kritérií pri posúdení individuálnej situácie žalobcov nebolo spochybnené. Hoci žalobcovia tvrdia, že takto opísaná metodológia nie je dostatočne presná, nepreukazujú ani to, v čom je nedostatočná a v každom prípade ani to, že by táto nepresnosť viedla MO k tomu, že s nimi v porovnaní so zamestnancami pôsobiacimi na iných miestach zaobchádzal svojvoľne.
Napriek tomu disciplinárna komisia nie je zbavená svojej podstatnej úlohy poradného orgánu a dotknutý úradník základnej záruky, pretože menovací orgán je povinný odôvodniť každé rozhodnutie odchýliť sa od stanoviska disciplinárnej komisie, a to aj v oblasti posúdenia skutkového stavu.

Naopak z článku 25 prílohy IX služobného poriadku vyplýva, že menovací orgán je oprávnený oprieť sa o skutkové zistenia urobené v právoplatnom trestnom rozhodnutí, hoci dotknutý úradník popiera existenciu týchto skutočností počas disciplinárneho konania. Inak povedané, normotvorca chcel obmedziť právomoci menovacieho orgánu pri posúdení existencie skutkov, ktoré sú predmetom disciplinárneho konania v konkrétnom prípade, keď sa pre rovnaký skutok začalo trestné konanie. Naopak nestanovil, že by sa menovací orgán nemohol úplne alebo čiastočne odchýliť od stanoviska disciplinárnej komisie.

Žiadne ustanovenie služobného poriadku totiž nestanovuje, že by stanovisko disciplinárnej komisie bolo pre tento orgán záväzné, pokiaľ ide o existenciu vytýkaných skutkov. Zo znenia článku 18 v spojení s článkom 25 prílohy IX služobného poriadku naopak vyplýva, že stanovisko disciplinárnej komisie, ktorá je poradným orgánom, v tejto súvislosti nezaväzuje uvedený orgán.

Pokiaľ ide o úradníka, voči ktorému boli prijaté rozhodnutia, ktorými mu bol uložený disciplinárny postih zaradenia do nižšej platovej triedy a následne bol povýšený so spätnou účinnosťou, tieto rozhodnutia predstavujú dva rôzne a samostatné administratívne akty, ktoré sa zakladajú na dvoch rôznych právnych základoch, jeden na článku 86 a druhý na článku 45 služobného poriadku. Tieto dve rozhodnutie tiež sledujú dva rôzne a navzájom si odporujúce ciele. V tejto súvislosti nie je nikde v služobnom poriadku stanovené, že disciplinárne rozhodnutie o zaradení do nižšej platovej triedy má z úradnej moci prednosť pred neskorším rozhodnutím o povýšení, keď je príjemcom oboch rozhodnutí jeden a ten istý úradník alebo zamestnanec.

Okrem toho povýšenie je svojou povahou právnym aktom, ktorý nepripúšťa ani podmienku, či už odkladaciu alebo rozväzovaciu, ani časové obmedzenie. S prihliadnutím najmä na články 4 a 6 služobného poriadku sa totiž treba domnievať, že služobný poriadok neumožňuje dočasné povýšenie úradníka alebo zamestnanca od 1. januára určitého roka napríklad do 1. júla nasledujúceho roka.

(pozri body 95, 99 a 100)
Keď sa žalobou bývalého úradníka napáda údajne nesprávny výkon rozsudku vyhláseného po jeho odchode do dôchodku, ktorým súd Únie zrušil hodnotiacu správu napadnutú ešte počas jeho aktívnej služby, každé odmietnutie priznať mu záujem na konaní o žalobe o neplatnosť novej správy by sa rovnalo nerešpektovaniu jeho práva na riadne vykonanie zrušujúceho rozsudku a teda jeho práva na účinnú súdnu ochranu. Navyše, keďže žalobca požaduje náhradu nemajetkovej ujmy spôsobenej omeškaním v trvaní šiestich rokov a troch mesiacov pri získaní novej správy pri výkone uvedeného rozsudku, treba uviesť, že žalobca bol vystavený značenému omeškaniu, ktoré mu mohlo spôsobiť ujmu. Za tejto situácie existuje osobitná okolnosť odôvodňujúca osobný a skutočný záujem na dosiahnutí zrušenia novej hodnotiacej správy.

Tento záver nemôže spochybniť skutočnosť, že členovia SHV, ktorí zasadali pri hodnotení týkajúcom sa obdobia, na ktoré sa vzťahuje správa, zomreli alebo odišli do dôchodku, že uplatniteľné všeobecné vykonávacie ustanovenia neupravujú zriadenie SHV ad hoc alebo že nie je možné obrátiť sa na spoločný hodnotiaci výbor ako nástupcu pôvodného SHV. Dotknutá inštitúcia totiž na to, aby si splnila povinnosť, ktorá jej je uložená článkom 266 ZFEÚ, musí prijať konkrétne opatrenia, ktoré sú spôsobilé odstrániť protiprávnosť, ku ktorej došlo voči dotknutej osobe a nemôže sa s cieľom vyhnúť sa tejto povinnosti odvolávať na praktické ťažkosti, ktoré môžu vyplynúť z uvedenia žalobcu do právnej situácie, v akej sa nachádzal pred prijatím aktu, ktorý bol zrušený.

V rámci systému hodnotenia zavedeného Komisiou platí, že vzhľadom na význam práva každého hodnoteného úradníka na to, aby jeho správu preskúmal spoločný výbor zriadený na tento účel, je hodnotiaca správa bývalého úradníka vypracovaná v nadväznosti na zrušujúci rozsudok súdu Únie postihnutá porušením podstatných formálnych náležitostí, ktoré zasahuje do práv dotknutej osoby a ovplyvňuje jej platnosť v prípade, keď spoločný hodnotiaci výbor (SHV) ani nedostal spis dotknutej osoby, aby sa vyjadril k postupu hodnotenia a k obsahu novej správy kvôli tomu, že Komisia nezvolala jeho členov.

Na to, aby spoločný hodnotiaci výbor (SHV) mohol vydať svoje stanovisko k postupu hodnotenia so znalosťou veci, nie je nevyhnutné, aby jeho členovia získali skúsenosť po preskúmaní veľkého počtu interných žalôb, predovšetkým na to, aby mohli posúdiť spravodlivosť a objektivitu postupu. Na posúdenie spravodlivosti a objektivity postupu hodnotenia musí SHV preskúmať postup hodnotenia pri vypracovaní danej správy a porovnať ho s postupmi hodnotenia pri vypracovaní iných hodnotiacich správ, pričom nie je potrebné, aby tieto iné správy boli napadnuté pred SHV. Okrem toho vyžadovať, aby SHV vydal svoje stanovisko iba vtedy, ak je na neho predložených množstvo sporov, by obmedzovalo právo každého hodnoteného úradníka požadovať zásah SHV.

(pozri bod 87)
Cieľom článku 71 služobného poriadku, ktorý stanovuje, že úradník má nárok na náhradu výdavkov, ktoré mu vznikli predovšetkým pri jeho preradení, je zabrániť tomu, aby úradník sám znášal vynaložené výdavky a výdavky súvisiace s plnením jeho povinností.

Článok 10 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, ktorý priznáva diéty úradníkovi, ktorý preukáže, že na účely splnenia požiadaviek vyplývajúcich z článku 20 služobného poriadku, to je mať bydlisko v mieste svojho pridelenia alebo v takej vzdialenosti od miesta pridelenia, ktorá mu nebráni vo výkone svojej funkcie, musel zmeniť svoje bydlisko, treba uplatniť so zreteľom na tento cieľ.

Priznanie diét podlieha dvom podmienkam: jednak podmienke zmeny bydliska na účely splnenia požiadaviek článku 20 služobného poriadku, a jednak podmienke existencie nákladov alebo nevýhod spôsobených potrebou dochádzať do miesta pridelenia alebo dočasne sa tam ubytovať. Vzhľadom na to, že tieto dve podmienky sú kumulatívne, nemožno diéty priznať úradníkovi, ktorý najmä nepreukáže, že mu takéto náklady alebo nevýhody vznikli.

Normotvorca Únie naopak priznanie diét nikdy nepodmienil tým, že dotknutý úradník preukáže, že prechodne si musel ponechať bydlisko v mieste svojho pôvodu alebo na predchádzajúcom mieste pridelenia, s čím sa, tiež dočasne, spájajú náklady. Doplňujúca podmienka „sekundárnych“ nákladov, ktorej splnenie by inštitúcia požadovala na to, aby dotknutému úradníkovi priznala diéty, by tak porušovala základnú zásadu právnej istoty, ako aj znenie článku 10 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku.

Okrem toho sa nemožno domnievať, že iba osoby, ktoré majú s inštitúciou pracovný pomer na dobu určitú (úradníci v skúšobnej dobe, dočasní alebo zmluvní zamestnanci, vyslaní národní experti) možno do ich presťahovania, považovať za zamestnancov s dočasným bydliskom v mieste pridelenia, v dôsledku čoho by v rozpore so služobným poriadkom z možnosti získať diéty boli automaticky vylúčení úradníci. V tejto súvislosti nie je relevantná dočasná povaha pracovného pomeru, ale dočasná povaha bydliska osoby, ktorá je na základe služobného poriadku povinná usadiť sa v mieste pridelenia, kde má vykonávať svoju funkciu v inštitúcii, orgáne, úrade alebo agentúre Únie. Dočasná povaha bydliska sa totiž od dočasnej povahy zamestnania pojmovo líši. Stáleho úradníka mieniaceho miesto pridelenia teda možno považovať za dočasne usadeného v novom mieste pridelenia.

(pozri body 27 – 29, 39 a 44)
Žiadosť o pomoc podaná 22. decembra 2011 sa nestane bezpredmetnou v dôsledku výpovede zmluvy žiadateľa. Pokiaľ pred dňom vypovedania zmluvy by žiadateľ o pomoc skutočne bol obeťou psychického obťažovania, táto skutočnosť by nastala a výpoveď zmluvy by ju za týchto okolností nemohla odstrániť. Povinnosť poskytnúť pomoc neprestane existovať v momente skončenia funkcie dotknutého úradníka, takýto výklad je zjavne nekompatibilný s cieľom a zámerom uvedenej povinnosti. So zreteľom na článok 31 ods. 1 Charty, podľa ktorého každý pracovník má právo na pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť, je potrebné zdôrazniť, že podstatou povinnosti poskytnúť pomoc nie je iba záujem služby, ale aj, ako to vyplýva zo znenia tohto článku, záujem dotknutej osoby.

(pozri body 52 a 53)
68

Pokiaľ ide o návrh na odchod do dôchodku, zo záverečnej správy o vyšetrovaní vyplýva, že dotknutý generálny riaditeľ vyhlásil, že si nepamätá, že by žalobkyni adresoval taký návrh, ale že ak by sa táto okolnosť potvrdila, uviedol len to, že žalobkyňa mala takú možnosť. Súd pre verejnú službu navyše pripomína, že k odchodu do dôchodku dochádza dobrovoľne, a teda prípadný návrh v tomto zmysle v nijakom prípade nemôže zaväzovať osobu, ktorej je určený. Okrem toho, ak by menovací orgán akceptoval žiadosť žalobkyne o odchod do dôchodku, žalobkyňa by mala možnosť odísť do predčasného dôchodku bez zníženia svojich dôchodkových nárokov. Aj za predpokladu, že by taký návrh, ktorý by žalobkyni priniesol značné ekonomické výhody, skutočne bol urobený, žalobkyňa nepreukázala, ako tento návrh mohol byť objektívne „ponižujúci“.
ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE (prvá komora)

z 20. novembra 2012

Vec F‑1/11

Zdenek Soukup

proti

Európskej komisii

„Verejná služba – Verejné výberové konanie – Nezapísanie do rezervného zoznamu – Hodnotenie ústnej skúšky“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej článku 106a, ktorou Z. Soukup navrhuje jednak zrušiť po prvé rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/144/09 nezapísať ho do rezervného zoznamu výberového konania, po druhé rozhodnutie tej istej komisie zapísať do tohto zoznamu iného uchádzača, po tretie „všetky kroky, ku ktorým výberová komisia pristúpila od momentu, keď vznikli uvádzané nezrovnalosti“, a jednak zaviazať Komisiu, aby mu zaplatila náhradu 25 000 eur na účely náhrady údajne utrpenej ujmy

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

Abstrakt

1. Úradníci – Akty administratívy – Prezumpcia platnosti – Namietanie – Dôkazné bremeno – Povinnosť predložiť nepriame dôkazy, ktoré môžu spochybniť zákonnosť aktu

2. Úradníci – Výberové konanie – Zásada nestrannosti výberovej komisie – Skutočnosť, že člen výberovej komisie a uchádzač sa poznajú

(Služobný poriadok úradníkov, článok 11a)

1. Pre správny akt jednak platí prezumpcia zákonnosti, jednak dôkazné bremeno v zásade znáša ten, kto niečo tvrdí, takže dotknutá osoba musí predložiť prinajmenšom dostatočne presné, objektívne a zhodujúce sa nepriame dôkazy, ktoré môžu podporiť pravdivosť alebo pravdepodobnosť skutočností na podporu jej tvrdení.

V dôsledku toho pri výberovom konaní dotknutá osoba, ktorá nepredložila ani dôkaz, dokonca ani súbor nepriamych dôkazov, musí akceptovať prezumpciu zákonnosti, ktorá sa týka rozhodnutí prijatých výberovou komisiou výberového konania a nemôže požadovať od Súdu pre verejnú službu, aby sám preskúmal prihlášky úspešných uchádzačov s cieľom overiť, či niektorí úspešní uchádzači neboli neoprávnene pripustení do výberového konania.

(pozri bod 34)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 4. februára 2010, Wiame/Komisia, F‑15/08, bod 21

2. Samotná skutočnosť, že člen výberovej komisie a uchádzač sa poznajú, nestačí na preukázanie, že tento člen má osobný záujem v zmysle článku 11a služobného poriadku, ktorý by sám osebe mohol spochybniť jeho nestrannosť. Skutočnosť, že niektorý člen výberovej komisie osobne pozná niektorého z uchádzačov, totiž nevyhnutne neznamená, že tento člen bude priaznivo naklonený výkonu daného uchádzača. Okrem toho vzhľadom na to, že ústna skúška nemôže byť už v dôsledku svojej povahy anonymná, skutočnosť, že jeden alebo viacero uchádzačov pracuje v tej istej inštitúcii ako jeden alebo dvaja členovia výberovej komisie, nie je sama osebe okolnosťou, ktorá by mohla výberovej komisii poskytnúť informácie, ktoré jej nemajú byť známe.

(pozri bod 38)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 30. apríla 2008, Dragoman/Komisia, F‑16/07, bod 44
Zvyčajné bydlisko v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku na účely priznania príspevku na expatriáciu je miesto, kde si dotknutý úradník alebo zamestnanec stanovil trvalé alebo zvyčajné centrum svojich záujmov s vôľou udeliť mu stabilný charakter, pričom na účely určenia zvyčajného bydliska treba zohľadniť všetky skutkové okolnosti, ktoré ho tvoria, najmä skutočné bydlisko dotknutej osoby.

Príspevok na expatriáciu má za cieľ kompenzáciu osobitných nákladov a nevýhod vyplývajúcich z prevzatia úloh v jednej z inštitúcií Únie vzniknutých úradníkom, ktorí z tohto dôvodu musia svoje bydlisko premiestniť zo štátu svojho bydliska do štátu výkonu práce a začleniť sa do nového prostredia, a pojem expatriácia závisí takisto od subjektívnej situácie úradníka, teda od stupňa jeho integrácie v novom prostredí, ktorý vyplýva napríklad z jeho zvyčajného bydliska alebo z vykonávania hlavného zamestnania. Navyše cieľom priznania príspevku na expatriáciu je takisto náprava faktických nerovností medzi úradníkmi, ktorí už sú integrovaní do spoločnosti štátu výkonu práce, a tými, ktorí začlenení nie sú.

Okolnosť pobytu v určitej krajine s cieľom tam študovať, čo je pojmovo dočasné, v zásade nepredpokladá najmä úmysel premiestniť centrum svojich záujmov do tejto krajiny, ale nanajvýš uskutočniť dosiaľ neurčitú perspektívu. Bolo by to inak v prípade, keď by skutočnosť študijného pobytu v krajine, pri zohľadnení ďalších relevantných okolností, preukázala existenciu trvalých sociálnych a profesijných väzieb dotknutej osoby s predmetnou krajinou; v tejto súvislosti v prípade, keď po skončení štúdia na tom istom mieste nasleduje stáž alebo zamestnanie, pokračujúca prítomnosť dotknutej osoby v predmetnej krajine môže vyvolať domnienku, aj keď vyvrátiteľnú, prípadnej vôle premiestniť stále alebo zvyčajné centrum svojich záujmov, a teda zvyčajné bydlisko do tejto krajiny.

(pozri body 22, 24, 31 a 32)

Odkaz:

Súdny dvor: 29. novembra 2007, Salvador García/Komisia, C‑7/06 P, body 43 a 44

Súd prvého stupňa: 27. septembra 2000, Lemaître/Komisia, T‑317/99, bod 51; 3. mája 2001, Liaskou/Rada, T‑60/00, bod 55; 13. septembra 2005, Recalde Langarica/Komisia, T‑283/03, bod 114; 25. októbra 2005, Salvador García/Komisia, T‑205/02, bod 72

Súd pre verejnú službu: 25. októbra 2005, Dedeu i Fontcuberta/Komisia, T‑299/02, bod 67; 26. septembra 2007, Salvador Roldán/Komisia, F‑129/06, bod 48; 9. marca 2010, Cvetanova/Komisia, F‑33/09, bod 48