NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 7. novembra 2019 ( 1 )

Vec C‑584/17 P

ADR Center SpA

proti

Európskej komisii

„Odvolanie – Dohody o grante medzi Komisiou a príjemcami grantu – Prijatie rozhodnutia, ktoré predstavuje exekučný titul v zmysle článku 299 ZFEÚ (vykonateľné rozhodnutie), na účely vymáhania zmluvne poskytnutých grantov – Právomoc Komisie prijať jednostranné rozhodnutie o vymáhaní na účely vymoženia zmluvných pohľadávok – Súdne preskúmanie – Právomoc preskúmania súdom Únie“

Obsah

I. Úvod II. Právny rámec A. Zmluva o fungovaní Európskej únie B. Rozpočtové pravidlá Európskej únie III. Okolnosti predchádzajúce odvolaciemu konaniu A. Uzatvorené dohody o grante B. Rozhodnutie Komisie o vymáhaní C. Konanie na Všeobecnom súde IV. Odvolacie konanie a návrhy účastníkov konania V. Posúdenie A. O druhom odvolacom dôvode 1. O právomoci Komisie prijímať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok a) O článku 299 ZFEÚ b) O článku 299 v spojení s článkami 263, 272 a 274 ZFEÚ c) O článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 d) Predbežný záver 2. O zlučiteľnosti prijímania vykonateľných rozhodnutí na účely vymáhania zmluvných pohľadávok so základnými právami Únie a) O ochrane legitímnej dôvery b) O práve na účinný prostriedok nápravy 1) O považovaní vykonateľných rozhodnutí prijatých na účely vymáhania zmluvných pohľadávok za akty, ktoré sú napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ 2) O neexistencii odkladného účinku žalôb o neplatnosť podaných proti vykonateľným rozhodnutiam, ktoré boli prijaté na účely vymáhania zmluvných pohľadávok 3) O chápaní rozdielu medzi žalobami o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a žalobami zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ v judikatúre Všeobecného súdu i) O žalobách o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ podaných proti vykonateľným rozhodnutiam prijatým na účely vymáhania zmluvných pohľadávok – O relevantnosti zmluvy a vnútroštátneho práva v rámci žaloby o neplatnosť podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu – O práve Únie uplatniteľnom na zmluvy Únie – Návrh ii) O nutnosti preskúmať všetky skutkové a právne otázky v rámci žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ c) Predbežný záver 3. Záver k druhému odvolaciemu dôvodu B. O prvom odvolacom dôvode C. O účinkoch dôvodnosti druhého odvolacieho dôvodu na zachovanie napadnutého rozsudku VI. O trovách VII. Návrh

I. Úvod

1. Môže Európska komisia vymáhať od svojich zmluvných partnerov dlžné sumy, ktoré sú splatné na základe zmluvy, prostredníctvom jednostranných, vykonateľných rozhodnutí alebo sa v záujme získania exekučného titulu musí skôr obrátiť na súd, ktorý je príslušný vo veciach zmluvy?

2. To je základná otázka prejednávaného odvolania. Vzniká v súvislosti s praxou Komisie, ktorá si už asi 15 rokov čoraz častejšie uplatňuje zmluvné pohľadávky, najmä voči príjemcom grantov, prostredníctvom jednostranne prijatých rozhodnutí, ktoré predstavujú exekučné tituly v zmysle článku 299 ZFEÚ (ďalej len „vykonateľné rozhodnutia“). ( 2 )

3. Súdne posudzovanie týchto uznesení je komplikované, a to najmä z dôvodu rozdelenia právomocí medzi súdy Únie, ktoré majú právomoc vo veciach žalôb o neplatnosť voči jednostranným aktom Únie, a medzi súdy členských štátov, ktoré majú v zásade, t. j. v dôsledku neexistencie príslušnej arbitrážnej doložky, právomoc v sporoch týkajúcich sa zmlúv inštitúcií Únie.

4. Za týchto okolností Všeobecný súd vytvoril komplexnú a čiastočne divergentnú judikatúru, aby odlíšil od seba akty Únie jednak oddeliteľné od zmlúv a jednak čisto zmluvné, ako aj príslušné žaloby o neplatnosť a žaloby zmluvnej povahy.

5. Všeobecný súd sa vo svojom zásadnom rozsudku z 20. júla 2017, ADR Center/Komisia ( 3 ), vydanom v rozšírenej komore a napadnutom v prejednávanom prípade, pokúsil určiť jednotný smer riešenia, vychádzajúc pritom z doterajšej judikatúry. Tento smer spočíva v podstate v tom, že Všeobecný súd síce uznáva právomoc Komisie prijímať voči svojim zmluvným partnerom vykonateľné rozhodnutia, ale zároveň sa snaží umožniť čo najkomplexnejšie súdne preskúmanie týchto rozhodnutí, ako aj zmluvných pohľadávok, na ktorých sa zakladajú, bez toho, aby zanevrel na doterajšiu judikatúru týkajúcu sa striktnej hranice medzi žalobami o neplatnosť a žalobami zmluvnej povahy. Právna ochrana je preto aj v rámci tohto riešenia komplikovaná.

6. Úlohou Súdneho dvora v rámci prejednávaného odvolania je to, aby sa prvýkrát vyjadril tak k otázke, či Komisia má právomoc prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymoženia zmluvných pohľadávok, ako aj k otázke právneho postupu, ktorý majú adresáti takýchto rozhodnutí k dispozícii. Vyjadrenia Súdneho dvora majú preto vysokú systémovú relevantnosť. Prejavuje sa to okrem iného v tom, že Všeobecný súd v súčasnosti prerušil viacero konaní až do rozhodnutia Súdneho dvora o prejednávanom odvolaní. ( 4 )

II. Právny rámec

A. Zmluva o fungovaní Európskej únie

7. Články 272, 274 a 299 ZFEÚ stanovujú: „Článok 272 Súdny dvor Európskej únie má právomoc rozhodovať na základe arbitrážnej doložky pripojenej k verejnoprávnej alebo súkromnoprávnej zmluve uzavretej Úniou alebo v mene Únie. Článok 274 S výnimkou právomoci, ktorú Súdnemu dvoru Európskej únie priznávajú zmluvy, spory, v ktorých je Únia zúčastnenou stranou, nie sú z tohto dôvodu vyňaté z právomoci súdov členských štátov. Článok 299 Právne akty Rady, Komisie alebo Európskej centrálnej banky, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným než sú štáty, sú vykonateľné. Výkon rozhodnutia sa riadi predpismi občianskeho práva procesného štátu, na výsostnom území ktorého sa vykonáva. … … Výkon rozhodnutia možno zastaviť len rozhodnutím Súdneho dvora Európskej únie. …“

B. Rozpočtové pravidlá Európskej únie

8. Článok 79 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (ďalej len „nariadenie o rozpočtových pravidlách č. 966/2012“) ( 5 ), ktoré je v prejednávanom konaní relevantné, ( 6 ) znie takto: „Článok 79 Povolenie vymáhania pohľadávok … 2. Inštitúcia môže formálne stanoviť pohľadávku voči iným osobám, ako sú členské štáty, prostredníctvom rozhodnutia, ktoré je vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ. …“

III. Okolnosti predchádzajúce odvolaciemu konaniu

A. Uzatvorené dohody o grante

9. V decembri 2008 uzatvorila Komisia a konzorciá, ktorých koordinátorom bola odvolateľka ADR Center SpA (ďalej lej „ADR“), tri dohody o grante na podporu štúdií o alternatívnom riešení sporov a mediácie v oblasti civilnej justície. ( 7 ) V týchto dohodách o grante boli uvedené osobitné podmienky (číslo I), všeobecné podmienky (číslo II) a prílohy. ( 8 )

10. V dohodách o grante bola vždy uvedená celková výška oprávnených nákladov, ako aj výška grantu, ktorý mala Komisia zaplatiť, zodpovedajúca určitej percentuálnej sadzbe odhadovaných oprávnených nákladov. ( 9 ) Podľa článku I.5 dohôd o grante Komisia mala poskytnúť príjemcom predbežné financovanie, zatiaľ čo zostatok (záverečná platba) sa mal vyplatiť až po ukončení podporovaného projektu, podaní správy príjemcami a schválení správ Komisiou. ( 10 )

11. Článok I.9 dohôd o grante stanovil: ( 11 ) „Grant sa riadi ustanoveniami dohody, uplatniteľnými právnymi predpismi Spoločenstva a subsidiárne belgickou právnou úpravou v oblasti grantov. Proti rozhodnutiam Komisie, ktoré sa týkajú uplatňovania ustanovení dohody a jej vykonávania, môže príjemca podať žalobu na Všeobecný súd Európskych spoločenstiev a v prípade, že ide o odvolanie, môže ho podať na Súdny dvor Európskych spoločenstiev.“

12. V článku II.19.5 dohôd o grante sa stanovilo: ( 12 ) „Príjemcovia sú oboznámení so skutočnosťou, že Komisia môže formálne stanoviť pohľadávku voči iným osobám, ako sú štáty, prostredníctvom vykonateľného rozhodnutia v zmysle článku 256 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva [teraz článku 299 ZFEÚ]. Proti tomuto rozhodnutiu možno podať žalobu na Všeobecný súd…“

13. Podľa článku II.20 dohôd o grante sa koordinátor zaviazal poskytnúť všetky informácie, ktoré si vyžiada Komisia alebo akýkoľvek iný externý subjekt splnomocnený Komisiou. Príjemcovia ďalej súhlasili s tým, že Komisia môže vykonať audit použitia grantu buď priamo prostredníctvom svojich zamestnancov alebo prostredníctvom iného externého orgánu Komisiou splnomocneného na tento účel, a uznali právomoc Komisie vydať na základe výsledkov auditu prípadné rozhodnutie o vymáhaní. A napokon, na účely riadneho vykonania týchto auditov sa príjemcovia zaviazali, že Komisii a externým subjektom splnomocneným Komisiou umožnia primeraný prístup na miesta a do priestorov, kde sa projekt realizuje, ako aj ku všetkým informáciám vrátane informácií v elektronickej podobe. ( 13 )

B. Rozhodnutie Komisie o vymáhaní

14. Komisia v rokoch 2009 a 2010 poskytla predbežné financovanie vo vzťahu k trom dotknutým dohodám o grante, dostala príslušné záverečné správy a v prípade dvoch dohôd vyplatila záverečné platby, zatiaľ čo v prípade tretej dohody vymáhala späť časť poskytnutého predbežného financovania. ( 14 )

15. V roku 2011 dala Komisia vykonať v kanceláriách ADR audit podľa článku II.20 dohôd o grante prostredníctvom externej audítorskej spoločnosti, pričom audítori dospeli k záveru, že značná časť vykázaných nákladov by mala byť vylúčená ako neoprávnená.

16. Po tom, čo sa ADR v rokoch 2011 a 2012 vyjadrila k predbežným a revidovaným návrhom správ o audite, Komisia jej v júni 2013 zaslala záverečné správy o audite, ktoré v apríli 2012 odovzdali externí audítori, ktorí dospeli k záveru, že značná časť vykázaných nákladov by mala byť vylúčená ako neoprávnené. Komisia dala ADR ešte raz príležitosť, aby predložila ďalšie dokumenty, a avizovala, že čoskoro zašle oznámenia o dlhu a bude prípadne vymáhať žiadané sumy. ( 15 )

17. Po tom, čo sa ADR vyjadrila k správam o audite, Komisia jej 16. októbra 2013 zaslala tri oznámenia o dlhu, ktoré sa vzťahovali na sumy splatné do 29. novembra 2013, vymáhané vo vzťahu k trom predmetným dohodám o grante. ( 16 ) Po ďalšej komunikácii Komisia 6. decembra 2013 informovala ADR o začatí konania o vymáhaní splatných súm, 16. decembra 2013 zaslala upomienky a 26. februára 2014 výzvy, pričom medzitým, 21. januára 2014, sa uskutočnilo stretnutie Komisie s ADR. ( 17 )

18. Dňa 27. júna 2014 Komisia prijala na základe článku 299 ZFEÚ, ako aj článku 79 ods. 2 nariadenia č. 966/2012 rozhodnutie C(2014) 4485 final o sume istiny vo výške 194275,34 eura, ktorú je žalobkyňa povinná zaplatiť v súvislosti s plnením dohôd o grante, zvýšenej o úroky z omeškania do 30. apríla 2014 vo výške 3236 eura a o pokutu za omeškanie vo výške 21,30 eura za každý deň omeškania od 1. mája 2014 (ďalej len „sporné rozhodnutie“). V článku 4 sporného rozhodnutia sa okrem iného uvádza, že toto rozhodnutie je vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ. ( 18 )

C. Konanie na Všeobecnom súde

19. Podaním z 30. augusta 2014 ADR podala žalobu na Všeobecný súd a navrhovala, aby Všeobecný súd zrušil napadnuté rozhodnutie, nariadil Komisii, aby jej ihneď vyplatila splatnú záverečnú platbu podľa dohôd o grante vo výške 49172,52 eura, nahradila ujmu, ktorú utrpela, ako aj trovy konania.

20. Komisia navrhovala, aby Všeobecný súd zamietol žalobu ako nedôvodnú, zamietol návrhy na vyplatenie záverečnej platby a náhradu ujmy ako neprípustné alebo v každom prípade ako nedôvodné a zaviazal ADR na náhradu trov konania.

21. V decembri 2015 Komisia začala s výkonom sporného rozhodnutia. ADR vzhľadom na to 21. januára 2016 podala na Všeobecný súd návrh na odklad výkonu sporého rozhodnutia. Uznesením z 22. januára 2016 predseda Všeobecného súdu nariadil odklad výkonu napadnutého rozhodnutia až do vydania uznesenia v konaní o nariadení predbežného opatrenia. ( 19 )

22. Uznesením v konaní o nariadení predbežného opatrenia zo 7. apríla 2016 predseda Všeobecného súdu zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia, keďže ADR dostatočne nepreukázala, že nielen ona sama ako spoločnosť s ručením obmedzeným, ale ani jej spoločníci nie sú schopní splniť peňažné pohľadávky Komisie. ( 20 )

23. Všeobecný súd vo svojom rozsudku z 20. júla 2017, ktorý bol v prejednávanom prípade napadnutý, najprv vyhlásil návrh ADR týkajúci sa toho, aby bola Komisii uložená povinnosť vyplatiť doposiaľ splatnú záverečnú platbu, za prípustný, pretože žalobu považoval nielen za žalobu o neplatnosť založenú na článku 263 ZFEÚ, ale aj za žalobu zmluvnej povahy založenú na článku 272 ZFEÚ. ( 21 ) Návrh týkajúci sa toho, aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť ADR vzniknuté škody, však Všeobecný súd zamietol ako nedostatočne podložený argumentáciou, a teda neprípustný. ( 22 ) Pokiaľ ide o vec samu, Všeobecný súd napokon žalobu ADR zamietol a ADR uložil povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii, a znášať polovicu svojich vlastných trov konania a Komisii uložil povinnosť nahradiť polovicu trov konania, ktoré vznikli ADR.

IV. Odvolacie konanie a návrhy účastníkov konania

24. Návrhom podaným 4. októbra 2017 ADR podala odvolanie proti napadnutému rozsudku.

25. ADR navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok a sporné rozhodnutie Komisie, vydal konečné rozhodnutie v spore a vyhovel jej žalobným dôvodom predloženým na prvom stupni, ako aj uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

26. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor odvolanie zamietol a ADR uložil povinnosť nahradiť trovy konania.

27. Účastníci konania v konaní pred Súdnym dvorom predložili v súvislosti s odvolaniami písomné pripomienky a ich ústne prednesy týkajúce sa odvolaní boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 27. februára 2019.

V. Posúdenie

28. ADR zakladá svoju argumentáciu na dvoch odvolacích dôvodoch, pričom prvý sa týka výkladu princípov práva Únie týkajúcich sa oprávnenosti nákladov a druhý sa týka otázky právomoci prijímať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok. V prejednávanom prípade sa treba najprv zaoberať týmto druhým, závažnejším odvolacím dôvodom.

A. O druhom odvolacom dôvode

29. ADR vo svojom druhom odvolacom dôvode tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 299 ZFEÚ a článok 79 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 (k tomu pozri bod 1), ako aj základné práva Únie (k tomu pozri následne bod 2) tým, že potvrdil právomoc Komisie prijímať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok.

1. O právomoci Komisie prijímať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok

30. Z bodu 190 napadnutého rozsudku vyplýva, že ADR v konaní na prvom stupni ( 23 ) spochybnila právomoc Komisie prijať sporné rozhodnutie, argumentujúc tým, že v zmluvných veciach Komisia nemôže prijímať vykonateľné rozhodnutia. Naopak, musí získať exekučný titul žalobou, aby svojho zmluvného partnera prinútila splniť si svoje povinnosti finančnej povahy.

31. Všeobecný súd v tomto zmysle v bodoch 192 až 198 napadnutého rozsudku stanovil, že právnymi základmi sporného rozhodnutia sú článok 299 ZFEÚ a článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012. Tieto ustanovenia priznávajú Komisii právomoc vymáhať pohľadávky prostredníctvom vykonateľných rozhodnutí bez toho, aby rozlišovali medzi zmluvnými a mimozmluvnými pohľadávkami, a preto sú relevantné pre oba druhy pohľadávok. ( 24 )

32. Podľa ADR sa tieto tvrdenia Všeobecného súdu zakladajú na nesprávnom právom posúdení, lebo článok 299 ods. 1 ZFEÚ a článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, ktoré sa majú vykladať reštriktívne, výslovne nestanovujú, že nimi zaručená právomoc vydávať vykonateľné rozhodnutia sa vzťahuje aj na zmluvné pohľadávky.

33. Tento názor však nemožno prijať ani vo vzťahu k článku 299 ZFEÚ (bod a), ani vo vzťahu k článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 (bod c). Z článku 299 v spojení s článkami 263, 272 a 274 ZFEÚ však vyplýva, že Komisia môže prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok len vtedy, ak dotknutá zmluva spadá do právomoci súdov Únie (bod b).

a) O článku 299 ZFEÚ

34. V prvom rade ani zo znenia, ani zo systematického postavenia či normatívneho kontextu článku 299 ZFEÚ nemožno odvodiť, že by právne akty, ktoré na základe zmluvy ukladajú peňažný záväzok, boli vylúčené z pôsobnosti tohto ustanovenia.

35. Článok 299 ods. 1 ZFEÚ totiž iba stanovuje, že právne akty Rady, Komisie alebo Európskej centrálnej banky (ďalej len „ECB“), ktoré ukladajú peňažný záväzok, sú vykonateľné s jediným obmedzením, že sa to nevzťahuje na štáty.

36. Článok 299 ZFEÚ však nestanovuje pravidlá týkajúce sa povahy právnych aktov, ktorých vykonateľnosť zabezpečuje. Zo systematického postavenia tohto ustanovenia v oddiele 2 („Postupy prijímania právnych aktov a iné ustanovenia“) kapitoly 2 („Právne akty únie, postupy prijímania a iné ustanovenia“) hlavy I („Ustanovenia o orgánoch“) šiestej časti („Inštitucionálne a finančné ustanovenia“) ZFEÚ, ktorý nasleduje po oddiele 1 („Právne akty Únie“) tej istej kapitoly, skôr vyplýva, že článok 299 ZFEÚ sa vzťahuje na všetky právne akty, ktoré prijíma Rada, Komisia alebo ECB podľa článku 288 ZFEÚ v tomto oddiele 1 na účely výkonu právomocí Únie a ktoré ukladajú peňažný záväzok.

37. Nič iné nevyplýva ani z okolnosti, že zmluvy Únie sa nespomínajú medzi právnymi aktmi uvedenými v článku 288 ZFEÚ, ale skôr sa spomínajú hlavne v článku 272 ZFEÚ, ktorý sa nachádza v oddiele 5 („Súdny dvor Európskej únie“) kapitoly 1 („Orgány“) hlavy I šiestej časti ZFEÚ.

38. Článok 272 ZFEÚ tak umožňuje na základe arbitrážnej doložky preniesť právomoc rozhodovať o zmluvách Únie na súdy Únie, ( 25 ) zatiaľ čo článok 280 ZFEÚ stanovuje, že rozsudky súdov Únie sú vykonateľné za podmienok stanovených v článku 299 ZFEÚ. Z toho ale vo vzťahu k vykonateľnosti pohľadávok zo zmlúv Únie možno nanajvýš odvodiť, že tieto zmluvy ako také ešte nie sú vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ. Z tohto systematického postavenia naproti tomu nemožno vyčítať, že pohľadávky zo zmlúv Únie možno vymôcť iba prostredníctvom žaloby a nie aj na základe jednostranných právnych aktov, ktoré sú vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ.

39. ADR však tvrdí, že skutočnosť, že článok 299 ZFEÚ sa vzťahuje iba na právne akty Rady, Komisie a ECB, poukazuje na to, že vykonateľnosť stanovená v tomto ustanovení neplatí pre rozhodnutia prijaté na účely vymáhania zmluvných pohľadávok. O takejto vykonateľnosti preto možno hovoriť iba v prípade pohľadávok z verejných rozhodnutí, ktoré môžu prijať práve len spomínané inštitúcie, ako sú napríklad rozhodnutia Komisie o pokute v kartelových veciach alebo prudenciálne sankčné rozhodnutia ECB. Ak by bol normotvorca chcel, aby aj pohľadávky zo zmlúv mohli byť vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ, tak by bol stanovil vykonateľnosť právnych aktov všetkých inštitúcií Únie, keďže všetky inštitúcie Únie uzatvárajú zmluvy na účely získania prostriedkov na splnenie svojich úloh.

40. Tento argument nastoľuje v prvom rade otázku, či skutočnosť, že článok 299 ZFEÚ vymenováva iba právne akty Rady, Komisie a ECB, znamená, že právne akty iných inštitúcií alebo iných orgánov Únie bez explicitného zakotvenia v primárnom práve – napríklad v článku 280 ZFEÚ v súvislosti s rozsudkami Súdneho dvora Európskej únie – skutočne nemôžu byť exekučným titulom podľa článku 299 ZFEÚ. Zdá sa, že Súdny dvor na túto otázku ešte neodpovedal. ( 26 ) V kontexte prejednávaného odvolania však nie je potrebné odpovedať na túto otázku, keďže autorkou sporného rozhodnutia je aj tak Komisia.

41. V prejednávanom prípade preto netreba rozhodnúť ani o tom, či sa má článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 vykladať v tom zmysle, že všetkým inštitúciám Únie v zmysle tohto nariadenia ( 27 ) umožňuje formálne stanoviť pohľadávky voči iným osobám, ako sú členské štáty, prostredníctvom rozhodnutí, ktoré sú vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ, ( 28 ) a pokiaľ ide o takúto situáciu, či to je alebo nie je zlučiteľné s článkom 299 ZFEÚ. To isté platí v prípade otázky, či nariadenia o rámcových rozpočtových pravidlách pre subjekty zriadené podľa ZFEÚ a Zmluvy o Euratome, teda najmä decentralizované agentúry EÚ, treba chápať v tom zmysle, že aj tieto inštitúcie môžu prijímať vykonateľné rozhodnutia, ( 29 ) a či by to prípadne bolo zlučiteľné s článkom 299 ZFEÚ.

42. V rámci prejednávaného odvolania stačí konštatovať, že aj keď právne akty iných orgánov a inštitúcií Únie než tých, ktoré sú uvedené v článku 299 ZFEÚ, nie sú v zmysle tohto ustanovenia vykonateľné bez zmeny primárneho práva, ( 30 ) to neznamená, že Komisia nemôže vymáhať zmluvné pohľadávky prostredníctvom vykonateľných rozhodnutí.

43. Obmedzenie článku 299 ZFEÚ na právne akty Rady, Komisie a ECB by skutočne mohlo naznačovať, že tvorcovia tak pôvodných verzií, ( 31 ) ako aj mnohých zmien Zmlúv o EÚ dbali skôr na vykonateľnosť typických právnych aktov týchto orgánov, ako napríklad rozhodnutí Komisie o pokute v kartelových veciach, než na jednostranné vymoženie pohľadávok, ktoré vyplývajú z obstarávateľských zmlúv všetkých inštitúcií Únie.

44. Zdá sa ale, že je nesprávne vidieť za tým vedomé rozhodnutie tvorcov Zmlúv, že vykonateľnosť stanovenú v článku 299 ZFEÚ nechceli priznať aj rozhodnutiam, ktoré vyhlasujú pohľadávky zo zmlúv Komisie za vykonateľné. Ako som totiž vyššie uviedla, ( 32 ) zo systematického postavenia článku 299 ZFEÚ vyplýva, že chce dopomôcť vykonateľnosti všetkých právnych aktov, ktoré Komisia prijme na účely výkonu právomocí Únie a ktoré ukladajú peňažný záväzok.

45. Právne akty, resp. úkony Komisie na účely splnenia úloh Únie však medzičasom zahŕňajú najmä v oblasti priamych grantov už nielen prijatie jednostranných právnych aktov, ale čoraz častejšie aj uzatváranie zmlúv. Nič nesvedčí o tom, že tvorcovia článku 299 ZFEÚ nechceli rozhodnutia Komisie o vymáhaní pohľadávok z takýchto zmlúv považovať za právne akty, ktoré ukladajú peňažný záväzok, a tak podľa tohto ustanovenia môžu byť vykonateľné, pokiaľ Komisia má právomoc na prijatie takýchto rozhodnutí. Ani z práva Únie, ani z právnych poriadkov členských štátov totiž nemožno odvodiť všeobecný princíp, podľa ktorého pohľadávky zo zmlúv správnych orgánov nikdy nemožno jednostranne vymáhať. ( 33 )

46. Mimochodom, potreba vymôcť neoprávnene vyplatené sumy sa zakladá na povinnostiach Komisie zakotvených v článkoch 317 a 325 ZFEÚ, a to rešpektovať zásadu riadneho finančného hospodárenia a zamedziť protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie. ( 34 ) To svedčí o zámere tvorcov Zmlúv zabezpečiť Komisii účinné nástroje na ochranu finančných záujmov Únie bez ohľadu na to, či sa rozhodne vykonať svoje úlohy na základe jednostranných alebo zmluvných právnych úkonov.

47. Z vyššie uvedeného vyplýva, že v prípade článku 299 ZFEÚ ide iba a výlučne o všeobecnú základnú normu, ktorá stanovuje, že právne akty Komisie, ktoré ukladajú peňažný záväzok osobám iným, než sú štáty, sú vykonateľné a vymožiteľné exekúciou. Článok 299 ZFEÚ však nestanovuje hmotnoprávnu pôsobnosť a podmienky prijatia takýchto právnych aktov. Z článku 299 ZFEÚ preto nemožno odvodiť, že toto ustanovenie sa nemôže vzťahovať aj na také rozhodnutia, ktoré ukladajú peňažné záväzky zakladajúce sa na zmluvách.

b) O článku 299 v spojení s článkami 263, 272 a 274 ZFEÚ

48. Právomoc prijať vykonateľné rozhodnutia vo vzťahu k zmluvným pohľadávkam však existuje len vtedy, ak Súdny dvor má právomoc rozhodovať na základe arbitrážnej doložky v sporoch zakladajúcich sa na zmluve. V opačnom prípade by totiž Komisia mohla prostredníctvom prijatia takéhoto rozhodnutia obísť právomoc vnútroštátneho súdu, keďže takéto rozhodnutie automaticky zakladá súdnu právomoc súdov Únie.

49. Vyplýva to v prvom rade z pravidiel vykonateľnosti vykonateľného rozhodnutia. Podľa článku 299 ods. 4 ZFEÚ výkon takéhoto rozhodnutia možno zastaviť len rozhodnutím Súdneho dvora Európskej únie, pričom vnútroštátne súdy príslušnej krajiny majú právomoc iba vo vzťahu k sťažnostiam na protiprávny spôsob výkonu rozhodnutia. Okrem toho rokovacie poriadky tak Všeobecného súdu, ako aj Súdneho dvora stanovujú, že žiadosti podľa článku 299 ZFEÚ o odklad výkonu právnych aktov sú prípustné iba v spojení so žalobou podanou na Všeobecný súd, resp. na Súdny dvor. ( 35 ) Zdá sa, že toto je sotva zlučiteľné s právomocou vnútroštátnych súdov na meritórne preskúmanie týchto právnych aktov.

50. Všeobecný súd ďalej v napadnutom rozsudku, ( 36 ) ako aj vo svojej ustálenej judikatúre ( 37 ) správne ( 38 ) vychádzal z toho, že v prípade vykonateľného rozhodnutia ide o akt, ktorý môžu adresáti napadnúť žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ods. 4 ZFEÚ bez ohľadu na to, či bolo toto rozhodnutie prijaté na vymáhanie zmluvných alebo mimozmluvných pohľadávok.

51. Prijatie vykonateľného rozhodnutia tak automaticky zakladá právomoc súdu Únie aj vtedy, ak predmetom tohto rozhodnutia je vymáhanie dlžnej sumy splatnej na základe zmluvy.

52. Podľa článku 272 v spojení s článkom 274 ZFEÚ súd Únie má však právomoc rozhodovať o žalobách týkajúcich sa zmlúv inštitúcií Únie len vtedy, ak tieto zmluvy obsahujú príslušnú arbitrážnu doložku. Ako totiž výslovne stanovuje článok 274 ZFEÚ, s výnimkou právomoci, ktorú Súdnemu dvoru priznávajú Zmluvy, spory, v ktorých je Únia zúčastnenou stranou, nie sú vyňaté z právomoci súdov členských štátov.

53. Ak zmluva neobsahuje arbitrážnu doložku, prijatie vykonateľného rozhodnutia by znamenalo obchádzanie rozdelenia právomocí medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi, zakotveného v primárnom práve, a rozšírenie právomoci súdov Únie nad rámec ich hraníc stanovených primárnym právom tým, že táto právomoc sa založí vo vzťahu k sporom vyplývajúcim zo zmlúv, hoci podľa vôle zúčastnených strán vyjadrenej v dôsledku neexistencie arbitrážnej doložky, sú na to príslušné vnútroštátne súdy. ( 39 )

54. Článok 299 ZFEÚ však jednoducho neponúka právny základ pre takéto rozšírenie právomoci súdov Únie. Zmysel a účel tohto ustanovenia spočíva, ako som už uviedla, ( 40 ) jedine v tom, aby dopomohol okamžitej vykonateľnosti právnych aktov, ktoré inštitúcie Únie prijímajú podľa článku 288 ZFEÚ a ktoré ukladajú peňažný záväzok. Článok 299 ZFEÚ teda iba uľahčuje vykonateľnosť, čo je vzhľadom na požiadavky efektívnej realizácie úloh inštitúcií Únie a ochrany finančných záujmov Únie zaiste odôvodnené. Najmä v kontexte zásady prenesenia právomocí zakotvenej v článkoch 4 a 5 ZEÚ však toto uľahčenie vykonateľnosti neponúka právny základ pre odchýlenie sa od rozdelenia právomoci medzi súdy Únie a vnútroštátne súdy, stanoveného v článkoch 272 a 274 ZFEÚ. ( 41 )

55. Tento výklad potvrdzuje aj judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa vymedzenia žalôb o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ. Podľa tejto judikatúry by bolo nezlučiteľné s článkami 272 a 274 ZFEÚ, ak by sa súdy Únie sami na základe článku 263 ZFEÚ považovali za príslušné rozhodovať vo veci žalôb o neplatnosť aktov patriacich do čisto zmluvného rámca. Inak by súdy Únie riskovali, v prípade, že zmluva neobsahuje takúto doložku, že by rozšírili svoju súdnu právomoc nad rámec stanovený článkom 274 ZFEÚ. ( 42 ) Ako Súdny dvor zdôraznil, zmluvný partner Komisie teda nemôže jednostranne zmeniť rozdelenie právomocí medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi tým, že vyvolá zamietavé rozhodnutie Komisie vo vzťahu k ním podanému návrhu, ktoré potom považuje za rozhodnutie v zmysle článku 263 ZFEÚ. ( 43 )

56. To musí a contrario znamenať, že ani Komisia nemôže rozdelenie právomocí medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi jednostranne zmeniť tým, že na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky prijme vykonateľné rozhodnutie, ktoré je aktom Únie napadnuteľným podľa článku 263 ZFEÚ, hoci dotknutá zmluva neobsahuje arbitrážnu doložku, ktorá by právomoc v oblasti sporov týkajúcich sa zmluvných povinností strán preniesla na súdy Únie.

57. V prejednávanom prípade Všeobecný súd v napadnutom rozsudku síce nepoukázal výslovne na to, že Komisia môže prijať vykonateľné rozhodnutie na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky len vtedy, ak dotknutá zmluva obsahuje arbitrážnu doložku v prospech súdov Únie. Dotknuté dohody o grante však zakaždým obsahovali vo svojich osobitných zmluvných podmienkach takúto doložku. ( 44 )

58. V prejednávanom prípade preto nemožno Všeobecnému súdu vytýkať, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že aj rozhodnutia, ktoré Komisia prijala na účely vymáhania zmluvných pohľadávok, môžu byť exekučnými titulmi podľa článku 299 ZFEÚ.

c) O článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012

59. Ako konštatoval už samotný Všeobecný súd, ( 45 ) článok 299 ZFEÚ sám osebe ešte nepredstavuje právny základ prijatia právnych aktov, ktoré ukladajú peňažný záväzok vykonateľný podľa tohto ustanovenia. Takýto právny základ treba hľadať skôr v iných ustanoveniach primárneho alebo sekundárneho práva.

60. V prejednávanom prípade je právnym základom sporného rozhodnutia článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, ktorý stanovuje, že inštitúcie „môž[u] formálne stanoviť pohľadávku… prostredníctvom rozhodnutia, ktoré je vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ“ ( 46 ).

61. Na otázku, či toto všeobecne koncipované ustanovenie oprávňuje Komisiu na prijatie rozhodnutí na vymáhanie osobitne zmluvných pohľadávok, odpovedal Všeobecný súd v bode 195 napadnutého rozsudku podľa systematiky nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012.

62. Podľa spomínaného bodu napadnutého rozsudku článok 79 ods. 2 je uvedený v kapitole s názvom „Príjmové operácie“, za ktorou nasleduje kapitola s názvom „Výdavkové operácie“, pričom tieto dve kapitoly sú zaradené do hlavy IV s názvom „Plnenie rozpočtu“, ktorá je obsahom prvej časti nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 s názvom „Spoločné ustanovenia“. Všeobecný súd z toho vyvodil záver, že tieto dve kapitoly týkajúce sa príjmových a výdavkových operácií sa nemajú uplatňovať len v určitej osobitnej oblasti činnosti Únie, ale na všetky operácie súvisiace s jej rozpočtom.

63. V týchto vyjadreniach nemožno badať nesprávne právne posúdenie. Nespochybňuje ich hlavne ani argument ADR, že nemožno vychádzať z toho, že článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 implicitne oprávňuje Komisiu na prijímanie vykonateľných rozhodnutí v zmluvných veciach, hoci toto ustanovenie nestanovuje výslovne, že je v takýchto veciach uplatniteľné. Ako totiž Všeobecný súd správne konštatoval, článok 79 ods. 2 nestanovuje ani to, že toto ustanovenie je relevantné špecificky pre mimozmluvné pohľadávky, ani to, že je relevantné špecificky pre zmluvné pohľadávky, čo práve svedčí o jeho všeobecnej uplatniteľnosti.

64. Z článku 90 nariadenia o rozpočtových pravidlách, podľa ktorého platby Únie „sa vykon[ajú] po predložení dôkazu o tom, že príslušná akcia je v súlade s ustanoveniami základného aktu alebo zmluvy“, tiež nevyplýva nič iné. Podľa ADR toto ustanovenie svedčí o tom, že pravidlá nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, ktoré sú uplatniteľné na zmluvné skutkové podstaty, sú v tejto súvislosti nutne explicitné.

65. S touto argumentáciou však nemožno súhlasiť. Článok 90 nariadenia o rozpočtových pravidlách totiž stanovuje iba to, že platba Únie sa vykoná až po predložení dôkazu, že príslušná akcia je v súlade s právnym aktom, ktorý túto akciu stanovuje. Tento právny akt však môže byť nielen jednostranným právnym aktom, ( 47 ) ale aj zmluvou.

66. Článok 90 tak jednoducho uvádza všetky druhy právnych aktov, na ktoré sa vzťahuje, a preto rovnako ako článok 79 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 nie je ustanovením, ktoré by bolo uplatniteľné špecificky na zmluvné alebo mimozmluvné situácie, ale je všeobecným ustanovením. Všeobecný súd preto v bode 196 napadnutého rozsudku mohol správne konštatovať, že článok 90 podporuje výklad, podľa ktorého sa teda ustanovenia hlavy IV nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 uplatnia aj v zmluvnej oblasti.

67. Výklad, podľa ktorého právomoc vydávať vykonateľné rozhodnutia zakotvená v článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách je relevantná aj pre zmluvné pohľadávky, potvrdzuje, mimochodom, aj história vzniku tohto ustanovenia. ( 48 )

68. Z vysvetlení Komisie k ustanoveniu v článku 72 ods. 2 nariadenia č. 1605/2002, ( 49 ) ktoré predchádzalo spomínanému ustanoveniu, vyplýva, že v ňom uvedená právomoc inštitúcií Únie formálne stanoviť pohľadávky vykonateľnými rozhodnutiami, bola zakotvená na to, aby umožnila vykonateľnosť všetkých príkazov na vymáhanie pohľadávok a nielen takých, ktoré boli prijaté na základe predchádzajúceho formálneho rozhodnutia, napríklad pokuty v oblasti práva hospodárskej súťaže. Spomínaná právomoc má totiž slúžiť výslovne na uľahčenie vymáhania vlastných zdrojov, ktorých súdne vymáhanie sa ukázalo ako zdĺhavé. Komisia preto v oznámení z roku 2002 vyhlásila, že práve v oblasti priameho hospodárenia, a teda (práve aj zmluvných) grantov chce prijať predovšetkým vykonateľné rozhodnutia o vymáhaní. ( 50 )

69. Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 oprávňuje Komisiu na prijatie rozhodnutí o vymáhaní zmluvných pohľadávok, ktoré sú vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ.

d) Predbežný záver

70. V súlade s vyššie uvedenými úvahami treba konštatovať, že článok 299 ZFEÚ v spojení s článkom 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 oprávňujú Komisiu vymáhať zmluvné pohľadávky prostredníctvom vykonateľných rozhodnutí, pokiaľ dotknuté zmluvy obsahujú arbitrážnu doložku podľa článku 272 ZFEÚ v prospech súdov Únie. Keďže v prejednávanom prípade každá z dotknutých dohôd o grante obsahovala takúto doložku, Všeobecný súd mohol správne konštatovať, že Komisia mala na základe týchto ustanovení právomoc prijať sporné rozhodnutie.

71. Prvá časť druhého odvolacieho dôvodu preto musí byť zamietnutá.

2. O zlučiteľnosti prijímania vykonateľných rozhodnutí na účely vymáhania zmluvných pohľadávok so základnými právami Únie

72. ADR však tvrdí, že výkon práva prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania všetkých pohľadávok, nie je v prípade zmluvných pohľadávok zlučiteľné s právom zmluvných partnerov Komisie na ochranu legitímnej dôvery a na účinný prostriedok nápravy.

73. Na rozdiel od názoru ADR z rozsudku Súdneho dvora vo veci BayWa, na ktorý ADR odkazovala, nevyplýva, že všetky rozpočtové pravidlá Únie treba vykladať reštriktívne. Ako totiž Komisia správne tvrdí, Súdny dvor v tomto rozsudku len stanovil, že ustanovenia zakladajúce nároky na financovanie zo zdrojov Únie treba vykladať reštriktívne. ( 51 ) To je v súlade s prevládajúcim postavením ochrany finančných záujmov Únie, vyjadrenej v článku 325 ZFEÚ, v Dohovore o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ( 52 ) ako aj v smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1371 z 5. júla 2017 o boji proti podvodom, ktoré poškodzujú finančné záujmy Únie, prostredníctvom trestného práva. ( 53 )

74. Ako však ADR správne tvrdí vo svojej replike, nemôže to viesť k tomu, že rozpočtové právomoci oprávňujúce Komisiu k zásahom do práv svojich zmluvných partnerov možno vykladať a uplatňovať bez ohľadu na tieto práva. Povinnosť ochrany finančných záujmov Únie totiž nesmie byť v rozpore so základnými právami Únie. ( 54 )

75. V súlade s tým treba v prejednávanom prípade po prvé preskúmať, či prijatie vykonateľných rozhodnutí na účely vymáhania zmluvných pohľadávok porušuje zásadu ochrany legitímnej dôvery (bod a). Po druhé je potrebné preskúmať, či prijatie takýchto rozhodnutí je zlučiteľné s právom na účinný prostriedok nápravy (bod b).

a) O ochrane legitímnej dôvery

76. ADR sa odvoláva na rozsudky Súdneho dvora vo veciach Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia ( 55 ) a Komisia/AMI Semiconductor Belgium a i., ako aj na moje návrhy v poslednej z uvedených vecí, ( 56 ) aby podporila svoje tvrdenie, že Súdny dvor odmieta jednostranný výkon verejnej moci Komisiou v zmluvných veciach.

77. Súdny dvor tak najmä vo svojom rozsudku vo veci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia spochybnil prax Komisie, konkrétne to, že jednostranne vymáha zmluvné nároky. V spomínanom rozsudku totiž zdôraznil, že za predpokladu, keď Komisia, zvolí zmluvu ako prostriedok na priznanie finančných prostriedkov, je povinná neprekročiť rámec tejto oblasti. ( 57 ) Zmluvný partner teda môže vychádzať z toho, že Komisia tento rámec neopustí a nebude voči nemu vykonávať verejnú moc.

78. Všeobecný súd v bodoch 199 až 208 napadnutého rozsudku podrobne posúdil rozsudok Súdneho dvora vo veci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia, ako aj rozsudok Všeobecného súdu založený v spornom bode na návrhoch vo veci Komisia/AMI Semiconductor Belgium a i. ( 58 ) V tejto súvislosti dospel k záveru, že z týchto rozsudkov nemožno odvodiť, že súd Únie zakázal Komisii výkon jej právomoci, a to prijať vykonateľné rozhodnutia, v zmluvných veciach.

79. V tomto závere nedošlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu. Ako totiž správne konštatoval Všeobecný súd, Súdny dvor a Všeobecný súd sa v predmetných rozsudkoch zaoberali iba otázkami právnej povahy a napadnuteľnosti oznámení o dlhu ( 59 ) zaslaných v zmluvných veciach, ktoré Komisia podľa článku 78 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 odošle dlžníkovi, aby ho vyzvala na zaplatenie pohľadávky predtým, než bude pohľadávku vymáhať prostredníctvom vykonania rozhodnutia na základe žaloby. ( 60 )

80. Súdy Únie sa však v dotknutých rozsudkoch nezaoberali otázkou, či Komisia v zmluvných veciach môže uplatniť svoje právomoci zakotvené v článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, a to formálne stanoviť prostredníctvom rozhodnutia, ktoré je vykonateľné. Platí to aj pre rozsudok vo veci Komisia/AMI Semiconductor Belgium a i. a pre moje návrhy v tejto veci; v tomto rozsudku a v týchto návrhoch išlo o otázku, či Komisia má diskrečnú právomoc pri uznávaní nahraditeľných nákladov svojho zmluvného partnera. ( 61 )

81. Rozsudky, na ktoré sa odvoláva ADR, však svedčia o tom, že uznanie právomoci Komisie vykonávať verejnú moc v jej postavení ako zmluvného partnera prinajmenšom nie je samozrejmosťou. Zdá sa totiž, že súdy Únie vychádzajú v týchto rozsudkoch skôr z vízie zmluvy uzavretej verejnou správou, v ktorej majú obaja zmluvní partneri rovnocenné postavenie a verejná správa nemá jednostranné výsostné práva, ktorých výkon by pôsobil cudzo v zmluvnom rámci.

82. Okrem toho aj v členských štátoch Únie panujú celkom rozdielne predstavy vo vzťahu k prípadnému výkonu verejných právomocí zverených zmluvnej verejnej správe: ( 62 ) kým nemecké právo takéto právomoci napríklad striktne odmieta, francúzske právo uznáva nielen to, že verejná správa má v rámci administratívnoprávneho contrat administratif právomoci jednostrannej zmeny a zrušenia zmluvy, ale aj to, že verejná správa v rámci výkonu všetkých, čiže aj súkromnoprávnych zmlúv môže vykonávať svoje všeobecné výsostné rozpočtové práva, ako napríklad právomoc určiť vykonateľnosť peňažných pohľadávok. ( 63 )

83. Z týchto rozdielnych predstáv členských štátov vo vzťahu k výkonu verejných právomocí zverených zmluvnej verejnej správe síce nevyplýva, že právny základ prijatia vykonateľných rozhodnutí Komisiou zakotvený v článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 treba vykladať v tom zmysle, že v zmluvných veciach nie je relevantný. To by totiž bolo v rozpore s vyššie ( 64 ) uvedenou vôľou normotvorcu Únie rozšíriť jednostrannú vymožiteľnosť na všetky, čiže aj zmluvné pohľadávky Komisie v oblasti vymáhania vlastných zdrojov.

84. Okrem toho práve rozdielne riešenia v členských štátoch svedčia o tom, že neexistuje všeobecný princíp, podľa ktorého verejná správa nikdy nemôže uplatniť všeobecný výkon verejnej moci alebo iný výkon verejnej moci voči svojmu zmluvnému partnerovi, keď uzatvára zmluvy so súkromnými osobami. Právomoc Komisie prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok preto nemožno odmietnuť ani na základe všeobecných zásad zmluvného práva. Takéto zásady totiž práve v prípade administratívnoprávnych zmlúv neplatia takto všeobecne; naopak, právnici z jednotlivých členských štátov majú v tejto súvislosti celkom odlišné predstavy. ( 65 ) Rôzne ustanovenia práva Únie týkajúce sa jednostranných právomocí zverených zmluvnej verejnej správe Únie napokon poukazujú na to, že normotvorca Únie zjavne sám vychádzal skôr z koncepcie administratívnoprávnej zmluvy, v ktorej verejná správa disponuje právomocami verejnej moci. ( 66 )

85. Vzhľadom na rozdielne koncepcie administratívnoprávnej zmluvy v rôznych právnych tradíciách členských štátov je však celkom možné, že príjemcovia grantov, ktorí s Komisiou uzatvárajú dohody o grante, o aké ide aj v prejednávanom konaní, nevychádzajú z toho, že Komisia môže zdroje poskytnuté na základe zmluvy žiadať späť nielen na základe žaloby, ale aj jednostranne prijatými vykonateľnými rozhodnutiami verejnej moci. O to viac to platí, keď zmluvy Komisie spravidla obsahujú doložku o voľbe právomoci, ktorá prenáša právomoc v zmluvných sporoch na súd Únie alebo na vnútroštátny súd. ( 67 )

86. Za týchto okolností ide o porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery, keď Komisia využije svoju právomoc prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných podmienok, stanovenú v článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, bez toho, aby to bolo osobitnou doložkou stanovené v dotknutej zmluve resp. vo všeobecných alebo osobitných zmluvných podmienkach. ( 68 ) Ako totiž už vysvetlil okrem iných generálny advokát Cosmas vo svojich návrhoch vo veci Duff, táto zásada ukladá inštitúciám Únie povinnosť vykonávať svoje právomoci tak, aby právne stavy a právne pomery vzniknuté na základe práva Únie neboli dotknuté spôsobom, ktorý je pre obozretnú osobu nepredvídateľný. ( 69 )

87. Zmluvná doložka, ktorá stanovuje prijatie vykonateľných rozhodnutí, síce nezakladá – ako správne konštatuje Všeobecný súd v bode 207 napadnutého rozsudku – právomoc Komisie prijať takéto rozhodnutie. Táto právomoc sa totiž zakladá výlučne na článku 299 ZFEÚ v spojení s článkom 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012. Funkciou príslušnej doložky je však upozorniť zmluvného partnera Komisie na možnosť jednostranného vymáhania pohľadávok, takže zmluvný partner uzatvorí zmluvu, poznajúc relevantný právny stav.

88. V prejednávanom prípade dotknuté dohody o grante zakaždým obsahovali vo svojich všeobecných zmluvných ustanoveniach doložku, ktorou boli príjemcovia oboznámení so skutočnosťou, že Komisia môže formálne stanoviť pohľadávku prostredníctvom vykonateľného rozhodnutia. ( 70 )

89. Všeobecnému súdu preto v prejednávanom prípade nemožno vytýkať, že opomenul zásadu ochrany legitímnej dôvery, keď konštatoval, že doterajšia judikatúra súdov Únie nebráni Komisii v tom, aby na účely vymáhania zmluvných pohľadávok prijala vykonateľné rozhodnutia.

b) O práve na účinný prostriedok nápravy

90. V ďalšej časti argumentácie ADR tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že prijatie vykonateľných rozhodnutí v prípade zmluvných pohľadávok neporušuje právo na účinný prostriedok nápravy zakotvený v článku 47 Charty. Takéto rozhodnutia totiž Komisii umožňujú, aby sa voči svojim zmluvným partnerom stala sudcom vo vlastnej veci a zbavujú akejkoľvek účinnosti právnu cesty nápravy pred súdom príslušným podľa zmluvy.

91. Z tejto argumentácie vyplýva otázka, či Všeobecný súd mohol správne vychádzať z toho, že prijatie vykonateľných rozhodnutí na účely vymáhania zmluvných pohľadávok nie je spojené s porušením práva na účinný prostriedok nápravy, lebo právna cesta nápravy, ktorú majú zmluvní partneri Komisie k dispozícii voči takémuto rozhodnutiu, spĺňa požiadavky práva na účinný prostriedok nápravy.

92. Podľa bodu 190 napadnutého rozsudku ADR na prvom stupni v podstate tvrdila, že na účinnosť žaloby o neplatnosť proti vykonateľným rozhodnutiam, ktoré sú prijaté na účely vymáhania zmluvných pohľadávok, má nepriaznivý vplyv judikatúra Všeobecného súdu, podľa ktorej sú v rámci takýchto žalôb neprípustné žalobné dôvody založené na porušeniach zmluvných ustanovení a vnútroštátneho práva, ktoré sa uplatňuje na zmluvu. Komisia tak môže vykonať svoje pohľadávky voči svojim zmluvným partnerov napriek tomu, že ešte neboli preskúmané zmluvné nároky tvoriace základ.

93. Všeobecný súd toto tvrdenie odmietol v bodoch 209 až 214 napadnutého rozsudku s odôvodnením, že sa mu zdalo, že žaloba sa zakladala nielen na článku 263, ale aj na článku 272 ZFEÚ. Všeobecný súd preto posudzoval tak formálnu zákonnosť sporného rozhodnutia, ako aj hmotnoprávnu dôvodnosť zmluvných pohľadávok Komisie voči ADR, ktoré boli dôvodom na prijatie tohto rozhodnutia.

94. Ďalej preto treba predovšetkým objasniť, či Všeobecný súd správne predpokladal, že v prípade sporného rozhodnutia išlo o akt, ktorý mal byť napadnutý žalobou o neplatnosť (časť 1). Potom treba preskúmať, či skutočnosť, že žaloba o neplatnosť proti takémuto rozhodnutiu nemá automaticky odkladný účinok, predstavuje porušenie práva na účinný prostriedok nápravy (časť 2). A napokon treba preskúmať, či Všeobecný súd správne vychádzal z toho, že súd Únie musí v rámci takejto žaloby posudzovať iba formálnu zákonnosť napadnutého rozhodnutia, zatiaľ čo posúdenie hmotnoprávnej dôvodnosti pohľadávky tvoriacej základ môže vykonať iba súd príslušný podľa zmluvy. V dôsledku toho je potrebné objasniť stanovisko Všeobecného súdu vo vzťahu k vymedzeniu žalôb o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ (časť 3).

1) O považovaní vykonateľných rozhodnutí prijatých na účely vymáhania zmluvných pohľadávok za akty, ktoré sú napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ

95. Ako som už uviedla, ( 71 ) súdy Únie majú podľa článku 272 v spojení s článkom 274 ZFEÚ právomoc rozhodovať o žalobách týkajúcich sa zmlúv inštitúcií Únie len vtedy, ak tieto zmluvy obsahujú príslušnú arbitrážnu doložku. Ako som ale tiež už uviedla, ( 72 ) prejednávaný prípad svedčí o tom, že inštitúcie Únie sa aj v rámci žalôb o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ môžu zaoberať aktmi inštitúcií Únie v súvislosti so zmluvami.

96. Článok 272 ZFEÚ tomu nebráni. Ani zo znenia, ani zo systematického postavenia alebo zmyslu a účelu tohto ustanovenia totiž nemožno vyčítať, že súdy Únie môžu byť príslušné na riešenie sporov týkajúcich sa zmlúv inštitúcií Únie len na tomto základe. Ako som už uviedla, ( 73 ) z článku 272 v spojení s článkom 274 ZFEÚ možno vyvodiť len to, že Komisia nemôže rozdelenie právomocí medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi jednostranne zmeniť prijatím vykonateľných rozhodnutí, takže takéto rozhodnutia sú prípustné len vtedy, ak dotknutá zmluva obsahuje arbitrážnu doložku v prospech súdov Únie. Existencia takejto doložky v tomto prípade však znamená iba to, že na riešenie sporov týkajúcich sa zmlúv sú príslušné súdy Únie a nie vnútroštátne súdy, nie však to, že súdy Únie môžu v takýchto sporoch rozhodovať iba na základe článku 272 ZFEÚ.

97. Podľa judikatúry Súdneho dvora v prípade existencie zmluvy, ktorá zaväzuje žalobcu voči jednej z inštitúcií, možno na súdy Únie podať žalobu na základe článku 263 ZFEÚ, avšak len vtedy, keď cieľom napadnutého aktu je vyvolať záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvného vzťahu medzi zmluvnými stranami a ktoré zahŕňajú výkon verejných právomocí zverených zmluvnej inštitúcii ako správnemu orgánu. ( 74 )

98. Zdá sa, že z doterajšej judikatúry súdov Únie vyplýva, že spravidla iba dve kategórie aktov spĺňajú tieto kritériá: – po prvé akty, ktoré síce súvisia so zmluvným vzťahom medzi inštitúciou Únie a jej zmluvným partnerom, ale ktorých účinok pôsobí v celom rozsahu mimo tohto zmluvného vzťahu, ako napríklad dočasné vylúčenie zmluvného partnera, ktorý porušil zmluvu, z ďalších verejných zákaziek a grantov Únie alebo „blacklisting“ takéhoto zmluvného partnera v centrálnej databáze inštitúcií Únie; ( 75 ) – a po druhé rozhodnutia o započítaní ( 76 ) a vykonateľné rozhodnutia ( 77 ) prijaté na účely vymáhania zmluvných pohľadávok.

99. Vo vzťahu k druhej skupine však ADR tvrdí, že ani Komisia, ani Všeobecný súd v prejednávanom prípade nevysvetlili, do akej miery sporné rozhodnutie vyvolalo záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvného vzťahu medzi zmluvnými stranami. Podľa ADR je skôr zjavné, že právne účinky tohto rozhodnutia sú spojené so zmluvnými vzťahmi zmluvných strán.

100. Je správne, že právne účinky vykonateľného rozhodnutia prijatého na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky sa prirodzene prejavia aj v rámci dotknutého zmluvného vzťahu: Komisia totiž prijatím takéhoto rozhodnutia po prvé určí sumu, ktorú jej podľa nej dlhuje jej zmluvný partner na základe jeho zmluvných záväzkov, a zmluvnému partnerovi uloží povinnosť túto sumu zaplatiť. Po druhé, ak dotknuté rozhodnutie z dôvodu neexistencie (úspešného) napadnutia nadobudne právoplatnosť, existencia príslušných zmluvných záväzkov sa tým právne potvrdí a prípadné námietky proti existencii týchto záväzkov zaniknú. A po tretie úspešný výkon rozhodnutia by viedol k splneniu predmetných zmluvných záväzkov.

101. Okrem týchto zmluvných právnych účinkov vykonateľné rozhodnutie prijaté Komisiou v rámci výkonu verejnej právomoci prijať vykonateľné rozhodnutie vo vzťahu k jej pohľadávkam, zverenej podľa článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, má však aj záväzné právne účinky, ktoré idú nad rámec zmluvného vzťahu zmluvných strán.

102. Ako som uviedla, ( 78 ) podľa Súdneho dvora akt Únie, hoci aj súvisiaci so zmluvou, ktorý je napadnuteľný žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, sa vyznačuje tým, že vyvoláva právne účinky, ktoré nepatria do zmluvného vzťahu medzi zmluvnými stranami a ktoré zahŕňajú výkon verejných právomocí zverených zmluvnej inštitúcii nie ako zmluvnému partnerovi, ale všeobecne ako správnemu orgánu.

103. V prípade vykonateľného rozhodnutia dva prvky tejto definície spolu súvisia v rozsahu, v akom sa mimozmluvná povaha právnych účinkov takéhoto rozhodnutia zakladá na mimozmluvnom, verejnoprávnom pôvode týchto právnych účinkov. Mimozmluvné právne účinky vykonateľného rozhodnutia totiž spočívajú v tom, že Komisia určí vykonateľnosť zmluvnej pohľadávky jednostranným aktom verejnej moci prijatým ňou samou. Takýto právny účinok nepatrí do zmluvného vzťahu, pretože sa nezakladá – ako napríklad určenie vykonateľnosti zmluvnej pohľadávky na základe žaloby – na zmluvných právach a povinnostiach zmluvných strán, ale na všeobecnej mimozmluvnej, verejnoprávnej právomoci Komisie. ( 79 )

104. Všeobecný súd to správne uznal, keď v bode 207 napadnutého rozsudku konštatoval, že sporné rozhodnutie predstavuje akt, ktorý má vyvolať záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvných vzťahov spájajúcich zmluvné strany a ktoré zahŕňajú výkon verejných právomocí zverených Komisii ako správnemu orgánu, lebo právna povaha tohto rozhodnutia nie je vymedzená dotknutými zmluvami, ale článkom 299 ZFEÚ a článkom 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012. Všeobecnému súdu preto nemožno vytýkať, že nevysvetlil, do akej miery sporné rozhodnutie vyvoláva záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvného vzťahu medzi zmluvnými stranami.

105. Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku správne považoval sporné rozhodnutie za akt Únie, ktoré mala ADR napadnúť žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ.

2) O neexistencii odkladného účinku žalôb o neplatnosť podaných proti vykonateľným rozhodnutiam, ktoré boli prijaté na účely vymáhania zmluvných pohľadávok

106. ADR však zastáva názor, že skutočnosť, že žaloba o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ podaná proti vykonateľnému rozhodnutiu, ktoré bolo prijaté na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky, nemá odkladný účinok, hoci výkon takéhoto rozhodnutia môže priviesť zmluvného partnera Komisie do konkurzu, porušuje právo na účinný prostriedok nápravy.

107. Podľa článku 278 ZFEÚ žaloby podané na súdy Únie nemajú odkladný účinok. Avšak, ak súd Únie usúdi, že si to okolnosti vyžadujú, môže nariadiť odklad výkonu napadnutého aktu. Rovnako, ako som už uviedla, ( 80 ) výkon právneho aktu, ktorý ukladá peňažný záväzok a ktorý je vykonateľný podľa článku 299 ZFEÚ, možno v súlade s článkom 299 ods. 4 ZFEÚ zastaviť rozhodnutím súdu Únie. Mimochodom, možnosť podať návrh na zastavenie výkonu využila aj ADR v prejednávanom prípade, aj keď napokon neúspešne. ( 81 )

108. Skutočnosť, že žaloby podané na súdy Únie nemajú automaticky odkladný účinok, podľa Súdneho dvora z dôvodu existencie možnosti dosiahnuť nariadenie predbežného opatrenia, nepredstavuje porušenie práva na úplnú a účinnú súdnu ochranu. Možnosť nariadenia predbežného opatrenia v prípade, že je to potrebné na zaručenie plnej účinnosti budúceho konečného rozhodnutia, totiž zabraňuje vzniku medzery v právnej ochrane poskytovanej súdmi Únie. ( 82 )

109. Na základe tejto argumentácie ADR vzniká otázka, či predsa len neporušuje právo na účinný prostriedok nápravy skutočnosť, že žaloba o neplatnosť podaná proti vykonateľnému rozhodnutiu, ktoré bolo prijaté na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky, nemá odkladný účinok. Inými slovami: Je výkon pohľadávky pred preskúmaním existencie tejto pohľadávky v prípadoch, keď nie je nariadené predbežné opatrenie, neprijateľný v zmluvných veciach?

110. Argumentácia ADR sa zakladá na tom, že zmluvný partner v súvislosti so zmluvou za normálnych okolností automaticky má možnosť odkladu platby vo vzťahu k spornej peňažnej pohľadávke druhého zmluvného partnera, kým Všeobecný súd nerozhodne o predmetnej pohľadávke. Ináč je to len výnimočne, keď je v záujme zabezpečenia spornej pohľadávky nariadené predbežné opatrenie v prospech protistrany.

111. Prijatie vykonateľného rozhodnutia v porovnaní so žalobou Komisie podľa článku 272 ZFEÚ preto znamená nielen to, že povinnosť napadnutia zaťažuje druhú zmluvnú stranu, ale navyše aj znižuje účinnosť jej právnej ochrany. Tento zásah do účinnej právnej ochrany je ale odôvodnený, pretože zmluvný partner bol pri uzatváraní zmluvy oboznámený s týmto rizikom, môže na Všeobecný súd podať návrh na nariadenie predbežného opatrenia a napokon, na účinnej ochrane finančných záujmov Únie je oprávnený záujem.

112. Z argumentácie ADR týkajúcej sa neexistencie automatického odkladného účinku žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ preto nemožno odvodiť, že v napadnutom rozsudku došlo k nesprávnemu právneho posúdeniu.

3) O chápaní rozdielu medzi žalobami o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a žalobami zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ v judikatúre Všeobecného súdu

113. Podľa ADR uznanie právomoci Komisie prijať vykonateľné rozhodnutia na účely vymáhania zmluvných pohľadávok, ktoré sú napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, zbavuje právnu cestu nápravy pred súdom príslušným podľa zmluvy akejkoľvek účinnosti.

114. Ako som už vyššie zhrnula, ( 83 ) Všeobecný súd toto tvrdenie odmietol v bodoch 209 až 214 napadnutého rozsudku s odôvodnením, že žaloba ADR sa podľa neho zakladala nielen na článku 263, ale aj na článku 272 ZFEÚ. Preskúmal preto nielen formálnu zákonnosť sporného rozhodnutia, ale aj hmotnoprávnu dôvodnosť zmluvných pohľadávok Komisie voči ADR, na ktorých sa toto rozhodnutie zakladalo.

115. Toto osobitné preskúmanie prvostupňového tvrdenia ADR v rámci žaloby o neplatnosť na jednej strane a žaloby zmluvnej povahy na druhej strane sa zakladá na predpoklade, ktorý bol rozvinutý v judikatúre Všeobecného súdu a uvedený v bode 70 napadnutého rozsudku, že v rámci článku 263 ZFEÚ možno vykonateľné rozhodnutie posúdiť iba z hľadiska práva Únie. Naproti tomu v rámci článku 272 ZFEÚ možno vytýkať len porušenie zmluvy alebo porušenie práva uplatniteľného na zmluvu.

116. Podľa judikatúry Všeobecného súdu, na ktorej sa napadnutý rozsudok zakladá, z toho vyplýva, že v rámci žaloby o neplatnosť sa vyhlásia za neprípustné všetky žalobné dôvody, ktoré sa zakladajú na porušení ustanovení zmluvy alebo na vnútroštátnom práve, uplatniteľnom podľa zmluvy. To znamená, že v rámci žaloby o neplatnosť podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu nemožno preskúmať hmotnoprávnu dôvodnosť tohto rozhodnutia, a teda ani otázku, či vymáhaná zmluvná pohľadávka vôbec zákonne prináleží Komisii. ( 84 )

117. Ak chce Všeobecný súd predsa len vykonať toto preskúmanie, musí najprv preskúmať, či možno „zmeniť kvalifikáciu“ žaloby, ktorú prejednáva, v tom zmysle, že smeruje nielen k vyhláseniu neplatnosti napadnutého rozhodnutia, ale aj k určeniu, že Komisia vôbec nemá spornú zmluvnú pohľadávku. Ak ide o takúto situáciu, Všeobecný súd môže žalobu považovať – ako sa stalo v prejednávanom prípade – za zakladajúcu sa nielen na článku 263, ale aj na článku 272 ZFEÚ, a môže postupne preskúmať žalobné dôvody patriace k danému druhu žaloby. Takúto zmenu kvalifikácie však možno vykonať iba za určitých podmienok. ( 85 )

118. Ak ale nejde o akt, ktorý je oddeliteľný od zmluvy, a teda osobitne napadnuteľný podľa článku 263 ZFEÚ, súd Únie prejednávajúci žalobu zmluvnej povahy výlučne na základe článku 272 ZFEÚ môže podľa predmetnej judikatúry Všeobecného súdu preskúmať iba výhrady, ktoré sa zakladajú na „porušen[í] ustanovení zmluvy alebo porušen[í] [vnútroštátneho] práva uplatniteľného na zmluvu“. Naproti tomu v rámci žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ sú neprípustné tzv. „žalobné dôvody na zrušenie“ („moyens d’annulation“), t. j. žalobné dôvody „založen[é] na odôvodneniach vyplývajúcich zo vzťahu správneho práva“ resp. „pre ktor[é] je charakteristická žaloba o neplatnosť“, napr. nedostatočné odôvodnenie, nerešpektovanie žalobcovho práva na obhajobu alebo porušenie jeho práva na dobrú správu vecí verejných. ( 86 )

119. ADR správne tvrdí, že uplatnenie tejto judikatúry Všeobecného súdu je spojené s porušením práva zmluvného partnera Komisie na účinný prostriedok nápravy, a to tak v rámci žalôb o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ (časť i), ako aj v rámci žalôb zmluvnej povahy článku 272 ZFEÚ (časť ii).

i) O žalobách o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ podaných proti vykonateľným rozhodnutiam prijatým na účely vymáhania zmluvných pohľadávok

120. Názor Všeobecného súdu, podľa ktorého zmluvné nároky zmluvných strán nemožno preskúmať v rámci žaloby o neplatnosť podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu, sa zakladá na dvoch vážnych, mylných predpokladoch: po prvé, že v prípade právnych noriem preskúmavaných v rámci žaloby o neplatnosť môže ísť iba o normy práva Únie, a po druhé, že v prípade práva uplatniteľného na zmluvu môže ísť iba o vnútroštátne právo.

– O relevantnosti zmluvy a vnútroštátneho práva v rámci žaloby o neplatnosť podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu

121. Zdá sa, že Všeobecný súd zaujal stanovisko, že zmluvné nároky strán nemožno preskúmať v rámci žaloby o neplatnosť podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu, prvýkrát vo svojom rozsudku z 27. septembra 2012 vo veci Applied Microengineering/Komisia ( 87 ), citovanom v bode 70 napadnutého rozsudku. V tejto súvislosti vychádzal v prvom rade z vyjadrenia Súdneho dvora v jeho rozsudku zo 17. decembra 1970 vo veci Internationale Handelsgesellschaft ( 88 ), podľa ktorého platnosť aktov inštitúcií Únie možno posudzovať iba v rámci práva Únie, pretože použitie pravidiel alebo právnych pojmov vnútroštátneho práva pri rozhodovaní o platnosti takýchto aktov by malo za následok porušenie jednotnosti práva Únie.

122. Toto konštatovanie Súdneho dvora sa ale vzťahovalo na otázku, či zákonnosť nariadenia Spoločenstva možno posudzovať podľa pravidiel práva členského štátu. ( 89 ) Súdny dvor na to správne odpovedal záporne, keďže by to malo za následok porušenie jednotnosti práva Spoločenstva. Takáto situácia však nie je porovnateľná so situáciou, keď treba preskúmať vykonateľné rozhodnutie prijaté na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky podľa pravidiel vnútroštátneho práva, ktorého uplatniteľnosť bola zmluvnými stranami dohodnutá v zmluve.

123. Na rozdiel od nariadenia Únie sa totiž takéto rozhodnutie zakladá na zvolenom vnútroštátnom práve v rozsahu, v akom je relevantné pre existenciu pohľadávky, ktorá je rozhodnutím vyhlásená za vykonateľnú. Platí to, mimochodom, aj pre doložky dotknutých zmlúv. Komisia totiž nemá právo vyhlásiť za vykonateľnú takú zmluvnú pohľadávku, ktorá podľa zmluvy a podľa práva uplatniteľného na túto zmluvu neexistuje. Zmluvné doložky a vnútroštátne právo sa tak v zmysle článku 263 ods. 2 ZFEÚ stávajú „pravidlami týkajúcimi sa uplatňovania Zmlúv“, na základe ktorých musí súd Únie posúdiť zákonnosť rozhodnutia v súvislosti so žalobou o neplatnosť.

124. Porušenie jednotnosti práva Únie ako dôsledok toho, že pri rozhodovaní o platnosti aktu Únie sa použije vnútroštátne právo, teda v prípade vykonateľného rozhodnutia vyplýva z možnosti zakotvenej v článkoch 335 a 340 ZFEÚ, aby si zmluvné strany zvolili pre zmluvy Únie (aj) vnútroštátne právo. To predstavuje výnimku a vychádza to z osobitného prípadu prelínania práva Únie a vnútroštátneho práva, ktorý pramení z neexistencie komplexného zmluvného práva na úrovni Únie.

125. Pravidlo rozvinuté v bodoch 40 a 41 rozsudku Všeobecného súdu vo veci Applied Microengineering/Komisia podľa znenia článku 263 ods. 2 ZFEÚ a rozsudku Súdneho dvora vo veci Internationale Handelsgesellschaft, podľa ktorého „pri rozhodovaní o žalobe o neplatnosť na základe ustanovení článku 263 ZFEÚ musí súd Únie posúdiť zákonnosť napadnutého aktu [výlučne] z hľadiska Zmluvy o [ZFEÚ] alebo z hľadiska akéhokoľvek právneho predpisu týkajúceho sa jej uplatňovania, teda z hľadiska práva Únie“ ( 90 ), nie je správne vo vzťahu k vykonateľnému rozhodnutiu, ktoré bolo prijaté na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky. ( 91 )

– O práve Únie uplatniteľnom na zmluvy Únie

126. Na druhej strane ale treba odmietnuť aj predpoklad Všeobecného súdu v bodoch 40 a 41 rozsudku vo veci Applied Microengineering/Komisia, že v prípade „práva uplatniteľného na zmluvu“ môže ísť iba o vnútroštátne právo. Je totiž nesprávne vychádzať z toho, že na zmluvy inštitúcií Únie sa vzťahujú iba ustanovenia zmluvy a vnútroštátne právo zvolené zmluvnými stranami. Na tieto zmluvy sa skôr vzťahujú vždy aj všeobecné ustanovenia primárneho a sekundárneho práva, ako aj príslušné relevantné osobité ustanovenia sekundárneho práva Únie.

127. A tak najmä nariadenie o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, ako aj mnohé odvetvové pravidlá napríklad v oblasti podpory výskumu obsahujú viacero ustanovení, ktoré sú relevantné pre zmluvy inštitúcií Únie, najmä pre dohody o grante a verejné zákazky. ( 92 ) Takéto zmluvy preto podľa pravidiel uplatňovania nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 musia obsahovať informáciu o tom, že na dohodu o grante sa vzťahuje právo Únie, v prípade potreby doplnené vnútroštátnym právom, ako sa uvádza v zmluve. ( 93 )

128. Ako Všeobecný súd správne konštatoval v bode 85 napadnutého rozsudku, v prípade vnútroštátneho práva, ktoré zmluvné strany určili ako subsidiárne uplatniteľné, ide len o pravidlá všeobecného zmluvného a záväzkového práva, ktoré môžu vykompenzovať prípadnú neexistenciu takých pravidiel na úrovni Únie.

– Návrh

129. Z vyššie uvedeného vyplýva, že názor vyjadrený v bodoch 40 a 41 rozsudku Všeobecného súdu vo veci Applied Microengineering/Komisia, podľa ktorého v prípade právnych noriem preskúmavaných v rámci žaloby o neplatnosť, môže ísť iba o normy práva Únie, a v prípade práva uplatniteľného na zmluvu môže ísť iba o vnútroštátne právo, je nesprávny.

130. Idea, na ktorej sa zakladá judikatúra Všeobecného súdu týkajúca sa vymedzenia žalôb o neplatnosť a žalôb zmluvnej povahy a podľa ktorej rozdelenie úloh medzi súdom prejednávajúcim žalobu o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ na jednej strane a súdom prejednávajúcim žalobu zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ na druhej strane spočíva v tom, že prvý má právomoc výlučne na preskúmanie práva Únie a druhý výlučne na preskúmanie zmluvy a vnútroštátneho práva uplatniteľného na túto zmluvu, tým stráca svoju oprávnenosť.

131. Neopodstatnená je, mimochodom, aj obava, že preskúmaním zmluvných záväzkov a vnútroštátneho práva v rámci žaloby o neplatnosť podanej podľa článku 263 ZFEÚ proti vykonateľnému rozhodnutiu by bol článok 272 ZFEÚ zbavený zmyslu alebo by došlo k zásahu do právomoci vnútroštátnych súdov. ( 94 ) Vykonateľné rozhodnutie totiž, ako som uviedla vyššie, predpokladá existenciu arbitrážnej doložky, ktorá ukončí právomoc vnútroštátnych súdov. Na to je však článok 272 ZFEÚ nevyhnutný. ( 95 )

132. A napokon, chápanie rozlišovania medzi žalobami o neplatnosť a žalobami zmluvnej povahy, na ktorom sa zakladá napadnutý rozsudok, nemožno odôvodniť ani tým, že v rámci žaloby o neplatnosť súd nemôže dávať Komisii príkazy alebo ju nahrádzať ako v rámci žaloby zmluvnej povahy. ( 96 ) Vyhlásenie neplatnosti vykonateľného rozhodnutia z dôvodu neexistencie vymáhanej zmluvnej pohľadávky v rámci článku 263 ZFEÚ má totiž rovnaké následky ako konštatovanie v rámci článku 272 ZFEÚ, že Komisia nemá túto pohľadávku. Ak žalobca žiada okrem toho vydanie ďalších rozhodnutí voči Komisii, môže popri svojom návrhu podľa článku 263 ZFEÚ o neplatnosť napadnutého rozhodnutia podať ešte aj návrh na vydanie takýchto rozhodnutí podľa článku 272 ZFEÚ.

133. Z vyššie uvedeného vyplýva, že zákonnosť vykonateľného rozhodnutia, ktoré bolo prijaté na účely vymáhania zmluvnej pohľadávky, treba v rámci žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ posúdiť tak všeobecne z hľadiska práva Únie, ako aj z hľadiska zmluvných podmienok a všetkých ďalších ustanovení práva Únie a vnútroštátneho práva uplatniteľných na zmluvu. Súd Únie tak musí v rámci takejto žaloby preskúmať tak formálnu, ako aj hmotnoprávnu zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Jeho preskúmanie tak zahŕňa najmú otázku dôvodnosti vymáhanej zmluvnej pohľadávky. Všeobecný súd v minulosti čiastočne aj vykonal takéto preskúmanie. ( 97 )

134. Naproti tomu prístup sledovaný v napadnutom rozsudku, podľa ktorého zmluvný partner Komisie musí podať tak žalobu podľa článku 263 ZFEÚ, ako aj žalobu podľa článku 272 ZFEÚ na to, aby dosiahol úplné preskúmanie vykonateľného rozhodnutia súdom Únie, predstavuje porušenie práva na účinný prostriedok nápravy, keďže zbytočne komplikuje právnu ochranu.

135. Ak teda súd Únie v rámci žaloby podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu podľa článku 263 ZFEÚ nepreskúma hmotnoprávnu zákonnosť tohto rozhodnutia, t. j. otázku, či vôbec existuje pohľadávka vyhlásená za vykonateľnú, ide na jednej strane o porušenie práva na účinný prostriedok nápravy.

136. Na druhej strane ide o porušenie práva na účinný prostriedok nápravy, ak sa od zmluvných partnerov Komisie žiada, aby proti vykonateľnému rozhodnutiu podali tak žalobu podľa článku 263 ZFEÚ, ako aj žalobu podľa článku 272 ZFEÚ, hoci takáto požiadavka, ako som práve uviedla, nie je odôvodnená. Zmluvným partnerom Komisie sa tým totiž protiprávne nadmerne sťažuje prístup k súdu a uplatnenie ich práv. ( 98 ) Platí to o to viac, keď sú žalobcovia vzhľadom na komplexnosť judikatúry Všeobecného súdu týkajúcu sa tejto otázky spravidla vystavení riziku, že ich návrh bude vyhlásený za neprípustný, pretože ho mylne nezaložili na správnom druhu žaloby. ( 99 )

ii) O nutnosti preskúmať všetky skutkové a právne otázky v rámci žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ

137. Ako Všeobecný súd správne zdôraznil v bode 211 napadnutého rozsudku, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že právo na prístup k súdu podľa článku 47 Charty je zaručené len vtedy, ak tento súd má právomoc preskúmať všetky skutkové a právne otázky, ktoré sú relevantné na účely sporu, o ktorom rozhoduje. ( 100 )

138. Všeobecný súd však v rámci žalôb zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ pri uplatnení svojej judikatúry týkajúcej sa rozlišovania medzi žalobami o neplatnosť a žalobami zmluvnej povahy, ktorá je citovaná v bode 70 napadnutého rozsudku a na ktorej sa tento rozsudok zakladá, nevyhovel tejto požiadavke. Ako som totiž už vyššie uviedla, táto judikatúra vychádza z toho, že súd Únie v rámci žalôb zmluvnej povahy nemôže preskúmať výhrady zakladajúce sa na porušení práva Únie a najmä základných práv Únie. ( 101 )

139. Ako som už ukázala, je úplne nesprávne predpokladať, že zmluvy inštitúcií Únie podliehajú vždy iba ustanoveniam zmluvy a ustanoveniam vnútroštátneho práva zvoleného zmluvnými stranami. ( 102 ) Rovnako neopodstatnený je predpoklad Všeobecného súdu, že na inštitúcie Únie sa vzťahujú základné práva Únie a iné záväzky verejnej moci v oblasti práva Únie iba pri prijímaní jednostranných právnych aktov, nie však v rámci zmlúv. ( 103 ) Je totiž nesporné, že pre inštitúcie Únie sú tieto záväzky záväzné bez ohľadu na to, či na plnenie svojich úloh použijú jednostranné alebo zmluvné nástroje. Najmä ustanovenia Charty sú podľa jej článku 51 určené pre inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie bez prípadného rozlišovania zvolenej formy aktu. Čokoľvek iné by znamenalo, že inštitúcie Únie by sa mohli prostredníctvom „uchýlenia sa k súkromnému právu“ zbaviť svojej viazanosti základnými právami. ( 104 )

140. Súdny dvor to, mimochodom, aj keď len implicitne, už potvrdil tým, že v rámci žalôb zmluvnej povahy preskúmal argumenty založené na porušení práva na riadnu správu vecí verejných. ( 105 )

141. Všeobecný súd sa naproti tomu pokúsil zahrnúť tieto argumenty do zásady plnenia zmlúv v dobrej viere vyplývajúcej zo všeobecného zmluvného práva, a tým považovať príslušné povinnosti inštitúcií Únie za zakladajúce sa na zmluve alebo vo vnútroštátnom práve uplatniteľnom na zmluvu. ( 106 ) To svedčí o tom, že Všeobecný súd uznal, aké problematické je poprieť záväznosť takýchto povinností pre inštitúcie Únie uzatvárajúce zmluvy. Priradenie týchto povinností iba k zásadám zmluvného práva ako je zásada dobrej viery je však iba núdzovým riešením. Zostáva tým totiž v zásade zachovaný neodôvodnený predpoklad, že inštitúcie Únie sú v zmluvných veciach porovnateľné so súkromnoprávnymi zmluvnými partnermi, a tak podliehajú iba všeobecným zásadám zmluvného práva, nie však základným právam a svojim ďalším záväzkom verejnej moci v oblasti práva Únie.

142. Podľa predmetnej judikatúry Všeobecného súdu sa totiž na inštitúcie Únie vzťahujú základné práva Únie a iné záväzky verejnej moci v oblasti práva Únie „výlučne v rámci výkonu svojej správnej právomoci“. ( 107 ) Nie je však zjavné, prečo by uzavretie zmlúv nemalo spadať pod výkon správnej právomoci týchto inštitúcií. Na rozdiel od súkromnoprávnych zmluvných partnerov totiž inštitúcie Únie vždy konajú v rámci svojej správnej právomoci.

143. Komisia v prejednávanom odvolacom konaní, mimochodom, sama dôrazne zastávala stanovisko, že nemôže byť zbavená svojej všeobecnej právomoci vykonávať verejnú moc podľa práva Únie aj v zmluvných veciach na účely vymáhania peňažných pohľadávok, lebo to by a contrario znamenalo, že v zmluvných veciach nie sú pre ňu záväzné ani jej všeobecné povinnosti verejnej moci, napríklad právo na prístup k dokumentom a základné práva vo všeobecnosti. Nie je však opodstatnené popierať, že Komisia konajúca v zmluvných veciach má úradnú povahu a povahu verejnej moci.

144. Uplatnenie predmetnej judikatúry Všeobecného súdu okrem toho vedie k celkom neprijateľným záverom: inštitúcie Únie majú povinnosť odôvodnenia v prípade vymáhania grantu len vtedy, ak je dotknutý grant poskytnutý na základe jednostranného rozhodnutia, ale nie vtedy, ak je poskytnutý na základe zmluvy. ( 108 ) Rovnako zmluvný partner môže inštitúcii Únie vytýkať napríklad porušenie povinnosti odôvodnenia alebo práv na obhajobu len vtedy, ak zmluvné doložky obsahujú takéto práva a povinnosti, ( 109 ) inak nie. ( 110 ) To by však znamenalo, že inštitúcie Únie sa môžu zbaviť svojich povinností vyplývajúcich z primárneho práva tým, že granty udelia namiesto jednostranného rozhodnutia prostredníctvom zmlúv a v týchto zmluvách nestanovia žiadne povinnosti odôvodnenia na svoj úkor resp. žiadne práva na obhajobu v prospech svojich zmluvných partnerov.

145. Všeobecný súd založil svoj názor, podľa ktorého v rámci sporu zmluvnej povahy sa žalobca nemôže odvolávať na povinnosti inštitúcií Únie v oblasti práva Únie, okrem iného na judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa rozlišovania medzi mimozmluvnou a zmluvnou zodpovednosťou. ( 111 ) Podľa tejto judikatúry samotné uvedenie právnych predpisov, ktoré nevyplývajú zo zmluvy, nemajú vplyv na druh zodpovednosti, a teda ani na súdnu právomoc vo vzťahu k príslušnému sporu. Z tejto judikatúry však nevyplýva, že na inštitúcie Únie sa v rámci zmlúv nevzťahujú ich povinnosti vyplývajúce z práva Únie a že ich zmluvní partneri sa na tieto povinnosti nemôžu odvolávať.

146. Judikatúra Všeobecného súdu, podľa ktorej sa na inštitúcie Únie vzťahujú základné práva a iné záväzky verejnej moci iba v rámci jednostranných aktov, nie však v rámci zmlúv, sa navyše pôvodne vyvinula z úvahy, že námietka porušenia takýchto povinností v rámci žalôb zmluvnej povahy je „inopérant“, t. j. je neúčinná, lebo takéto porušenie beztak nemôže mať účinok na existenciu zmluvných nárokov zmluvných strán. ( 112 )

147. To však nie je správne, pretože porušenia viazanosti základnými právami alebo iných záväzkov verejnej moci zmluvnej verejnej správy v žiadnom prípade nie sú na základe svojej povahy bezpredmetné v rámci žalôb zmluvnej povahy. Naopak, ako už konštatoval aj samotný Súdny dvor, ( 113 ) takéto porušenia sa môžu vždy prejaviť aj v zmluvných nárokoch zmluvných strán. Judikatúra týkajúca sa porušení práv na obhajobu okrem toho svedčí o tom, že námietka porušenia práva vo všeobecnosti v žiadnom prípade nemôže byť neprípustná už len preto, lebo toto porušenie práva sa nemusí nutne prejaviť vo výroku rozsudku. ( 114 ) Napokon určenie porušenia práva samo osebe má voči žalobcovi účinok nápravy a voči verejnej správe disciplinárny účinok. ( 115 )

148. A napokon, názor Všeobecného súdu, že súd príslušný podľa zmluvy v rámci článku 272 ZFEÚ nemôže preskúmať žiadne výhrady zakladajúce sa na porušení základných práv Únie a iných záväzkov verejnej moci inštitúcií Únie, nie je zlučiteľný s rozdelením súdnych právomocí podľa článku 263, 272 a 274 ZFEÚ.

149. Podľa Súdneho dvora tak v prípade existencie zmluvy medzi žalobcom a inštitúciou Únie sú akty Únie napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ iba výnimočne, pretože súdy Únie by inak riskovali to, že by bol článok 272 ZFEÚ zbavený zmyslu, a v prípade, že by zmluva neobsahovala arbitrážnu doložku, aj to, že by rozšírili svoju súdnu právomoc nad rámec stanovený v článku 274 ZFEÚ. ( 116 ) Ako som teda už vyššie uviedla, len rozhodnutia o započítaní, vykonateľné rozhodnutia a akty, ktorých účinky sa prejavia úplne mimo zmluvného vzťahu, sa považujú za napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ. ( 117 )

150. Ako vysvetlil generálny advokát Cruz Villalón vo svojich návrhoch vo veci Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia, definícia aktov napadnuteľných podľa článku 263 ZFEÚ je tak v zmluvných veciach o niečo užšie vymedzená ako v iných prípadoch. V tomto kontexte totiž na účely napadnuteľnosti aktu nestačí, že vyvoláva záväzné právne účinky voči jeho adresátovi. ( 118 ) Preto napríklad oznámenia o dlhu, ktorými zmluvný partner vyzýva na zaplatenie splatnej pohľadávky, ( 119 ) správy z overovania, ktorými sa zisťujú nezrovnalosti pri použití prostriedkov z grantu a z toho vyplývajúce pohľadávky, ( 120 ) alebo rozhodnutia, ktorými sa jednostranne vypovedá zmluva, ( 121 ) v zmluvnom rámci nepredstavujú akty, ktoré by boli napadnuteľné žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ. ( 122 )

151. Toto sa zdá odôvodnené v rozsahu, v akom zmluvný partner má prostriedok nápravy pred súdom príslušným podľa zmluvy voči takým aktom súvisiacim so zmluvami, ktoré sa nepovažujú za napadnuteľné podľa článku 263 ZFEÚ. Táto „námietka paralelných žalôb“ ( 123 ) však funguje len vtedy, keď je tento prostriedok nápravy účinný. To znamená, že súd príslušný podľa zmluvy musí mať právomoc preskúmať všetky skutkové a právne otázky, ktoré sú relevantné na účely sporu, o ktorom rozhoduje. ( 124 )

152. Tento názor implicitne potvrdila aj odpoveď Komisie na otázku Súdneho dvora na pojednávaní v tomto odvolacom konaní. Na otázku, ako možno preskúmať rešpektovanie základných práv v rámci žalôb zmluvnej povahy, ak na tom založené výhrady podľa Všeobecného súdu nie sú prípustné, Komisia odpovedala, že takéto výhrady potom možno posúdiť v rámci žaloby o neplatnosť. To by však znamenalo, že nielen vykonateľné rozhodnutia Komisie, ale aj všetky akty inštitúcií Únie týkajúce sa ich zmluvných partnerov by sa museli považovať za akty napadnuteľné podľa článku 263 ZFEÚ na to, aby zmluvní partneri mali k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Takýto záver by ale bol celkom nezlučiteľný s judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej akty inštitúcií Únie v zmluvných veciach s výnimkou vykonateľných rozhodnutí práveže nemožno považovať za napadnuteľné podľa článku 263 ZFEÚ. ( 125 )

153. Súd príslušný podľa zmluvy tak popri zmluve, ako aj ustanoveniach práva Únie a subsidiárne platného vnútroštátneho práva, uplatniteľných osobitne na zmluvy, musí mať možnosť preskúmať aj všetky výhrady, ktoré sa zakladajú na porušení základných práv Únie alebo iných záväzkov verejnej moci v oblasti práva Únie inštitúciami Únie. ( 126 )

154. O to viac to platí, keď predmetné akty ako napríklad audit účtov zmluvného partnera, jednostranný odklad platieb, jednostranné vypovedanie zmluvy alebo jednostranné určenie súm, ktoré majú byť vrátené, prostredníctvom oznámení o dlhu zakladajúcich splatnosť, hoci vo vzťahu k právnej ceste sa považujú za zmluvnej povahy, často zodpovedajú výkonu jednostranných právomocí inštitúcií Únie, ktoré sú zakotvené v zákonoch alebo v individuálnych prípadoch v nezjednateľných zmluvných štandardných podmienkach. ( 127 )

155. To, mimochodom, vysvetľuje, prečo zmluvní partneri inštitúcií Únie často intuitívne označujú žaloby podané proti takýmto aktom ako žaloby o neplatnosť. V súlade s riešením zastávaným v týchto návrhoch takúto žalobu v žiadnom prípade nemožno vyhlásiť za neprípustnú, lebo žalobca vytýka spornej inštitúcii porušenie základných práv alebo iných záväzkov verejnej moci v oblasti práva Únie, alebo uvádza iné výhrady, ktoré sa podľa doterajšej judikatúry Všeobecného súdu označujú za také, ( 128 )„pre ktoré je charakteristická žaloba o neplatnosť“ ( 129 ).

c) Predbežný záver

156. Z vyššie uvedeného vyplýva, že výkon právomoci Komisie na prijatie vykonateľných rozhodnutí na účely vymáhania zmluvných pohľadávok, neporušuje zásadu ochrany legitímnej dôvery, ak bol zmluvný partner oboznámený v zmluve s touto možnosťou – ako to bolo aj v prejednávanom prípade.

157. Ide však o porušenie práva zmluvného partnera Komisie na účinný prostriedok nápravy, ak zmluvný partner Komisie musí proti vykonateľnému rozhodnutiu podať tak žalobu o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, ako aj žalobu zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ na to, aby dosiahol úplné preskúmanie zákonnosti tohto rozhodnutia.

158. Rovnako ide o porušenie práva na účinný prostriedok nápravy, ak zmluvný partner v rámci žaloby zmluvnej povahy podľa článku 272 ZFEÚ zmluvnej inštitúcii Únie nemôže vytýkať žiadne porušenie základných práv Únie a iných záväzkov verejnej moci v oblasti Únie.

3. Záver k druhému odvolaciemu dôvodu

159. V konečnom dôsledku treba povedať, že druhý odvolací dôvod je čiastočne dôvodný: Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v bodoch 70 a 71 napadnutého rozsudku konštatoval, že v rámci žaloby podľa článku 263 ZFEÚ podanej proti vykonateľnému rozhodnutiu možno preskúmať len žalobné dôvody a tvrdenia žalobkyne, ktoré smerujú k spochybneniu zákonnosti napadnutého rozhodnutia z hľadiska Zmlúv EÚ alebo akéhokoľvek právneho predpisu, ktorým sa vykonávajú, teda z hľadiska práva Únie, zatiaľ čo v rámci žaloby podľa článku 272 ZFEÚ možno skúmať len žalobné dôvody a tvrdenia vychádzajúce z porušenia dohôd o grante alebo vnútroštátneho práva uplatniteľného na tieto dohody.

B. O prvom odvolacom dôvode

160. ADR v rámci svojho prvého odvolacieho dôvodu tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že vo svojom rozsudku vychádzal zo striktného a v konečnom dôsledku neprimeraného výkladu princípu, podľa ktorého Únia môže dotovať len skutočne vynaložené náklady. ( 130 )

161. Všeobecný súd tak nezohľadnil dostatočne, že ADR uskutočnila dotované projekty s dobrým výsledkom. To odporuje zámeru, ktorý vyjadrili Komisia a Európsky parlament, uľahčiť do budúcna život príjemcov grantov tým, že sa bude klásť väčšia pozornosť na dosiahnuté výsledky ako na odôvodnenie vynaložených nákladov.

162. Táto argumentácia neobstojí.

163. Najprv treba poznamenať, že ADR v rámci svojho odvolania nespochybňuje skutkové zistenia, na základe ktorých Všeobecný súd zamietol jej argument vo vzťahu k neoprávnenosti určitých výdavkov. Toto posúdenie skutkových okolností, mimochodom, aj tak nepodlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania, okrem prípadov skreslenia dôkazov predložených Všeobecnému súdu, alebo keď zo spisového materiálu vyplýva skutková nesprávnosť zistení Všeobecného súdu, ( 131 ) avšak v prejednávanom prípade nejde o takúto situáciu.

164. Ide preto len o otázku, či Všeobecný súd napriek skutočnostiam, na základe ktorých potvrdil neoprávnenosť sporných výdavkov, mal predpokladať oprávnenosť týchto výdavkov, pretože je nesporné, že ADR uskutočnila dotovaný projekt s dobrými výsledkami.

165. Na túto otázku treba odpovedať záporne. Ako totiž uviedol Súdny dvor, princíp, podľa ktorého Únia môže v rámci grantov dotovať len skutočne vynaložené náklady, znamená, že medzitým uskutočnený projekt, na ktorý sa vzťahuje dohoda o grante, nemôže ovplyvniť povinnosť príjemcu odôvodniť použitie súm. ( 132 ) Ak teda náklady deklarované príjemcom nie sú overiteľné, Komisia nemá inú možnosť, než pristúpiť k vymáhaniu grantu do výšky neoprávnených súm. Komisia sa tak ani na základe úvah proporcionality nemôže dištancovať od takéhoto vymáhania. ( 133 )

166. Všeobecný súd v prejednávanom prípade konštatoval, že výdavky na dvoch odborníkov boli správne identifikované ako neoprávnené, lebo jeden z týchto odborníkov v deň, za ktorý ADR fakturovala výdavky na jeden z dotknutých projektov, preukázateľne pracoval na inom projekte. Vzhľadom na tento konkrétny nepriamy dôkaz svedčiaci o tom, že priradenie takých nákladov nezodpovedalo skutočnosti, ADR nepreukázala, že v tejto súvislosti išlo o ojedinelú chybu. Výhrady audítorov boli podopreté skôr inými skutočnosťami ako sú omeškané platby a chýbajúce dôkazy. ( 134 ) Napokon ani všetky ostatné argumenty, ktoré ADR uviedla proti správam o audite, neboli spôsobilé spochybniť závery týchto správ. ( 135 )

167. Všeobecný súd na základe toho dospel k záveru, že nestačí skutočnosť, na ktorú sa odvoláva ADR, že dotknutý projekt sa uskutočnil s dobrými výsledkami, na to, aby predmetné náklady boli uznané za oprávnené, pokiaľ neboli dodržané aj ďalšie podmienky oprávnenosti nákladov. ( 136 )

168. Tieto vyjadrenia sa nezakladajú na nesprávnom právnom posúdení. Všeobecnému súdu najmä nemožno vytýkať príliš striktný výklad princípu, podľa ktorého Únia môže dotovať len skutočne vynaložené náklady. Naopak, Všeobecný súd správne uplatnil judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej v prípade neexistencie podkladových dokumentov týkajúcich sa skutočne vzniknutých výdavkov na odôvodnenie pridelenia osobitnej dotácie nestačí preukázať, že sa projekt uskutočnil.

169. Za týchto okolností nie je nutné zaoberať sa rozlišovaním, ktoré zdôrazňuje Komisia a ktorého relevantnosť spochybňuje ADR v prejednávanom prípade, a to medzi grantmi, ktoré majú príjemcovi umožniť uskutočnenie činnosti, ktorá je z hľadiska Únie strategicky významná, a medzi verejnými zákazkami zameranými na poskytnutie služby za odplatu. Rovnako nie je potrebné vysvetľovať ani otázku, ktorá je sporná medzi účastníkmi konania, že do akej miery napokon Komisia alebo ADR použili a zužitkovali výsledky uskutočneného projektu.

170. Napokon na vyššie uvedenom závere nič nemení ani okolnosť, ktorú uviedla ADR, že Komisia a Parlament pri príprave deviateho nariadenia o rozpočtových pravidlách 2018/1046 ( 137 ) vyjadrili svoj zámer, že v oblasti grantov sa budú snažiť orientovať viac na výsledky platieb, ( 138 ) a že tieto snahy sa už aj teraz v skutočnosti odzrkadľujú v ustanoveniach nariadenia 2018/1046. ( 139 ) Je totiž nesporné, že tieto ustanovenia sa v prejednávanom prípade ešte neuplatňujú.

171. Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť.

C. O účinkoch dôvodnosti druhého odvolacieho dôvodu na zachovanie napadnutého rozsudku

172. Podľa judikatúry Súdneho dvora nesprávne právne posúdenie Všeobecného súdu nevedie k zrušeniu napadnutého rozsudku, ak sa jeho výrok zdá byť dôvodný z iných právnych dôvodov. ( 140 )

173. V prejednávanej veci ide o taký prípad. Sám Všeobecný súd totiž v napadnutom rozsudku uviedol dôvody, pre ktoré je výrok dôvodný aj napriek vyššie ( 141 ) uvedenému nesprávnemu právnemu posúdeniu.

174. Všeobecný súd tak žalobné dôvody a argumenty ADR v bodoch 71 až 80 napadnutého rozsudku nesprávne rozdelil na „výhrady zmluvnej povahy“, na ktoré sa vzťahuje žaloba podľa článku 272 ZFEÚ, a „výhrady neplatnosti“, na ktoré sa vzťahuje žaloba podľa článku 263 ZFEÚ. Rovnako aj svoje ďalšie preskúmanie týchto žalobných dôvodov a argumentov Všeobecný súd rozdelil na preskúmanie podľa článku 272 ZFEÚ, v rámci ktorého preskúmal iba „výhrady zmluvnej povahy“ (body 81 až 188 napadnutého rozsudku), a na preskúmanie podľa článku 263 ZFEÚ, v rámci ktorého analyzoval iba „výhrady neplatnosti“ (body 189 až 218 napadnutého rozsudku).

175. Všeobecný súd však v rámci týchto formálne oddelených preskúmaní v konečnom dôsledku predsa posúdil všetky žalobné dôvody a argumenty, ktoré ADR uviedla, a meritórne preskúmal ich dôvodnosť. Platí to o to viac, keďže Všeobecný súd v bode 75 napadnutého rozsudku konštatoval, že prvá výhrada ADR v druhom žalobnom dôvode, podľa ktorej Komisia zaslala ADR záverečné správy o audite s neprimeraným omeškaním, čím porušila zásadu riadnej správy a práva ADR na obranu, ( 142 ) bola vznesená na podporu žalobných návrhov ADR tak v rámci článku 272 ZFEÚ, ako aj v rámci článku 263 ZFEÚ.

176. Všeobecný súd následne v bodoch 172 až 184 preskúmal sporné výhrady najprv v rámci svojho posúdenia žaloby podľa článku 272 ZFEÚ. Všeobecný súd potom v bodoch 215 až 218 ešte raz preskúmal tvrdenia ADR v rámci svojho posúdenia žaloby podľa článku 263 ZFEÚ.

177. Všeobecný súd teda svoje skúmanie z hľadiska štruktúry vykonal pri striktnom oddelení výhrad neplatnosti a výhrad zmluvnej povahy, a tým sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Toto oddelenie však v prejednávanom prípade v konečnom dôsledku nemá vplyv na prípustnosť výhrad ADR a na ich meritórne preskúmanie.

178. Mimochodom ADR ani nepreukázala, ani vôbec netvrdila, že osobitné preskúmanie jej argumentov v rámci žaloby podľa článku 272 ZFEÚ na jednej strane a žaloby podľa článku 263 ZFEÚ na druhej strane v prejednávanom prípade skutočne viedlo k neúplnému posúdeniu jej tvrdenia na prvom stupni Všeobecným súdom.

179. ADR okrem toho nenapadla alebo prinajmenšom – ako vyplýva z preskúmania prvého odvolacieho dôvodu ( 143 ) – neúspešne napadla zistenia Všeobecného súdu týkajúce sa dôvodnosti jej žalobných dôvodov a výhrad vo veci, s výnimkou tých, ktoré boli predmetom druhého odvolacieho dôvodu.

180. Vyššie ( 144 ) uvedené nesprávne právne posúdenie tak nemalo vplyv na výrok napadnutého rozsudku. Druhý odvolací dôvod preto napriek svojej dôvodnosti nemôže viesť k zrušeniu tohto rozsudku.

VI. O trovách

181. Podľa článku 184 ods. 2 svojho rokovacieho poriadku ak Súdny dvor zamietne odvolanie, rozhodne aj o trovách konania.

182. Článok 138 ods. 3 rokovacieho poriadku, ktorý sa uplatňuje na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto poriadku, stanovuje, že ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. Ak sa to však zdá oprávnené vzhľadom na okolnosti prípadu, Súdny dvor môže rozhodnúť, že účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť časť trov konania druhého účastníka.

183. V prejednávanom konaní má Komisia úspech v rozsahu, v akom treba odvolanie zamietnuť, keďže výrok napadnutého rozsudku – ako som práve vysvetlila – sa zdá byť dôvodný z iných právnych dôvodov, a to aj napriek zistenému nesprávnemu právnemu posúdeniu.

184. Ukázalo sa však, že druhý odvolací dôvod, ktorý tvorí hlavnú časť odvolania, je dôvodný z rovnakého dôvodu nesprávneho právneho posúdenia.

185. Vzhľadom na tieto okolnosti sa zdá odôvodnené rozhodnúť tak, že ADR znáša dve tretiny svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť dve tretiny trov konania, ktoré vznikli Komisii, a Komisia znáša jednu tretinu svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť jednu tretinu trov konania, ktoré vznikli ADR.

VII. Návrh

186. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: 1. Odvolanie sa zamieta. 2. ADR Center SpA znáša dve tretiny svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť dve tretiny trov konania, ktoré vznikli Európskej komisii. 3. Európska komisia znáša jednu tretinu svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť jednu tretinu trov konania, ktoré vznikli spoločnosti ADR Center SpA.

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) Pozri v súvislosti s týmto časovým rámcom bod 68 vyššie.

( 3 ) Rozsudok Všeobecného súdu z 20. júla 2017, ADR Center/Komisia (T‑644/14, EU:T:2017:533), ďalej len „napadnutý rozsudok“.

( 4 ) Pozri vec ADR Center/Komisia (T‑364/15) a Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia (T‑191/16). Pred Súdnym dvorom okrem toho v súčasnosti prebieha aj konanie vo veci Inclusion Alliance for Europe/Komisia (C‑378/16 P), ktorá nastoľuje rovnaké otázky ako prejednávané odvolanie, ako aj konanie vo veci SC/Eulex Kosovo (C‑730/18 P), ktorá kladie súvisiace otázky.

( 5 ) Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1. Dohody o grante, o ktoré ide v prejednávanom prípade, boli uzavreté v decembri 2008, a teda ešte počas účinnosti nariadenia č. 1605/2002 (pozri bod 9 nižšie), pričom odkaz na uplatniteľné právo Únie v dohodách o grante bol, ako sa zdá, dynamický (pozri bod 11 nižšie), takže nadobudnutím účinnosti nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 sa aj to stalo uplatniteľným. Napadnuté rozhodnutie Komisie však bolo prijaté 27. júna 2014, čiže už počas účinnosti nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 (pozri bod 18 nižšie), takže v tejto súvislosti je toto nariadenie relevantné. Je to v súlade s tým, že ustanovenie, ktoré je právnym základom právneho aktu a ktoré splnomocňuje inštitúciu Únie na prijatie predmetného právneho aktu, musí byť v čase jeho prijatia účinné; pozri rozsudok zo 14. júna 2016, Komisia/McBride a i. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, bod 40).

( 6 ) Pozri pôvodne článok 72 ods. 2 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 248, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74), a teraz článok 100 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia (EÚ, Euratom) č. 966/2012 (Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1).

( 7 ) Body 2, 3, 6 a 9 napadnutého rozsudku.

( 8 ) Bod 12 napadnutého rozsudku.

( 9 ) Body 5, 8 a 11 napadnutého rozsudku.

( 10 ) Bod 14 napadnutého rozsudku.

( 11 ) Bod 15 napadnutého rozsudku.

( 12 ) Bod 17 napadnutého rozsudku.

( 13 ) Bod 18 napadnutého rozsudku.

( 14 ) Body 19 až 21 napadnutého rozsudku.

( 15 ) Body 22 až 31 napadnutého rozsudku.

( 16 ) Body 32 až 36 napadnutého rozsudku.

( 17 ) Body 37 až 40 napadnutého rozsudku.

( 18 ) Body 41 a 42 napadnutého rozsudku, príloha 33 žaloby podanej na prvom stupni.

( 19 ) Pozri uznesenie predsedu Všeobecného súdu zo 7. apríla 2016, ADR Center/Komisia (T‑644/14 R, neuverejnené, EU:T:2016:201, body 10 až 12).

( 20 ) Uznesenie predsedu Všeobecného súdu zo 7. apríla 2016, ADR Center/Komisia (T‑644/14 R, neuverejnené, EU:T:2016:201, bod 26 a nasl.).

( 21 ) Body 53 až 62 napadnutého rozsudku.

( 22 ) Body 63 až 67 napadnutého rozsudku.

( 23 ) Všeobecný súd správne nepolemizoval o skutočnosti, že ADR spochybnila právomoc Komisie prijať sporné rozhodnutie až vo svojej replike. Súd Únie totiž musí beztak preskúmať otázku právomoci autora aktu z úradnej moci, a preto táto otázka môže vzniknúť v každej fáze konania, pozri rozsudok zo 14. decembra 2016, SV Capital/EBA (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, body 31 a 32, a tam citovaná judikatúra).

( 24 ) Podobné vyjadrenia, avšak bez ďalšieho skúmania, obsahujú už skoršie rozsudky Všeobecného súdu, pozri rozsudky z 13. júna 2012, Insula/Komisia (T‑246/09, neuverejnený, EU:T:2012:287, body 94 a 95); z 27. septembra 2012, Applied Microengineering/Komisia (T‑387/09, EU:T:2012:501, bod 39), a zo 4. júla 2017, Systema Teknolotzis/Komisia (T‑234/15, EU:T:2017:461, bod 91); pozri tiež rozsudok z 13. júna 2019, Synergy Hellas/Komisia (T‑244/18, neuverejnený, EU:T:2019:409, bod 40).

( 25 ) Článok 272 ZFEÚ odkazuje na Súdny dvor Európskej únie ako na inštitučný celok. Podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 51 Stanov Súdneho dvora Európskej únie Všeobecný súd je príslušný prejednávať a rozhodovať v prvom stupni o žalobe uvedenej v článku 272.

( 26 ) Zdá sa, že iba Všeobecný súd konštatoval vo svojich uzneseniach z 19. októbra 2010, Nencini/Parlament (T‑431/10 R, neuverejnené, EU:T:2010:441, bod 19); z 19. mája 2015, Costa/Parlament (T‑197/15 R, neuverejnené, EU:T:2015:294, bod 26), a zo 16. februára 2017, Gollnisch/Parlament (T‑624/16 R, neuverejnené, EU:T:2017:94, body 51 a 52), že Parlament na rozdiel od Rady, Komisie a ECB nemá právomoc prijímať vykonateľné rozhodnutia v zmysle článku 299 ZFEÚ. Na otázku, či právnym základom právomoci môže byť článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012, resp. predchodca tohto ustanovenia v nariadení č. 1605/2002 (poznámka pod čiarou 5), však Všeobecný súd pri tejto príležitosti neodpovedal (pozri v tejto súvislosti bod 41 nižšie). Súdny dvor sa vo svojom rozhodnutí o odvolaní v naposledy uvedenej veci T‑624/16 R z dôvodu prípustnosti nezaoberal argumentom, ktorý nadhodil otázku právomoci Parlamentu na prijatie vykonateľných rozhodnutí; pozri uznesenie podpredsedu Súdneho dvora zo 6. júla 2017, Gollnisch/Parlament [C‑189/17 P(R), neuverejnené, EU:C:2017:528, body 46 a 47]. Z článku 68 rozhodnutia predsedníctva Európskeho parlamentu z 19. mája a 9. júla 2008, ktorým sa uplatňujú vykonávacie pravidlá k štatútu poslancov Európskeho parlamentu (Ú. v. EÚ C 159, 2009, s. 1) vyplýva tiež iba to, že generálny tajomník dáva pokyny na vymáhanie neoprávnene vyplatených súm od poslancov, ale nie to, či na tieto účely majú, resp. môžu byť vydané vykonateľné rozhodnutia. Zdá sa, že Súdny dvor sa doposiaľ tiež zaoberal iba vecami, v ktorých Parlament rozhodol, že sumy boli vyplatené neoprávnene, a dotknutým poslancom zaslal príslušné oznámenia o dlhu, ale nevydal vykonateľné rozhodnutia; pozri napríklad uznesenie predsedu Súdneho dvora z 11. novembra 2011, Nencini/Parlament [C‑530/10 P(R), neuverejnené, EU:C:2011:729, body 3 a 4]; rozsudok zo 14. júna 2016, Marchiani/Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, body 16, 17, 22 a 23), ako aj uznesenie z 21. mája 2019, Le Pen/Parlament (C‑525/18 P, neuverejnené, EU:C:2019:435, body 13 a 14), pozri aj uznesenie z dnešného dňa vo veci Le Pen/Parlament (C‑38/19 P).

( 27 ) Podľa článku 2 písm. b) nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 výraz „inštitúcia“ na účely tohto nariadenia je Európsky parlament, Európska rada, Rada, Európska komisia, Súdny dvor Európskej únie a Európsky dvor audítorov, Európsky hospodársky a sociálny výbor, Výbor regiónov, európsky ombudsman, európsky dozorný úradník pre ochranu údajov a Európska služba pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), nie však ECB. Pozri v rovnakom zmysle článok 2 bod 67 nariadenia 2018/1046, ktoré nahradilo nariadenia č. 966/2012, ako aj článok 1 ods. 2 predchádzajúceho nariadenia č. 1605/2002 v znení nariadenia (EÚ, Euratom) č. 1081/2010 (Ú. v. EÚ L 311, 2010, s. 9); naproti tomu v pôvodnom znení nariadenia č. 1605/2002 chýbala Európska rada ako inštitúcia Únie, ktorá vznikla až Lisabonskou zmluvou, ako aj Európska služba pre vonkajšiu činnosť zriadená až v roku 2010.

( 28 ) Článok 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 rovnako ako ustanovenie v článku 100 ods. 2 nariadenia 2018/1046, ktoré ho nahradilo (poznámka pod čiarou 5), je nejasné v rozsahu, v akom jeho prvý pododsek bez akéhokoľvek obmedzenia stanovuje, že „inštitúcia“ môže formálne stanoviť pohľadávku voči iným osobám, ako sú členské štáty, prostredníctvom rozhodnutia, ktoré je vykonateľné v zmysle článku 299 ZFEÚ, ale jeho druhý pododsek stanovuje, že Komisia môže vo výnimočných prípadoch tiež prijať takéto vykonateľné rozhodnutie v prospech ostatných inštitúcií na ich požiadanie so zreteľom na nároky vzniknuté vo vzťahu k zamestnancom, na ktorých sa vzťahuje služobný poriadok. Článok 85 ods. 2 delegovaného nariadenia (EÚ) č. 1268/2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia 2 o rozpočtových pravidlách (Ú. v. EÚ L 362, 2012, s. 1) dokonca vysvetľuje, že v prípade výnimočných okolností „príslušné inštitúcie iné než tie, ktoré sú uvedené v článku 299 ZFEÚ“, môžu požiadať Komisiu o prijatie vykonateľného rozhodnutia. Prinajmenšom na prvý pohľad nie je známe, prečo boli tieto ustanovenia potrebné, keď článok 79 ods. 2 prvý pododsek nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 beztak priznáva všetkým inštitúciám v zmysle tohto nariadenia (k tomu pozri poznámku pod čiarou 27) právomoc prijať vlastné vykonateľné rozhodnutia. Ustanovenie v článku 72 ods. 2 nariadenia č. 1605/2002, ktoré predchádzalo článku 79 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 (poznámka pod čiarou 5), však neobsahovalo žiadnu právnu úpravu zodpovedajúcu článku 79 ods. 2 druhému pododseku nariadenia o rozpočtových pravidlách č. 966/2012 a ani vykonávacie pravidlá k nariadeniu č. 1605/2002 v nariadení č. 2342/2002 (Ú. v. EÚ L 357, 2002, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145) neobsahujú príslušné ustanovenia.

( 29 ) Článok 62 ods. 2 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1271/2013 z 30. septembra 2013 o rámcovom nariadení o rozpočtových pravidlách pre subjekty uvedené v článku 208 nariadenia o rozpočtových pravidlách (Ú. v. EÚ L 328, 2013, s 42), ako aj teraz článok 68 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2019/715 z 18. decembra 2018 o rámcovom nariadení o rozpočtových pravidlách pre subjekty zriadené podľa ZFEÚ a Zmluvy o Euratome a uvedené v článku 70 nariadenia 2018/1046 (Ú. v. EÚ L 122, 2019, s. 1), síce stanovujú možnosť vykonateľnosti na účely vymáhania pohľadávok, zostáva ale nejasné, či decentralizované agentúry môžu na tento účel prijímať aj vlastné vykonateľné rozhodnutia. Výkonné agentúry Komisie naproti tomu nemôžu prijať takéto rozhodnutia, keďže to zostáva vyhradené Komisii; pozri v súvislosti s výkonnou agentúrou pre výskum uznesenie z 12. septembra 2018, Holistic Innovation Institute/REA (C‑241/17 P, neuverejnené, EU:C:2018:704, bod 4).

( 30 ) V súvislosti s ECB bol napríklad súčasne s jej vznikom na základe Maastrichtskej zmluvy prijatý do článku 108a ods. 2 (neskôr článok 110 ods. 2) EHS výslovný odkaz, podľa ktorého článok 192 (neskôr článok 256 ZFEÚ), t. j. ustanovenie predchádzajúce článku 299 ZFEÚ, sa vzťahovalo aj na nariadenia a rozhodnutia ECB; neskoršie zahrnutie ECB do článku 299 ZFEÚ Lisabonskou zmluvou však malo tým už len redakčnú povahu.

( 31 ) Článok 92 EGKS, člán