Vec T‑112/07

Hitachi Ltd a i.

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdelenie trhu – Právo na obhajobu – Dôkaz o porušení – Jediné a pokračujúce porušenie – Pokuty – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Odstrašujúci účinok – Spolupráca“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Rozsah – Neposkytnutie dokumentu – Dôsledky

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

2. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Poskytnutie odpovedí na oznámenie o výhradách – Podmienky – Obmedzenia

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

3. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz o porušení – Písomné svedectvá zamestnancov spoločnosti zúčastnenej na porušení – Dôkazná hodnota – Posúdenie

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 2002/C 45/03)

4. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny – Konanie vo veci hospodárskej súťaže

(Článok 6 ods. 2 EÚ; článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

5. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Spôsob dokazovania – Použitie súboru nepriamych dôkazov

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz o porušení – Posúdenie dôkaznej hodnoty jednotlivých dôkazov – Kritériá

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53)

7. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení a o dĺžke jeho trvania

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 2002/C 45/03)

8. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Neuloženie alebo zníženie pokuty výmenou za spoluprácu obvineného podniku

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 2002/C 45/03, bod 21)

9. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný cieľ – Dostatočné zistenie

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

10. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jediné porušenie – Pojem – Osobná zodpovednosť podnikov, ktoré sú spolupáchateľmi porušenia, za celé porušenie – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1)

11. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Článok 81 ods. 1 ES; Dohoda o EHP, článok 53 ods. 1; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

12. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Odstrašujúci charakter

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 98/C 9/03 bod 1 A)

1. Právo na prístup k spisu ako prejav zásady dodržiavania práva na obhajobu v správnom konaní v oblasti uplatňovania pravidiel hospodárskej súťaže znamená, že Komisia musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal všetky písomnosti vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu. Ide tak o usvedčujúce, ako aj o oslobodzujúce dôkazy, s výnimkou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a ďalších dôverných informácií.

Neposkytnutie dokumentu, na ktorom Komisia založila svoje rozhodnutie obviniť podnik, predstavuje porušenie práva na obhajobu len vtedy, ak dotknutý podnik preukáže, že by výsledok, ku ktorému Komisia vo svojom rozhodnutí dospela, bol odlišný, keby sa neposkytnutý dokument nemohol použiť ako usvedčujúci dôkaz.

Pokiaľ ide o neposkytnutie dokumentu v prospech podniku, dotknutý podnik musí preukázať len to, že jeho nesprístupnenie mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Stačí, ak podnik preukáže, že by mohol použiť uvedený dokument vo svoj prospech na svoju obhajobu v tom zmysle, že keby mal možnosť využiť ho počas správneho konania, mohol by sa odvolávať na skutočnosti, ktoré sa nezhodujú so závermi Komisie v tejto fáze, a teda by mal možnosť nejakým spôsobom ovplyvniť posúdenie, ku ktorému Komisia v rozhodnutí dospela, prinajmenšom pokiaľ ide o závažnosť a dĺžku trvania správania, ktoré mu bolo vytýkané, a teda výšku pokuty.

(pozri body 31, 36, 37)

2. V konaní začatom pre porušenie pravidiel hospodárskej súťaže je dotknutý podnik až na začiatku kontradiktórnej fázy správneho konania informovaný prostredníctvom oznámenia o výhradách o všetkých podstatných dôkazoch, o ktoré sa Komisia v tejto fáze konania opiera, a tento podnik má právo na prístup k spisu na účely zabezpečenia účinného výkonu svojho práva na obhajobu. Odpoveď ostatných podnikov, ktoré sa podieľali na karteli, na oznámenie o výhradách preto v zásade nie je zahrnutá medzi písomnosti vo vyšetrovacom spise, do ktorých môžu účastníci konania nahliadnuť.

Ak však Komisia chce vychádzať z časti odpovede na oznámenie o výhradách alebo z dokumentu pripojeného k takej odpovedi, aby preukázala existenciu porušenia v konaní podľa článku 81 ods. 1 ES, ostatným podnikom, ktorých sa toto konanie týka, sa musí umožniť, aby sa vyjadrili k takému dôkazu. Za takých okolností totiž predmetná časť odpovede na oznámenie o výhradách alebo dokument pripojený k tejto odpovedi predstavuje dôkaz v neprospech jednotlivých podnikov, ktoré sa mali podieľať na porušení.

Oslobodzujúci dôkaz analogicky predstavuje časť odpovede na oznámenie o výhradách alebo dokument pripojený k tejto odpovedi, ktoré môžu byť pre obhajobu podniku významné v tom zmysle, že mu umožnia odvolávať sa na skutočnosti, ktoré sa nezhodujú so závermi Komisie v tejto fáze. V takom prípade sa musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal predmetnú časť odpovede alebo dokument a vyjadril sa k nim.

(pozri body 32 – 34)

3. Písomné svedecké výpovede zamestnancov spoločnosti vypracované pod jej dohľadom a predložené touto spoločnosťou na účely jej obhajoby v správnom konaní pre porušenie pravidiel hospodárskej súťaže vedenom Komisiou v zásade nemožno kvalifikovať ako dôkazy, ktoré sa líšia a sú nezávislé od vyhlásení predmetnej spoločnosti. Vo všeobecnosti platí, že stanovisko spoločnosti k pravdivosti skutočností, ktoré jej Komisia vytýka, sa zakladá predovšetkým na vedomostiach a názoroch jej zamestnancov a riadiacich pracovníkov.

Svedecké výpovede zamestnancov spoločnosti, ktorá sa podieľala na karteli nepredstavujú dôkazy, ktoré by boli odlišné a nezávislé od vyhlásení tejto spoločnosti, lebo svedkovia vypovedali pred Komisiou z podnetu tejto spoločnosti a v rámci jej povinnosti spolupracovať na základe oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v kartelových prípadoch, pričom využívali prítomnosť externého poradcu danej spoločnosti. Tieto svedecké výpovede v dôsledku toho nemôžu potvrdiť vyhlásenia spoločnosti, ktorá ich zamestnáva. Tieto svedecké výpovede uvedené vyhlásenia skôr doplňujú, vysvetľujú a konkretizujú. Musia byť teda podporené aj ďalšími dôkazmi.

(pozri body 48, 129)

4. Akákoľvek pochybnosť súdu musí byť na prospech podniku, ktorému bolo určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ods. 1 ES. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala dané porušenie, ak má v tejto súvislosti naďalej akékoľvek pochybnosti, osobitne v rámci konania o neplatnosť rozhodnutia, ktorým sa ukladá pokuta.

V takejto situácii je totiž nevyhnutné zohľadniť zásadu prezumpcie neviny tak, ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach, ktorá je súčasťou základných práv predstavujúcich všeobecné zásady práva Spoločenstva. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s nimi spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále.

(pozri body 58, 59)

5. V oblasti hospodárskej súťaže je potrebné, aby Komisia na preukázanie existencie porušenia predložila presné a zhodujúce sa dôkazy. Každý z dôkazov predložených Komisiou však nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý znak skutkovej podstaty porušenia. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá tejto požiadavke pri celkovom posúdení. Existenciu protisúťažného postupu alebo dohody preto možno vyvodiť z určitého množstva zhodných okolností a nepriamych dôkazov, ktoré – posudzované ako celok – môžu v prípade neexistencie iného prijateľného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže.

Pokiaľ však Komisia dospela vo svojom rozhodnutí k záveru, že došlo k porušeniu len na základe správania predmetných podnikov na trhu, stačí, aby tieto podniky preukázali existenciu okolností, ktoré stavajú skutkový stav zistený Komisiou do iného svetla, a tak umožňujú nahradiť vysvetlenie skutkového stavu, na základe ktorého Komisia dospela k záveru, že došlo k porušeniu pravidiel v oblasti hospodárskej súťaže, iným prijateľným vysvetlením.

Toto pravidlo sa neuplatňuje na všetky prípady, v ktorých je porušenie preukázané len inými ako listinnými dôkazmi. Pokiaľ totiž ide o dôkazy, ktoré možno použiť na účely preukázania porušenia článku 81 ES, v práve Spoločenstva prevláda zásada voľného hodnotenia dôkazov.

Hoci teda neexistencia listinných dôkazov môže byť relevantná pri celkovom posudzovaní súboru nepriamych dôkazov, o ktoré sa Komisia opiera, samotná táto neexistencia dotknutému podniku neumožňuje spochybniť tvrdenia Komisie tým, že predloží alternatívne vysvetlenie skutkových okolností. Platí to len v prípade, že dôkazy predložené Komisiou neumožňujú preukázať existenciu porušenia jednoznačne a bez potreby výkladu.

Z rovnakého dôvodu nie je Komisia povinná ani v prípade neexistencie listinných dôkazov uskutočniť nezávislé vyšetrovanie na overenie skutkového stavu.

(pozri body 60 – 66)

6. V konaní o porušení článku 81 ods. 1 ES je jediným relevantným kritériom pri posúdení dôkaznej hodnoty jednotlivých dôkazov ich vierohodnosť. Podľa všeobecných pravidiel dokazovania vierohodnosť, a teda aj dôkazná hodnota dokumentu závisia od jeho pôvodu, od okolností jeho vyhotovenia, od jeho adresáta a od jeho obsahu.

Pokiaľ ide o vyhlásenia urobené podnikmi, môže byť obzvlášť vysoká dôkazná hodnota priznaná tým, ktoré sú, po prvé, vierohodné, po druhé, sú vyhotovené v mene podniku, po tretie, pochádzajú od osoby, ktorá má služobnú povinnosť konať v záujme tohto podniku, po štvrté, sú v rozpore so záujmami osoby, ktorá ich podáva, po piate, pochádzajú od priameho svedka skutočností, ktoré sú v nich uvedené, a po šieste, boli poskytnuté písomne, zámerne a po zrelej úvahe.

Vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil na karteli, ktorého správnosť spochybňuje niekoľko ďalších podobne obvinených podnikov, naopak nemožno považovať za postačujúci dôkaz o existencii porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, ak nie je podporené inými dôkazmi, aj keď požadovaný stupeň potvrdenia môže byť nižší vzhľadom na vierohodnosť predmetných vyhlásení.

(pozri body 68 – 71)

7. Hoci vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu je vo všeobecnosti potrebná určitá nedôvera vzhľadom na to, že títo účastníci môžu mať tendenciu minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení a maximalizovať závažnosť účasti ostatných, nič to nemení na skutočnosti, že domáhanie sa zohľadnenia oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v kartelových prípadoch s cieľom dosiahnuť oslobodenie od pokuty alebo zníženie pokuty nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov kartelu. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci.

Pokiaľ ide o osobnú motiváciu svedkov, je síce možné, že zamestnanci podniku, ktorý požiadal o oslobodenie od pokuty, ktorí sú povinní konať v záujme tohto podniku, majú spoločnú vôľu predložiť čo najviac usvedčujúcich dôkazov, lebo ich spolupráca v konaní môže mať tiež priaznivý vplyv na ich budúcu kariéru. V takom prípade si však dotknutí zamestnanci budú vedomí aj prípadných nepriaznivých dôsledkov predloženia nepresných dôkazov, ktoré sú vzhľadom na požiadavku potvrdenia inými dôkazmi citlivejšie.

(pozri body 72, 130)

8. Na to, aby Komisia mohla znížiť pokutu podľa bodu 21 oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v kartelových prípadoch, predmetné dôkazy musia mať významnú dôkaznú hodnotu v porovnaní s dôkazmi, ktoré už má Komisia k dispozícii. V dôsledku toho sa v žiadosti o zhovievavosť podanej po zaslaní oznámenia o výhradách môže podnik, ktorý chce dosiahnuť zníženie pokuty, zamerať na skutočnosti, ktoré podľa neho doposiaľ neboli z právneho hľadiska dostatočne preukázané, aby tak poskytol významnú pridanú hodnotu. Táto okolnosť môže vysvetliť, prečo dotknutý podnik opomenie skutočnosti, ktoré považuje za jednoznačne preukázané už predloženými dôkazmi.

Vzhľadom na znenie bodu 21 oznámenia o spolupráci navyše nemožno vylúčiť, že predloženie dôkazov s určitou dôkaznou hodnotou, ktoré sa však týkajú skutočností preukázaných inými dôkazmi, nepovedie k zníženiu pokuty.

(pozri body 178 – 180)

9. Na to, aby existovala dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP), stačí, ak predmetné podniky vyjadrili svoj spoločný úmysel správať sa na trhu určitým spôsobom. Zohľadnenie konkrétnych následkov dohody je zbytočné, keď je zjavné, že jej cieľom je obmedziť, vylúčiť alebo narušiť hospodársku súťaž. Existencia vzájomnej dohody nevyhnutne znamená existenciu spoločnej vôle, aj keď neexistuje dôkaz, na základe ktorého by bolo možné presne určiť okamih, v ktorom sa táto spoločná vôľa prejavila alebo v ktorom sa jej vyjadrenie formalizovalo.

(pozri body 268, 269)

10. Dohody a zosúladené postupy, ktorých sa týka článok 81 ods. 1 ES a článok 53 ods. 1 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP), nevyhnutne vyplývajú z prispenia viacerých podnikov, ktoré sú síce všetky spolupáchateľmi porušenia, ale ktorých účasť môže mať rôzne formy, predovšetkým v závislosti od vlastností dotknutého trhu a postavenia každého z týchto podnikov na tomto trhu, sledovaných cieľov a zvolených alebo zamýšľaných spôsobov vykonania. Samotná okolnosť, že každý podnik sa zúčastnil na porušení spôsobom, ktorý mu je vlastný, však nestačí na vylúčenie jeho zodpovednosti za celé porušenie, vrátane zodpovednosti za správanie, ktorého sa fakticky dopustili iné zúčastnené podniky, ale ktoré malo rovnaký protisúťažný cieľ alebo následok.

Podnik, ktorý sa zúčastnil na porušení prostredníctvom svojho správania, ktoré predstavovalo dohodu alebo zosúladený postup s protisúťažným cieľom v zmysle článku 81 ods. 1 ES alebo článku 53 ods. 1 Dohody o EHP a malo prispieť k uskutočneniu porušenia ako celku, je teda počas celého obdobia svojej účasti na uvedenom porušení zodpovedný za správanie ostatných podnikov v súvislosti s týmto porušením, pokiaľ sa preukáže, že predmetný podnik vedel o protiprávnom správaní ostatných účastníkov alebo ho mohol rozumne predvídať a bol pripravený znášať súvisiace riziko.

To je prípad podniku tretieho štátu, ktorý mal iba pasívnu úlohu v spoločnej dohode vyhradzujúcej prideľovanie špecifických projektov v EHP európskym výrobcom, pokiaľ vedel o danej dohode a pokiaľ jeho pasívna úloha nevyplývala z jeho rozhodnutia, ale z formy jeho účasti na dohode týkajúcej sa trhu EHP, pričom jeho účasť bola nevyhnutnou podmienkou na to, aby sa medzi európskymi výrobcami mohlo uskutočňovať rozdeľovanie projektov v EHP.

(pozri body 287 – 290)

11. V prípade, že sa porušenia článku 81 ods. 1 ES dopustilo viac podnikov, treba preskúmať relatívnu závažnosť účasti každého z nich. Skutočnosť, že sa určitý podnik nepodieľal na všetkých aspektoch protisúťažnej schémy alebo že zohrával malú úlohu v aspektoch, na ktorých sa zúčastňoval, sa teda musí zohľadniť pri posudzovaní závažnosti porušenia a pri stanovovaní výšky pokuty.

Pokiaľ ide konkrétne o dohodu, v ktorej sa podniky tretích štátov zaviazali nevstupovať na trh Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP), pričom európske podniky si zas rozdelili jednotlivé projekty na uvedenom trhu prostredníctvom aktívnej zosúladenej činnosti, závažnosť správania podnikov tretích štátov je porovnateľná so závažnosťou správania európskych podnikov, keďže ich neúčasť na rozdeľovaní projektov v EHP nebola výsledkom ich rozhodnutia, ale len dôsledkom povahy ich účasti na danej dohode.

(pozri body 312, 314 – 316)

12. Pokiaľ ide o opakované porušenie, odstrašenie je účelom pokuty. Navyše požiadavka zabezpečiť toto odstrašenie je všeobecnou požiadavkou, ktorou sa má Komisia riadiť počas celého stanovovania pokuty a ktorá nevyhnutne nevyžaduje, aby sa toto stanovenie vyznačovalo osobitnou etapou určenou na celkové posúdenie všetkých okolností relevantných na dosiahnutie tohto účelu.

Komisia teda má právo zohľadniť tento faktor nie pri stanovovaní odstrašujúcich koeficientov, ale pri posudzovaní priťažujúcich okolností.

(pozri bod 353)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)

z 12. júla 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Rozdelenie trhu – Právo na obhajobu – Dôkaz o porušení – Jediné a pokračujúce porušenie – Pokuty – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Odstrašujúci účinok – Spolupráca“

Vo veci T‑112/07,

Hitachi Ltd, so sídlom v Tokiu (Japonsko),

Hitachi Europe Ltd, so sídlom v Maidenheade (Spojené kráľovstvo),

Japan AE Power Systems Corp., so sídlom v Tokiu,

v zastúpení: M. Reynolds, P. Mansfield a B. Roy, solicitors, D. Arts, advokát, a N. Green, QC, a S. Singla, barrister,

žalobkyne,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne F. Arbault, neskôr X. Lewis, neskôr P. Van Nuffel a J. Bourke a napokon P. Van Nuffel, N. Khan a F. Ronkes Agerbeek, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Holmes, barrister,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 6762 v konečnom znení z 24. januára 2007 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) v rozsahu, v akom sa týka žalobkýň, a návrh na zrušenie pokút, ktoré im boli uložené, a subsidiárne návrh na zrušenie článku 2 uvedeného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka žalobkýň, a ďalej subsidiárne návrh na zrušenie alebo zníženie pokút uložených žalobkyniam,

VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),

v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová (spravodajkyňa), sudcovia K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso,

tajomník: C. Kantza, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. decembra 2009,

vyhlásil tento

Rozsudok

Okolnosti predchádzajúce sporu

A – Žalobkyne

1 Hitachi Ltd a jej dcérska spoločnosť Hitachi Europe Ltd (ďalej len spoločne „Hitachi“) sú spoločnosti pôsobiace v rôznych odvetviach priemyslu vrátane oblasti rozvádzačov izolovaných plynom (ďalej len „RIP“). Japan AE Power Systems Corp. (ďalej len „JAEPS“) je spoločný podnik spoločností Hitachi, Fuji Electric Systems Co. Ltd a Meidensha Corp., ktorý 1. októbra 2002 prevzal od jednotlivých skupín svojich akcionárov predovšetkým činnosti v oblasti RIP.

B – Predmetné výrobky

2 RIP slúžia na riadenie energetických tokov v elektrických rozvodných sieťach. Sú to silnoprúdové zariadenia, ktoré sa používajú ako hlavný komponent v elektrárenských blokoch. RIP sa predávajú na celom svete ako neoddeliteľné súčasti elektrárenských blokov na kľúč alebo ako súčiastky, ktoré musia byť súčasťou týchto blokov.

C – Správne konanie

3 Dňa 3. marca 2004 ABB Ltd oznámila Komisii Európskych spoločenstiev (teraz „Európska komisia“) existenciu protisúťažných postupov v oblasti RIP v rámci ústnej žiadosti o oslobodenie od pokút v súlade s oznámením Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155) (ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

4 Žiadosť spoločnosti ABB o oslobodenie od pokút bola doplnená ústnymi pripomienkami a písomnými dôkazmi. Dňa 24. apríla 2004 bolo na jej základe prijaté rozhodnutie Komisie, ktorým bola ABB podmienečne oslobodená od pokút.

5 Na základe vyhlásení ABB Komisia začala vyšetrovanie a 11. a 12. mája 2004 uskutočnila inšpekcie v priestoroch viacerých spoločností pôsobiacich v oblasti RIP.

6 Dňa 20. apríla 2006 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo doručené 20 spoločnostiam vrátane žalobkýň. Komisia 18. a 19. júla 2006 vypočula spoločnosti, ktorým bolo zaslané oznámenie o výhradách.

D – Napadnuté rozhodnutie

7 Dňa 24. januára 2007 Komisia prijala rozhodnutie K(2006) 6762 v konečnom znení týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) (Ú. v. EÚ C 5, s. 7) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

8 V odôvodneniach č. 113 až 123 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, koordinovali podľa dohodnutých pravidiel rozdeľovanie projektov RIP na celosvetovej úrovni s výnimkou niektorých trhov, aby zachovali kvóty odzrkadľujúce do veľkej miery ich odhadované historické podiely na trhu. Spresnila, že rozdeľovanie projektov RIP sa uskutočňovalo na základe spoločnej „japonskej“ kvóty a spoločnej „európskej“ kvóty, ktoré si potom japonskí a európski výrobcovia museli vzájomne rozdeliť. Dohoda podpísaná vo Viedni 15. apríla 1988 (ďalej len „dohoda GQ“) upravovala pravidlá umožňujúce prideliť projekty RIP buď japonským výrobcom, alebo európskym výrobcom a zahrnúť ich hodnotu do príslušnej kvóty. V odôvodneniach č. 124 až 132 napadnutého rozhodnutia Komisia okrem toho spresnila, že rôzne podniky, ktoré sa zúčastnili na karteli, uzavreli nepísanú dohodu (ďalej len „spoločná dohoda“), na základe ktorej projekty RIP jednak v Japonsku a jednak v krajinách európskych členov kartelu – označovaných spoločne ako „domovské krajiny“ projektov RIP – boli vyhradené jednotlivým japonským a európskym členom kartelu. Projekty RIP v „domovských krajinách“ neboli predmetom výmeny informácií medzi týmito dvoma skupinami a neboli zahrnuté do príslušných kvót.

9 Dohoda GQ obsahovala tiež pravidlá týkajúce sa výmeny informácií nevyhnutných na fungovanie kartelu medzi oboma skupinami výrobcov, ktorú zabezpečovali najmä tajomníci uvedených skupín, pravidlá manipulácie dotknutých verejných obchodných súťaží a pravidlá stanovovania cien za projekty RIP, ktoré nemohli byť pridelené. Podľa znenia prílohy 2 sa dohoda GQ uplatňovala celosvetovo okrem Spojených štátov, Kanady, Japonska a 17 krajín západnej Európy. Navyše na základe spoločnej dohody boli projekty RIP v iných európskych krajinách než v „domovských krajinách“ vyhradené európskej skupine, pričom japonskí výrobcovia sa zaviazali nepredkladať ponuky na projekty RIP v Európe.

10 Podľa Komisie sa rozdeľovanie projektov RIP medzi európskych výrobcov riadilo dohodou podpísanou rovnako vo Viedni 15. apríla 1988 a nazvanou „E‑Group Operation Agreement for GQ Agreement“ (Dohoda skupiny E, ktorou sa vykonáva dohoda GQ) (ďalej len „dohoda EQ“). Stanovovala, že rozdeľovanie projektov RIP v Európe sa riadi tými istými pravidlami a postupmi ako rozdeľovanie projektov RIP v ostatných krajinách. Projekty RIP v Európe museli byť najmä tiež oznámené, zaznamenané, pridelené, zoradené alebo im bola určená minimálna cena.

11 Na základe skutkových zistení a právneho posúdenia uskutočneného v napadnutom rozhodnutí Komisia skonštatovala, že dotknuté podniky porušili článok 81 ES a článok 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“), a uložila im pokuty, ktorých výška bola stanovená v súlade s metódami stanovenými v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (Ú. v. ES C 9, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171) (ďalej len „usmernenia“) a v oznámení o spolupráci.

12 V článku 1 napadnutého rozhodnutia Komisia skonštatovala po prvé, že Hitachi sa zúčastňovala na porušení od 15. apríla 1988 do 31. decembra 1999 a od 2. júla 2002 do 11. mája 2004, po druhé, že spoločnosť Hitachi Europe sa zúčastňovala na porušení od 15. apríla 1988 do 31. decembra 1999 a od 2. júla 1999 do 30. septembra 2002, a po tretie, že JAEPS sa zúčastňovala na porušení od 1. októbra 2002 do 11. mája 2004.

13 Za porušenie uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia bola v článku 2 napadnutého rozhodnutia spoločnosti Hitachi uložená pokuta vo výške 50 400 000 eur, z ktorých mala 48 375 000 eur zaplatiť spoločne a nerozdielne so spoločnosťou Hitachi Europe. Podobne bola v tom istom článku uložená pokuta vo výške 1 350 000 eur spoločnosti JAEPS, ktorú mala zaplatiť spoločne a nerozdielne so spoločnosťami Hitachi, Fuji Electric Holdings Co. Ltd a Fuji Electric Systems (ďalej len spoločne „Fuji“).

Konanie a návrhy účastníkov konania

14 Žalobkyne návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 17. apríla 2007 podali žalobu, ktorou sa začalo toto konanie. Vyjadrenie k žalobe a replika boli podané 13. augusta a 21. novembra 2007. Písomná časť konania bola ukončená predložením dupliky 10. januára 2008.

15 Na základe správy sudkyne spravodajkyne Súd prvého stupňa (druhá komora) 22. septembra 2009 rozhodol o otvorení ústnej časti konania. V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyzval Súd prvého stupňa Komisiu, aby predložila určité dokumenty, a požiadal účastníkov konania o vyjadrenie k relevantnosti týchto dokumentov vo vzťahu k žalobnému dôvodu založenému na porušení práva na prístup k spisu. Súd prvého stupňa tiež položil Komisii písomnú otázku a vyzval ju, aby na ňu odpovedala počas pojednávania.

16 Komisia na základe výzvy Súdu prvého stupňa predložila predmetné dokumenty 26. októbra 2009. Žalobkyne predložili svoje pripomienky k týmto dokumentom 18. novembra 2009. Komisia odpovedala na pripomienky žalobkýň 3. decembra 2009.

17 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na písomné a ústne otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté počas pojednávania 8. decembra 2009.

18 Uznesením z 26. marca 2010 Všeobecný súd rozhodol o opätovnom otvorení ústnej časti konania. Dňa 29. marca 2010 vyzval Všeobecný súd v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku Komisiu, aby predložila viacero dokumentov.

19 Keďže Komisia poukázala na to, že niektoré z predmetných dokumentov nemôže zaslať z dôvodu ochrany poskytnutej v rámci programu zhovievavosti, Všeobecný súd uznesením z 11. júna 2010 nariadil, aby Komisia predložila tieto dokumenty v rámci opatrení týkajúcich sa dokazovania podľa článku 65 rokovacieho poriadku, a stanovil, akým spôsobom do nich môžu žalobkyne nahliadnuť. Komisia vyhovela tomuto opatreniu týkajúcemu sa dokazovania v stanovenej lehote.

20 Ústna časť konania sa skončila 27. júla 2010.

21 Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týka, a v dôsledku toho zrušil pokuty, ktoré im boli uložené,

– subsidiárne zrušil článok 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich týka,

– ďalej subsidiárne zrušil alebo znížil pokuty, ktoré im boli uložené,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

22 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu ako nedôvodnú,

– zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.

Právny stav

23 Na podporu svojej žaloby uvádzajú žalobkyne päť žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na tom, že Komisia porušila ich právo na obhajobu. Druhý žalobný dôvod je založený na tom, že Komisii sa nepodarilo preukázať existenciu spoločnej dohody alebo z nej vyplývajúceho porušenia. Tretí žalobný dôvod je založený na tom, že Komisia nepreukázala existenciu jediného a pokračujúceho porušenia. Štvrtý žalobný dôvod je založený na tom, že Komisia sa dopustila chýb pri stanovovaní výšky pokút, ktoré im boli uložené. Piaty žalobný dôvod je založený na tom, že Komisia stanovila ich pokuty metódou, ktorá porušuje zásady rovnakého zaobchádzania a proporcionality.

24 Komisia považuje žalobné dôvody uvádzané žalobkyňami za nedôvodné.

25 Na úvod treba uviesť, že žalobkyne nespresnili, ktoré žalobné dôvody uvádzajú na podporu jednotlivých predložených návrhov. V tomto smere je najprv potrebné vychádzať z toho, že prvý, druhý a tretí žalobný dôvod predložili žalobkyne na podporu svojho hlavného návrhu. Ak sa jednému z týchto žalobných dôvodov vyhovie, bude potrebné zrušiť článok 1 aj 2 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týkajú žalobkýň. Ďalej treba vychádzať z toho, že štvrtý a piaty žalobný dôvod predložili žalobkyne na podporu svojho subsidiárneho návrhu, keďže sa týkajú stanovenia výšky pokút, ktoré im boli uložené. Nakoniec Všeobecný súd konštatuje, že na podporu svojho ďalšieho subsidiárneho návrhu žalobkyne neuviedli nijaký samostatný žalobný dôvod.

A – O hlavnom návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka žalobkýň

1. O prvom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia porušila právo žalobkýň na obhajobu

a) Tvrdenia účastníkov konania

26 Žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila ich právo na obhajobu tým, že im neposkytla všetky dôležité informácie obsiahnuté v spise.

27 V rámci prvej časti prvého žalobného dôvodu, ktorá sa týka dôkazov v neprospech, žalobkyne tvrdia, že Komisia im nezaslala vyjadrenie spoločnosti Fuji predložené 21. novembra 2006, ktoré údajne potvrdzuje dôvod existencie spoločnej dohody a osobitné hospodárske dôvody spoločnosti Fuji vysvetľujúce jej neprítomnosť na európskom trhu s projektmi RIP. Vzhľadom na dôkaznú hodnotu, ktorú Komisia pripisuje dôkazom o existencii spoločnej dohody poskytnutým spoločnosťou Fuji, je veľmi pravdepodobné, že správne konanie mohlo mať iný výsledok, keby bolo predmetné vyjadrenie sprístupnené.

28 V rámci druhej časti prvého žalobného dôvodu žalobkyne tvrdia, že ich právo na obhajobu bolo porušené tým, že Komisia im neposkytla tieto dôkazy v prospech:

– dohodu nazvanú „General Rules for GE Agreement“ (Všeobecné pravidlá pre dohodu GE) (ďalej len „dohoda GE“) a vyjadrenia ďalších podnikov, ktoré sa zúčastnili na karteli, k tejto dohode; podľa žalobkýň sú tieto informácie dôležité ako dôkaz existencie európskeho kartelu v oblasti RIP pred uzatvorením dohody GQ,

– vyjadrenia ďalších podnikov, ktoré sa zúčastnili na karteli, spochybňujúce vierohodnosť svedeckej výpovede pána H. poskytnutej Komisii spoločnosťou Fuji v súvislosti s existenciou spoločnej dohody, ktoré môžu oslabiť ďalšie dôkazy o existencii spoločnej dohody predložené spoločnosťou Fuji,

– svedecké výpovede ďalších podnikov, ktoré sa zúčastnili na karteli, týkajúce sa neexistencie spoločnej dohody, najmä svedecké výpovede predložené spoločnosťou Siemens AG 7. augusta 2006, ktoré môžu spochybniť hodnovernosť tvrdení Komisie v súvislosti s existenciou spoločnej dohody,

– vyjadrenia ďalších japonských podnikov týkajúce sa ich údajnej účasti na európskych projektoch uvedených v odôvodnení č. 164 napadnutého rozhodnutia, z ktorých môže vyplynúť, že japonské podniky sa nikdy nezúčastnili na diskusiách o týchto projektoch,

– vyhlásenia pána S. z 15. septembra 2006 predložené spoločnosťou Areva v súvislosti s rozpadom kartelu v roku 1999, z ktorých vyplýva, že štruktúra kartelu zavedeného v roku 2002 bola odlišná od štruktúry predchádzajúceho kartelu.

29 Komisia s tvrdeniami žalobkýň nesúhlasí.

b) Posúdenie Všeobecným súdom

30 Dodržanie práva na obhajobu vyžaduje, aby mala dotknutá osoba možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti skutkového stavu a uvádzaných okolností, ako aj k dokumentom, o ktoré Komisia oprela svoje tvrdenie o existencii porušenia Zmluvy (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00, Zb. s. I‑123, bod 66).

31 Právo na prístup k spisu ako prejav zásady dodržiavania práva na obhajobu znamená, že Komisia musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal všetky písomnosti vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu. Ide tak o usvedčujúce, ako aj o oslobodzujúce dôkazy, s výnimkou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a ďalších dôverných informácií (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie, bod 68).

32 V tomto smere treba pripomenúť, že dotknutý podnik je až na začiatku kontradiktórnej fázy správneho konania informovaný prostredníctvom oznámenia o výhradách o všetkých podstatných dôkazoch, o ktoré sa Komisia v tejto fáze konania opiera, až pri začatí kontradiktórnej fázy správneho konania a že tento podnik má právo na prístup k spisu na účely zabezpečenia účinného výkonu svojho práva na obhajobu. Odpoveď ostatných podnikov, ktoré sa podieľali na karteli, na oznámenie o výhradách preto v zásade nie je zahrnutá medzi písomnosti vo vyšetrovacom spise, do ktorých môžu účastníci konania nahliadnuť (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2009, Hoechst/Komisia, T‑161/05, Zb. s. II‑3555, bod 163).

33 Ak však Komisia chce vychádzať z časti odpovede na oznámenie o výhradách alebo z dokumentu pripojeného k takej odpovedi, aby preukázala existenciu porušenia v konaní podľa článku 81 ods. 1 ES, ostatným podnikom, ktorých sa toto konanie týka, sa musí umožniť, aby sa vyjadrili k takému dôkazu. Za takých okolností totiž predmetná časť odpovede na oznámenie o výhradách alebo dokument pripojený k tejto odpovedi predstavuje dôkaz v neprospech jednotlivých podnikov, ktoré sa mali podieľať na porušení (pozri rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 32 vyššie, bod 164 a tam citovanú judikatúru). Táto judikatúra sa uplatňuje analogicky na článok 53 ods. 1 Dohody o EHP.

34 Oslobodzujúci dôkaz analogicky predstavuje aj časť odpovede na oznámenie o výhradách alebo dokument pripojený k tejto odpovedi, ktoré môžu byť pre obhajobu podniku významné v tom zmysle, že mu umožnia odvolávať sa na skutočnosti, ktoré sa nezhodujú so závermi Komisie v tejto fáze. V takom prípade sa musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal predmetnú časť odpovede alebo dokument a vyjadril sa k nim.

35 Samotná skutočnosť, že ďalšie podniky uvádzali rovnaké tvrdenia ako dotknutý podnik a že na svoju obranu použili viac zdrojov, však nepostačuje na to, aby sa tieto tvrdenia považovali za dôkazy v prospech (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Jungbunzlauer/Komisia, T‑43/02, Zb. s. II‑3435, body 353 a 355).

36 Pokiaľ ide o dôsledky umožnenia prístupu k spisu v rozpore s týmito pravidlami, neposkytnutie dokumentu, na ktorom Komisia založila svoje rozhodnutie obviniť podnik, predstavuje porušenie práva na obhajobu len vtedy, ak dotknutý podnik preukáže, že by výsledok, ku ktorému Komisia vo svojom rozhodnutí dospela, bol odlišný, keby sa neposkytnutý dokument nemohol použiť ako usvedčujúci dôkaz (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie, body 71 a 73).

37 Pokiaľ ide o neposkytnutie dokumentu v prospech podniku, dotknutý podnik musí preukázať len to, že jeho nesprístupnenie mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Stačí, ak podnik preukáže, že by mohol použiť uvedený dokument vo svoj prospech na svoju obhajobu v tom zmysle, že keby mal možnosť využiť ho počas správneho konania, mohol by sa odvolávať na skutočnosti, ktoré sa nezhodujú so závermi Komisie v tejto fáze, a teda by mal možnosť nejakým spôsobom ovplyvniť posúdenie, ku ktorému Komisia v rozhodnutí dospela, prinajmenšom pokiaľ ide o závažnosť a dĺžku trvania správania, ktoré mu bolo vytýkané, a teda výšku pokuty (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie, body 74 a 75).

38 Možnosť, že nesprístupnený dokument mohol mať vplyv na priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie, sa dá preukázať iba v prípade, ak z predbežného preskúmania určitých dôkazných prostriedkov vyplynie, že nesprístupnené dokumenty mohli mať – vzhľadom na tieto dôkazné prostriedky – význam, ktorý nemožno opomenúť (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 30 vyššie, bod 76).

– O prvej časti žalobného dôvodu založenej na neposkytnutí dôkazov v neprospech

39 Komisia pripúšťa, že nemohla vychádzať z vyjadrenia spoločnosti Fuji z 21. novembra 2006 a založiť na ňom svoje výhrady voči žalobkyniam uvedené v napadnutom rozhodnutí, no popiera, že by toto vyjadrenie skutočne použila ako dôkaz v neprospech.

40 Treba však poukázať na to, že ako tvrdia žalobkyne, Komisia v odôvodneniach č. 125 a 255 napadnutého rozhodnutia odkazuje na vyjadrenie spoločnosti Fuji z 21. novembra 2006, aby potvrdila existenciu spoločnej dohody.

41 Za týchto okolností výsledok tejto časti žalobného dôvodu závisí od výsledku posúdenia tvrdení týkajúcich sa dôkazov existencie spoločnej dohody, ktoré žalobkyne uviedli v rámci prvej časti druhého žalobného dôvodu. Ak sa totiž existencia uvedenej dohody z právneho hľadiska dostatočne preukáže aj za predpokladu, že vyjadrenie spoločnosti Fuji z 21. novembra 2006 sa nepoužije ako dôkaz v neprospech, bude potrebné túto časť žalobného dôvodu zamietnuť. Naopak, ak sa skonštatuje, že toto vyjadrenie predstavuje dôkaz nevyhnutný na podporu zistení uvedených v napadnutom rozhodnutí v súvislosti s existenciou spoločnej dohody, bude potrebné tejto časti žalobného dôvodu vyhovieť.

– O druhej časti žalobného dôvodu založenej na neposkytnutí dôkazov v prospech

42 Po prvé účastníci konania nespochybňujú skutočnosť, že dohoda GE bola žalobkyniam poskytnutá. Žalobkyne síce uvádzajú, že na jej preštudovanie mali len veľmi krátky čas, no nespresňujú, do akej miery táto okolnosť sťažila ich obhajobu. Vo svojich pripomienkach z 18. novembra 2009 žalobkyne okrem toho pripúšťajú, že mali možnosť vyjadriť sa k predmetnej dohode a že túto možnosť využili. Ich tvrdenie týkajúce sa tejto dohody teda nemožno prijať.

43 Po druhé, pokiaľ ide o vyjadrenia ďalších podnikov, ktoré sa zúčastnili na karteli založenom na dohode GE, žalobkyne vo svojich pripomienkach z 18. novembra 2009 uvádzajú, že aj spoločnosti Toshiba Corp. a Mitsubishi Electric System Corp. (ďalej len „Melco“) uznali hodnotu tejto dohody ako dôkazu v prospech z rovnakých dôvodov ako tie, ktoré žalobkyne predložili Komisii. Žalobkyne sa tak obmedzujú na tvrdenie, že Toshiba a Melco uviedli rovnaké tvrdenia ako ony, čo znamená, že vyjadrenia spoločností Toshiba a Melco nemožno považovať za dôkaz v prospech.

44 Po tretie sa rovnaké konštatovanie vzťahuje na vyjadrenia ďalších podnikov podieľajúcich sa na karteli, ktoré spochybňujú vierohodnosť svedeckej výpovede pána H. v súvislosti s existenciou spoločnej dohody. Žalobkyne vo svojich pripomienkach z 18. novembra 2009 uvádzajú, že aj Toshiba a Melco kritizovali dôkaznú hodnotu tejto svedeckej výpovede z rovnakých dôvodov ako tie, ktoré žalobkyne predložili Komisii.

45 Po štvrté sa vyjadrenia a svedecké výpovede predložené spoločnosťami Melco a Siemens a svedecké výpovede predložené spoločnosťou Fuji odvolávajú na „vysoké“ prekážky vstupu na európsky trh a na skutočnosť, že tento trh bol „nasýtený“, v dôsledku čoho bol vstup naň pre japonských výrobcov veľmi ťažký, ak nie nemožný. Siemens a Melco, ako aj ich zamestnanci, okrem toho výslovne spochybnili existenciu spoločnej dohody alebo s ňou spojených diskusií a v svedeckej výpovedi pána T. predloženej spoločnosťou Siemens sa uvádza, že kartel založený na dohode GQ bol zameraný na Stredný východ a nevzťahoval sa na Európu.

46 Žalobkyne však nespochybnili tvrdenie Komisie, podľa ktorého im boli poskytnuté svedecké výpovede zamestnancov spoločnosti Fuji. V dôsledku toho vo vzťahu k týmto svedeckým výpovediam nemožno konštatovať porušenie práva na prístup k spisu.

47 V odpovedi na oznámenie o výhradách navyše žalobkyne uviedli rovnaké tvrdenia ako v bode 45 vyššie, čo znamená, že vyjadrenia spoločností Melco a Siemens nemožno považovať za dôkazy v prospech, ktorých poskytnutie mohlo ovplyvniť priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia.

48 Rovnaký záver sa vzťahuje na svedecké výpovede zamestnancov spoločností Melco a Siemens, lebo písomné svedecké výpovede zamestnancov spoločnosti vypracované pod jej dohľadom a predložené touto spoločnosťou na účely jej obhajoby v správnom konaní vedenom Komisiou v zásade nemožno kvalifikovať ako dôkazy, ktoré sa líšia a sú nezávislé od vyhlásení predmetnej spoločnosti. Vo všeobecnosti platí, že stanovisko spoločnosti k pravdivosti skutočností, ktoré jej Komisia vytýka, sa zakladá predovšetkým na vedomostiach a názoroch jej zamestnancov a riadiacich pracovníkov.

49 Keďže žalobkyne tvrdia, že svedecké výpovede zamestnancov spoločnosti Siemens spochybňujú tvrdenie Komisie, podľa ktorého európski výrobcovia nepopreli existenciu spoločnej dohody, treba poznamenať, že nie je preukázané, že by Komisia pri svojich zisteniach uvedených v oznámení o výhradách alebo v neskoršej fáze vychádzala z takéhoto všeobecného tvrdenia. V tomto smere nanajvýš z odôvodnenia č. 125 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia skonštatovala, že Alstom a Areva nespochybnili existenciu predmetnej dohody a otvorene ju nepoprel ani podnik patriaci do skupiny, ktorej súčasťou je spoločnosť VA TECH Transmission & Distribution & Distribution GmbH & Co. KEG (ďalej len „VA Tech“). Naopak, Komisia neuviedla nijaké podrobnosti v súvislosti so stanoviskom spoločnosti Siemens alebo európskych výrobcov vo všeobecnosti. Tvrdenie žalobkýň nie je teda zo skutkového hľadiska podložené. Stanoviskom európskych výrobcov k existencii spoločnej dohody a jeho relevantnosťou sa navyše budú zaoberať body 197 až 203 nižšie.

50 Po piate Komisia na žiadosť Všeobecného súdu týkajúcu sa vyjadrení ďalších japonských podnikov v súvislosti s ich údajnou účasťou na projektoch RIP v Európskom hospodárskom priestore (EHP) uvedených v odôvodnení č. 164 napadnutého rozhodnutia predložila výňatok z odpovede spoločnosti Melco na oznámenie o výhradách, z ktorého vyplýva, že Melco popiera svoju účasť na rozdeľovaní uvedených projektov.

51 Vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách sa však spoločnosť Melco obmedzila na prijatie rovnakého stanoviska ako žalobkyne, ktoré to vo svojich pripomienkach z 18. novembra 2009 pripúšťajú. Výňatok z odpovede spoločnosti Melco na oznámenie o výhradách teda nepredstavuje dôkaz v prospech, ktorého sprístupnenie mohlo mať vplyv na priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia.

52 Po šieste z vyhlásení pána S. z 15. septembra 2006 vyplýva, že sa po prvé domnieval, že kartel sa rozpadol po prerušení účasti spoločnosti Siemens v roku 1999, a po druhé, že kartel vytvorený v roku 2002 sa zásadne líšil od kartelu existujúceho do roku 1999.

53 V odpovedi na oznámenie o výhradách však žalobkyne uviedli rovnaké tvrdenia na spochybnenie existencie jediného a pokračujúceho porušenia. Za týchto okolností a vzhľadom na to, čo je uvedené v bode 48 vyššie v súvislosti s kvalifikáciou svedeckých výpovedí zamestnancov spoločnosti, treba skonštatovať, že ani vyhlásenia pána S. nepredstavujú dôkaz v prospech, ktorého sprístupnenie mohlo mať vplyv na priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia.

54 Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba druhú časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť.

2. O druhom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia nepreukázala existenciu spoločnej dohody alebo z nej vyplývajúceho porušenia

55 V rámci prvej časti druhého žalobného dôvodu žalobkyne tvrdia, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala existenciu spoločnej dohody a že nevyvinula úsilie na rozptýlenie vzniknutých pochybností v rámci nezávislého vyšetrovania. Domnievajú sa, že v tejto veci bola Komisia povinná akceptovať alternatívne vysvetlenie skutkových okolností, ktoré ponúkli. V rámci druhej časti druhého žalobného dôvodu žalobkyne tvrdia, že Komisia nepreukázala, že spoločná dohoda predstavovala obmedzujúcu dohodu alebo zosúladený postup.

56 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

a) O prvej časti žalobného dôvodu založenej na tom, že Komisia nepreukázala existenciu spoločnej dohody

57 Podľa judikatúry je potrebné, aby Komisia preukázala existenciu zisteného porušenia a predložila dôkazy, ktoré z právneho hľadiska dostatočne preukážu existenciu skutočností zakladajúcich porušenie (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Dresdner Bank a i./Komisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Zb. s. II‑3567, bod 59 a tam citovanú judikatúru).

58 Akákoľvek pochybnosť súdu musí byť na prospech podniku, ktorému bolo určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ods. 1 ES. Súd preto nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala dané porušenie, ak má v tejto súvislosti naďalej akékoľvek pochybnosti, osobitne v rámci konania o neplatnosť rozhodnutia, ktorým sa ukladá pokuta (rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, bod 60).

59 V takejto situácii je totiž nevyhnutné zohľadniť zásadu prezumpcie neviny tak, ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ktorá je súčasťou základných práv predstavujúcich všeobecné zásady práva Spoločenstva. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú s nimi spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri v tomto zmysle rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, bod 61 a tam citovanú judikatúru).

60 Je teda potrebné, aby Komisia na preukázanie existencie porušenia predložila presné a zhodujúce sa dôkazy. Je však potrebné zdôrazniť, že každý z dôkazov predložených Komisiou nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý znak skutkovej podstaty porušenia. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, o ktoré sa inštitúcia opiera, zodpovedá tejto požiadavke pri celkovom posúdení (pozri rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, body 62 a 63 a tam citovanú judikatúru).

61 Vzhľadom na všeobecnú známosť zákazu protisúťažných dohôd okrem toho nemožno od Komisie vyžadovať, aby predložila písomnosti, ktoré by zjavne dokazovali nadviazanie kontaktu medzi dotknutými hospodárskymi subjektmi. Neúplné a nesúrodé dôkazy, ktorými môže Komisia disponovať, musí byť v každom prípade možné doplniť závermi umožňujúcimi rekonštrukciu rozhodujúcich okolností. Existenciu protisúťažného postupu alebo dohody preto možno vyvodiť z určitého množstva zhodných okolností a nepriamych dôkazov, ktoré – posudzované ako celok – môžu v prípade neexistencie iného prijateľného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže (pozri rozsudok Dresdner Bank a i./Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie, body 64 a 65 a tam citovanú judikatúru).

62 Pokiaľ však Komisia dospela vo svojom rozhodnutí k záveru, že došlo k porušeniu, len na základe správania predmetných podnikov na trhu, stačí, aby tieto podniky preukázali existenciu okolností, ktoré stavajú skutkový stav zistený Komisiou do iného svetla, a tak umožňujú nahradiť vysvetlenie skutkového stavu, na základe ktorého Komisia dospela k záveru, že došlo k porušeniu pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, iným prijateľným vysvetlením (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 186 a tam citovanú judikatúru).

63 Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, toto pravidlo sa neuplatňuje na všetky prípady, v ktorých je porušenie preukázané len inými ako listinnými dôkazmi.

64 Pokiaľ totiž ide o dôkazy, ktoré možno použiť na účely preukázania porušenia článku 81 ES, v práve Spoločenstva prevláda zásada voľného hodnotenia dôkazov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Dalmine/Komisia, T‑50/00, Zb. s. II‑2395, bod 72). Uvedená judikatúra sa môže analogicky uplatniť na článok 53 Dohody o EHP.

65 Hoci teda neexistencia listinných dôkazov môže byť relevantná pri celkovom posudzovaní súboru nepriamych dôkazov, o ktoré sa Komisia opiera, samotná táto neexistencia dotknutému podniku neumožňuje spochybniť tvrdenia Komisie tým, že predloží alternatívne vysvetlenie skutkových okolností. Platí to len v prípade, že dôkazy predložené Komisiou neumožňujú preukázať existenciu porušenia jednoznačne a bez potreby výkladu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Coats Holdings a Coats/Komisia, T‑36/05, neuverejnený v Zbierke, bod 74).

66 Z rovnakého dôvodu nie je Komisia povinná ani v prípade neexistencie listinných dôkazov uskutočniť nezávislé vyšetrovanie na overenie skutkového stavu.

67 Okrem toho nijaké ustanovenie ani všeobecná zásada práva Spoločenstva nezakazuje Komisii použiť voči podniku vyhlásenia iných podnikov obvinených z účasti na karteli. Ak by to tak nebolo, dôkazné bremeno, ktoré nesie Komisia na preukázanie správania, ktoré je v rozpore s článkom 81 ES, by bolo neudržateľné a nezlučiteľné s úlohou dohliadať na správne uplatňovanie týchto ustanovení (pozri rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 62 vyššie, bod 192). Uvedená judikatúra sa môže analogicky uplatniť na článok 53 Dohody o EHP.

68 Vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil na karteli, ktorého správnosť spochybňuje niekoľko ďalších podobne obvinených podnikov, však nemožno považovať za postačujúci dôkaz o existencii porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, ak nie je podporené inými dôkazmi, aj keď požadovaný stupeň potvrdenia môže byť nižší vzhľadom na vierohodnosť predmetných vyhlásení (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 62 vyššie, body 219 a 220).

69 Pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu jednotlivých dôkazov, jediným relevantným kritériom pri hodnotení predložených dôkazov je ich vierohodnosť (rozsudok Dalmine/Komisia, už citovaný v bode 64 vyššie, bod 72).

70 Podľa všeobecných pravidiel dokazovania vierohodnosť, a teda aj dôkazná hodnota dokumentu závisia od jeho pôvodu, od okolností jeho vyhotovenia, od jeho adresáta a od jeho obsahu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, body 1053 a 1838).

71 Pokiaľ ide o vyhlásenia, môže byť obzvlášť vysoká dôkazná hodnota priznaná tým, ktoré sú, po prvé, vierohodné, po druhé, sú vyhotovené v mene podniku, po tretie, pochádzajú od osoby, ktorá má služobnú povinnosť konať v záujme tohto podniku, po štvrté, sú v rozpore so záujmami osoby, ktorá ich podáva, po piate, pochádzajú od priameho svedka skutočností, ktoré sú v nich uvedené, a po šieste, boli poskytnuté písomne, zámerne a po zrelej úvahe (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 62 vyššie, body 205 až 210).

72 Okrem toho hoci vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu je vo všeobecnosti potrebná určitá nedôvera vzhľadom na to, že títo účastníci môžu mať tendenciu minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení a maximalizovať závažnosť účasti ostatných, ako uvádzajú žalobkyne, nič to nemení na skutočnosti, že domáhanie sa zohľadnenia oznámenia o spolupráci s cieľom dosiahnuť oslobodenie od pokuty alebo zníženie pokuty nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov kartelu. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70).

73 V tomto ohľade je ďalej potrebné pripomenúť, že potenciálne dôsledky predloženia skreslených dôkazov Komisii sú o to závažnejšie, že sporné vyhlásenie podniku musí byť podporené inými dôkazmi, ako to vyplýva z bodu 68 vyššie. Táto okolnosť totiž zvyšuje riziko, že nepresné vyhlásenia budú zistené, a to tak Komisiou, ako aj inými zúčastnenými podnikmi.

74 Pokiaľ ide o použitie týchto pravidiel v prejednávanej veci, na úvod treba poznamenať, že podľa zistení uvedených v napadnutom rozhodnutí bola spoločná dohoda nepísanou dohodou, ktorá zahŕňala po prvé záväzok japonských podnikov nevstupovať na trh s projektmi RIP v EHP, po druhé záväzok európskych podnikov nevstupovať na japonský trh s projektmi RIP a po tretie záväzok európskych podnikov oznamovať japonským podnikom projekty RIP v iných európskych krajinách než „domovských krajinách“ a zahrnúť tieto projekty do spoločnej „európskej“ kvóty stanovenej v dohode GQ. Podľa Komisie bolo cieľom mechanizmu oznamovania a zahrňovania projektov do kvóty ponúknuť vyrovnanie japonským podnikom vnímaným európskymi podnikmi ako potenciálni konkurenti na trhu v EHP.

75 V tejto súvislosti treba najprv zamietnuť tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého obsah pojmu spoločná dohoda nie je v rámci celého napadnutého rozhodnutia jednotný. Hoci je možné medzi jednotlivými formuláciami použitými v napadnutom rozhodnutí zaznamenať menšie rozdiely, tieto rozdiely neovplyvňujú základné vlastnosti predmetného pojmu uvedené v predchádzajúcom bode.

76 Spomedzi jednotlivých zložiek spoločnej dohody uvedených v bode 74 vyššie predstavuje údajný záväzok japonských podnikov nevstupovať na trh v EHP základ výhrady Komisie voči žalobkyniam. V dôsledku toho treba práve existenciu tohto záväzku z právneho hľadiska dostatočne preukázať. Ak však budú preukázané ďalšie zložky spoločnej dohody, môžu sa tiež použiť ako nepriame dôkazy, z ktorých sa dá odvodiť existencia zodpovedajúceho záväzku zo strany japonských podnikov.

77 Žalobkyne spochybňujú existenciu spoločnej dohody a tvrdia, že ich neprítomnosť na európskom trhu s projektmi RIP možno vysvetliť tým, že japonské podniky neboli na európskom trhu považované za dôveryhodných konkurentov z rôznych dôvodov, najmä obchodných a technických. Spochybňujú dôkaznú hodnotu jednotlivých dôkazov, o ktoré sa Komisia v napadnutom rozhodnutí opiera, a odkazujú na ďalšie dôkazy, ktoré podľa nich naznačujú, že spoločná dohoda neexistovala. Okrem toho predkladajú správu vypracovanú poradcami (ďalej len „externá správa“), ktorá podľa nich podporuje ich alternatívne vysvetlenie skutkových okolností.

78 Komisia tvrdí, že existencia spoločnej dohody, najmä záväzok japonských podnikov nevstupovať na trh EHP, je z právneho hľadiska dostatočne preukázaná súborom dôkazov obsahujúcim listinné dôkazy, vyhlásenia podnikov, svedecké výpovede a dôkazy týkajúce sa skutočného fungovania kartelu.

79 Je teda nevyhnutné preskúmať vierohodnosť a obsah jednotlivých týchto dôkazov s cieľom zhodnotiť, či pri celkovom posúdení dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera, zakladajú pevné presvedčenie o existencii spoločnej dohody, ktoré nemôže byť spochybnené dôkazmi predloženými žalobkyňami.

O dohode GQ a dohode EQ

– Tvrdenia účastníkov konania

80 Žalobkyne po prvé tvrdia, že dohoda GQ a dohoda EQ neobsahujú nijaké odkazy na spoločnú dohodu, hoci sú v týchto dohodách podrobne stanovené pravidlá kartelu. V tomto smere príloha 2 dohody GQ nie je odrazom existencie spoločnej dohody, ale vylúčenia krajín západnej Európy z pôsobnosti dohody.

81 Po druhé žalobkyne spochybňujú existenciu úzkeho vzťahu medzi dohodou GQ a dohodou EQ. Poukazujú na to, že dohoda GQ bez ohľadu na svoj podrobný charakter neodkazuje na dohodu EQ. Japonskí výrobcovia okrem toho neboli zmluvnou stranou dohody EQ a nepoznali jej obsah.

82 Žalobkyne sa v dôsledku toho domnievajú, že dohoda GQ a dohoda EQ nepredstavujú listinné dôkazy existencie spoločnej dohody. Keďže tieto dohody sa nezmieňujú o spoločnej dohode napriek jej údajnému základnému významu v rámci celosvetového kartelu, ich obsah dokonca preukazuje, že takáto dohoda neexistovala.

83 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

– Posúdenie Všeobecným súdom

84 Medzi účastníkmi konania je nesporné, že v dohode GQ je stanovená organizácia kartelu týkajúceho sa projektov RIP na celosvetovej úrovni. Ako však uvádzajú žalobkyne, dohoda sa po prvé nezmieňuje o spoločnej dohode a po druhé je z jej pôsobnosti na základe prílohy 2 k tejto dohode vylúčené Japonsko, dvanásť vtedajších členských štátov Európskeho spoločenstva a ďalších päť západoeurópskych krajín.

85 Dohodu GQ za týchto okolností nemožno považovať za listinný dôkaz existencie spoločnej dohody. Výklad Komisie, podľa ktorého k vylúčeniu európskych krajín a Japonska došlo v dôsledku existencie uvedenej dohody, nie je a priori hodnovernejší než opačný výklad navrhnutý žalobkyňami.

86 Dohoda EQ je zas dohodou, ktorou sa vykonáva dohoda GQ a ktorá sa týka okrem iného rozdelenia spoločnej „európskej“ kvóty stanovenej v dohode GQ. V tomto ohľade medzi týmito dohodami existoval určitý vzťah. Dohodu EQ však uzatvorili výhradne európske podniky. Žalobkyne teda neboli jej zmluvnými stranami. Táto dohoda sa navyše výslovne nezmieňuje o spoločnej dohode.

87 V tomto ohľade treba tiež poukázať na to, že podľa bodu 4 časti „E (E-Members)“ prílohy 2 k dohode EQ európski výrobcovia „rozhodujú o oznamovaní európskych projektov [skupine japonských výrobcov]“. Z kontextu prílohy 2 vyplýva, že informácie sa museli poskytovať pred pridelením dotknutých projektov RIP.

88 Táto skutočnosť umožňuje do istej miery vyvrátiť tvrdenia žalobkýň, lebo naznačuje, že európski výrobcovia sa domnievali, že japonskí výrobcovia by sa mohli prinajmenšom zaujímať o postup prideľovania určitých projektov RIP v EHP, a teda že boli vo vzťahu k týmto projektom potenciálnymi konkurentmi.

89 V dohode EQ ani v ďalších dôkazoch predložených Komisiou však nič nepreukazuje, že by európski výrobcovia zaviedli predmetný mechanizmus alebo že by japonskí výrobcovia vedeli o jeho existencii.

90 Dohoda EQ preto predstavuje len nepriamy dôkaz toho, že japonskí výrobcovia boli pri poskytovaní určitých projektov RIP v EHP považovaní za dôveryhodných konkurentov, ako tvrdí Komisia.

91 Okrem toho treba poznamenať, že taký záväzok skupiny výrobcov nevstúpiť na trh vyhradený inej skupine, akým je záväzok vytýkaný Komisiou japonským výrobcom, je založený na jednoduchej a ľahko realizovateľnej koncepcii. Jej realizácia si tiež v zásade nevyžaduje interakciu medzi dotknutými podnikmi. Takýto záväzok teda môže bez problémov existovať v podobe nepísanej dohody, čo tiež znižuje riziko jeho odhalenia. V tomto ohľade Komisia v odôvodneniach č. 170 až 176 napadnutého rozhodnutia uviedla, že v prejednávanej veci účastníci kartelu prijali sériu organizačných a technických preventívnych opatrení, ktoré mali zabrániť jeho odhaleniu.

92 Je síce pravda, že mechanizmus oznamovania a zahrňovania projektov do kvóty uplatňovaný po rozdelení dotknutých projektov RIP, na ktorý sa odvoláva Komisia, si vyžadoval určité vykonávacie opatrenia, no tieto opatrenia neboli zvlášť zložité vzhľadom na to, že spočívali predovšetkým v oznamovaní istých informácií európskou skupinou japonskej skupine, ku ktorému navyše dochádzalo súbežne s oznamovaním informácií o projektoch RIP mimo EHP v súlade s dohodou GQ. V dôsledku toho sa nezdá, že by si takéto opatrenia nevyhnutne vyžadovali písomné pravidlá.

O vyhláseniach spoločnosti ABB

– Tvrdenia účastníkov konania

93 Žalobkyne na úvod uvádzajú, že dôkazy predložené spoločnosťou ABB v rámci jej žiadosti o oslobodenie od pokút a predovšetkým vyhlásenia, ktoré urobila po poskytnutí podmienečného oslobodenia od pokút zo strany Komisie, sa musia posudzovať vzhľadom na tlak, ktorému spoločnosť ABB podliehala v dôsledku toho, že sa usilovala zachovať si oslobodenie od pokút a zároveň minimalizovať závažnosť svojho správania a maximalizovať závažnosť správania ďalších zúčastnených podnikov. V prejednávanej veci sa tento tlak prejavil zaujatými vyhláseniami spoločnosti ABB počas vypočutia pred Komisiou a v rámci súbežného konania vedeného českým orgánom pre hospodársku súťaž.

94 Žalobkyne dodávajú, že vyhlásenia spoločnosti ABB nepochádzajú z času, keď nastali skutkové okolnosti, neposkytujú dostatočne presné informácie v súvislosti so spoločnou dohodou a postupom času sa zmenili, čo znižuje ich dôkaznú hodnotu.

95 Uvádzajú, že v pôvodnej žiadosti o oslobodenie od pokút z 3. marca 2004 spoločnosť ABB neodkazuje na existenciu spoločnej dohody a spomína ju len vo svojom vyjadrení z 11. marca 2004.

96 Pokiaľ ide o vyjadrenie spoločnosti ABB z 11. marca 2004, žalobkyne po prvé uvádzajú, že keď ABB spomína účasť japonských podnikov na spoločnej dohode, zrejme odkazuje na spoločnosti JAEPS a TM T&D Corp., spoločný podnik spoločností Toshiba a Melco, ktorý od októbra 2002 do apríla 2005 vykonával činnosti týchto spoločností v oblasti RIP. V napadnutom rozhodnutí však Komisia vyložila vyhlásenia spoločnosti ABB nielen v tom zmysle, že sa vzťahujú na celú dobu trvania porušenia od roku 1988, hoci v tom čase neexistovala TM T&D ani JAEPS, ale aj v tom zmysle, že sa okrem týchto dvoch spoločností týkajú aj spoločností Hitachi a Hitachi Europe.

97 Po druhé žalobkyne tvrdia, že vo svojom vyjadrení z 11. marca 2004 sa ABB obmedzila na neurčité vyhlásenia vo vzťahu k trvaniu kartelu, keď sa sústredila na obdobie od roku 1999 do roku 2002.

98 Po tretie neurčitosť a rozporuplnosť vyjadrenia spoločnosti ABB z 11. marca 2004 vyvoláva podľa žalobkýň dojem, že išlo skôr o domnienku zamestnancov ABB v súvislosti s trhovými podmienkami než o dôkaz výslovnej dohody založenej na skutočnej spoločnej vôli.

99 Po štvrté žalobkyne uvádzajú, že vo svojom vyjadrení z 11. marca 2004 spoločnosť ABB v prvom rade potvrdila, že dotknuté podniky považovali vstup na európsky trh za zložitý, ak nie nemožný, z dôvodu právnych, technických a obchodných prekážok. Tvrdia, že za takých okolností by bolo jednoznačne bezpredmetné uzatvoriť výslovnú dohodu o nevstupovaní na predmetný trh.

100 Nakoniec žalobkyne uvádzajú, že vo vyjadrení zo 4. októbra 2005 poskytnutom po predložení ich vyjadrení a vyjadrení ďalších japonských výrobcov vysvetľujúcich existenciu uvedených prekážok spoločnosť ABB zmenila svoje predchádzajúce vyhlásenia týkajúce sa spoločnej dohody, keď predovšetkým uviedla, že prekážky vstupu na európsky trh sa dali prekonať, v dôsledku čoho bol vstup japonských výrobcov z hospodárskeho hľadiska možný. Hodnota tohto vyhlásenia, ktoré bolo predložené oneskorene a ktoré radikálne mení predchádzajúce vyhlásenia, však podľa žalobkýň vzbudzuje pochybnosti.

101 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

– Posúdenie Všeobecným súdom

102 Pokiaľ ide o vierohodnosť vyhlásení spoločnosti ABB uskutočnených v súvislosti s jej žiadosťou o oslobodenie od pokút, v bodoch 72 a 73 vyššie sa uvádza, že samotné domáhanie sa uplatňovania oznámenia o spolupráci za účelom oslobodenia od pokút nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov kartelu.

103 Osobitné okolnosti, ktoré údajne preukazujú, že ABB bola pod tlakom, nemôžu toto konštatovanie ovplyvniť. Počas vypočutia pred Komisiou totiž spoločnosť ABB uviedla len skutkový rámec kartelu a tvrdenie, že skutkové okolnosti, o ktorých informovala Komisiu, sú dôvodom na jej oslobodenie od pokút. V rámci konania vedeného českým orgánom pre hospodársku súťaž ABB okrem týchto dvoch aspektov uviedla aj právne posúdenie skutkového stavu a svoje vyjadrenie k oznámeniu o výhradách. Nezdá sa však, že by v týchto dvoch prípadoch spoločnosť ABB prekročila rámec toho, čo možno očakávať od podniku, ktorý požiadal o oslobodenie od pokút a ktorý sa prostredníctvom plnej spolupráce s predmetným orgánom usiluje zachovať si podmienečné oslobodenie od pokút, ktoré mu bolo poskytnuté. Nemožno teda usudzovať, že vierohodnosť vyhlásení spoločnosti ABB je spochybnená v dôsledku toho, že spoločnosť požiadala o oslobodenie od pokút.

104 Nemožno prijať ani tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého vyhlásenia spoločnosti ABB nepochádzajú z času, keď nastali skutkové okolnosti. Vyhlásenia, ktoré podnik predloží Komisii v rámci žiadosti o oslobodenie od pokút, na jednej strane zo svojej podstaty nemôžu pochádzať z rovnakého obdobia ako celé údajné porušenie, to ich však vôbec nezbavuje dôkaznej hodnoty. Na druhej strane v tejto veci ABB tvrdila, že spoločná dohoda existovala od 11. marca 2004, čiže pred ukončením porušenia uvedeného v napadnutom rozhodnutí.

105 Pokiaľ ide o obsah jednotlivých vyhlásení spoločnosti ABB, po prvé nemožno pripisovať osobitný význam tomu, že pôvodná žiadosť, konkrétne žiadosť o oslobodenie od pokút z 3. marca 2004, sa o spoločnej dohode nezmieňuje. Pri prvom nadviazaní kontaktu s Komisiou v súvislosti so žiadosťou o oslobodenie od pokút je totiž normálne, že dotknutý podnik neopíše podrobne všetky aspekty porušenia, ktorého existenciu chce odhaliť.

106 Okrem toho sa ABB síce vo svojej pôvodnej žiadosti o spoločnej dohode výslovne nezmienila, uviedla však, že JAEPS a TM T & D sa zúčastňovali na karteli a že kartel zahŕňal všetky členské štáty Európskej únie. Toto tvrdenie znamená, že podľa spoločnosti ABB sa dotknuté dve spoločnosti zúčastňovali na spoločnej dohode.

107 Po druhé vo svojom vyjadrení z 11. marca 2004, čiže pred podmienečným oslobodením od pokút, ABB výslovne odkázala na existenciu spoločnej dohody, podľa ktorej dve japonské spoločnosti nemali predkladať ponuky na európske projekty a európske spoločnosti nemali predkladať ponuky na japonské projekty.

108 V tejto súvislosti je prirodzené, že ABB sa zmienila o dvoch japonských spoločnostiach, konkrétne o JAEPS a TM T & D, lebo v čase, keď predkladala svoje vyhlásenia, boli činnosti spoločností Hitachi, Fuji, Toshiba a Melco v oblasti RIP zoskupené v týchto dvoch spoločných podnikoch. Komisia mala bez ohľadu na to právo vykladať toto vyhlásenie v tom zmysle, že samotné tieto podniky sa podieľali na spoločnej dohode. Vo svojej pôvodnej žiadosti už totiž ABB uviedla, že podľa jej informácií kartel existoval viac ako 10 rokov, čo znamená, že bol vytvorený dávno pred založením spoločností JAEPS a TM T & D.

109 Znenie vyjadrenia spoločnosti ABB z 11. marca 2004 v spojení so znením jej pôvodnej žiadosti rovnako umožňuje zamietnuť tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého ABB nepredložila informácie o trvaní kartelu. Vo svojej pôvodnej žiadosti totiž ABB uviedla, že kartel fungoval prinajmenšom od roku 1994, a jej vyjadrenie z 11. marca 2004 tomuto zisteniu neprotirečí.

110 Okrem toho síce ABB uviedla, že spoločná dohoda vychádzala z toho, že japonskí výrobcovia neboli dobre prijímaní európskymi zákazníkmi a museli na európskom trhu čeliť určitým prekážkam. Z jej vyjadrenia z 11. marca 2004 je však úplne jasné, že dotknuté japonské podniky nielen konštatovali existenciu týchto prekážok, ale zaviazali sa aj voči európskym partnerom, že nebudú vstupovať na trh EHP. Prekážky vstupu na tento trh tak nespôsobili bezpredmetnosť existencie spoločnej dohody, ale boli skôr faktorom vedúcim k jej uzatvoreniu. Ďalej treba poukázať na to, že takéto zistenie nie je paradoxné, lebo pri rozdeľovaní trhov spôsobom uvádzaným v tejto veci Komisiou je pre výrobcu prirodzené, že svojim konkurentom prenechá trhy, na ktorých má slabé postavenie.

111 Po tretie treba zamietnuť tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého je vyjadrenie spoločnosti ABB zo 4. októbra 2005 v rozpore s jej predchádzajúcimi vyhláseniami. V tomto vyjadrení ABB potvrdila existenciu spoločnej dohody. Hoci pri tejto príležitosti zdôraznila, že prekážky, ktorým čelili japonskí výrobcovia, keď chceli vstúpiť na trh EHP, bolo možné prekonať, toto konštatovanie nie je v rozpore s vyhláseniami z 11. marca 2004, v ktorom nie je uvedené, že vstup na trh bol nemožný, ale len to, že bol zložitý.

112 V rozpore s tvrdením žalobkýň teda vyjadrenie spoločnosti ABB zo 4. októbra 2005 objasňuje okolnosti prípadu v súlade s jej predchádzajúcimi vyhláseniami.

113 Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné dospieť k záveru, že vyhlásenia spoločnosti ABB môžu predstavovať dôkaz spoločnej dohody, lebo odkazujú na jej existenciu, opisujú základný obsah dohody a poskytujú informácie o jej trvaní a účastníkoch.

114 Vyhlásenia spoločnosti ABB sú okrem toho ucelené, boli poskytnuté v mene podniku a z ich obsahu vyplýva, že sú založené na vnútornom prieskume a na diskusiách so zamestnancami ABB. Treba im teda priznať určitý stupeň dôkaznej hodnoty. V súlade s judikatúrou uvedenou v bode 68 vyššie však ich obsah musí byť v každom prípade podporený ďalšími dôkazmi.

O svedeckých výpovediach zamestnancov a bývalého zamestnanca spoločnosti ABB

– Tvrdenia účastníkov konania

115 Žalobkyne na úvod opakujú svoje tvrdenie, že dôkazná hodnota dôkazov predložených spoločnosťou ABB je znížená v dôsledku toho, že ABB požiadala o oslobodenie od pokút.

116 V tomto smere žalobkyne uvádzajú, že svedecké výpovede zamestnancov a bývalého zamestnanca spoločnosti ABB boli poskytnuté počas rozhovorov v septembri 2005, čiže 18 mesiacov po prvej žiadosti o oslobodenie od pokút, na žiadosť Komisie a v prítomnosti jej zamestnancov a právneho poradcu spoločnosti ABB, ktorý dokonca do rozhovoru s pánom M. aktívne zasahoval.

117 Z niektorých vyjadrení poskytnutých pri týchto rozhovoroch podľa žalobkýň tiež vyplýva, že sa predtým konali prípravné stretnutia a že bolo vypracované prinajmenšom jedno písomné vyhlásenie. Zdá sa, že najmä vyhlásenia pána M. boli vyvolané prípravným rozhovorom s externým poradcom spoločnosti ABB, ktorý sa uskutočnil v ten istý deň pred vypočutím. Bez ohľadu na túto skutočnosť sa jednotlivé svedecké výpovede navzájom nezhodujú.

118 Svedkovia boli okrem toho upozornení na význam rozhovorov pre výsledok žiadosti spoločnosti ABB o oslobodenie od pokút. V dôsledku toho bolo podľa žalobkýň v osobnom záujme týchto svedkov poskytnúť Komisii dôkazy podporujúce jej tézu týkajúcu sa existencie spoločnej dohody. Najmä pán M. sa na konaní zúčastnil len z toho dôvodu, aby neprišiel o dôchodkové dávky, ktoré mu priznala ABB.

119 Podľa žalobkýň naopak nehrozilo, že by svedecké výpovede uškodili spoločnosti ABB, lebo boli pri posudzovaní žiadosti o oslobodenie od pokút posudzované priaznivo.

120 Svedecké výpovede okrem toho neboli spísané ani preskúmané s cieľom posúdiť ich presnosť. Neboli teda naformulované po dôkladnej úvahe. Svedkovia vypovedali ako zamestnanci alebo bývalí zamestnanci a nie ako oficiálni zástupcovia spoločnosti ABB.

121 Žalobkyne doplňujú, že v mnohých prípadoch vypočúvané osoby neboli priamymi svedkami udalostí, ku ktorým sa vyjadrovali. Najmä pán M. nebol priamym svedkom počiatkov spoločnej dohody, dokonca ani jej údajného prijatia 15. apríla 1988, lebo uviedol, že dohoda možno existovala ešte pred jeho narodením.

122 Svedecká výpoveď pána M. zo septembra 2005 ďalej v mnohých aspektoch protirečí predchádzajúcim vyjadreniam spoločnosti ABB vychádzajúcim z predchádzajúcich vyhlásení pána M. a výrazy, ktoré používa, sú nepresné a vnuknuté Komisiou alebo externým poradcom ABB. Skutočnosť, že si nepamätal existenciu dohody GE pred novembrom 2006, navyše vyvoláva ďalšie pochybnosti v súvislosti s vierohodnosťou jeho svedeckej výpovede.

123 Žalobkyne tvrdia, že samotná Komisia uznala obmedzenú dôkaznú hodnotu svedeckej výpovede pána M., keď zaujala selektívny postoj k dôkazom, ktoré použije.

124 Pokiaľ ide o obsah svedeckých výpovedí, ani jeden svedok nedokázal potvrdiť dĺžku trvania spoločnej dohody, lebo pán M. sa domnieval, že mechanizmus dohody GQ, a teda aj samotná dohoda, prestal existovať v roku 2002, zatiaľ čo ďalší svedkovia tvrdia, že dohoda platila v rôznych obdobiach v rokoch 2002 až 2004. Nijaký svedok okrem toho nepoužil výraz „spoločná dohoda“ a odkazy na existenciu kartelu neuviedli dobrovoľne svedkovia, ale vyžiadala si ich Komisia.

125 Žalobkyne v tomto smere uvádzajú, že hoci Komisia v rozhovore s pánom Wi. použila pojem spoločná dohoda, pán Wi. sa dokázal vyjadriť len k obdobiu od júla 2002 do januára 2004. Aj vyjadrenia pána P. k spoločnej dohode boli neurčité, čo Komisiu viedlo k tomu, že sa ho pokúsila presvedčiť, aby nahradil nepresné výrazy jasnejšími formuláciami potvrdzujúcimi názor Komisie. Pán V.-A. zas v úvode rozhovoru informoval Komisiu, že Európa a Severná Amerika boli z kartelu vylúčené. Podobne ako v prípade pána P. Komisia použila pojem spoločná dohoda v ďalšej časti rozhovoru. Predmetné tri svedecké výpovede sú preto nepresné, nekonzistentné, a teda neboli naformulované po dôkladnej úvahe.

126 Pokiaľ ide o svedeckú výpoveď pána M., žalobkyne tvrdia, že jeho pôvodné vyhlásenie týkajúce sa vzájomnej ochrany domácich trhov súvisí viac s pojmom domovské krajiny než so spoločnou dohodou, ako ju definuje Komisia. Aj jeho vyhlásenia týkajúce sa spoločnej dohody sú neurčité.

127 Žalobkyne tiež uvádzajú, že pán M. nepotvrdil, že japonskí výrobcovia boli schopní predávať výrobky v oblasti RIP na európskom trhu. Aj po zásahu externého poradcu spoločnosti ABB, ktorý sa svedka pokúsil usmerniť, svedok naďalej tvrdil, že účasť japonských výrobcov na európskom trhu bola veľmi zriedkavá.

128 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

– Posúdenie Všeobecným súdom

129 Na úvod treba poznamenať, že svedecké výpovede zamestnancov a bývalého zamestnanca spoločnosti ABB nepredstavujú dôkazy, ktoré by boli odlišné a nezávislé od vyhlásení ABB, lebo svedkovia vypovedali pred Komisiou z podnetu spoločnosti ABB a v rámci jej povinnosti spolupracovať na základe oznámenia o spolupráci, pričom využívali prítomnosť externého poradcu ABB. Predmetné svedecké výpovede v dôsledku toho nemôžu potvrdiť vyhlásenia spoločnosti ABB v zmysle judikatúry uvedenej v bode 68 vyššie. Tieto ich vyhlásenia skôr doplňujú, vysvetľujú a konkretizujú. Musia byť teda podporené aj ďalšími dôkazmi.

130 Pokiaľ ide o otázku vierohodnosti svedeckých výpovedí poskytnutých zamestnancami a bývalým zamestnancom podniku, ktorý požiadal o oslobodenie od pokút, z bodov 72 a 73 vyššie vyplýva, že s takýmito dôkazmi nie je potrebné automaticky zaobchádzať opatrne. Čo sa týka osobnej motivácie svedkov, je síce možné, že zamestnanci takého podniku, ktorí sú povinní konať v záujme podniku, majú spoločnú vôľu predložiť čo najviac usvedčujúcich dôkazov, lebo ich spolupráca v konaní môže mať tiež priaznivý vplyv na ich budúcu kariéru. V takom prípade si však dotknutí zamestnanci budú vedomí aj prípadných nepriaznivých dôsledkov predloženia nepresných dôkazov, ktoré sú vzhľadom na požiadavku potvrdenia citlivejšie.

131 Čo sa týka bývalého zamestnanca ABB pána M., v zásade už nie je povinný konať v záujme svojho bývalého zamestnávateľa, pokiaľ ide o dobrovoľnú spoluprácu v správnom konaní. Táto okolnosť však znamená aj to, že v zásade nemá záujem poskytovať v tejto súvislosti nepresné dôkazy. V tomto smere treba uviesť, že v čase poskytnutia svojej svedeckej výpovede bol už pán M. na dôchodku. Nezdá sa teda, že nedostatočná spolupráca v správnom konaní z jeho strany by preňho mala mať nepriaznivé následky, najmä v súvislosti s dávkami, ktoré mu údajne priznala ABB.

132 Ani skutočnosť, že medzi podaním žiadosti o oslobodenie od pokút a rozhovormi so svedkami uplynula istá doba, ako taká nespochybňuje dôkaznú hodnotu zhromaždených svedeckých výpovedí. Komisia v priebehu svojho vyšetrovania môže získavať dodatočné dôkazy, aby mala k dispozícii všetky potrebné informácie, na základe ktorých posúdi existenciu porušenia najmä vzhľadom na vyjadrenia dotknutých podnikov.

133 Naopak, doba, ktorá uplynula medzi podaním svedeckej výpovede a skutočnosťami, ktorých sa týka, môže byť dôležitá pri posudzovaní jej vierohodnosti vzhľadom na to, že svedkovia môžu vo všeobecnosti poskytnúť podrobnejšie a vierohodnejšie výpovede v súvislosti s nedávnymi udalosťami. V tejto veci však doba, ktorá uplynula medzi podaním svedeckých výpovedí v septembri 2005 a ukončením zapojenia jednotlivých svedkov do kartelu, ku ktorému došlo v máji 2004 v prípade pána V.-A., pána W. a pána P. a v júni 2002 v prípade pána M., nie je dostatočne dlhá na to, aby ovplyvnila ich vierohodnosť.

134 Vierohodnosť svedeckých výpovedí vo všeobecnosti nie je ovplyvnená ani prítomnosťou externého poradcu spoločnosti ABB počas rozhovorov, lebo svedecké výpovede boli podané v rámci spolupráce ABB na základe oznámenia o spolupráci a svedkovia na začiatku jednotlivých rozhovorov výslovne uviedli, že si želajú, aby im tento poradca pomáhal.

135 Je pravda, že externý poradca ABB zasiahol v určitom momente rozhovoru s pánom M., aby mu naznačil, že pre japonských výrobcov mohol byť vstup na európsky trh prínosom, o čom zrejme pán M. nebol presvedčený. Treba teda vychádzať z toho, že pán M. vyjadril pochybnosti v súvislosti s obchodným významom takéhoto kroku, a túto skutočnosť zohľadniť pri posudzovaní obsahu jeho svedeckej výpovede. Žalobkyne však nevysvetľujú, akým spôsobom ovplyvňuje zásah externého poradcu ABB vierohodnosť svedeckej výpovede pána M. v iných ohľadoch.

136 Pokiaľ ide o vypracovanie vyhlásenia vopred a o konanie prípravných stretnutí, nie je prekvapivé, že podnik, ktorý požiadal o oslobodenie od pokút, vopred určil skutkové okolnosti dôležité pre svoju žiadosť a svedkov, ktorí sa k nim dokážu vyjadriť, a analyzoval s nimi rozsah ich vedomostí.

137 Okrem toho nemožno usudzovať, že dotknuté svedecké výpovede nemohli spoločnosti ABB uškodiť. Keďže rozhovory sa uskutočnili pred zaslaním oznámenia o výhradách, spoločnosť ABB ani jej zamestnanci a jej bývalý zamestnanec si nemohli byť istí rozsahom a presným obsahom výhrad, ktoré mali byť voči ABB vznesené.

138 Naopak, žalobkyne správne tvrdia, že predmetné svedecké výpovede sa nezdajú byť výsledkom dôkladnej úvahy a že ani neboli revidované po úvahe a dodatočnom overení. Svedecké výpovede boli poskytnuté ústne a neexistujú náznaky toho, že Komisia svedkom vopred položila písomné otázky, ani toho, že autori následne overili a revidovali svoje vyhlásenia týkajúce sa spoločnej dohody a prekážok vstupu na trh EHP.

139 Rovnako sa nezdá, že svedkovia podali svoje výpovede ako oficiálni zástupcovia spoločnosti ABB. Predovšetkým sa zdá, že túto úlohu plnil najmä externý poradca ABB, ktorý uskutočnil vyhlásenia posudzované v bodoch 102 až 114 vyššie. Ďalej, ako bolo poznamenané v bode 131 vyššie, v čase podania svedeckej výpovede už pán M. a priori nebol povinný konať v záujme svojho bývalého zamestnávateľa a neexistujú ani nepriame dôkazy toho, že sa on sám alebo iný svedok systematicky pripravoval na rozhovor tým, že sa radil s ďalšími zamestnancami ABB a nahliadal do dokumentov tejto spoločnosti. A napokon otázky položené Komisiou počas rozhovorov sa netýkali oficiálneho stanoviska spoločnosti ABB k prejednávaným témam, ale skôr osobných vedomostí jednotlivých svedkov.

140 Tvrdenie žalobkýň, že vypočúvané osoby často neboli priamymi svedkami predmetných udalostí, treba zamietnuť. Zo svedeckých výpovedí totiž vyplýva, že štyria svedkovia sa osobne zúčastňovali na fungovaní kartelu. Predovšetkým pán M. bol jedným zo zástupcov spoločnosti ABB v karteli v rokoch 1988 až 2002, čiže počas takmer celého jeho trvania, keď samotná ABB patrila medzi jeho hlavných účastníkov. Pán M. bol teda priamym a privilegovaným svedkom okolností, ktoré uviedol.

141 V tomto ohľade je potrebné pripustiť, že pán M. vo svojej svedeckej výpovedi potvrdil, že nebol prítomný pri uzatváraní spoločnej dohody, ku ktorému podľa neho došlo pred podpísaním dohody GQ a dohody EQ. Podobne na otázku, či sa o téme spoločnej dohody hovorilo na stretnutiach, na ktorých sa zúčastnil, pán M. odpovedal, že nebolo potrebné na ňu odkazovať, lebo spoločná dohoda bola samozrejmá. Táto skutočnosť však nespochybňuje dôkaznú hodnotu svedeckej výpovede pána M. Po prvé svedok môže bez problémov poskytnúť dôkazy o dlhodobom jave, hoci nebol prítomný na jeho začiatku. Po druhé pán M. síce uviedol, že na stretnutiach, na ktorých sa zúčastnil, sa otázka spoločnej dohody výslovne nespomínala, no z jeho svedeckej výpovede vyplýva, že podľa jeho názoru bolo dôvodom to, že účastníci kartelu chápali, akceptovali a vykonávali obsah spoločnej dohody bez potreby výslovnej diskusie. Keďže záväzok japonských podnikov uvádzaný Komisiou spočíval len v nečinnosti, nie v aktívnom konaní, takáto situácia je skutočne možná.

142 Žalobkyne neuvádzajú podrobnosti o údajnej neucelenosti jednotlivých svedeckých výpovedí. Z porovnania svedeckých výpovedí navzájom, ako aj s ďalšími dôkazmi predloženými spoločnosťou ABB, okrem toho nevyplývajú nijaké nekonzistentnosti, ktoré by mohli ovplyvniť vierohodnosť vyhlásení týkajúcich sa existencie spoločnej dohody. Jediný podstatný rozpor súvisí s existenciou obchodného významu vstupu na európsky trh pre japonské podniky. Ako je však uvedené v bodoch 156 až 158 nižšie, stanovisko niektorých svedkov v tomto smere neovplyvňuje ich vyhlásenia týkajúce sa existencie spoločnej dohody.

143 Pokiaľ ide o údajnú neúplnosť svedeckej výpovede pána M., treba poukázať na to, že nie je prekvapivé, ak si svedok pri rozhovore nedokáže spomenúť na všetky dokumenty týkajúce sa kartelu. Navyše hoci pán M. počas rozhovoru výslovne neodkázal na dohodu GE, zmienil sa o rozdeľovaní projektov RIP v EHP na základe dohôd, ktoré predchádzali dohode GQ, pričom jednou z nich bola dohoda GE.

144 Podobne skutočnosť, že Komisia nepoužila všetky informácie obsiahnuté v svedeckej výpovedi, neznamená, že táto výpoveď má nízku dôkaznú hodnotu. Je prirodzené, že niektoré informácie sú irelevantné alebo že určité informácie sú presvedčivejším spôsobom podložené inými dôkazmi.

145 Pokiaľ ide o obsah svedeckých výpovedí, v rozpore s tvrdením žalobkýň sa výpovede týkajúce sa trvania kartelu zhodujú navzájom, ako aj s tvrdeniami Komisie.

146 Pán M. jednoznačne uviedol, že pravidlo vzájomného rešpektovania domácich trhov skupinami európskych a japonských výrobcov existovalo pomerne dlhý čas a dokonca predchádzalo dohode GQ.

147 Samotné vyhlásenie pána M., podľa ktorého mechanizmus dohody GQ prestal existovať v roku 2002, neznamená, že prestala existovať aj spoločná dohoda. Po prvé sa počas tohto obdobia metódy fungovania kartelu určitým spôsobom vyvíjali najmä v dôsledku toho, že Siemens a Hitachi obnovili svoju účasť na karteli, a pán M. sa teda mohol domnievať, že dohoda GQ prestala byť vykonávaná v podobe, v akej bola podpísaná v roku 1988 a následne pozmenená. Táto okolnosť nemá vplyv na to, že metódy fungovania kartelu mohli od júla 2002 vychádzať aj zo spoločnej dohody alebo z podobného dojednania. Iní svedkovia spoločnosti ABB než pán M. výslovne potvrdzujú, že to tak v tejto veci bolo, lebo z ich vyhlásení vyplýva, že spoločná dohoda medzi európskymi a japonskými výrobcami týkajúca sa rešpektovania domácich trhov existovala v období, počas ktorého boli zapojení do činnosti kartelu, čiže od júla 2002 do roku 2004.

148 Po druhé v júni 2002 odišiel pán M. do predčasného dôchodku po odhalení zosúladených činností jeho novým nadriadeným. Táto okolnosť vysvetľuje, prečo pán M. nemal podrobné vedomosti o metódach fungovania kartelu používaných od júla 2002.

149 Rovnako nemožno tvrdiť, že odkazy svedkov na spoločnú dohodu sú neurčité a chýba im spontánnosť. Každý zo svedkov vlastnými slovami spomenul existenciu osobitnej situácie na európskom a japonskom trhu, ktorá zodpovedá spoločnej dohode uvádzanej Komisiou.

150 Na rozdiel od tvrdenia žalobkýň pán Wi. vyhlásil, že neprítomnosť japonských podnikov na európskom trhu bola spôsobená zavedeným systémom ochrany japonského a európskeho trhu odôvodneným skutočnosťou, že ani jedna z týchto dvoch skupín si neželala, aby druhá skupina vstúpila na jej domáci trh. Zástupca Komisie sa síce neskôr počas rozhovoru vrátil k tejto téme a skutočne použil pojem spoločná dohoda, no bolo to len objasnenie konceptu, o ktorom sa spontánne zmienil pán Wi.

151 Pán P. spontánne odkázal na spoločnú dohodu s japonskými podnikmi, na základe ktorej sa tieto podniky zaviazali nepôsobiť na európskom trhu a európske podniky sa zaviazali nepôsobiť na japonskom trhu. Aj v tomto prípade sa zástupca Komisie následne vrátil k tejto otázke, no obmedzil sa na overenie toho, či správne pochopil predchádzajúce spontánne vyhlásenia.

152 V prípade pána V.-A. Komisia nepoužila pojem spoločná dohoda, ale len sa svedka opýtala, či vedel o nejakej dohode medzi európskymi a japonskými výrobcami. V odpovedi na túto otázku sa pán V.-A. zmienil o dohode medzi japonskými a európskymi výrobcami, podľa ktorej európske podniky „nebudú útočiť“ na japonské podniky na japonskom trhu a naopak. Pán V.-A. ďalej uviedol, že sa zúčastnil na diskusii medzi európskymi podnikmi a zástupcom japonského podniku týkajúcej sa konkrétne dodržiavania tejto dohody, ktorá bola vyvolaná pokusmi japonských podnikov preniknúť na európsky trh.

153 Navyše pokiaľ ide o údajné vylúčenie určitých území z pôsobnosti celosvetového kartelu, pán V.-A. po prvé vyhlásil, že Severná Amerika bola vylúčená z osobitného dôvodu, ktorým bola hrozba sankcií v prípade odhalenia kartelu. Po druhé vysvetlil, že vylúčenie západoeurópskych krajín znamenalo, že európski výrobcovia nediskutovali o dotknutých projektoch RIP na stretnutiach, na ktorých sa zúčastňoval, čiže na stretnutiach celosvetového kartelu, ktorý predtým upravovala dohoda GQ a dohoda EQ, ale pri iných príležitostiach. Tieto vyhlásenia sú v úplnom súlade tak s oboma dohodami, ako aj s tvrdeniami Komisie.

154 Nakoniec pán M. vo svojej svedeckej výpovedi uviedol, že pred dohodou GQ medzi japonskými a európskymi výrobcami existovala dohoda týkajúca sa vzájomnej ochrany domácich trhov, že táto dohoda bola nevyhnutnou podmienkou na uzatváranie dohôd týkajúcich sa iných regiónov a že dodržiavanie jej pravidiel znamenalo, že japonskí výrobcovia nevstúpia na domáci trh európskych výrobcov, hoci z technického hľadiska by toho boli schopní. Pán M. v tejto súvislosti vysvetlil aj mechanizmus oznamovania a zahrňovania projektov do kvóty, ako aj skutočnosť, že tieto dve skupiny výrobcov nediskutovali o projektoch RIP v domovských krajinách a nezahŕňali ich do kvót stanovených v dohode GQ.

155 Vyhlásenia pána M. teda potvrdzujú existenciu spoločnej dohody uvádzanej Komisiou a nemožno ich považovať za neurčité, lebo obsahujú informácie o dĺžke trvania uvedenej dohody, jej obsahu a účastníkoch. Nedostatok informácií o vykonávaní tejto dohody môže sotva byť prekvapivý vzhľadom na to, že hlavný záväzok zmluvných strán spočíval v tom, že nebudú pôsobiť na určitých trhoch. Pán M. navyše opísal časť spoločnej dohody, ktorá si vyžadovala vykonávacie opatrenia, konkrétne mechanizmus oznamovania a zahrňovania projektov do kvóty.

156 Ako je však uvedené v bode 135 vyššie, pán M. nebol presvedčený o obchodnom význame vstupu na európsky trh pre japonských výrobcov. S jeho názorom súhlasil pán P., podľa ktorého sa japonskí výrobcovia pravdepodobne domnievali, že tento krok nie je z obchodného hľadiska odôvodnený. Podľa ďalších dvoch svedkov, pána Wi. a pána V.-A., tento krok mal obchodný význam.

157 Stanovisko pána M. a pána P. nemá vplyv na skutočnosť, že štyria svedkovia uviedli, že japonské podniky sa zaviazali nevstúpiť na trh EHP napriek tomu, že z technického hľadiska toho boli schopné, bez ohľadu na prípadný nedostatok bezprostredného obchodného významu takéhoto záväzku.

158 V tejto súvislosti treba poukázať aj na to, že v rozpore s tvrdením žalobkýň prípadný nedostatok obchodného významu vstupu na trh EHP pre japonských výrobcov v určitom čase neznamená, že existencia dohody, akou je spoločná dohoda, by bola bezpredmetná. Takáto dohoda môže po prvé slúžiť na odstránenie zvyškového rizika budúceho vstupu na predmetné trhy v prípade zmeny situácie v oblasti hospodárskej súťaže, a tým na zaistenie dlhodobej bezpečnosti pre obe skupiny výrobcov prostredníctvom stabilizácie ich výsadného postavenia. Po druhé môže byť uvedená dohoda základom vzájomnej dôvery medzi týmito dvoma skupinami. Podľa vyhlásení pána M. bola takáto dôvera nevyhnutná na celosvetové vykonávanie kartelu.

159 Na záver treba v prvom rade uviesť, že vyhlásenia štyroch dotknutých svedkov, predovšetkým výpoveď pána M., sú dôveryhodné, lebo pochádzajú od priamych svedkov udalostí, na ktoré odkazujú, a z okolností tejto veci nevyplýva, že títo svedkovia by mali dôvod poskytnúť nepresné výpovede.

160 Štyri svedecké výpovede sa ďalej zhodujú navzájom, ako aj s ďalšími informáciami poskytnutými spoločnosťou ABB, pokiaľ ide o existenciu a základný obsah spoločnej dohody. Svedkovia tak potvrdili existenciu spoločnej dohody, ktorou sa japonské podniky zaviazali nevstupovať na európsky trh s projektmi RIP a európske podniky sa zaviazali nevstupovať na japonský trh s takýmito projektmi. Štyria svedkovia potvrdili aj to, že z technického hľadiska bol vstup na európsky trh možný bez ohľadu na určité prekážky. Hoci sa rozchádzali v názoroch na obchodný význam vstupu na európsky trh pre japonské podniky, v tejto veci to vzhľadom na vyhlásenia týkajúce sa existencie spoločnej dohody nie je podstatné, ako je uvedené v bodoch 156 až 158 vyššie.

161 Nakoniec štyria svedkovia vykreslili presný a úplný obraz spoločnej dohody s prihliadnutím na rozdielny stupeň vedomostí jednotlivých svedkov. Najmä pán M. vo svojej svedeckej výpovedi podrobne opísal obsah uvedenej dohody, dôvod jej existencie a spôsob fungovania.

162 Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba skonštatovať, že svedecké výpovede zamestnancov a bývalého zamestnanca spoločnosti ABB predstavujú nepriame dôkazy existencie spoločnej dohody, ktorých dôkazná hodnota je vysoká.

O dôkazoch predložených spoločnosťou Fuji

– Tvrdenia účastníkov konania

163 Žalobkyne tvrdia, že odpoveď spoločnosti Fuji na oznámenie o výhradách nepredstavuje dostatočne presný a podrobný dôkaz podporujúci dôkazy predložené spoločnosťou ABB, a teda aj tvrdenie Komisie týkajúce sa existencie spoločnej dohody.

164 Po prvé Fuji neuviedla, ako sa dozvedela o existencii spoločnej dohody, ani to, kedy bola uzatvorená, v akej podobe, kto boli jej účastníci a či sa vykonávala.

165 Po druhé Fuji nepotvrdila vzájomný charakter spoločnej dohody a odkázala na prekážky vstupu na európsky trh s projektmi RIP, ktorým musela čeliť, čím spochybnila užitočnosť dohody. V tomto ohľade podľa žalobkýň nemožno vzájomný charakter spoločnej dohody odvodiť z toho, že akceptovanie jednostrannej dohody nebolo v záujme japonských výrobcov. Tvrdia, že keďže japonský trh bol pre európske podniky nedosiahnuteľný, japonskí výrobcovia nemali záujem na uzatvorení dohody.

166 Po tretie nesúlad medzi svedeckou výpoveďou pána H. a svedeckými výpoveďami zamestnancov a bývalých zamestnancov spoločnosti Fuji, pokiaľ ide o existenciu spoločnej dohody a o technické a obchodné prekážky vstupu na trh EHP, tiež spochybňuje dôkaznú hodnotu dôkazov predložených spoločnosťou Fuji.

167 Po štvrté tvrdenia uvedené v odpovedi Fuji na oznámenie o výhradách nie sú v súlade s jej následnou žiadosťou o zohľadnenie oznámenia o spolupráci.

168 Po piate Komisia na základe oznámenia o spolupráci neznížila spoločnosti Fuji pokutu, čo podľa žalobkýň znamená, že dôkazy poskytnuté spoločnosťou Fuji nepotvrdzujú existenciu spoločnej dohody.

169 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

– Posúdenie Všeobecným súdom

170 V odpovedi na oznámenie o výhradách spoločnosť Fuji uviedla, že vedela o spoločnej dohode, na základe ktorej sa japonskí výrobcovia nemali pokúšať o vstup na európsky trh, a zároveň vyhlásila, že hlavným dôvodom neprítomnosti Fuji na trhu EHP bolo to, že nebola významným dôveryhodným dodávateľom RIP v Európe.

171 Po prvé treba pripustiť, že uvedené vyhlásenie je pomerne neurčité, lebo Fuji odkazuje len na záväzok japonských výrobcov nevstupovať na európsky trh. Fuji tým však potvrdila kľúčovú skutočnosť vyplývajúcu z dôkazov predložených spoločnosťou ABB, ktorú Komisia vytýka japonským výrobcom. Uvedené vyhlásenie teda v tejto veci nie je irelevantné. Platí to o to viac, že obmedzený rozsah vedomostí spoločnosti Fuji sa dá vysvetliť jej druhoradou úlohou v rámci kartelu a najmä tým, že ako vyplýva z odôvodnenia č. 150 napadnutého rozhodnutia, Fuji bola jediným japonským podnikom, ktorý nebol členom výboru skupiny japonských výrobcov zodpovedného predovšetkým za koordináciu oboch skupín výrobcov v súvislosti s dohodou GQ.

172 Po druhé skutočnosť, že Fuji nepotvrdila vzájomnú povahu spoločnej dohody, je v tejto veci nepodstatná. Ako je uvedené v bode 76 vyššie, existencia záväzku európskych výrobcov nevstupovať na japonský trh s projektmi RIP síce môže predstavovať nepriamy dôkaz účasti japonských podnikov na porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, no tento dôkaz v tomto smere nie je nevyhnutný.

173 Ďalej je pravda, že Fuji vo svojom vyhlásení odkazuje na existenciu technických a obchodných prekážok vstupu na trh EHP. Tieto prekážky však neuvádza ako jediný dôvod svojej neprítomnosti na predmetnom trhu, ale len ako jej hlavný dôvod. Keď Fuji uviedla jednotlivé dotknuté prekážky, odkázala okrem toho na svoj malý podiel na svetovom trhu, ktorý ju znevýhodňoval v porovnaní s väčšími európskymi a japonskými konkurentmi. Preto sa nezdá, že v tejto súvislosti by sa jej tvrdenia dali uplatniť na tvrdenia ďalších japonských výrobcov.

174 Treba tiež poznamenať, že v bodoch 110 až 158 vyššie je uvedený záver, že existencia prekážok vstupu na trh EHP a jej možný dôsledok, konkrétne údajný nedostatočný obchodný význam vstupu na trh EHP pre japonské podniky, neznamená, že by existencia takej dohody, akou je spoločná dohoda, bola bezpredmetná.

175 Po tretie je nesporné, že Komisia nezaradila písomnú svedeckú výpoveď pána H. medzi dôkazy, o ktoré sa chcela oprieť po zaslaní oznámenia o výhradách. Túto svedeckú výpoveď teda nemožno považovať za dôkaz v neprospech.

176 Pokiaľ ide o hodnotu svedeckej výpovede pána H. ako dôkazu v prospech, treba poukázať na to, že medzi uvedenou výpoveďou a ďalšími svedeckými výpoveďami zamestnancov a bývalých zamestnancov Fuji neexistuje podstatný nesúlad. Predovšetkým ani ďalší zamestnanci a bývalí zamestnanci Fuji nespochybnili existenciu spoločnej dohody, svedkovia sa v tomto smere len nevyjadrili. Podobne pán H. nespochybnil existenciu technických a obchodných prekážok vstupu japonských podnikov na trh EHP.

177 Po štvrté žalobkyne neuvádzajú, aký je údajný nesúlad medzi vyhlásením spoločnosti Fuji v jej odpovedi na oznámenie o výhradách a jej žiadosťou o zohľadnenie oznámenia o spolupráci. Ich tvrdenie preto treba zamietnuť.

178 Ďalej treba poznamenať, že na to, aby Komisia mohla znížiť pokutu podľa bodu 21 oznámenia o spolupráci, predmetné dôkazy musia mať významnú dôkaznú hodnotu v porovnaní s dôkazmi, ktoré už má Komisia k dispozícii.

179 V dôsledku toho sa v žiadosti o zhovievavosť podanej po zaslaní oznámenia o výhradách môže podnik, ktorý chce dosiahnuť zníženie pokuty, zamerať na skutočnosti, ktoré podľa neho doposiaľ neboli z právneho hľadiska dostatočne preukázané, aby tak poskytol významnú pridanú hodnotu. Táto okolnosť môže vysvetliť, prečo dotknutý podnik opomenie skutočnosti, ktoré považuje za jednoznačne preukázané už predloženými dôkazmi.

180 Po piate vzhľadom na znenie bodu 21 oznámenia o spolupráci nemožno vylúčiť, že predloženie dôkazov s určitou dôkaznou hodnotou, ktoré sa však týkajú skutočností preukázaných inými dôkazmi, nepovedie k zníženiu pokuty.

181 Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba skonštatovať, že vyhlásenie spoločnosti Fuji uvedené v oznámení o výhradách potvrdzuje vyhlásenia spoločnosti ABB a svedecké výpovede zamestnancov a bývalého zamestnanca tohto podniku v súvislosti s existenciou spoločnej dohody. Vzhľadom na jeho neurčitú a všeobecnú povahu je však jeho dôkazná hodnota obmedzená.

O návrhu spoločnosti Alstom z 10. júla 2002

– Tvrdenia účastníkov konania

182 Žalobkyne spochybňujú výklad Komisie týkajúci sa návrhu, ktorý spoločnosť Alstom predložila na stretnutí členov kartelu 10. júla 2002 a ktorý zástupca Hitachi zamietol na nasledujúcom stretnutí 15. júla 2002. Podľa nich cieľom uvedeného návrhu nebola aktualizácia spoločnej dohody tým, že by sa rozšírila na krajiny strednej a východnej Európy vzhľadom na ich možný vstup do Európskej únie, ako tvrdí Komisia v odôvodneniach č. 127 a 128 napadnutého rozhodnutia. Návrh bol v skutočnosti pokusom spoločnosti Alstom zaviesť v rámci rozvoja metód fungovania kartelu dohodu, ktorá predtým neexistovala a ktorá by obe skupiny výrobcov zaväzovala rešpektovať tradičný trh druhej skupiny. Japonské podniky však takúto dohodu odmietli a európski výrobcovia túto otázku opätovne nepredniesli.

183 Žalobkyne tiež v tomto smere poukazujú na to, že tvrdenie Komisie nie je v súlade s jej tvrdením, podľa ktorého sa dá existencia spoločnej dohody odvodiť z prílohy 2 k dohode GQ, ani so svedeckou výpoveďou pána M., ktorý vyhlásil, že „systém dohody GQ“ bol ukončený v júni 2002.

184 Komisia považuje tvrdenia žalobkýň za nedôvodné.

– Posúdenie Všeobecným súdom

185 Z odôvodnenia č. 127 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že na stretnutí 10. júla 2002, na ktorom sa diskutovalo o vývoji metód fungovania kartelu po opätovnej účasti spoločností Siemens a Hitachi, spoločnosť Alstom navrhla, aby európski výrobcovia zostali v Európe, japonskí výrobcovia v Japonsku a nepokúšali sa preniknúť na európsky trh. V tomto odôvodnení sa ďalej uvádza, že na nasledujúcom stretnutí 15. júla 2002 zástupca Hitachi vyhlásil, že spoločnosť Hitachi odmieta tento návrh, na čo európski výrobcovia reagovali vyhlásením, že Európa vrátane strednej a východnej Európy je ich trh a majú v úmysle zachovať ceny uplatňované v tom čase v západnej Európe, a ďalej uviedli, že o otázke sa bude opäť diskutovať, hoci k tomu nedošlo.

186 Treba pripustiť, že na prvý pohľad toto zhrnutie stretnutí z 10. a 15. júla 2002 na základe dôkazov predložených žalobkyňami vyvoláva dojem, že spoločnosť Alstom skutočne navrhla uzatvorenie novej dohody, ktorú Hitachi odmietla a o ktorej sa ďalej nediskutovalo, čo by znamenalo, že prinajmenšom od júla 2002 neexistovala nijaká dohoda týkajúca sa správania japonských výrobcov na trhu EHP.

187 Zo zhrnutia stretnutia konaného 15. júla 2002 však po prvé vyplýva, že Hitachi neodmietla samotnú myšlienku rozdelenia trhov, ale len konkrétny návrh spoločnosti Alstom. Po druhé sa v tomto zhrnutí uvádza, že Hitachi poukázala na to, že nároky európskych výrobcov zahŕňajú strednú a východnú Európu, čo naznačuje, že jej výhrada sa týkala tohto konkrétneho hľadiska, nie situácie v západnej Európe.

188 Treba tiež poznamenať, že výklad žalobkýň je nezlučiteľný s ich tvrdením týkajúcim sa hospodárskej súťaže na trhu EHP. Keby japonskí výrobcovia neboli na trhu EHP vnímaní ako dôveryhodní konkurenti z dôvodu existencie neprekonateľných prekážok vstupu, ako tvrdia žalobkyne, dohoda týkajúca sa tohto trhu by bola naozaj úplne bezpredmetná. Za takých okolností by európski výrobcovia, ktorí by si vďaka svojmu výsadnému postaveniu v Európe boli vedomí tejto skutočnosti, nemali nijaký dôvod navrhnúť takúto dohodu. Zo zhrnutia poskytnutého žalobkyňami však vyplýva, že návrh spoločnosti Alstom sa týkal ako trhu v EHP, tak aj trhu v strednej a východnej Európe.

189 Je teda nevyhnutné prijať výklad uvedený v odôvodneniach č. 127 a 128 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého spoločnosť Alstom navrhla rozšírenie spoločnej dohody na strednú a východnú Európu, a zamietnuť výklad navrhnutý žalobkyňami.

190 Ďalšie tvrdenia žalobkýň toto konštatovanie nemôžu ovplyvniť. Po prvé spoločnosť Alstom svoj návrh predložila v čase, keď sa v dôsledku opätovnej účasti spoločností Siemens a Hitachi na karteli zmenili metódy fungovania kartelu. Výklad Komisie, podľa ktorého malo byť súčasťou tohto vývoja rozšírenie spoločnej dohody nad rámec stanovený predtým v dohode GQ, nie je vôbec rozporný.

191 Po druhé, ako je uvedené v bode 147 vyššie,