Vec T‑369/07

Lotyšská republika

proti

Európskej komisii

„Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 – Lehota troch mesiacov – Článok 9 ods. 3 smernice 2003/87“

Abstrakt rozsudku

1. Žaloba o neplatnosť – Žaloba členských štátov

(Článok 263 ZFEÚ)

2. Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Národný alokačný plán emisných kvót skleníkových plynov (NAP) – Oznámenie členským štátom – Kontrolná právomoc Komisie – Rozsah – Právna povaha rozhodnutia Komisie

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 3)

3. Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Národný alokačný plán emisných kvót skleníkových plynov (NAP) – Oznámenie členským štátom – Pojem

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 3)

4. Akty inštitúcií – Prezumpcia platnosti – Ničotný právny akt – Pojem

(Článok 288 ZFEÚ)

1. Právo napadnúť žalobou o neplatnosť zákonnosť rozhodnutí Komisie má každý členský štát bez toho, aby bol výkon tohto práva podmienený odôvodnením záujmu na konaní. Preto na to, aby bola žaloba členského štátu prípustná, nemusí tento preukázať, že akt Komisie, ktorý napáda, má vo vzťahu k nemu právne účinky. Záujem na konaní sa vzťahuje len na žaloby podané fyzickými alebo právnickými osobami, nie na žaloby inštitúcií Únie alebo členských štátov.

Okrem toho pojem záujem na konaní nemožno zamieňať s konceptom napadnuteľného aktu, podľa ktorého akt, aby mohol byť predmetom žaloby o neplatnosť, musí mať nepriaznivé právne účinky, čo treba vymedziť v závislosti od jeho podstaty.

Rozhodnutie Komisie o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov (NAP) oznámeného členským štátom má z hľadiska svojej podstaty takéto právne účinky.

(pozri body 33, 34)

2. Predbežná kontrola vykonaná Komisiou podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, nevedie nevyhnutne k rozhodnutiu zo strany Komisie. Komisia je síce po oznámení národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov (NAP) povinná preveriť starostlivo a nestranne zlučiteľnosť uvedeného NAP s kritériami prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87, avšak zo slov „môže zamietnuť“ vyplýva, že v tejto súvislosti disponuje určitou diskrečnou právomocou. Z toho ďalej vyplýva, že ak Komisia nevyužije túto právomoc v lehote troch mesiacov od oznámenia NAP zo strany členského štátu, členský štát môže v zásade vykonať uvedený NAP za podmienok stanovených v článku 11 a nasl. smernice 2003/87 bez toho, aby ho schválila Komisia. Postup preskúmania NAP teda nemusí nevyhnutne skončiť formálnym rozhodnutím, najmä keď členský štát predloží počas tohto konania všetky požadované informácie.

Naproti tomu Komisia môže využiť svoju rozhodovaciu právomoc na základe článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87, keď členský štát opomenie alebo odmietne zmeniť svoj NAP pred uplynutím lehoty troch mesiacov, a to napriek vzneseným námietkam. Pokiaľ totiž nedôjde k vydaniu takéhoto zamietajúceho rozhodnutia Komisie, oznámený NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti, čo umožňuje členskému štátu, aby ho vykonal.

Cieľom zmien, ktoré vznikajú v priebehu neskoršieho štádia postupu preskúmania, teda po námietkach Komisie voči oznámenému NAP alebo niektorým jeho aspektom, je práve vyvrátiť námietky pôvodne vyjadrené Komisiou, pokiaľ ide o zlučiteľnosť oznámeného NAP alebo niektorých jeho aspektov s kritériami uvedenými v prílohe III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87. Prijatie uvedených zmien Komisiou je teda len dôsledkom námietok, ktoré pôvodne formulovala v rámci svojej obmedzenej právomoci kontrolovať a zamietnuť NAP, ktorú jej zveril článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, a nie výrazom všeobecnej povoľovacej právomoci. Navyše, keď Komisia prijme takéto zmeny NAP, nemusia byť predmetom jej formálneho rozhodnutia. Naopak, takýto výklad by bol v rozpore so zásadou, podľa ktorej Komisia nemá všeobecnú povoľovaciu právomoc v prípade NAP. Takýto výklad by navyše nebol ani v súlade so systémom článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87, ktorá sa týka len zamietajúceho rozhodnutia, a nie povoľujúceho rozhodnutia.

(pozri body 47, 48)

3. Cieľom konania začatého na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, je okrem možnosti predbežnej kontroly Komisiou zaistiť členským štátom právnu istotu a najmä im umožniť, aby boli rýchlo a v krátkom čase informované o spôsobe, akým môžu prideľovať emisné kvóty a spravovať systém obchodovania s kvótami na základe svojho národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov (NAP) počas predmetného alokačného obdobia. S ohľadom na obmedzené trvanie tohto obdobia, ktoré je tri až päť rokov (článok 11 smernice 2003/87), má totiž Komisia, ako aj členské štáty legitímny záujem na tom, aby bol každý spor o obsahu NAP rýchlo urovnaný a aby tento NAP nebol po dobu svojej platnosti vystavený riziku spochybnenia zo strany Komisie.

Tieto úvahy sa vzťahujú na všetky NAP, nezávisle od toho, či ide o verziu oznámenú pôvodne alebo revidovanú verziu oznámenú neskôr. Navyše požiadavka, aby Komisia vykonala po oznámení revidovaného NAP rýchlu a účinnú kontrolu je ešte dôležitejšia, keď tejto kontrole už predchádzalo prvé štádium preskúmania pôvodného NAP, ktoré viedlo prípadne k zamietajúcemu rozhodnutia a následne k zmenám uvedeného NAP. Komisia síce tvrdí, že je oprávnená skúmať navrhované zmeny NAP alebo revidovaný NAP bez toho, aby dodržala lehotu troch mesiacov uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ale takáto teória by bránila cieľu rýchlej a účinnej kontroly, ako aj právnej istote, na ktorú oznamujúci členský štát má právo, aby mohol prideliť emisné kvóty zariadeniam na jeho území pred začiatkom obchodného obdobia na základe článku 11 uvedenej smernice.

V dôsledku toho sa pojem oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 vzťahuje tak na pôvodné, ako aj na následné oznámenie rôznych verzií NAP, takže pri každom z týchto oznámení začína plynúť nová lehota troch mesiacov.

(pozri body 54, 55, 57)

4. Procesná vada týkajúca sa nedodržania lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, nie je natoľko závažná a zjavná, aby sa mohlo napadnuté rozhodnutie považovať za neexistujúci akt. Akty inštitúcií Spoločenstva, aj tie, ktoré sú vadné, požívajú totiž prezumpciu zákonnosti a majú právne účinky dovtedy, kým neboli zrušené inštitúciou, ktorá ich prijala, zrušené v konaní o žalobe o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné v nadväznosti na návrh na začatie prejudiciálneho konania alebo námietku nezákonnosti.

V rámci postupu preskúmania na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 a jeho osobitostí, nemožno protiprávnosť spočívajúcu v tom, že napadnuté rozhodnutie je oneskorené, považovať za natoľko závažnú a zjavnú, že by spôsobovala jeho neexistenciu, keďže takáto úvaha musí byť vzhľadom na základnú zásadu právnej istoty vyhradená pre naozaj extrémne prípady.

(pozri bod 61)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (tretia komora)

z 22. marca 2011 ( )

„Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 – Lehota troch mesiacov – Článok 9 ods. 3 smernice 2003/87“

Vo veci T‑369/07,

Lotyšská republika, v zastúpení: pôvodne E. Balode‑Buraka a K. Bārdiņa, neskôr L. Ostrovska a napokon L. Ostrovska a K. Drēviņa, splnomocnené zástupkyne,

žalobkyňa,

ktorú v konaní podporujú:

Litovská republika, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, splnomocnený zástupca,

Slovenská republika, v zastúpení: pôvodne J. Čorba, neskôr B. Ricziová, splnomocnení zástupcovia,

vedľajší účastníci konania,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: U. Wölker, E. Kalnins a I. Rubene, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje:

Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: pôvodne Z. Bryanston‑Cross, neskôr S. Behzadi‑Spencer, I. Rao a F. Penlington, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci J. Maurici, barrister,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2007) 3409 z 13. júla 2007 o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov, ktorý Lotyšsko oznámilo na roky 2008 až 2012 v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631),

VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora),

v zložení: predseda komory J. Azizi (spravodajca), sudcovia E. Cremona a S. Frimodt Nielsen,

tajomník: K. Pocheć, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. septembra 2010,

vyhlásil tento

Rozsudok

Právny rámec

Medzinárodná právna úprava a právna úprava Spoločenstva týkajúca sa Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách a Kjótskeho protokolu

1 Hlavným cieľom Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách prijatého 9. mája 1992 v New Yorku (ďalej len „UNFCCC“), ktorý bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 94/69/ES z 15. decembra 1993 o uzavretí UNFCCC (Ú. v. ES L 33, s. 11; Mim. vyd. 11/019, s. 167), je dosiahnuť stabilizáciu koncentrácie skleníkových plynov v atmosfére na úrovni, ktorá zabráni nebezpečnému antropogénnemu vplyvu na klimatický systém. Príloha I UNFCCC obsahuje zoznam zmluvných štátov, v ktorom sa nachádza aj Lotyšská republika, ktorá je navyše zaradená medzi krajiny, kde prebieha proces transformácie na trhovú ekonomiku. UNFCCC nadobudol účinnosť 21. marca 1994.

2 Dňa 11. decembra 1997 bol na účely dosiahnutia hlavného cieľa UNFCCC prijatý Kjótsky protokol k UNFCCC (rozhodnutie 1/CP.3 „Prijatie Kjótskeho protokolu [k UNFCCC]“). Príloha A Kjótskeho protokolu obsahuje zoznam skleníkových plynov, ako aj zoznam sektorov a kategórií zdrojov emisií, na ktoré sa Kjótsky protokol vzťahuje. V prílohe B Kjótskeho protokolu sa nachádza zoznam zmluvných strán Kjótskeho protokolu a ich kvantifikované záväzky na obmedzenie alebo zníženie emisií, vrátane záväzku Lotyšskej republiky, ktorej cieľ zníženia bol stanovený na 8 %.

3 Dňa 25. apríla 2002 prijala Rada Európskej únie rozhodnutie č. 2002/358/ES, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k [UNFCCC] a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 11/042, s. 24). Kjótsky protokol a jeho prílohy A a B sú uvedené v prílohe I rozhodnutia 2002/358. Tabuľka kvantifikovaných záväzkov na obmedzenie alebo zníženie emisií pridelených Spoločenstvu a jeho členským štátom podľa článku 4 Kjótskeho protokolu sa nachádza v prílohe II rozhodnutia 2002/358.

Právna úprava týkajúca sa systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve

4 Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. ES L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/101/ES z 27. októbra 2004 (Ú. v. EÚ L 338, s. 18) stanovuje:

„Táto smernica zriaďuje systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve… na podporu znižovania emisií skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom.“

5 Článok 9 smernice 2003/87 uvádza:

„1. Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 vypracuje každý členský štát národný plán, ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. Plán musí byť založený na objektívnych a transparentných kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva, usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.

Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca 2004. Pre nasledujúce obdobia sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia.

2. Národné alokačné plány sa posudzujú vo výbore uvedenom v článku 23 ods. 1 [smernice 2003/87].

3. Do troch mesiacov od oznámenia národného alokačného plánu členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento plán, alebo ktorýkoľvek z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10. Členský štát prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“

6 Podľa článku 11 ods. 2 smernice 2003/87:

„Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení. Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na národnom alokačnom pláne vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10, pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.“

7 Príloha III smernice 2003/87 stanovuje dvanásť kritérií uplatniteľných na národné alokačné plány. Kritériá č. 1 až 3 prílohy III znejú:

„1. Celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť na relevantné obdobie je v súlade so záväzkom členského štátu obmedzovať svoje emisie podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu, pri zohľadnení na jednej strane podielu celkových emisií, ktoré tieto predstavujú v porovnaní s emisiami zo zdrojov, ktoré nepokrýva táto smernica a na druhej strane národné energetické politiky a malo by byť v súlade s národným programom klimatických zmien. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, nesmie byť väčšie, ako bude pravdepodobne potrebné na striktné uplatňovanie kritérií tejto prílohy. Do roku 2008 je toto množstvo konzistentné s cestou k dosiahnutiu alebo prekročeniu cieľa každého členského štátu podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu.

2. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, je v súlade s hodnoteniami skutočného a plánovaného pokroku smerom k plneniu príspevkov členských štátov k záväzku spoločenstva prijatého podľa rozhodnutia 93/389/EHS.

3. Množstvá kvót, ktoré sa majú prideliť, sú v súlade s potenciálom, vrátane technického potenciálu, činností, na ktoré sa vzťahuje tento systém na znižovanie emisií. Členské štáty môžu rozdeľovanie kvót založiť na priemerných emisiách skleníkových plynov na výrobok pri každej činnosti a na dosiahnuteľný pokrok pri každej činnosti.

…“

Okolnosti predchádzajúce sporu

8 Listom zo 16. augusta 2006 oznámila Lotyšská republika Komisii Európskych spoločenstiev v súlade s článkom 9 ods. 1 smernice 2003/87 svoj národný alokačný plán na roky 2008 až 2012 (ďalej len „NAP“). Podľa NAP zamýšľala Lotyšská republika prideliť svojmu priemyslu, na ktorý sa vzťahuje príloha I smernice 2003/87, celkový ročný priemer 7,763883 milióna ton ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO 2 ).

9 Dňa 29. novembra 2006 prijala Komisia prvé zamietajúce rozhodnutie, ktorého výrok znel takto:

„Článok 1

Nasledujúce aspekty [NAP] na prvé päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice sú nezlučiteľné s kritériami [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: časť celkového množstva kvót, ktoré sa majú prideliť – rovnajúca sa sume ročného objemu emisií 4,480580 [MteCO 2 ] – je nezlučiteľná s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím [Európskeho parlamentu a Rady] č. 280/2004/ES [z 11. februára 2004 o mechanizme sledovania emisií skleníkových plynov v spoločenstve a uplatňovania Kjótskeho protokolu (Ú. v. EÚ L 49, s. 1; Mim. vyd. 15/008, s. 57)] a s potenciálom, vrátane technologického potenciálu, na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

Článok 2

Námietky proti [NAP] nebudú vznesené pod podmienkou, že nižšie uvedené zmeny budú zapracované nediskriminačným spôsobom a budú oznámené Komisii čo najskôr s prihliadnutím na lehoty potrebné na bezodkladné vykonanie vnútroštátnych postupov: celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť v systéme Spoločenstva, sa znižuje o 4,480580 [MteCO 2 ].

Článok 3

1. Celkové priemerné ročné množstvo kvót 3,283303 MteCO 2 , ktoré má prideliť [Lotyšská republika] na základe [NAP] zariadeniam uvedeným v tomto pláne a novým účastníkom, nemôže byť prekročené.

2. [NAP] možno zmeniť bez predchádzajúceho súhlasu Komisie, ak sa zmena týka kvót pridelených určitým zariadeniam v rámci celkového množstva kvót pridelených zariadeniam uvedeným v tomto pláne v dôsledku zlepšenia kvality údajov, alebo ak spočíva v znížení množstva kvót prideľovaných zdarma v rámci limitov stanovených v článku 10 smernice [2003/87].

3. Každá zmena [NAP] odchyľujúca sa od zmien, ktorými sa má vykonať článok 2, musí byť oznámená pred 31. decembrom 2006, čo je lehota stanovená v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87], a podlieha predchádzajúcemu schváleniu Komisiou v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice [2003/87].

Článok 4

Toto rozhodnutie je určené Lotyšskej republike.“

10 Listom z 29. decembra 2006 Lotyšská republika oznámila Komisii revidovaný NAP, ktorý stanovil pridelenie celkového ročného priemeru na 6,253146 MteCO 2 .

11 Listom z 30. marca 2007 v anglickom jazyku Komisia konštatovala, že informácie obsiahnuté v revidovanom NAP boli neúplné, a požiadala Lotyšskú republiku, aby odpovedala na niektoré otázky a poskytla jej doplňujúce informácie.

12 Lotyšská republika odpovedala na túto žiadosť o informácie listom z 25. apríla 2007.

13 Dňa 13. júla 2007 Komisia prijala rozhodnutie K(2007) 3409 o zmene NAP emisných kvót skleníkových plynov oznámeného Lotyšskou republikou na obdobie od roku 2008 do roku 2012 v súlade so smernicou 2003/87 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého výrok okrem iného uvádza:

„Článok 1

Nasledujúce aspekty navrhovanej zmeny [NAP] Lotyšska na päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87] sú v súlade najmä s kritériami uvedenými nižšie, a preto sa schvaľujú:

1. Kritériá [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: zvýšenie celkového ročného množstva kvót o 0,144813 [MteCO 2 ], čo je v súlade s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím 280/2004/ES a s potenciálom, vrátane technologického potenciálu, na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

…

Článok 2

Nasledujúci aspekt navrhovanej zmeny [NAP] Lotyšska na päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87] nie je v súlade s kritériami uvedenými nižšie, a preto sa zamieta: kritériá [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: zvýšenie celkového ročného množstva kvót o 2,825030 [MteCO 2 ], čo je nezlučiteľné s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím [280/2004] a s potenciálom, vrátane technologického potenciálu, na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

Článok 3

Toto rozhodnutie je určené Lotyšskej republike.“

14 V bode 1 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia odkazuje na článok 3 ods. 3 prvého zamietajúceho rozhodnutia, ktorým bolo Lotyšskej republike umožnené oznámiť zmeny svojho NAP na obdobie od roku 2008 do roku 2012 pred 31. decembrom 2006, čo je lehota uvedená v článku 11 ods. 2 smernice 2003/87.

15 V bode 3 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia predovšetkým konštatuje, že keďže informácie predložené Lotyšskou republikou obsahujú zmenu týkajúcu sa podstaty NAP, vyžaduje si to predchádzajúce schválenie Komisie v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87. Napadnuté rozhodnutie sa obmedzuje na tieto aspekty predložených informácií. Iné aspekty uvedených informácií, najmä tie, ktoré sa týkajú vykonania prvého zamietajúceho rozhodnutia alebo vyjadrujú odlišné stanovisko od posúdenia vykonaného Komisiou v uvedenom rozhodnutí, neboli zohľadnené na účely napadnutého rozhodnutia.

16 V bode 6 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia sa konštatuje, že Lotyšská republika nepredložila informáciu, ktorá by mohla odôvodniť zmenu spôsobu výpočtu maximálneho množstva kvót, tak ako je definovaný v rámci prvého zamietajúceho rozhodnutia.

17 Napokon v bode 8 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia vzhľadom na presnejšie údaje poskytnuté Lotyšskou republikou, pokiaľ ide o veľmi vysokú investíciu v sektore cementárstva, uznala na základe tohto spôsobu výpočtu zvýšenie maximálneho kontingentu disponibilných kvót, ako je stanovený v článku 1 napadnutého rozhodnutia.

Konanie a návrhy účastníkov konania

18 Návrhom zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 26. septembra 2007 Lotyšská republika podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

19 Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa ten istý deň Lotyšská republika požiadala, aby sa vo veci rozhodlo v skrátenom súdnom konaní podľa článku 76a Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Rozhodnutím z 13. novembra 2007 Súd prvého stupňa (tretia komora) túto žiadosť zamietol.

20 Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 27. novembra 2007 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska podalo návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu Komisie. Uznesením z 12. júna 2008 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa tomuto návrhu vyhovel. Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska predložilo svoje pripomienky ako vedľajší účastník konania 28. augusta 2008.

21 Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. decembra 2007, potvrdeným listom z 26. mája 2008, Lotyšská republika požiadala podľa článku 116 ods. 2 rokovacieho poriadku o dôverné zaobchádzanie s niektorými časťami prílohy 7 žaloby, a to vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska.

22 Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. decembra 2007 požiadala Litovská republika o vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu Lotyšskej republiky. Uznesením z 12. júna 2008 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa tomuto návrhu vyhovel. Litovská republika predložila svoje pripomienky ako vedľajší účastník konania 29. augusta 2008.

23 Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. januára 2009 Komisia predložila pripomienky k vyjadreniam vedľajších účastníkov konania, ktoré predložili Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ako aj Litovská republika. Lotyšská republika nepredložila pripomienky k uvedeným vyjadreniam v stanovenej lehote.

24 Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. februára 2008 požiadala Slovenská republika o vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu Lotyšskej republiky. V uznesení z 12. júna 2008 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa konštatoval, že tento návrh bol podaný v súlade s článkom 115 rokovacieho poriadku, ale po uplynutí lehoty šiestich týždňov uvedenej v článku 115 ods. 1 tohto poriadku. Predseda tretej komory Súdu prvého stupňa preto tomuto návrhu vyhovel, ale zároveň obmedzil práva Slovenskej republiky na práva stanovené v článku 116 ods. 6 uvedeného rokovacieho poriadku.

25 Lotyšská republika podporovaná Litovskou republikou navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil napadnuté rozhodnutie,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

26 Komisia podporovaná Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska navrhuje, aby Všeobecný súd:

– žalobu zamietol,

– zaviazal Lotyšskú republiku na náhradu trov konania.

27 Na základe správy sudcu spravodajcu sa Všeobecný súd (tretia komora) rozhodol otvoriť ústnu časť konania.

28 Listom z 12. júla 2010 v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku Všeobecný súd požiadal Komisiu, aby predložila niektoré dokumenty. Komisia tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.

29 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 21. septembra 2010.

Právny stav

30 Lotyšská republika na podporu svojej žaloby uvádza štyri dôvody, založené po prvé na porušení právomocí stanovených Zmluvou ES v oblasti energetickej politiky, po druhé na porušení „zásady zákazu diskriminácie“, po tretie na porušení povinností vyplývajúcich z Kjótskeho protokolu a po štvrté na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

O prekážke konania založenej na neprípustnosti návrhu na zrušenie článku 1 napadnutého rozhodnutia

Tvrdenia účastníkov konania

31 Podľa Komisie, ktorú v konaní podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, platí, že hoci Lotyšská republika navrhuje zrušenie celého napadnutého rozhodnutia, tento návrh sa v skutočnosti týka len zrušenia jeho článku 2, a nie článku 1, v ktorom sa konštatuje zlučiteľnosť niektorých zmien a doplnení navrhovaných v revidovanom NAP s kritériami prílohy III smernice 2003/87. Akt pritom môže byť predmetom žaloby o neplatnosť iba vtedy, ak spôsobuje nevyhnutné právne účinky, ktoré ovplyvňujú záujmy žalobcu. Keďže článok 1 napadnutého rozhodnutia neovplyvňuje záujmy Lotyšskej republiky, tento štát nemá žiadny záujem na zrušení tohto článku a žaloba by mala byť v tejto súvislosti vyhlásená za neprípustnú.

32 Lotyšská republika toto tvrdenie spochybňuje.

Posúdenie Všeobecným súdom

33 Pokiaľ ide o pojem záujem na konaní, na ktorý sa odvoláva Komisia, treba pripomenúť, že Zmluva jasne rozlišuje medzi právom inštitúcií a členských štátov na podanie žaloby o neplatnosť na jednej strane a právom fyzických osôb a právnických osôb na druhej strane. Právo napadnúť žalobou o neplatnosť zákonnosť rozhodnutí Komisie má totiž každý členský štát bez toho, aby bol výkon tohto práva podmienený odôvodnením záujmu na konaní. Preto na to, aby bola žaloba členského štátu prípustná, nemusí tento preukázať, že akt Komisie, ktorý napáda, má vo vzťahu k nemu právne účinky (uznesenie Súdneho dvora z 27. novembra 2001, Portugalsko/Komisia, C‑208/99, Zb. s. I‑9183, body 22 a 23, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2008, TV 2/Danmark a i./Komisia, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Zb. s. II‑2935, bod 63). Toto konštatovanie vyplýva aj z definície záujmu na konaní v judikatúre, ktorý sa vzťahuje len na žaloby podané fyzickými alebo právnickými osobami, a nie na žaloby inštitúcií Únie alebo členských štátov (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 21. mája 2010, Francúzsko a i./Komisia, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04, Zb. s. II‑2099, bod 118 a tam citovanú judikatúru).

34 Okrem toho pojem záujem na konaní nemožno zamieňať s konceptom napadnuteľného aktu, podľa ktorého akt, aby mohol byť predmetom žaloby o neplatnosť, musí mať nepriaznivé právne účinky, čo treba vymedziť v závislosti od jeho podstaty (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 2000, Holandsko/Komisia, C‑147/96, Zb. s. I‑4723, body 25 a 27; uznesenia Súdneho dvora Portugalsko/Komisia, už citované v bode 33 vyššie, bod 24, a z 28. januára 2004, Holandsko/Komisia, C‑164/02, Zb. s. I‑1177, body 18 a 19; rozsudok Francúzsko a i./Komisia, už citovaný v bode 33 vyššie, bod 119). Nemožno však poprieť, že napadnuté rozhodnutie má z hľadiska svojej podstaty takéto právne účinky.

35 Prekážka konania týkajúca sa návrhu na zrušenie článku 1 napadnutého rozhodnutia preto musí byť zamietnutá.

36 Všeobecný súd považuje za vhodné posúdiť v prvom rade dôvodnosť štvrtého žalobného dôvodu.

O štvrtom dôvode založenom na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87

Úvodná pripomienka

37 Na úvod treba spresniť, že hoci Komisia a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska tvrdia, že v prípade tejto žaloby Lotyšská republika nemôže napadnúť prvé zamietajúce rozhodnutie z 29. novembra 2006, pretože už uplynula lehota na takéto napadnutie, nemá táto okolnosť, aj keby sa preukázala, vplyv na prípustnosť štvrtého dôvodu založeného na tom, že napadnuté rozhodnutie obsahuje vady.

Tvrdenia účastníkov konania

38 Podľa Lotyšskej republiky, ktorú v konaní podporuje Litovská republika, napadnuté rozhodnutie sa musí považovať za „neexistujúce“, pretože bolo prijaté v rozpore s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87. Podľa tohto ustanovenia môže Komisia zamietnuť NAP v lehote troch mesiacov nasledujúcich po tom, ako jej ho členský štát oznámil. Revidovaný NAP bol oznámený 29. decembra 2006. Lehota, v ktorej mala Komisia reagovať, ak chcela zamietnuť tento NAP ako celok alebo jeho časť, uplynula 29. marca 2007. Komisia však Lotyšskej republike zaslala list až 30. marca 2007 – ktorý bol navyše napísaný v angličtine v rozpore s článkom 3 nariadenia č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ES 1958, 17, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3) – pričom v ňom uvádza, že revidovaný NAP bol neúplný a žiada dodatočné vysvetlenia. Napokon Lotyšská republika tvrdí, že lehota troch mesiacov stanovená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 začala plynúť odo dňa, keď jej list z 29. decembra 2006 o oznámení revidovaného NAP Komisia naozaj dostala, a nie odo dňa zápisu predmetného dokumentu Komisiou do registra 5. januára 2007.

39 Komisia, ktorú podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, sa domnieva, že dosiahla súlad s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87, pretože lehota troch mesiacov, ktorá sa v ňom uvádza, sa vzťahuje len na oznámený NAP, a nie na jeho zmeny. Je potrebné rozlišovať jasne medzi dátumom oznámenia NAP, od ktorého začína táto lehota plynúť, a navrhovanými zmenami, pre ktoré nie je stanovená žiadna lehota. Komisia uznáva, že pokiaľ sa nevyjadrí pred uplynutím trojmesačnej lehoty, NAP sa považuje za prijatý. V každom prípade je situácia iná, ak členský štát navrhuje zmeny uvedeného NAP. V takom prípade totiž článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 oprávňuje členský štát prijať rozhodnutie o pridelení v zmysle článku 11 uvedenej smernice len vtedy, ak zmeny, ktoré navrhol, boli schválené Komisiou, čo si vyžaduje výslovný súhlas Komisie.

40 Komisia tvrdí, že hoci jej článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 nestanovuje žiadnu lehotu na účely schválenia zmien NAP navrhovaných členským štátom, neznamená to, že na preskúmanie týchto zmien disponuje neobmedzenou lehotou. Musí sa v tejto súvislosti vyjadriť čo najrýchlejšie a v každom prípade pred začatím predmetného obchodného obdobia. Komisia okrem toho dosiahla súlad s bodom 55 rozsudku Súdu prvého stupňa z 23. novembra 2005, Spojené kráľovstvo/Komisia (T‑178/05, Zb. s. II‑4807), tým, že zaslala lotyšským orgánom v liste z 30. marca 2007 svoje výhrady, pokiaľ ide o navrhované zmeny. Komisia na rozdiel od Litovskej republiky takisto tvrdí, že bod 73 uvedeného rozsudku obsahuje len obiter dictum, keď stanovuje, že nie je žiadny dôvod predpokladať, že keď bol oznámený neúplný NAP, lehota troch mesiacov uvedená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ktorú má Komisia na zamietnutie plánu, nemôže začať plynúť. Predmetná časť rozsudku by sa jednak mala vykladať vzhľadom na konkrétne okolnosti tejto veci. Súd prvého stupňa v tom istom bode tohto rozsudku ďalej spresnil, že ak je NAP neúplný alebo „predbežný“, Komisia má právo ho zamietnuť buď preto, lebo nie je v súlade s kritériami stanovenými smernicou, alebo preto, lebo bráni posúdeniu jeho súladu s uvedenými kritériami. Za týchto okolností sa Súd prvého stupňa domnieva, že Komisia tým, že zamietla NAP, mala právo vyžadovať, aby členský štát oznámil nový úplný NAP predtým, ako Komisia bude môcť prijať rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 smernice 2003/87.

41 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska dodáva, že Komisia musí byť schopná posúdiť NAP, čo je možné, len ak má k dispozícii úplné informácie. Preto lehota troch mesiacov uvedená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 musí začať plynúť až od okamihu, keď sú tieto informácie k dispozícii, inak by bol postup preskúmania zbavený potrebného účinku. Keby to tak totiž nebolo, Komisia by musela odmietnuť NAP len z toho dôvodu, že nemala dostatočné informácie, čo by malo za následok, že členský štát by musel pristúpiť k novému oznámeniu svojho NAP, od ktorého by začala plynúť nová lehota troch mesiacov.

42 Komisia, ktorú v konaní podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, uvádza, že zásada lojálnosti uvedená v článku 10 ES jej v prípade, keď nedostala všetky informácie potrebné na posúdenie zmien NAP vzhľadom na kritériá prílohy III smernice 2003/87, zakazuje automaticky zamietnuť tieto zmeny bez toho, aby umožnila dotknutému členskému štátu poskytnúť chýbajúce informácie v stanovenej lehote. Keby to tak nebolo, Komisia by musela s cieľom dodržať lehotu troch mesiacov zamietnuť zmeny NAP, hoci členský štát by sa z vlastnej iniciatívy alebo na základe žiadosti snažil tieto chýbajúce informácie zhromaždiť a oznámiť. Podľa Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska je správanie Lotyšskej republiky v rozpore so zásadou dobrej viery, pretože aj keď najprv uznala, že NAP nie je úplný a poskytla dodatočné informácie vyžadované Komisiou, následne začala uplatňovať výhradu nedodržania lehoty troch mesiacov.

43 Na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdu prvého stupňa Komisia upustila od svojho subsidiárneho tvrdenia, podľa ktorého lehota troch mesiacov začala v každom prípade plynúť až od dátumu, keď generálny sekretariát Komisie zaregistroval revidovaný NAP, teda od 5. januára 2007, o čom sa vykonal zápis v zápisnici z pojednávania.

44 Komisia napokon uvádza, že hoci bol jej list z 30. marca 2007 napísaný v anglickom, a nie v lotyšskom jazyku, táto okolnosť nemala účinok na platnosť napadnutého rozhodnutia. Zdôrazňuje, že musela preskúmať 27 NAP vo veľmi krátkej lehote a že väčšina členských štátov vrátane Lotyšskej republiky preukázala voči nej zdvorilosť tým, že jej zaslala svoje NAP preložené do angličtiny. Neskoršia výmena listov sa takisto uskutočnila prevažne v anglickom jazyku. Komisia sa teda domnievala, že na účely preskúmania NAP prijala Lotyšská republika angličtinu ako korešpondenčný jazyk, pretože listom z 25. apríla 2007 odpovedala na list z 30. marca 2007 bez toho, aby namietala proti použitiu tohto jazyka. V každom prípade porušenie nariadenia č. 1 je procesnou vadou, ktorá môže spôsobiť zrušenie konečného aktu, len v prípade, že keby sa tak nestalo, mohlo by konanie viesť k odlišnému výsledku. V predmetnom prípade by poskytnutie lotyšského prekladu celej korešpondencie medzi Komisiou a Lotyšskou republikou nepochybne predĺžilo konanie, ale nezmenilo by jeho výsledok.

Posúdenie Všeobecným súdom

– O kontrolnej právomoci Komisie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87

45 Podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 do troch mesiacov nasledujúcich po oznámení NAP členským štátom Komisia môže odmietnuť tento NAP alebo ktorýkoľvek jeho aspekt v prípade nezlučiteľnosti s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s ustanoveniami článku 10 uvedenej smernice. Podľa druhej vety tohto ustanovenia členský štát prijme rozhodnutie na základe článku 11 ods. 1 alebo 2 uvedenej smernice, len ak navrhované zmeny prijala Komisia. Napokon tretia veta tohto ustanovenia uvádza, že akékoľvek zamietajúce rozhodnutie prijaté Komisiou musí byť odôvodnené.

46 Ako bolo uznané v judikatúre, právomoc kontroly a zamietnutia NAP Komisiou, ktorá vyplýva z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, je značne ohraničená, a to tak vecnými, ako aj časovými obmedzeniami. Na jednej strane je táto kontrola obmedzená na skúmanie zlučiteľnosti NAP s kritériami prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87 a na druhej strane musí byť vykonaná v trojmesačnej lehote od oznámenia uvedeného NAP členským štátom (uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2007, EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, T‑387/04, Zb. s. II‑1195, bod 104; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. novembra 2007, Nemecko/Komisia, T‑374/04, Zb. s. II‑4431, bod 116).

47 Okrem toho predbežná kontrola vykonaná podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 nevedie nevyhnutne k rozhodnutiu zo strany Komisie. Komisia je po oznámení NAP v každom prípade povinná preveriť starostlivo a nestranne zlučiteľnosť uvedeného NAP s kritériami prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87. Zo slov „môže zamietnuť“ však vyplýva, že v tejto súvislosti disponuje určitou diskrečnou právomocou. Z toho ďalej vyplýva, že ak Komisia nevyužije túto právomoc v lehote troch mesiacov od oznámenia NAP zo strany členského štátu, členský štát môže v zásade vykonať uvedený NAP za podmienok stanovených v článku 11 a nasl. smernice 2003/87 bez toho, aby ho schválila Komisia. Postup preskúmania NAP teda nemusí nevyhnutne skončiť formálnym rozhodnutím, najmä keď členský štát predloží počas tohto konania všetky požadované informácie. Naproti tomu Komisia môže využiť svoju rozhodovaciu právomoc na základe článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87, keď členský štát opomenie alebo odmietne zmeniť svoj NAP pred uplynutím lehoty troch mesiacov, a to napriek vzneseným námietkam. Pokiaľ totiž nedôjde k vydaniu takéhoto zamietajúceho rozhodnutia Komisie, oznámený NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti, čo umožňuje členskému štátu, aby ho vykonal (pozri v tomto zmysle uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, body 106, 107, 111, 115 a 120).

48 V tejto súvislosti Komisia nemôže účinne tvrdiť, že článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87, ktorý uvádza, že „navrhované zmeny“ musia byť „prijaté Komisiou“, vyžaduje, aby prijala formálne rozhodnutie o schválení týchto zmien. Ako Súd prvého stupňa už rozhodol, predmetné zmeny vznikajú v priebehu neskoršieho štádia postupu preskúmania, teda po námietkach Komisie voči oznámenému NAP alebo niektorým jeho aspektom, a ich cieľom je práve vyvrátiť námietky pôvodne vyjadrené Komisiou, pokiaľ ide o zlučiteľnosť oznámeného NAP alebo niektorých jeho aspektov s kritériami uvedenými v prílohe III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87. Prijatie uvedených zmien Komisiou je teda len dôsledkom námietok, ktoré pôvodne formulovala v rámci svojej obmedzenej právomoci kontrolovať a zamietnuť NAP, ktorú jej zveril článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, a nie výrazom všeobecnej povoľovacej právomoci (uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, už citované v bode 46 vyššie, bod 104). Z tejto judikatúry okrem toho nevyplýva, že keď Komisia prijme takéto zmeny NAP, musia byť predmetom jej formálneho rozhodnutia. Naopak, takýto výklad by bol v rozpore so zásadou, podľa ktorej Komisia nemá všeobecnú povoľovaciu právomoc v prípade NAP. Takýto výklad by navyše nebol ani v súlade so systémom článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87, ktorá sa týka len zamietajúceho rozhodnutia, a nie povoľujúceho rozhodnutia.

49 Vzhľadom na tieto zásady treba v predmetnom prípade posúdiť, či Komisia dodržala požiadavky článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

– O pojme oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87

50 Je potrebné pripomenúť, že Lotyšská republika v podstate tvrdí, že Komisia porušila lehotu troch mesiacov stanovenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 v prípade postupu preskúmania revidovaného NAP. V dôsledku oznámenia uvedeného revidovaného NAP 29. decembra 2006 totiž táto lehota uplynula 29. marca 2007. Komisia jej však zaslala žiadosť o informácie až 30. marca 2007 – v angličtine, a teda v rozpore s článkom 3 nariadenia č. 1 –, čo znamenalo, že uvedený NAP bol neúplný.

51 V predmetnom prípade je nesporné, že napadnuté rozhodnutie nebolo vydané v lehote troch mesiacov odo dňa oznámenia revidovaného NAP, ku ktorému došlo 29. decembra 2006, ale až 13. júla 2007. Za týchto podmienok je potrebné preskúmať, či začala plynúť nová lehota troch mesiacov po oznámení revidovaného NAP, keďže postup preskúmania bol predbežne uzatvorený prvým zamietajúcim rozhodnutím. Inými slovami, treba posúdiť, či sa pojem oznámenia NAP v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 týka tak pôvodného oznámenia NAP, ako aj oznámenia revidovaného NAP, a to najmä po tom, ako Komisia vydala zamietajúce rozhodnutie.

52 Znenie článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 nerozlišuje medzi „oznámením [NAP]“, od ktorého začína plynúť lehota troch mesiacov, v závislosti od toho, či ide o pôvodné oznámenie NAP, alebo následné oznámenie revidovaného NAP, a to najmä po prijatí zamietajúceho rozhodnutia Komisiou. Okrem toho formulácia, podľa ktorej sa toto oznámenie vykoná „podľa odseku 1“ toho istého článku, pričom tento odsek 1 uvádza, že „každý členský štát [vypracuje NAP], ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené [obchodné] obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť“, neposkytuje v tejto súvislosti dodatočné objasnenie, keďže cieľom pôvodného oznámenia NAP, ako aj následného oznámenia revidovaného NAP je kvantifikácia kvót členského štátu, ktoré sa majú prideliť.

53 Okrem toho formulácia „navrhované zmeny“ nevylučuje možnosť, ba priam povinnosť členského štátu navrhnúť takéto zmeny ako formálne „oznámenie“ revidovaného NAP, najmä ak ide o zmeny, ktoré majú podstatný vplyv. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súd prvého stupňa už po prvé uznal, že článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 nestanovuje žiadnu hranicu, pokiaľ ide o možné zmeny, a po druhé, že akákoľvek zmena musí byť oznámená Komisii a ňou schválená predtým, ako zmenený NAP môže byť základom pre rozhodnutie členského štátu podľa článku 11 smernice 2003/87 (rozsudok Spojené kráľovstvo/Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 56). V tom istom zmysle Súd prvého stupňa dospel k záveru, že Komisia je v prípade zamietnutia NAP oprávnená vyžadovať, aby členský štát oznámil nový, úplný NAP predtým, ako bude môcť prijať rozhodnutie (rozsudok Spojené kráľovstvo/Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 73). V súlade s týmito zásadami z výroku prvého zamietajúceho rozhodnutia napokon vyplýva (článok 2 a článok 3 ods. 3), že Komisia sa sama domnievala, že v predmetnom prípade jej musia byť všetky zmeny NAP „oznámené“, a podliehajú tak jej predbežnej kontrole na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

54 Takisto z teleologického hľadiska je cieľom konania začatého na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 – popri možnosti Komisie vykonať predbežnú kontrolu – zaistiť členským štátom právnu istotu a najmä im umožniť, aby boli rýchlo a v krátkom čase informované o spôsobe, akým môžu prideľovať emisné kvóty a spravovať systém obchodovania s kvótami na základe svojho NAP počas predmetného alokačného obdobia. S ohľadom na obmedzené trvanie tohto obdobia, ktoré je tri až päť rokov (článok 11 smernice 2003/87), má totiž Komisia, ako aj členské štáty legitímny záujem na tom, aby bol každý spor o obsahu NAP rýchlo urovnaný a aby tento NAP nebol po dobu svojej platnosti vystavený riziku spochybnenia zo strany Komisie (uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, už citované v bode 46 vyššie, bod 117).

55 Tieto úvahy sa vzťahujú na všetky NAP bez ohľadu na to, či ide o verziu oznámenú pôvodne, alebo revidovanú verziu oznámenú neskôr. Navyše požiadavka, aby Komisia vykonala po oznámení revidovaného NAP rýchlu a účinnú kontrolu, je ešte dôležitejšia, keď tejto kontrole už predchádzalo prvé štádium preskúmania pôvodného NAP, ktoré prípadne viedlo k zamietajúcemu rozhodnutiu a následne k zmenám uvedeného NAP. Tvrdenie Komisie, že je oprávnená skúmať navrhované zmeny NAP alebo revidovaný NAP bez toho, aby dodržala lehotu troch mesiacov uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, by bránilo cieľu rýchlej a účinnej kontroly, ako aj právnej istote, na ktorú má oznamujúci členský štát právo, aby mohol prideliť emisné kvóty zariadeniam na jeho území pred začiatkom obdobia obchodovania na základe článku 11 uvedenej smernice.

56 Komisia napokon nemôže tvrdiť, že na konci druhého štádia postupu preskúmania, týkajúceho sa posúdenia navrhovaných zmien NAP, musí prijať formálne rozhodnutie schvaľujúce uvedené zmeny, čo predstavuje odlišnosť tohto štádia od štádia skúmania pôvodne oznámeného NAP, pretože takéto rozhodnutie nestanovuje ani článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, ani nie je potrebné (pozri bod 48 vyššie).

57 V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že pojem oznámenia v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 sa vzťahuje tak na pôvodné, ako aj na následné oznámenie rôznych verzií NAP, takže pri každom z týchto oznámení začína plynúť nová lehota troch mesiacov.

– O uplynutí lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87

58 Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že v predmetnom prípade oznámenie revidovaného NAP 29. decembra 2006 spôsobilo začatie novej lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

59 Vzhľadom na to, že 29. marca 2007 uplynula lehota troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, bola žiadosť Komisie o informácie, zaslaná Lotyšskej republike 30. marca 2007, oneskorená. Nie je teda potrebné posúdiť, či žiadosť tohto typu, aj keby bola zaslaná v tejto lehote, mohla túto lehotu prerušiť alebo ju pozastaviť, a či takýto účinok prerušenia alebo pozastavenia môže vzniknúť napriek tomu, že tento list bol napísaný v anglickom, a nie v lotyšskom jazyku.

60 Z toho vyplýva, že revidovaný NAP sa 30. marca 2007 stal konečným.

61 Na rozdiel od toho, čo tvrdí Lotyšská republika, procesná vada týkajúca sa nedodržania lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 však nie je natoľko závažná a zjavná, aby sa mohlo napadnuté rozhodnutie považovať za neexistujúci akt (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 6. marca 2008, Komisia/Španielsko, C‑196/07, neuverejnený v Zbierke, bod 35 a tam citovanú judikatúru). Akty inštitúcií Spoločenstva, aj tie, ktoré sú vadné, požívajú totiž prezumpciu zákonnosti a majú právne účinky dovtedy, kým neboli zrušené inštitúciou, ktorá ich prijala, zrušené v konaní o žalobe o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné v nadväznosti na návrh na začatie prejudiciálneho konania alebo námietku nezákonnosti (rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb. s. II‑3019, bod 55 a tam citovaná judikatúra). Ako bolo konštatované v bode 47 vyššie, postup preskúmania na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 má svoje osobitosti a ak Komisia v rámci tohto postupu nevydá rozhodnutie v lehote troch mesiacov, NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti. Protiprávnosť konštatovanú v predmetnom prípade, teda to, že napadnuté rozhodnutie je oneskorené, však nemožno považovať za natoľko závažnú a zjavnú, že by spôsobovala jeho neexistenciu. Vzhľadom na základnú zásadu právnej istoty záver, že akt sa považuje za neexistujúci, musí byť vyhradený pre naozaj extrémne prípady (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 15. júna 1994, Komisia/BASF a i., C‑137/92 P, Zb. s. I‑2555, body 48 a 50; z 8. júla 1999, Chemie Linz/Komisia, C‑245/92 P, Zb. s. I‑4643, body 93 a 95, a z 5. októbra 2004, Komisia/Grécko, C‑475/01, Zb. s. I‑8923, body 18 a 20).

62 Napadnuté rozhodnutie preto musí byť zrušené z dôvodu porušenia článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k prípustnosti ostatných žalobných dôvodov uvádzaných Lotyšskou republikou alebo k ich samotnej podstate.

O trovách

63 Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Lotyšskej republiky.

64 Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Preto Litovská republika, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Slovenská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov

VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)

rozhodol a vyhlásil:

1. Rozhodnutie Komisie K(2007) 3409 z 13. júla 2007 o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov, ktorý Lotyšsko oznámilo na roky 2008 až 2012 v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES, sa zrušuje.

2. Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Lotyšskej republiky.

3. Litovská republika, Slovenská republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy konania.

Azizi Cremona Frimodt Nielsen

Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. marca 2011.

Podpisy