V každom prípade na to, aby vnútroštátna právna úprava patrila do pôsobnosti nariadenia č. 883/2004, musí sa vzťahovať na jedno z rizík výslovne vymenovaných v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. marca 1985, Scrivner a Cole, 122/84 , EU:C:1985:145 , bod 19 , ako aj z 11. júla 1996, Otte, C‑25/95 , EU:C:1996:295 , bod 22 ).

Súdny dvor totiž opakovane rozhodol, že rozdiel medzi dávkami, ktoré patria do pôsobnosti nariadenia č. 883/2004, a dávkami vylúčenými z jeho pôsobnosti spočíva v podstate v znakoch, ktoré tvoria každú dávku, najmä v účele takejto dávky a podmienkach jej priznania, a nie v tom, či vnútroštátna právna úprava v oblasti dávok sociálneho zabezpečenia túto dávku určitým spôsobom kvalifikuje (rozsudky z 27. marca 1985, Scrivner a Cole, 122/84 , EU:C:1985:145 , bod 18 ; z 11. júla 1996, Otte, C‑25/95 , EU:C:1996:295 , bod 21 , ako aj z 5. marca 1998, Molenaar, C‑160/96 , EU:C:1998:84 , bod 19 a citovaná judikatúra).

Zaradenie sociálnej dávky do jednej z častí sociálneho zabezpečenia vymenovaných v článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia vykonané príslušným vnútroštátnym orgánom vo vyhlásení vykonanom členským štátom podľa článku 9 ods. 1 tohto nariadenia nemá konečnú povahu. Kvalifikáciu sociálnej dávky môže vykonať dotknutý vnútroštátny súd autonómne a v závislosti od znakov, ktoré sú charakteristické pre dotknutú sociálnu dávku, prípadne aj na základe položenia prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru.

Dávka, akou je dávka dotknutá vo veci samej, sa má považovať za „dávku v starobe“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 883/2004.

Súdny dvor spresnil, že na odlíšenie jednotlivých kategórií dávok sociálneho zabezpečenia treba vziať do úvahy riziko, ktoré každá z týchto dávok kryje (rozsudky z 18. júla 2006, De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, bod 27, ako aj z 19. septembra 2013, Hliddal a Bornand, C‑216/12 a C‑217/12, EU:C:2013:568, bod 52).

Pre dávky v starobe uvedené v článku 3 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 883/2004 je tak príznačná najmä skutočnosť, že slúžia na zaistenie životných potrieb osôb, ktoré po dosiahnutí dôchodkového veku ukončia svoje zamestnanie a nie sú viac povinné evidovať sa na úrade práce (rozsudok z 5. júla 1983, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, bod 14).

Aj keď preddôchodkové dávky vykazujú určité podobnosti s dávkami v starobe, pokiaľ ide o ich predmet a účel, a to okrem iného zaistenie životných potrieb osôb, ktoré dosiahli určitý vek, sa naopak od nich líšia najmä v rozsahu, v akom sledujú cieľ spojený s politikou zamestnanosti, a to prispievaním k uvoľneniu pracovných miest obsadených zamestnancami v preddôchodkovom veku v prospech mladších nezamestnaných osôb, cieľ, ktorý sa objavil v kontexte hospodárskej krízy, ktorá postihla Európu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 1983, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, body 16 a 17). Taktiež v prípade skončenia hospodárskej činnosti podniku prispieva priznanie takejto dávky k zníženiu počtu prepustených pracovníkov, na ktorých sa vzťahuje režim poistenia v nezamestnanosti (pozri analogicky rozsudok z 11. júla 1996, Otte, C‑25/95, EU:C:1996:295, bod 31).

Z toho vyplýva, že preddôchodkové dávky viac súvisia s kontextom hospodárskej krízy, reštrukturalizácie, prepúšťania a racionalizácie.

Aj keď a priori príjemca preklenovacieho dôchodku rovnako ako pracovník, ktorý má nárok na preddôchodkovú dávku v zmysle článku 1 písm. x) nariadenia č. 883/2004, skončil alebo pozastavil svoju pracovnú činnosť do veku, v ktorom mu vznikne nárok na starobný dôchodok, nič to nemení na tom, že preklenovací dôchodok nesúvisí so situáciou na trhu práce v kontexte hospodárskej krízy alebo s hospodárskou schopnosťou podniku v rámci reštrukturalizácie, ale výlučne s povahou práce, ktorá má osobitnú povahu alebo je vykonávaná v špecifických podmienkach.

Keďže okrem toho dotknutá vnútroštátna právna úprava výslovne odkazuje na proces starnutia pracovníkov a nijako nezmieňuje cieľ uvoľnenia pracovných miest v prospech mladších osôb, súvisí dávka dotknutá vo veci samej skôr s dávkou v starobe.

(pozri body 44 – 47, 52, 53, 58, bod 2 výroku)