Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 12. januára 2023( )

Vec C‑513/21 P

DI

proti

Európskej centrálnej banke

„Odvolanie – Zamestnanci Európskej centrálnej banky (ECB) – Podmienky zamestnávania – Príslušný orgán – Delegovanie – Disciplinárne konanie – Vypovedanie pracovnej zmluvy odvolateľa – Žaloba o neplatnosť a náhradu škody“





I. Úvod

1. DI svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 9. júna 2021, DI/ECB (T‑514/19, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2021:332), ktorým bola zamietnutá jeho žaloba podaná na základe článku 270 ZFEÚ a článku 50a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorou sa DI domáhal v prvom rade zrušenia rozhodnutia Európskej centrálnej banky (ECB) zo 7. mája 2019, ktorým bol prepustený bez výpovednej doby z disciplinárnych dôvodov (ďalej len „rozhodnutie o prepustení“), a rozhodnutia ECB z 25. júna 2019, ktorým odmietla opätovné otvorenie konania (ďalej spolu s rozhodnutím o prepustení len „sporné rozhodnutia“), v druhom rade nariadenia jeho opätovného nástupu do práce od 11. mája 2019 a v treťom rade náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá mu údajne vznikla v dôsledku týchto rozhodnutí a z dôvodu dĺžky trvania disciplinárneho konania.

2. V súlade s požiadavkou Súdneho dvora sa tieto návrhy obmedzia na analýzu prvého odvolacieho dôvodu. Tento odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa mal Všeobecný súd dopustiť tým, že zamietol jeden zo žalobných dôvodov žaloby o neplatnosť týkajúci sa nedostatku právomoci autora sporných rozhodnutí.

3. Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolateľ v podstate tvrdí, že podľa právnej úpravy uplatniteľnej v prejednávanej veci mali byť sporné rozhodnutia prijaté povereným subjektom konajúcim v mene poverujúceho subjektu, zatiaľ čo v prejednávanej veci boli tieto rozhodnutia prijaté samotným poverujúcim subjektom. Tento odvolací dôvod dáva Súdnemu dvoru príležitosť zaoberať sa systémom poverovania zavedeným v rámci ECB a všeobecnejšie problematikou delegovania v rámci inštitúcie v oblasti riadenia zamestnancov.

II. Právny rámec

A. Štatút ESCB

4. Protokol (č. 4) o Štatúte Európskeho systému centrálnych bánk (ESCB) a ECB, ktorý je prílohou Zmluvy o EÚ a Zmluvy o FEÚ (ďalej len „štatút ESCB“), v článku 12.3 stanovuje:

„Rada guvernérov prijme rokovací poriadok, ktorý určí vnútornú organizáciu ECB a jej orgánov s rozhodovacími právomocami.“

5. Podľa článku 36.1 štatútu ESCB:

„Rada guvernérov na návrh Výkonnej rady stanoví podmienky zamestnávania zamestnancov ECB.“

B. Podmienky zamestnávania

6. Na základe článku 36.1 štatútu ESCB Rada guvernérov prijala rozhodnutím z 9. júna 1998, zmeneným 31. marca 1999, podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky( ). Článok 44 podmienok zamestnávania v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti sporu (ďalej len „podmienky zamestnávania“) stanovuje:

„Zamestnancom alebo bývalým zamestnancom, na ktorých sa vzťahujú tieto podmienky zamestnávania a ktorí úmyselne alebo z nedbanlivosti nesplnia svoje pracovné povinnosti, možno uložiť podľa konkrétneho prípadu tieto disciplinárne postihy:

…

ii) Výkonná rada môže navyše uložiť niektorý z nasledujúcich postihov:

…

– prepustenie s výpovednou dobou alebo bez nej…,

– úplné alebo čiastočné, dočasné alebo trvalé odňatie nároku zamestnanca, ktorý poberá starobný dôchodok alebo podporu v invalidite, na priznanie tohto dôchodku alebo tejto podpory…“ [neoficiálny preklad]

C. Rokovací poriadok

7. Na základe článku 12.3 štatútu ESCB Rada guvernérov prijala rokovací poriadok ECB (ďalej len „rokovací poriadok“).

8. Článok 10.2 tohto rokovacieho poriadku stanovuje, že Výkonná rada riadi všetky útvary ECB.

9. Článok 21 uvedeného rokovacieho poriadku, nazvaný „Podmienky zamestnávania“, stanovuje, v znení uplatniteľnom do roku 2004, ktoré nebolo predmetom zmien, ktoré by mohli ovplyvniť odôvodnenie prednášaných návrhov:

„21.1. Pracovnoprávne vzťahy medzi ECB a jej zamestnancami sú upravené v podmienkach zamestnávania a pravidlách pre zamestnancov.

21.2. Rada guvernérov na návrh Výkonnej rady schvaľuje a mení podmienky zamestnávania. Konzultácie s Generálnou radou prebiehajú v súlade s postupom stanoveným v tomto rokovacom poriadku.

21.3. Podmienky zamestnávania sa uplatňujú v pravidlách pre zamestnancov, ktoré prijíma a mení Výkonná rada.

21.4. Nové podmienky zamestnávania alebo pravidlá pre zamestnancov sú prijaté po konzultácii so zástupcami zamestnancov. Ich stanovisko sa predkladá Rade guvernérov alebo Výkonnej rade.“ [neoficiálny preklad]

D. Pravidlá pre zamestnancov

10. Na základe článku 21.3 rokovacieho poriadku a článku 9 písm. a) podmienok zamestnávania Výkonná rada ECB prijala „European Central Bank Staff Rules“ (ďalej len „pravidlá pre zamestnancov“), ktoré v článku 8.3.17 stanovujú:

„O najvhodnejšom disciplinárnom postihu rozhoduje vrchný riaditeľ pre oblasť služieb konajúci v mene Výkonnej rady, a to v prípade zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede I alebo nižšej, alebo Výkonná rada v prípade zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede vyššej ako I…“ [neoficiálny preklad]

III. Okolnosti predchádzajúce sporu

11. Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 1 až 26 napadnutého rozsudku takto:

„1. Žalobca DI sa v roku 1999 stal zamestnancom [ECB]. …

2. Spoločnosť spravujúca systém zdravotného poistenia ECB (ďalej len ‚spoločnosť A‘) viacerými poznámkami vyhotovenými od 13. decembra 2013 do 23. novembra 2015 informovala ECB o dvoch súboroch skutočností. Žalobca jednak tejto spoločnosti neoprávnene predložil na náhradu faktúry za fyzioterapiu, hoci ich vyhotovila B, kozmetička, a jednak od nej tiež žiadal náhradu falšovaných príjmových dokladov z lekární.

3. …

4. Výkonná rada ECB rozhodnutím z 21. októbra 2014 rozhodla, že žalobcovi bude pozastavený výkon funkcie a ponechaných 30 % jeho základnej mzdy, a to od novembra 2014 na obdobie najviac štyroch mesiacov. Toto rozhodnutie bolo odôvodnené informáciami poskytnutými spoločnosťou A a potrebou zabezpečiť riadny priebeh trestného vyšetrovania a disciplinárneho konania.

…

6. Po vypočutí žalobcu 3. februára 2016 Generálne riaditeľstvo (GR) pre ľudské zdroje, rozpočet a organizáciu ECB vypracovalo 8. septembra 2016 ‚správu o prípadnom nesplnení pracovných povinností‘ (ďalej len ‚správa č. 1‘) podľa článku 8.3.2 [pravidiel pre zamestnancov]. V tejto správe boli žalobcovi vytýkané dva súbory skutočností. V prvom rade od 12. novembra 2009 do 29. septembra 2014 žalobca predložil spoločnosti A 86 faktúr týkajúcich sa fyzioterapeutických služieb, ktoré B poskytovala jeho manželke a ich deťom, ako aj jemu samému, a to vo výške 61 490 eur, za ktoré získal náhradu vo výške 56 041,09 eura, hoci B nie je fyzioterapeutkou, ale kozmetičkou. V druhom rade žalobca v období od februára 2009 do septembra 2013 tiež podvodne predkladal spoločnosti A príjmové doklady z lekární vypísané rukou na sumu v celkovej výške 21 289,08 eura, za ktoré mu bola poskytnutá náhrada vo výške 19 427,86 eura.

…

8. Dňa 18. novembra 2016 začal vrchný riaditeľ pre oblasť služieb ECB ‚konajúci v mene Výkonnej rady‘ voči žalobcovi disciplinárne konanie z dôvodu údajného nesplnenia jeho pracovných povinností, ktoré vyžadovalo predloženie veci disciplinárnemu výboru a požiadal disciplinárny výbor o vydanie stanoviska podľa článku 8.3.15 pravidiel pre zamestnancov. Konanie začaté na základe správy č. 1 sa týkalo skutočností týkajúcich sa faktúr za fyzioterapiu a príjmových dokladov z lekární.

9. Disciplinárny výbor si so žalobcom vymenil viacero listov a 13. februára 2017 ho vypočul.

10. Dňa 5. septembra 2017 vypracovalo GR pre ľudské zdroje, rozpočet a organizáciu ECB druhú ‚správu o prípadnom nesplnení pracovných povinností‘ podľa článku 8.3.2 pravidiel pre zamestnancov (ďalej len ‚správa č. 2‘). Táto správa sa týkala faktúr za doučovanie pre dve deti žalobcu, ktorých náhradu žalobca žiadal podľa článku 3.8.4 pravidiel pre zamestnancov v rokoch 2010, 2012 a 2014, a opäť v januári 2017. Podľa tejto správy existovalo dôvodné podozrenie, že faktúry vystavené za doučovanie tútorkou C nie sú pravdivé a pravé.

11. Vzhľadom na správu č. 2 vrchný riaditeľ pre oblasť služieb ‚konajúci v mene Výkonnej rady‘ rozhodol 19. septembra 2017 o rozšírení poverenia disciplinárneho výboru na tieto skutky.

…

13. Disciplinárny výbor vypočul žalobcu a jeho manželku 17. októbra 2017.

…

15. Dňa 11. apríla 2018 disciplinárny výbor vydal svoje stanovisko. V prvom rade konštatoval, že nepravosť faktúr týkajúcich sa fyzioterapie nebola dostatočne preukázaná, ale že žalobca vedel, že B nie je fyzioterapeutkou, ale kozmetičkou, alebo že si prinajmenšom musel klásť otázku o jej kvalifikácii. Ďalej sa disciplinárny výbor domnieval, že skutkové okolnosti, ktoré viedli k výhradám týkajúcim sa predloženia príjmových dokladov z lekární a faktúr za doučovanie neboli dostatočne preukázané, a že je potrebné zastaviť konanie v tejto súvislosti s výhradou opätovného otvorenia tohto konania v prípade predloženia nových dôkazov. Vzhľadom na vyššie uvedené disciplinárny výbor odporučil, aby bol žalobcovi uložený postih spočívajúci v dočasnom znížení platu o 400 eur mesačne na obdobie dvanástich mesiacov.

16. Po tom, ako žalobca predložil svoje pripomienky k stanovisku disciplinárneho výboru z 11. apríla 2018, mu vrchný riaditeľ pre oblasť služieb oznámil rozhodnutie Výkonnej rady z 10. júla 2018 o tom, že v tejto veci ona sama vykoná disciplinárnu právomoc (ďalej len ‚rozhodnutie z 10. júla 2018‘).

17. Vrchný riaditeľ pre oblasť služieb následne žalobcovi oznámil návrh rozhodnutia Výkonnej rady o jeho prepustení bez výpovednej doby. Nasledovala výmena korešpondencie.

18. Dňa 7. mája 2019 Výkonná rada rozhodla o prepustení žalobcu bez výpovednej doby [rozhodnutím o prepustení].

…

25. Listom z 12. júna 2019 žalobca informoval vrchného riaditeľa pre oblasť služieb o výsledku konania vedeného [vnútroštátnym orgánom] v súvislosti s faktúrami za doučovanie a požiadal, aby ECB preskúmala svoje rozhodnutie o prepustení.

26. Listom z 26. júna 2019 vrchný riaditeľ pre oblasť služieb informoval žalobcu o rozhodnutí Výkonnej rady z 25. júna 2019 o zamietnutí žiadosti o opätovné začatie disciplinárneho konania…“

IV. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok

12. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 18. júla 2019 odvolateľ podal žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia sporných rozhodnutí, jeho opätovného prijatia a náhrady nemajetkovej ujmy.

13. Na podporu svojich návrhov na zrušenie odvolateľ uviedol deväť žalobných dôvodov, pričom podľa Všeobecného súdu ich bolo desať. Prvý žalobný dôvod je založený na nedostatku právomoci autora sporných rozhodnutí.

14. Ako Všeobecný súd zhrnul v bodoch 43, 44 a 47 napadnutého rozsudku, odvolateľ v podstate tvrdil, že zrušenie delegovania na vrchného riaditeľa pre oblasť služieb, ktoré vyplýva z rozhodnutia z 10. júla 2018, si vyžadovalo predchádzajúcu konzultáciu s výborom zamestnancov. Vzhľadom na neexistenciu takejto konzultácie bolo toto rozhodnutie protiprávne, čo malo za následok, že Výkonná rada prijala rozhodnutie o prepustení namiesto orgánu, ktorý bol na to podľa právnych predpisov príslušný.

15. Konkrétne odvolateľ v prvom rade namietal, že rozhodnutie z 10. júla 2018 predstavuje zmenu pravidiel pre zamestnancov a že takáto zmena si vyžaduje konzultáciu s výborom zamestnancov podľa článku 21 rokovacieho poriadku a zásady paralelnosti postupov. V druhom rade odvolateľ tvrdil, že aj keby bol rozhodnutím z 10. júla 2018 dotknutý ako jediný, možnosť Výkonnej rady odvolať sa na individuálne prípady má za následok, že článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov nemožno považovať za konečné ustanovenie, ale za ustanovenie, ktoré je možné zmeniť podľa potrieb ECB. V disciplinárnej oblasti sú pritom právna istota a uverejňovanie nevyhnutné. Za týchto podmienok sa odvolateľ domnieval, že konzultácia s výborom zamestnancov by bola užitočná.

16. Z dôvodov uvedených v bodoch 44 až 52 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zamietol tento žalobný dôvod ako nedôvodný. Všeobecný súd totiž v prvom rade konštatoval, že rozhodnutie z 10. júla 2018 má individuálnu pôsobnosť a nevedie k zmene pravidiel pre zamestnancov, ktorá by si vyžadovala konzultáciu s výborom zamestnancov v záujme právnej istoty a uverejňovania. V druhom rade Všeobecný súd najskôr uviedol, že článok 8.3.17 týchto pravidiel tým, že vrchnému riaditeľovi pre oblasť služieb zveruje právomoc prijímať individuálne rozhodnutia o prepustení „v mene Výkonnej rady“, patrí do rámca širokej miery voľnej úvahy, ktorou inštitúcie Európskej únie disponujú na vnútornej úrovni, aby sa organizovali, a že zásada právnej istoty nebráni tomu, aby rozhodnutia vrchného riaditeľa pre oblasť služieb v tejto oblasti vyjadrovali rozhodnutia Výkonnej rady, ktorá za ne preberá plnú zodpovednosť a ktorej sú právne pripísateľné. Všeobecný súd následne uviedol, že tento článok bol uverejnený a že ECB odôvodnila rozhodnutie nezverejniť rozhodnutie z 10. júla 2018 záujmom odvolateľa, ktorému bolo toto rozhodnutie doručené. Napokon Všeobecný súd dodal, že odvolateľovi navyše nebola odňatá nijaká záruka, keďže kolektívny výkon právomoci v zásade poskytuje väčšiu mieru ochrany.

V. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania

17. Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok, ako aj sporné rozhodnutia, a v každom prípade uložil ECB povinnosť nahradiť jeho nemajetkovú ujmu ohodnotenú na 20 000 eur a povinnosť nahradiť trovy konania na Všeobecnom súde a Súdnom dvore.

18. ECB navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie v celom rozsahu a uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.

VI. Analýza

19. Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľ kritizuje úvahy Všeobecného súdu uvedené v bodoch 44 až 52 napadnutého rozsudku.

20. Všeobecný súd v podstate konštatoval, že podľa článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov mala Výkonná rada právomoc prijať sporné rozhodnutia. Odvolateľ tvrdí, že to tak nie je, keďže rozhodnutie z 10. júla 2018 tým, že bolo prijaté bez predchádzajúcej konzultácie s výborom zamestnancov, nezasiahlo do rozdelenia právomocí v rámci ECB a v dôsledku toho mal právomoc prijať sporné rozhodnutia len vrchný riaditeľ pre oblasť služieb.

21. ECB vo svojom vyjadrení k odvolaniu a v duplike vyjadruje pochybnosti o prípustnosti prvého odvolacieho dôvodu a domnieva sa, že tento odvolací dôvod je v každom prípade nedôvodný.

A. O prípustnosti

22. Podľa ECB prvý odvolací dôvod dostatočne presne neurčuje časti odôvodnenia napadnutého rozsudku, ktoré sú spochybňované, a obmedzuje sa na zopakovanie stanoviska vyjadreného odvolateľom na Všeobecnom súde.

23. Okrem toho ECB poznamenáva, že z tvrdenia odvolateľa, podľa ktorého rozhodnutie z 10. júla 2018 mení pravidlá pre zamestnancov, jasne nevyplýva, či sa týka právnej alebo skutkovej otázky.

24. ECB konkrétne uvádza, že Všeobecný súd v bodoch 45 a 51 napadnutého rozsudku konštatoval, že „rozhodnutie z 10. júla 2018 nezrušilo článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov“ a že „[toto rozhodnutie] nevedie k zmene pravidiel pre zamestnancov“. V tejto súvislosti ECB tvrdí, že odvolateľ vo svojom odvolaní uvádza, že tieto konštatovania Všeobecného súdu predstavujú skutkové okolnosti. ECB sa pritom odvoláva na úryvok z odvolania, podľa ktorého „faktom je, že rozhodnutie z 10. júla 2018 zmenilo článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov“( ). ECB vyjadruje svoj súhlas s týmto vyhlásením a uvádza, že tvrdenie žalobcu, podľa ktorého pravidlá pre zamestnancov boli zmenené, sa tak zdá byť neprípustné.

25. V prvom rade však treba konštatovať, že odvolateľ vo svojom prvom odvolacom dôvode určil vytýkané body napadnutého rozsudku a uvádza dôvody, pre ktoré sú podľa jeho názoru tieto body poznačené nesprávnym právnym posúdením. Ako vyplýva z analýzy veci samej, ktorá nasleduje, tieto dva aspekty sú dostatočne jasné a presné na to, aby umožnili Súdnemu dvoru rozhodnúť o odvolaní.

26. Ďalej prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa údajne dopustil Všeobecný súd pri výklade a uplatňovaní práva Únie a ktoré viedlo Všeobecný súd k záveru, že Výkonná rada mala právomoc prijať sporné rozhodnutia, a k tomu, že zamietol jeden zo žalobných dôvodov žaloby o neplatnosť týkajúci sa nedostatku právomoci autora týchto rozhodnutí. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že v takomto prípade sa môžu právne otázky skúmané na prvom stupni nanovo prejednať v rámci odvolania. Ak by totiž odvolateľ nemohol založiť svoje odvolanie na právnych dôvodoch a tvrdeniach, ktoré už boli uplatnené na Všeobecnom súde, odvolacie konanie by bolo sčasti zbavené svojho zmyslu.( )

27. Napokon na rozdiel od toho, čo zrejme navrhuje ECB, určenie právnej povahy správneho aktu a stanovenie účinkov, ktoré tento akt vyvoláva, patria do právnej otázky. Platí to o to viac v prípade, keď tento akt môže viesť, ako tvrdí žalobca, k zmene pravidiel uplatniteľných v prejednávanej veci.

28. Z uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod je prípustný.

B. O veci samej

1. Tvrdenia účastníkov konania

29. Na podporu svojho prvého odvolacieho dôvodu odvolateľ uvádza tri vecné tvrdenia, ktorých dôvodnosť ECB spochybňuje.

30. Aby som uviedol tvrdenia týchto účastníkov konania do kontextu, musím poznamenať, že Výkonná rada, ako vyplýva z rozhodnutia z 10. júla 2018, sa rozhodla vstúpiť do konania, ktoré viedlo k vydaniu sporných rozhodnutí, a to jednak z dôvodu, že tento rozhodovací orgán už do tohto konania zasiahol pri prijímaní rozhodnutia z 21. októbra 2014( ), a jednak z dôvodu citlivej povahy veci („sensitivity of the matter“).

31. V tejto súvislosti odvolateľ v prvom rade tvrdí, že rozhodnutie z 10. júla 2018 zmenilo článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov. Podľa neho sa Výkonná rada snažila týmto rozhodnutím zrušiť delegovanie udelené vrchnému riaditeľovi pre oblasť služieb na účely prejednania disciplinárneho konania odvolateľa. Pripúšťa, že samotná táto zmena sa týkala len jeho osoby a v tejto súvislosti ju možno považovať za individuálny akt. Odvolateľ však tvrdí, že zároveň išlo o zmenu všeobecného aktu, a to pravidiel pre zamestnancov. Z dvojakej povahy rozhodnutia z 10. júla 2018 podľa neho vyplýva povinnosť konzultácie s výborom zamestnancov.

32. Podľa ECB odvolateľ nesprávne vykladá článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov ako článok, ktorý prenáša definitívnu a neodvolateľnú právomoc Výkonnej rady na vrchného riaditeľa pre oblasť služieb, takže Výkonná rada by musela toto ustanovenie zmeniť, ak by chcela túto právomoc vykonávať sama. Uvedené ustanovenie totiž nestanovuje „delegovanie právomoci“, ktoré by si vyžadovalo opätovné prevzatie delegovanej právomoci, ale skôr „poverenie“( ), pričom jeho znenie jasne uvádza, že Výkonná rada nepriznala vrchnému riaditeľovi pre oblasť služieb osobnú, a teda výlučnú právomoc. Výkonná rada nezmenila toto ustanovenie, ale len uplatnila to, čo je s ním spojené, keď vykonala svoju vlastnú právomoc v konkrétnom prípade.

33. V druhom rade odvolateľ uvádza, že úvaha, podľa ktorej Výkonná rada môže na individuálnom základe zmeniť pravidlo stanovené v článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov a odňať právomoci priznané vrchnému riaditeľovi pre oblasť služieb, znamená, že rozdelenie právomocí v rámci ECB nie je jasne vymedzené, v dôsledku čoho nebola dodržaná zásada právnej istoty a pravidlá riadnej správy vecí verejných. Okolnosť, že žalobca bol informovaný o rozhodnutí z 10. júla 2018, nepostačuje na nápravu tohto stavu. Odvolateľ poznamenáva, že rozsudok Kuchta/ECB( ), ktorý sa spomína v bode 50 napadnutého rozsudku, stanovuje dvojakú podmienku, a to, aby rozdelenie právomocí v rámci ECB bolo jednak jasne vymedzené a jednak riadne uverejnené.

34. ECB v tejto súvislosti uvádza, že vzhľadom na znenie a cieľ článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov nie je skutočnosť, že Výkonná rada v danom prípade rozhodne o výkone právomoci, nepredvídateľná. V prejednávanej veci sa toto rozhodnutie vysvetľuje účasťou Výkonnej rady na pozastavení výkonu funkcie odvolateľa a citlivou povahou veci. Takéto rozhodnutie je potrebné aj v prípade neprítomnosti, prekážky vo výkone funkcie alebo konfliktu záujmov vrchného riaditeľa pre oblasť služieb. Stanovisko odvolateľa je podľa nej v rozpore s potrebou zaručiť administratívnu kontinuitu vo všeobecnosti.

35. V treťom rade odvolateľ tvrdí, že napadnutý rozsudok je poznačený nesprávnym právnym posúdením v rozsahu, v akom Všeobecný súd konštatoval, že odvolateľovi nebola odňatá nijaká záruka. Pripúšťa, že kolegialita predstavuje záruku nestrannosti, „ale nie všetky záruky“. Odvolateľ pritom v bode 14 odvolania uvádza, že už vysvetlil, prečo prerokovanie s výborom zamestnancov „mohlo mať vplyv“ na jeho situáciu, a teda ďalej tieto dôvody v odvolaní neuvádza.( )

36. ECB vo svojej duplike poznamenáva, že žalobca neuviedol, že by mu Výkonná rada prijatím rozhodnutia o prepustení poskytla menej záruk, a že aj keby nemala právomoc, neznamenalo by to automatické zrušenie tohto rozhodnutia. V tejto súvislosti ECB odkazuje na judikatúru Všeobecného súdu, podľa ktorej rozhodnutie prijaté orgánom, ktorý nemá právomoc z dôvodu nedodržania pravidiel rozdelenia právomocí udelených tomuto orgánu, možno zrušiť len vtedy, ak nedodržanie týchto pravidiel porušuje niektorú zo záruk, ktoré úradníkom priznáva Služobný poriadok úradníkov Európskej únie, alebo pravidlá riadnej správy vecí verejných v oblasti riadenia zamestnancov.( )

2. Posúdenie

37. Aby bolo možné rozhodnúť o prvom odvolacom dôvode, treba najskôr určiť, či podľa pravidiel pre zamestnancov mala Výkonná rada právomoc rozhodnúť o disciplinárnom postihu pre zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede I alebo nižšej. Na tento účel treba overiť, či sa Výkonná rada podľa článku 8.3.17 týchto pravidiel vzdala časti svojej rozhodovacej právomoci v prospech vrchného riaditeľa pre oblasť služieb, ako uvádza odvolateľ vo svojom prvom tvrdení, alebo či, ako tvrdí ECB, samotná Výkonná rada mohla prijať sporné rozhodnutia bez účasti vrchného riaditeľa pre oblasť služieb. Následne sa budem zaoberať otázkou, či rozdelenie právomocí v rámci ECB spĺňa požiadavky stanovené judikatúrou, pokiaľ ide o jasnosť („jasné vymedzenie“) a transparentnosť („riadne uverejnenie“), pričom túto otázku nastolil odvolateľ vo svojom druhom tvrdení uvádzanom na podporu prvého odvolacieho dôvodu.

38. Len ak by sa dospelo k záveru, že Výkonná rada nemala právomoc prijať sporné rozhodnutia, bolo by potrebné v druhom kroku preskúmať, či rozhodnutie z 10. júla 2018, ktoré bolo prijaté bez predchádzajúcej konzultácie s výborom zamestnancov, platne ovplyvnilo rozdelenie právomocí v rámci ECB v súvislosti s prijatím disciplinárneho postihu voči zamestnancovi Výkonnou radou bez účasti vrchného riaditeľa pre oblasť služieb.

39. Ak by to tak nebolo, bude treba ďalej preskúmať, či vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 36 vyššie musia byť sporné rozhodnutia poznačené nedostatkom právomoci nevyhnutne zrušené.

a) Úvodné poznámky k delegovaniu v rámci inštitúcie

40. V právnom poriadku Únie má problematika „delegovania“ právomocí alebo kompetencií v širšom zmysle tohto pojmu( ) dlhú históriu a viedla k značnému množstvu judikatúry sprevádzanej rozsiahlym súborom textov právnej teórie. Úsilie v judikatúre a právnej vede sa pôvodne zameralo na situácie týkajúce sa „delegovania“ medzi inštitúciami Únie alebo jednou z nich v prospech externého subjektu.( )

41. V prejednávanej veci však nejde o medziinštitucionálne delegovanie alebo delegovanie v prospech subjektu mimo ECB. „Delegovanie“ uvedené v prvom odvolacom dôvode má totiž povahu delegovania v rámci inštitúcie a týka sa prijatia rozhodnutia voči zamestnancom dotknutej inštitúcie. V dôsledku toho vzniká otázka, či a prípadne v akom rozsahu možno judikatúru týkajúcu sa medziinštitucionálneho delegovania uplatniť na delegovanie v rámci inštitúcie.

42. Autori právnej teórie uvádzajú, že pokiaľ ide o delegovanie vykonávané v rámci inštitúcií Únie, Súdny dvor zaujal menej striktný prístup ako v prípade delegovania právomocí medzi inštitúciami,( ) takže na delegovanie v rámci inštitúcie sa obmedzenia a zásady uplatniteľné vo vzťahu k medziinštitucionálnemu delegovaniu vzťahujú len čiastočne.( )

43. Je to tak na jednej strane preto, lebo ECB, podobne ako iné inštitúcie Únie, disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri organizácii svojich útvarov v závislosti od úloh, ktoré sú jej zverené.( ) Na druhej strane, ako objasnil Súdny dvor, rozdelenie právomocí v rámci ECB nepatrí do pôsobnosti zásady inštitucionálnej rovnováhy.( )

44. Ustanovenie, ktoré je jadrom prejednávanej veci, konkrétne článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, patrí do tohto kontextu.

45. Z článku 21.3 rokovacieho poriadku prijatého Radou guvernérov totiž vyplýva, že podmienky zamestnávania, o ktorých sa rozhoduje tiež za účasti Rady guvernérov, sa uplatňujú v pravidlách pre zamestnancov prijatých Výkonnou radou.

46. Rozdelenie právomocí v rámci ECB v súvislosti s disciplinárnymi opatreniami, ako je stanovená v článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, vyplýva z rozhodnutia samotnej Výkonnej rady. Odvolateľ neupiera Výkonnej rade právo delegovať svoje právomoci na vrchného riaditeľa pre oblasť služieb. Kritizuje však výklad tohto ustanovenia, ktorý podal Všeobecný súd, a konkrétnejšie účinky, ktoré tento súd priznal uvedenému ustanoveniu, pokiaľ ide o právomoc Výkonnej rady rozhodnúť o disciplinárnom opatrení v prípade existencie „delegovania“ vo vzťahu k vrchnému riaditeľovi pre oblasť služieb.

47. Musím poukázať na to, že na podporu svojich tvrdení odvolateľ a ECB odkazujú okrem iného na judikatúru Všeobecného súdu, ktorá rozlišuje medzi delegovaním právomoci a delegovaním podpisového práva.

48. V rozsudkoch v rámci tejto judikatúry Všeobecný súd totiž konštatoval, že išlo o delegovanie podpisového práva, ktoré sa podľa tohto súdu odlišuje od delegovania právomoci tým, že poverujúci subjekt neprenáša na poverený subjekt právomoc, pokiaľ bol poverený subjekt len oprávnený vypracovať a podpisovať v mene a na zodpovednosť poverujúceho subjektu akt rozhodnutia, „ktorého podstata je vymedzená týmto posledným uvedeným subjektom“( ). Všeobecný súd tiež označil za delegovanie podpisového práva situáciu, keď je zamestnanec alebo úradník oprávnený prijať „v mene a pod dohľadom administratívy“ jasne definované organizačné alebo administratívne opatrenia.( ) Okrem toho judikatúra Súdneho dvora, z ktorej vychádzali tieto rozsudky Všeobecného súdu, sa týkala situácií, keď signatár „len podpísal oznámenie o námietkach…, ktoré predtým schválil [príslušný orgán]“( ), a „dostal pokyn“( ).

49. V právnom poriadku Únie však nemožno každé delegovanie nevyhnutne analyzovať ako delegovanie právomoci alebo delegovanie podpisového práva, ktoré dokonale zodpovedá charakteristikám opísaným v judikatúre Všeobecného súdu uvedenej v bode 48 vyššie.( ) Inštitúcie Únie totiž disponujú širokou mierou voľnej úvahy na vnútornej úrovni, aby sa organizovali podľa svojich potrieb,( ) hoci medzi riešeniami, ktoré používajú, existuje určitá zhoda.

50. Túto pripomienku potvrdzuje rozsudok Tralli/ECB( ), v ktorom Súdny dvor uviedol, že Výkonná rada môže bez toho, aby sa zriekla svojej regulačnej právomoci, poveriť svojich členov, aby prijímali určité rozhodnutia v jej mene, ako napríklad individuálne rozhodnutie o predĺžení skúšobnej doby nového zamestnanca.

51. Je pravda, že z úvah Súdneho dvora týkajúcich sa systému poverovania preskúmaného v rozsudku Tralli/ECB by sa dalo vyvodiť, že poverujúci subjekt (Výkonná rada) sa nevzdal svojej rozhodovacej právomoci napriek skutočnosti, že oprávnil poverený subjekt na výkon určitej diskrečnej právomoci. Na rozdiel od sporných rozhodnutí v prejednávanej veci však rozhodnutie, ktorého zákonnosť preskúmal súd Únie v tomto rozsudku, nebolo prijaté poverujúcim subjektom, ale povereným subjektom (viceprezident ECB).

52. Ešte dôležitejšie je, že úvahy formulované Súdnym dvorom v rozsudku Tralli/ECB sa týkali delegovania zo strany poverujúceho orgánu (Výkonná rada) v prospech člena tohto orgánu (viceprezident ECB)( ). To môže vysvetľovať, prečo sa Súdny dvor opieral o svoju judikatúru vyplývajúcu z rozsudku AKZO Chemie a AKZO Chemie UK/Komisia( ), ktorá sa týkala poverenia Komisie pre svojich členov na prijatie určitých rozhodnutí v jej mene. Vrchný riaditeľ pre oblasť služieb však nie je členom Výkonnej rady.

53. Napriek tomu rozsudok Tralli/ECB ukazuje, že na stanovenie účinkov systému poverovania zavedeného v rámci ECB je potrebné preskúmať kontext, do ktorého patrí tento systém, a pravidlá jeho fungovania.

54. V tomto duchu sa domnievam, že rozsudok Tralli/ECB poskytuje užitočné poznatky, pokiaľ ide o charakteristické znaky „systému poverovania“, ktorý nemá za následok odňatie právomoci Výkonnej rady. V tomto rozsudku totiž Súdny dvor bez toho, aby odkazoval na pojmy „delegovanie podpisového práva“ alebo špecifikoval, že ide o rozhodnutie, ktoré bolo vopred schválené poverujúcim subjektom alebo prijaté podľa jeho pokynov, uviedol, že tento „systém poverovania“ nemal za následok zbavenie Výkonnej rady jej regulačnej právomoci, že rozhodnutia boli prijaté v jej mene, že za ne prevzala plnú zodpovednosť a že takéto poverenie sa obmedzilo na individuálne rozhodnutia a netýkalo sa rozhodnutí všeobecnej povahy.

55. Prvé tvrdenie uvádzané odvolateľom na podporu prvého odvolacieho dôvodu navrhujem analyzovať s prihliadnutím na tieto poznatky.

b) Rozhodovacia právomoc Výkonnej rady ako poverujúceho subjektu

56. Článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov stanovuje, že Výkonná rada rozhoduje o disciplinárnom postihu pre zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede vyššej ako I, zatiaľ čo „vrchný riaditeľ pre oblasť služieb konajúci v mene Výkonnej rady“ rozhoduje o disciplinárnom postihu pre zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede I alebo nižšej.

57. Takmer všetky ustanovenia pravidiel pre zamestnancov, v ktorých sa spomína vrchný riaditeľ pre oblasť služieb, totiž uvádzajú, že koná v mene Výkonnej rady.( )

58. V tejto súvislosti treba v prvom rade poznamenať, že vyjadrené znením článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, vrchný riaditeľ vykonáva diskrečnú právomoc pri výbere „najvhodnejšieho“ postihu. Pritom však koná v mene Výkonnej rady, ktorá tak musí prevziať zodpovednosť za takéto rozhodnutia. Ak pri uplatnení systému poverovania zavedeného Výkonnou radou individuálne rozhodnutia o disciplinárnych postihoch stále patria do rozsahu jej zodpovednosti, vzhľadom na poznatky vyplývajúce z rozsudku Tralli/ECB sa nemožno domnievať, že prijatím tohto ustanovenia sa Výkonná rada v súvislosti s takýmito postihmi vzdala svojej rozhodovacej právomoci.

59. V druhom rade článok 8.3.2 pravidiel pre zamestnancov stanovuje, že Výkonná rada (v prípade zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede vyššej ako L) alebo v jej mene vrchný riaditeľ pre oblasť služieb (v prípade zamestnancov nachádzajúcich sa v platovej triede L alebo nižšej) môže rozhodnúť o začatí disciplinárneho konania. Treba poznamenať, že podľa tohto ustanovenia, ak konanie začne vrchný riaditeľ pre oblasť služieb, musí byť o tom bezodkladne informovaná Výkonná rada.

60. Z toho vyvodzujem, že keď vrchný riaditeľ pre oblasť služieb koná „v mene Výkonnej rady“, nevykonáva len vôľu Výkonnej rady, ale sám rozhoduje o krokoch, ktoré sa majú prijať. Inak by povinnosť informovať Výkonnú radu, ktorá je stanovená v článku 8.3.2 pravidiel pre zamestnancov, stratila zmysel.

61. Je pravda, že povinnosť informovať Výkonnú radu o krokoch prijatých vrchným riaditeľom v jej mene nie je stanovená v iných ustanoveniach pravidiel pre zamestnancov. Konkrétne takáto povinnosť nie je výslovne stanovená v článku 8.3.17 týchto pravidiel.

62. Podľa môjho názoru dôvod, prečo iba článok 8.3.2 pravidiel pre zamestnancov stanovuje, že Výkonná rada je bezodkladne informovaná o rozhodnutí vrchného riaditeľa, zodpovedá povahe systému poverovania stanoveného v článku 8.3.17 týchto pravidiel. Výkonná rada, ktorá je informovaná o začatí disciplinárneho konania voči zamestnancovi nachádzajúcemu sa v platovej triede L alebo nižšej, sa môže rozhodnúť, že vstúpi do tohto konania s cieľom rozhodnúť o disciplinárnom postihu. Keďže povinnosť informovať Výkonnú radu o začatí konania sa vzťahuje na každé konanie, ktoré začal vrchný riaditeľ pre oblasť služieb, možnosť zasiahnuť do disciplinárneho konania začatého vrchným riaditeľom pre oblasť služieb je teda vlastná článku 8.3.17 uvedených pravidiel. Preto na uplatnenie tejto možnosti nemusí Výkonná rada meniť tie isté pravidlá.

63. Napokon v treťom rade kontext, do ktorého sa zaraďuje článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, podľa všetkého tiež potvrdzuje výklad, podľa ktorého prijatie tohto ustanovenia nemalo za následok úplné zbavenie Výkonnej rady jej právomoci, keďže ustanovenie vyššej právnej sily, konkrétne článok 44 bod ii) podmienok zamestnávania, vyhradzuje tomuto kolegiálnemu orgánu vyhlasovanie najzávažnejších sankcií.( ) Okrem toho poznamenávam, že logika, podľa ktorej závažnosť postihu môže mať v prípade potreby vplyv na to, ktorý orgán skutočne zasiahne v súvislosti s disciplinárnym konaním bez toho, aby sa vyžadovala zmena týchto pravidiel, bola vnútorne zavedená Výkonnou radou a premietnutá aj do iných ustanovení ako článok 8.3.17. V súlade s článkom 8.3.2 uvedených pravidiel, ak je totiž disciplinárny postih, ktorý môže byť uložený, jedným z dvoch miernejších postihov, rozhodnutie o začatí disciplinárneho konania môže prijať generálny riaditeľ pre ľudské zdroje alebo člen Výkonnej rady v závislosti od postavenia dotknutého zamestnanca, a nie Výkonná rada alebo vrchný riaditeľ pre oblasť služieb.( )

64. Na záver tejto časti sa domnievam, že systém poverovania zavedený článkom 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov nemal za následok zbavenie Výkonnej rady akejkoľvek rozhodovacej právomoci, pokiaľ ide o disciplinárne postihy ukladané zamestnancom nachádzajúcim sa v platovej triede I alebo nižšej. Všeobecný súd tak v bode 48 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že rozhodnutie z 10. júla 2018 neovplyvnilo rozdelenie právomocí vyplývajúcich z pravidiel pre zamestnancov. Prvé tvrdenie uvádzané odvolateľom na podporu prvého odvolacieho dôvodu teda nemôže uspieť.

65. Za týchto podmienok teraz treba preskúmať druhé tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého je takto vymedzené rozdelenie právomocí v rámci ECB v rozpore so zásadou právnej istoty a pravidlami riadnej správy vecí verejných.

c) O jasnosti rozdelenia právomocí v rámci ECB

66. Svojím druhým tvrdením formulovaným pre prípad, že by Súdny dvor potvrdil výklad Všeobecného súdu, podľa ktorého článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov nemal za následok zbavenie Výkonnej rady jej rozhodovacej právomoci, pokiaľ ide o sporné rozhodnutia, odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 49 až 51 napadnutého rozsudku konštatoval, že tento výklad nie je v rozpore so zásadou právnej istoty ani s pravidlami riadnej správy vecí verejných.

67. Na podporu tohto tvrdenia odvolateľ tvrdí, že okolnosť, že bol informovaný o rozhodnutí z 10. júla 2018, nestačí na zabezpečenie dodržiavania zásady právnej istoty a pravidiel riadnej správy vecí verejných. Poukazuje pritom na to, že Súdny dvor v rozsudku Kuchta/ECB( )stanovil dve podmienky, konkrétne, aby rozdelenie právomocí v rámci ECB bolo jasne vymedzené a riadne uverejnené.

68. Na úvod pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry, ako tvrdí odvolateľ, si zásada riadnej správy vecí verejných vyžaduje, aby rozdelenie právomocí a podpisových práv v rámci inštitúcií bolo uverejnené a jasne vymedzené.( ) Ak odvolateľ spomína tieto dve podmienky, zrejme to robí preto, aby zdôraznil, že Všeobecný súd sa vyjadril len k prvej podmienke týkajúcej sa uverejnenia tejto právomoci,( ) pričom druhou podmienkou týkajúcou sa jej vymedzenia sa už nezaoberal.

69. Ešte v rámci úvodných poznámok musím poznamenať, že rozsudok Teeäär/ECB( ), na ktorý ECB odkazuje, môže viesť k domnienke, že na rozhodnutie o zákonnosti rozdelenia právomocí, a teda aj o otázke, či bolo sporné rozhodnutie prijaté rozhodovacím orgánom na to príslušným, nie je potrebné skúmať tieto dve podmienky.

70. Unáhlený výklad tohto rozsudku totiž môže vyvolať dojem, že tie isté podmienky sa musia zohľadniť až vtedy, keď sa preukáže, že sporné rozhodnutie je poznačené nedostatkom právomoci. Z tohto pohľadu by sa použili na určenie, či sa má toto rozhodnutie zrušiť, a to vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 36 vyššie, podľa ktorej nedodržanie pravidiel rozdelenia právomocí vedie k zrušeniu rozhodnutia len vtedy, ak toto nedodržanie porušuje niektorú zo záruk, ktoré úradníkom priznáva Služobný poriadok úradníkov Európskej únie, alebo pravidlá riadnej správy vecí verejných v oblasti riadenia zamestnancov.( )

71. Na jednej strane však bol Všeobecný súd vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Teeäär/ECB( ), konfrontovaný so špecifickou situáciou, keď existovala pochybnosť o autorovi, ktorý prijal sporné rozhodnutie. Všeobecný súd teda nemal možnosť preskúmať jasnosť pravidiel týkajúcich sa právomoci autora tohto rozhodnutia. Na druhej strane v prejednávanej veci odvolateľ tvrdí, že rozdelenie právomocí vyplývajúce z článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, ako ho vykladá Všeobecný súd, nie je v súlade ani s pravidlami riadnej správy vecí verejných, ani so zásadou právnej istoty, pričom táto je všeobecnou zásadou práva Únie, ktorej porušenie môže viesť k neplatnosti právnej normy.

72. Pokiaľ ide o zásadu právnej istoty a jasnosti článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku uviedol, že táto zásada nebráni tomu, aby sa toto ustanovenie vykladalo v tom zmysle, že rozhodnutia vrchného riaditeľa pre služby v tejto oblasti vyjadrujú rozhodnutia Výkonnej rady, ktorá za ne preberá plnú zodpovednosť a ktorej sú právne pripísateľné.

73. Z dôvodov, ktoré som uviedol pri zamietnutí prvého tvrdenia odvolateľa,( ) sa domnievam, že článok 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov je dostatočne jasný na to, aby zamestnancom umožnil pochopiť, že disciplinárne postihy sú vždy ukladané v mene Výkonnej rady, ktorá za ne preberá zodpovednosť, a že Výkonná rada môže vstúpiť do disciplinárneho konania s cieľom uložiť takýto postih.( ) V tejto súvislosti treba poznamenať, že tieto dôvody sú založené na klasických výkladových usmerneniach, konkrétne na doslovnom a systémovom výklade tohto ustanovenia.

74. Je pravda, že podľa výkladu článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov, ktorý podal Všeobecný súd, Výkonná rada disponuje určitou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o jej prípadné zapojenie do disciplinárneho konania začatého voči zamestnancovi nachádzajúcemu sa v platovej triede I alebo nižšej. Ako pritom uviedol Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku, zásada právnej istoty neukladá ECB povinnosť obmedziť diskrečnú právomoc, ktorou disponuje pri organizácii svojho interného riadenia v oblasti disciplinárnej zodpovednosti.

75. Pre úplnosť poznamenávam, že pokiaľ ide o prejednávanú vec, rozhodnutie Výkonnej rady zasiahnuť v rámci disciplinárneho konania bolo diskrečné, ale nie svojvoľné.

76. V prejednávanej veci Výkonná rada svojím rozhodnutím z 10. júla 2018 informovala odvolateľa pred prijatím sporných rozhodnutí v roku 2019 o svojom vstupe do konania, pričom uviedla dôvody, ktoré ju k tomu viedli.

77. Pripomínam, že rozhodnutie Výkonnej rady vstúpiť do disciplinárneho konania začatého voči odvolateľovi bolo založené na skutočnosti, že Výkonná rada sa zúčastnila na pozastavení výkonu funkcie odvolateľa, a citlivej povahe veci. To zodpovedá logike, ktorá je základom ustanovení týkajúcich sa disciplinárnych konaní stanovených tak podmienkami zamestnávania, ako aj pravidlami pre zamestnancov, a podľa ktorej závažnosť postihu môže mať v prípade potreby vplyv na rozhodovací orgán bez toho, aby sa vyžadovala zmena pravidiel pre zamestnancov.( ) Uvedené rozhodnutie bolo teda pre odvolateľa plne predvídateľné.

78. Za týchto okolností tak treba zamietnuť druhé tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého je systém poverovania zavedený v rámci ECB podľa článku 8.3.17 pravidiel pre zamestnancov v rozpore so zásadou právnej istoty a dostatočne jasne nevymedzuje rozdelenie právomocí v rámci ECB.

79. V dôsledku toho nie je potrebné preskúmať tretie tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého, keďže už vysvetlil dôvody, pre ktoré by prerokovanie s výborom zamestnancov mohlo mať vplyv na jeho situáciu, napadnutý rozsudok je poznačený nesprávnym právnym posúdením v rozsahu, v akom Všeobecný súd v bode 52 tohto rozsudku konštatoval, že odvolateľovi nebola odňatá nijaká záruka. Kritiku odvolateľa v tejto súvislosti treba totiž vyhlásiť za neúčinnú, keďže sa týka nadbytočných úvah. Na jednej strane, ako vyplýva z môjho preskúmania prvého tvrdenia odvolateľa, Všeobecný súd v bodoch 44, 45 a 51 uvedeného rozsudku správne rozhodol, že Výkonná rada nebola povinná konzultovať s výborom zamestnancov pred prijatím rozhodnutia z 10. júla 2018 a sporných rozhodnutí. Na druhej strane nevylučujem, že odvolateľ formuloval svoje tretie tvrdenie pre prípad, že by Súdny dvor dospel k záveru, že sporné rozhodnutia sú poznačené nedostatkom právomoci, a že by bolo potrebné preskúmať, či vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 36 vyššie musia byť sporné rozhodnutia zrušené. Z mojej analýzy však vyplýva, že to tak nie je.

80. Vzhľadom na vyššie uvedené z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod nie je dôvodný a musí byť zamietnutý v celom rozsahu.

VII. Návrh

81. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor zamietol prvý odvolací dôvod odvolateľa ako nedôvodný v celom rozsahu.