NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

L. A. GEELHOED

prednesené 10. marca 2005 ( )

Vec C‑392/02

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Dánskemu kráľovstvu

„Nesplnenie povinnosti uvedenej v článku 10 ES a v článkoch 2 a 8 rozhodnutia Rady 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev – Finančná zodpovednosť členských štátov za vlastné zdroje – Nezaplatenie sumy 140 409,60 DKK na cle, ktoré nebolo vybrané v nadväznosti na chybu samotných colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemohla zistiť [článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva]“

I – Úvod

1. V tejto veci Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje určiť, že Dánske kráľovstvo si tým, že dánske orgány neposkytli Komisii sumu 140 409,60 DKK a príslušné úroky z omeškania počítané od 20. decembra 1999, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva (predovšetkým z článku 10 ES, ako aj článkov 2 a 8 rozhodnutia Rady 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev [neoficiálny preklad], ďalej len „rozhodnutie z roku 1994 o vlastných zdrojoch“)( ).

2. Za týmto problémom, ktorý vyzerá na prvý pohľad ako technický spor, sa v podstate skrývajú rôzne názory na povahu a rozsah povinností, ktoré členským štátom vyplývajú z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch. Z tohto dôvodu niektoré členské štáty – konkrétne Holandské kráľovstvo, Nemecká spolková republika, Belgické kráľovstvo, Portugalská republika, Švédske kráľovstvo a Talianska republika – vstúpili ako vedľajší účastníci do konania na podporu návrhov Dánskeho kráľovstva.

3. Rozdiel v názoroch Komisie na jednej strane a názoroch Dánskeho kráľovstva a členských štátov ako vedľajších účastníkov na druhej strane vyplýva zo širšieho kontextu Zmluvy ES, ktorá obsahuje finančné ustanovenia (články 268 ES až 280 ES), tak ako sa tieto ustanovenia uplatňujú od prijatia takzvaného „Delorsovho balíka“ v roku 1988. Tento balík ukončil takmer každoročné spory o obsahu a zložení rozpočtu Spoločenstva medzi Radou a Európskym parlamentom ako rozpočtovými orgánmi v rokoch 1979 až 1987. Tomuto širšiemu kontextu uplatňovaného práva treba venovať pozornosť, pretože je relevantný pre zodpovedanie predložených právnych otázok v tejto veci.

II – Všeobecný kontext a právny rámec

A – Vlastné zdroje

4. Z rôznych dôvodov bolo od roku 1979 stále komplikovanejšie každoročne zostaviť rozpočet Spoločenstva. Po prvé pristúpením Grécka, Španielska a Portugalska sa prehĺbili rozdiely v prosperite. Existovali obavy, že plánovaným dokončením vnútorného trhu sa tieto rozdiely v prosperite ešte viac prehĺbia. To viedlo k tomu, že bolo ešte potrebnejšie riešiť politickú otázku rozsiahlejšej podpory zaostalých regiónov. Po druhé sa v tomto čase ukázalo, že kontrola povinných výdavkov pre poľnohospodárstvo v oblasti záruk je čím ďalej, tým viac problematickejšia. Podiel týchto výdavkov vo vzťahu k celkovým už preťaženým výdavkom Spoločenstva prekročil 70 %. Po tretie vzhľadom na to, že hrozilo, že povinné výdavky vytlačia nepovinné výdavky, pre ktoré je Európsky parlament podľa článku 272 ES jedným z rozpočtových orgánov a patria do jeho osobitnej právomoci, sa Parlament a Rada dostali do takmer pretrvávajúcej patovej situácie.

5. S cieľom vyriešiť túto situáciu Komisia predložila vo februári 1987 balík návrhov rozsiahlych zmien verejných financií Spoločenstva („Delorsov balík“). Európska rada vo februári 1988 dosiahla dohodu v hlavných rysoch tohto balíka. Dohoda sa týkala štyroch základných prvkov financií Spoločenstva. Tieto štyri prvky sa stali od roku 1988 rozhodujúcimi pre rozpočtový proces Spoločenstva a pre zloženie rozpočtu Spoločenstva. Zostavenie ročného rozpočtu formálne upravené v článku 272 ES zvyčajne prebieha v hraniciach vymedzených týmito štyrmi prvkami.

6. Týmito prvkami sú:

a) Strednodobý finančný rámec

Tento rámec vytvára Európska rada na obdobie piatich alebo šiestich rokov na návrh Komisie. Po roku 1988 bol stanovený v decembri 1992 Európskou radou na zasadnutí v Edinburghu a v marci 1999 na zasadnutí v Berlíne. V tomto rámci sa stanovuje vývoj hornej hranice celkových výdavkov Spoločenstva, ako aj najdôležitejších rozpočtových položiek. V prepracovanejšej podobe je predmetom interinštitucionálnych dohôd (ďalej len „IID“) medzi Parlamentom, Radou a Komisiou. Tieto IID stanovujú kvantitatívne obmedzenia, v rámci ktorých sa musí rozpočtový orgán vo vymedzenom období pohybovať.

Politické názory na spôsob rozdeľovania prostriedkov samozrejme majú veľký vplyv na zostavovanie a štruktúru strednodobých finančných rámcov.

b) Rozhodnutie o vlastných zdrojoch

Strednodobé finančné rámce sa odzrkadľujú v rozhodnutí o vlastných zdrojoch, ktoré upravuje príjmy, ktoré Spoločenstvo potrebuje na krytie výdavkov stanovených finančnými rámcami. Významnú úlohu pri stanovovaní „vlastných zdrojov“ Spoločenstva a príspevkov členských štátov majú prirodzene aj politické názory na spôsob rozdeľovania prostriedkov. V tejto súvislosti sa členské štáty zameriavajú predovšetkým na kladný alebo záporný zostatok, ktorý vyplýva pre nich z rozdielu príjmov a príspevkov.

c) Rozpočtová disciplína

Krehká rozpočtová rovnováha medzi strednodobými finančnými rámcami a vlastnými zdrojmi je ohrozovaná rizikom prekročenia rozpočtu. Z tohto dôvodu sa od roku 1988 prijímajú pri každom novom finančnom výhľade preventívne opatrenia na zabránenie neočakávaným výdavkom. V súčasnosti sú tieto opatrenia zakotvené v nariadení Rady (ES) č. 2040/2000 z 26. septembra 2000 o rozpočtovej disciplíne( ), ktoré sa týka predovšetkým kontroly poľnohospodárskych výdavkov.

d) Štrukturálne fondy

Vzhľadom na vyššie uvedené rozdiely v prosperite v rámci Európskeho spoločenstva zohrávajú výdavky zo štrukturálnych fondov vrátane Kohézneho fondu kľúčovú úlohu. Po stanovení finančných výhľadov sa zvyčajne precízne vypracuje rozdelenie prostriedkov zo štrukturálnych fondov medzi jednotlivé členské štáty. Po stanovení každého finančného výhľadu sa obvykle znova posúdia predpisy Spoločenstva o štrukturálnych fondoch.

7. Vo veci samej ide najmä o vzťah medzi strednodobým finančným výhľadom a príslušným rozhodnutím o vlastných zdrojoch. Ako som uviedol vyššie, labilita dohody o týchto dvoch rozhodnutiach v Európskych radách spočíva predovšetkým v zostatkoch, ktoré vyplývajú pre členské štáty z kombinovaného uplatňovania uvedených rozhodnutí. Príspevky sú úzko spojené s dôsledkami stanovenia rôznych vlastných zdrojov pre jednotlivé členské štáty. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z článku 268 ods. 3 ES, ktorý stanovuje, že rozpočet musí byť vyrovnaný v príjmoch a výdavkov, vyplýva, že výpadok jedného z príjmov vlastných zdrojov musí byť vyrovnaný ostatnými vlastnými zdrojmi prípadne úpravou predpokladaných výdavkov vo finančných výhľadoch. V oboch prípadoch je konsenzus, ktorý predstavuje základ rozhodovania o príjmoch a výdavkoch, vystavený istému riziku. Vzhľadom na túto základnú labilitu rozpočtového procesu Spoločenstva sú povinnosti členských štátov definované v rozhodnutiach o vlastných zdrojoch a v ustanoveniach prijatých na ich vykonanie a dodržiavanie týchto povinností pravidelne starostlivo kontroluje Komisia.

8. Vo veci samej ide o výklad niektorých ustanovení rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev [neoficiálny preklad]( ), zmenené a doplnené nariadením Rady č. 1355/96 z 8. júla 1996, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS, Euratom) č. 1552/89, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev( ) (ďalej len „nariadenie č. 1552/89“). Tieto ustanovenia sa týkajú povinností členských štátov voči Spoločenstvu pri vyberaní, účtovaní a prevode cla ako „vlastných zdrojov“ Spoločenstiev.

9. Vo veci samej sú relevantné tieto ustanovenia rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch.

Článok 2 ods. 1:

„Vlastné zdroje, ktoré vstupujú do rozpočtu Spoločenstiev, tvoria najmä:

a) odvody, prémie, doplnkové a vyrovnávacie sumy, dodatočné sumy alebo položky a ďalšie už zavedené poplatky alebo poplatky, ktoré stanovia inštitúcie Spoločenstiev s ohľadom na obchodovanie s nečlenskými krajinami v rámci spoločnej organizácie trhu s cukrom;

b) clá podľa Spoločného colného sadzobníka a ostatné už zavedené clá alebo clá, ktoré zavedú inštitúcie Spoločenstiev s ohľadom na obchodovanie s nečlenskými krajinami, a clá na výrobky, na ktoré sa vzťahuje Zmluva o založení Európskeho spoločenstva pre uhlie a oceľ;

…“ [neoficiálny preklad]

Článok 2 ods. 3:

„Členské štáty si ako náklady na výber ponechajú 10 % súm uvedených v odseku 1 písm. a) a b).“ [neoficiálny preklad]

Článok 8 ods. 1:

„Vlastné zdroje Spoločenstva stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) vyberú členské štáty v súlade s vnútroštátnymi právnymi a správnymi predpismi, ktoré sú v prípade potreby zmenené tak, aby spĺňali požiadavky predpisov Spoločenstva. Komisia v pravidelných intervaloch preskúma vnútroštátne ustanovenia, ktoré jej oznámia členské štáty, zašle členským štátom úpravy, ktoré považuje za potrebné, aby sa zabezpečil ich súlad s predpismi Spoločenstva, a podá správu orgánu, ktorý zodpovedá za rozpočet. Členské štáty poskytnú Komisii zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) až d).“ [neoficiálny preklad]

Článok 8 ods. 2 posledná časť stanovuje:

„… Rada prijme jednomyseľne na základe návrhu Komisie a po konzultácii s Európskym parlamentom ustanovenia potrebné na uplatňovanie tohto rozhodnutia a na umožnenie kontroly výberu, umožnenie prístupu Komisie a platbu príjmov, na ktoré sa odvolávajú články 2 a 5.“ [neoficiálny preklad]

10. Relevantné ustanovenia nariadenia č. 1552/89 v čase rozhodujúcom pre vec samu znejú takto:

Článok 2:

„1. Na účely uplatňovania uvedeného nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom (teraz rozhodnutie 94/758) zistený, akonáhle príslušný orgán členského štátu oznámil dlžníkovi sumu, ktorú je povinný uhradiť. Toto oznámenie sa vykoná, akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť.

1a Dátumom zistenia nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.

…

1b Na účely vzniku nároku uvedeného v odseku 1 sa v sporných prípadoch považujú príslušné správne orgány za orgány zodpovedné za vypočítanie výšky nároku najneskôr do doby prijatia prvého správneho rozhodnutia, ktorým sa dlžník upozorňuje na dlh alebo do doby začatia súdneho konania, ak toto nastane skôr.

…“. [neoficiálny preklad]

Článok 6:

„1. Účtovníctvo pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi; účtovníctvo sa vedie samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov.

1a …

2. a) Ak písmeno b) tohto odseku nestanovuje inak, nároky zistené v súlade s článkom 2 sa zapisujú do účtovných záznamov najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený.

b) Zistené nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne poskytnutá zábezpeka, sa v dobe stanovenej v písmene a) zapíšu na samostatné účty. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť zistených nárokov, za ktoré sa poskytla zábezpeka, je namietaná a že tieto sumy sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.“ [neoficiálny preklad]

Článok 6 ods. 3 a 4 stanovuje povinnosti členských štátov, ktoré sa týkajú pravidelného zasielania účtovných výkazov Komisii.

Článok 17:

„1. Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že suma zodpovedajúca nárokom zisteným podľa článku 2 je poskytnutá Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení.

2. Členské štáty sú oslobodené od povinnosti poskytovať Komisii sumy zodpovedajúce zisteným nárokom výhradne v prípade, keď z dôvodu vis maior tieto sumy nevybrali. Členské štáty navyše môžu neposkytnúť takéto sumy Komisii v špecifických prípadoch, keď sa po dôkladnom vyhodnotení všetkých relevantných okolností jednotlivých prípadov zistí, že vyberanie je z dlhodobého hľadiska nemožné z dôvodov, ktoré nemožno pripísať členským štátom. Ak tieto sumy, prevedené do príslušnej národnej meny za použitia výmenného kurzu platného v prvý pracovný deň mesiaca október predchádzajúceho kalendárneho roka presahujú 10 000 eur, musia byť takéto prípady uvedené v správe ustanovenej v odseku 3; táto správa musí obsahovať uvedenie dôvodov, pre ktoré príslušný členský štát nebol schopný príslušné sumy sprístupniť. Komisia môže, ak je to vhodné, postúpiť svoje pripomienky príslušnému členskému štátu do šiestich mesiacov.

…“ [neoficiálny preklad]

B – Členské štáty a dlžníci

11. Rozhodnutie z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenie č. 1552/89 stanovujú povinnosti členských štátov týkajúce sa zistenia, výberu, účtovania a pripísania vlastných zdrojov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) rozhodnutia. Tieto vlastné zdroje, nazývané „tradičné“, sa vyznačujú tým, že sú v celom rozsahu stanovené zákonodarcom Spoločenstva a členské štáty pri výbere a pripísaní týchto zdrojov sú len výkonnými orgánmi. Výkon týchto povinností zahŕňa výkon právomoci prostredníctvom ich orgánov proti dlžníkom s cieľom zabezpečiť, že dlžné sumy budú skutočne vybrané, aby mohli byť poskytnuté Spoločenstvu. Ustanovenie, ktoré sa vzťahujú na zistenie a vyberanie súm cla, ako aj iných poplatkov sú zakotvené v nariadení Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva( ) (ďalej len „colný kódex“).

12. Z rozsiahleho colného kódexu sú pre posúdenie veci samej relevantné nasledujúce ustanovenia.

Článok 4 bod 9 definuje pojem „colný dlh ako povinnosť osoby zaplatiť dovozné clo (colný dlh pri dovoze) alebo vývozné clo (colný dlh pri vývoze), ktoré sa vzťahuje na konkrétny tovar podľa platných predpisov Spoločenstva“.

Podľa článku 4 bodu 10 sa pod „dovozným clom“ chápu:

– „clo a platby s rovnocenným účinkom ako clo, ktoré sa má zaplatiť pri dovoze tovaru,

– poľnohospodárske odvody a iné platby pri dovoze zavedené v súlade so Spoločnou poľnohospodárskou politikou alebo v súlade s osobitnými opatreniami uplatňovanými na určitý tovar, ktorý je výsledkom spracovania poľnohospodárskych výrobkov“.

Článok 201 colného kódexu upravuje vznik colného dlhu.

„1. Colný dlh pri dovoze vzniká:

a) prepustením tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu do voľného obehu; alebo

b) prepustením takéhoto tovaru do režimu dočasné použitie, s čiastočným oslobodením od dovozného cla.

2. Colný dlh vzniká v okamihu prijatia daného colného vyhlásenia.

…“

Zaúčtovanie a oznámenie sumy cla dlžníkovi upravujú články 217 a nasledujúce colného kódexu. Vo veci samej sú relevantné predovšetkým tieto ustanovenia:

Článok 217

„1. Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis) [(zápis do účtovnej evidencie) – neoficiálny preklad].

Prvý pododsek sa nepoužije:

a) …;

b) …;

c) …

Colné orgány nemusia po uplynutí stanovenej lehoty zapísať do účtovnej evidencie sumy cla, ktoré nebolo možné oznámiť dlžníkovi v súlade s článkom 221 ods. 3.

2. Členské štáty stanovia podrobné postupy na zapisovanie súm cla do účtovnej evidencie. Tieto postupy sa môžu odlišovať podľa toho, akú istotu majú colné orgány s ohľadom na okolnosti za ktorých colný dlh vznikol, že uvedené sumy budú zaplatené.

Článok 218

1. Ak colný dlh vznikne prijatím colného vyhlásenia s návrhom na prepustenie tovaru do iného colného režimu ako dočasné použitie s čiastočným oslobodením od dovozného cla alebo v dôsledku akéhokoľvek iného úkonu, ktorý má rovnaký právny účinok ako toto prijatie, musí byť suma zodpovedajúca tomuto colnému dlhu zapísaná do účtovnej evidencie ihneď potom, ako bola vypočítaná a najneskôr v deň nasledujúci po dni v ktorom bol tovar prepustený. …

2. …

3. …

Článok 219…

Článok 220

1. Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 218 a 219 alebo ak bola zapísaná do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). Táto lehota môže byť predĺžená v súlade s článkom 219.

2. S výnimkou prípadov uvedených v článku 217 ods. 1 druhý a tretí pododsek sa dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie nevykoná, pokiaľ:

a) bolo pôvodné rozhodnutie nezapísať clo do účtovnej evidencie alebo zapísať ho do účtovnej evidencie vo výške, ktorá je nižšia ako suma cla dlžná na základe právnych predpisov, vykonané na základe všeobecných predpisov, ktoré boli neskôr vyhlásené za neplatné rozhodnutím súdu;

b) sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich colného vyhlásenia;

c) predpisy prijaté v súlade s postupom výboru zbavujú colné orgány povinnosti zapísať do účtovnej evidencie sumy cla nižšej než stanovenej výšky.

Článok 221

1. Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.

2. Ak je suma splatného cla zapísaná do colného vyhlásenia z informatívnych dôvodov, môžu colné orgány stanoviť že nebude oznámená v súlade s odsekom 1, s výnimkou ak takto uvedená suma cla nezodpovedá sume nimi stanovenej.

Bez toho, aby tým bolo dotknuté uplatňovanie článku 218 ods. 1 druhý pododsek, a ak je využitá možnosť uvedená v predchádzajúcom pododseku, má prepustenie tovaru colnými orgánmi rovnaký účinok ako oznámenie sumy cla zapísanej v účtovnej evidencii dlžníkovi.

3. Oznámenie dlžníkovi sa neuskutočňuje po uplynutí lehoty troch rokov odo dňa, kedy vznikol colný dlh. Avšak tam, kde colné orgány nemohli určiť presnú sumu splatnú podľa zákona v dôsledku konania, ktoré by mohlo viesť k trestnému súdnemu konaniu, sa môže takéto oznámenie, pokiaľ to povoľujú platné právne predpisy, urobiť po uplynutí takejto trojročnej lehoty.“

13. Komisia stanovila vykonávacie predpisu k colnému kódexu vo viacerých nariadeniach. Vo veci samej sú relevantné tieto nariadenia:

– nariadenie Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (ďalej len „nariadenie č. 2454/93“)( ),

– nariadenie Komisie (ES) č. 1677/98 z 29. júla 1998, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 (ďalej len „nariadenie č. 1677/98“)( ), a

– nariadenie Komisie č. 1335/2003 z 25. júla 2003, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 2454/93, ktoré ustanovuje opatrenia na vykonávanie nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 o ustanovení Colného kódexu spoločenstva (ďalej len „nariadenie č. 1335/2003“)( ).

14. V čase rozhodujúcom pre vec samu článok 869 písm. b) nariadenia č. 2454/93 stanovoval, že:

„Colné orgány sa sami rozhodnú neevidovať nevybrané clo v účtovnej evidencii:

a) …;

b) v prípadoch, v ktorých sú toho názoru, že sú splnené podmienky ustanovené v článku 220 ods. 2 písm. b) kódexu za predpokladu, že suma nevybraná od príslušného prevádzkovateľa v súvislosti s jednou alebo viacerými vývoznými alebo dovoznými operáciami, čo však vyplýva z jedinej chyby, je menšia ako 2 000 ecu.“

Článok 1 bod 5 nariadenia č. 1677/98 nahradil slová „2 000 ecu“ na konci článku 869 písm. b) slovami „50 000 ecu“.

15. Článok 871 prvý odsek nariadenia č. 2454/93 stanovuje, že „v prípadoch iných ako prípady uvedené v článku 869, ak sú colné orgány buď toho názoru, že sú splnené podmienky ustanovené v článku 220 ods. 2 písm. b) kódexu alebo majú pochybnosti o presnej pôsobnosti kritérií toho ustanovenia v súvislosti s konkrétnym prípadom, tieto orgány predložia prípad Komisii, aby mohlo byť prijaté rozhodnutie v súlade s postupom ustanoveným v článkoch 872 až 876. …“

16. Článok 869 písm. b) a článok 871 nariadenia č. 2454/93 boli nahradené článkom 1 bodmi 1 a 2 nariadenia č. 1335/2003. Tento článok platil od 1. augusta 2003 pre všetky prípady, ktoré neboli Komisii zaslané na rozhodnutie pred týmto dátumom.

17. Ustanovenia článku 869 písm. b) a článku 871 boli zmenené takto.

Článok 869 písm. b)

„Colné orgány sa sami rozhodnú neevidovať nevybrané clo v účtovnej evidencii:

a) …;

b) v prípadoch, v ktorých považujú podmienky uvedené v článku 220 ods. 2 písm. b) kódexu za splnené, až na prípady, kedy spis musí byť poslaný Komisii v zmysle článku 871. Ak sa uplatní článok 871 ods. 2 druhá odrážka, colné orgány nemôžu prijať rozhodnutie o upustení od zápisu do účtovnej evidencie predmetného cla až do ukončenia postupu začatého podľa článkov 871 až 876.“

Článok 871 ods. 1 a 2

„1. Colný orgán postúpi prípad Komisii tak, aby bol tento vyriešený v súlade s postupom uvedeným v článkoch 872 až 876, ak je toho názoru, že podmienky uvedené v článku 220 ods. 2 písm. b) kódexu sú splnené a:

– je toho názoru, že Komisia sa dopustila chyby v zmysle článku 220 ods. 2 písmeno b) kódexu, a

– okolnosti prípadu súvisia s výsledkami a závermi vyšetrovania spoločenstva vykonaného podľa nariadenia Rady (ES) č. 515/97 z 13. marca 1997 o vzájomnej pomoci medzi správnymi orgánmi členských štátov a spolupráci medzi týmito orgánmi a Komisiou s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie právnej úpravy colných a poľnohospodárskych záležitostí( ) alebo na základe akejkoľvek inej legislatívy spoločenstva alebo akejkoľvek dohody, ktorú uzatvorilo spoločenstvo s určitou krajinou alebo skupinou krajín, ktorou je zabezpečené vykonávanie takýchto preverovaní zo strany spoločenstva, alebo

– nevybratá suma od dotknutého operátora z jednej alebo viacerých dovozných alebo vývozných operácií, avšak následkom jedinej chyby, je 500 000 eur alebo viac.

2. Prípady uvedené v odseku 1 však nebudú postúpené ak:

– Komisia už prijala rozhodnutie v súlade s postupom uvedeným v článkoch 872 až 876 v prípade s porovnateľným skutkovým a právnym stavom,

– Komisia už posudzuje prípad s porovnateľným skutkovým a právnym stavom.“

18. Článok 873 prvý odsek nariadenia č. 2454/93 stanovuje, že „po porade so skupinou expertov, ktorá pozostáva zo zástupcov všetkých členských štátov, ktorí sa stretnú v rámci výboru na účely posúdenia príslušného prípadu, Komisia rozhodne o tom, či dané okolnosti sú alebo nie sú také, že príslušné clo nemusí byť uvedené v účtovnej evidencii“.

III – Skutkové okolnosti

19. Začiatkom 90-tych rokov dánsky podnik (ďalej len „podnik dovozca“) dovážal z Čínskej ľudovej republiky do Dánska hlboko mrazený sladký hrášok. Až do konca roku 1995 bol tento tovar následne predávaný ešte pred jeho preclením dánskemu veľkoobchodníkovi, ktorý sa zaviazal podať colné vyhlásenie. Veľkoobchodník mal povolenie na dovoz s nulovou sadzbou dovozného cla, pretože tento tovar bol určený na konečné použitie. Od 1. januára 1996 začal podnik dovozca sám vykonávať formality spojené s colným konaním. Miestne colné orgány v Ballerup (Dánsko) prijali colné vyhlásenia tohto podniku bez zisťovania, či je držiteľom povolenia na konečné použitie daných tovarov, a pokračovali v uplatňovaní nulovej sadzby cla.

20. Dňa 12. mája 1997 miestne colné orgány vo Vejle (Dánsko) zistili, že podnik dovozca nedisponuje uvedeným povolením na použitie nulovej sadzby. Z tohto dôvodu opravili dve colné vyhlásenia tak, že uplatnili dovozné clo vo výške 16,8 %. Podnik dovozca sa ešte v ten istý deň obrátil na colné orgány v Ballerup, ktoré pozmenili vyššie uvedené opravy a znovu uplatnili nulovú colnú sadzbu bez toho, aby preskúmali, či dovozca je držiteľom povolenia na konečné použitie tovarov.

21. Pri následnej kontrole dvadsiatich piatich colných vyhlásení predložených v čase od 9. februára 1996 do 24. októbra 1997 príslušné colné orgány zistili, že podnik dovozca nebol držiteľom povolenia umožňujúceho uplatnenie režimu konečného použitia. Požiadali uvedený podnik o zaplatenie nevybraného dovozného cla vo výške 509 707,30 DKK (t. j. takmer 69 000 eur). Keďže dánske colné orgány skonštatovali, že pozmenené opravy vykonané miestnym colným úradom v Ballerup 12. mája 1997 mohli vyvolať legitímnu dôveru dovozcu, že prepustenie do voľného obehu prebehlo riadnym spôsobom, obrátili sa na Komisiu s otázkou, či v súlade s článkom 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu bolo odôvodnené následne nezapísať do účtovných dokladov dovozné clá požadované od podniku v súvislosti s colnými vyhláseniami podanými po tomto dátume. Uvedená suma predstavovala sumu 140 409,60 DKK (približne 19 000 eur).

22. Rozhodnutím z 19. júla 1999 Komisia odpovedala kladne. Vo svojom rozhodnutí Komisia najmä uviedla, že zmenu opráv, ktoré uskutočnili colné orgány vo Vejle, urobenú miestnymi colnými orgánmi v Ballerup 12. mája 1997 treba považovať za chybu, ktorej sa dopustili príslušné dánske orgány a ktorú dotknutá osoba nemohla riadnym spôsobom zistiť.

23. Listom z 21. októbra 1999 Komisia vyzvala dánske orgány, aby jej poskytli sumu 140 409,60 DKK ako vlastné zdroje najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca od doručenia tohto listu, teda do 20. decembra 1999, pretože v opačnom prípade sa uplatnia úroky z omeškania stanovené platnými právnymi predpismi Spoločenstva. Komisia súčasne žiadala, aby suma bola zahrnutá do mesačného účtovného výkazu, ktorý jej treba zaslať.

24. Keď dánske orgány listom z 15. decembra 1999 oznámili, že tieto požiadavky nesplnia, zaslala Komisia dánskej vláde listom z 19. júla 2000 výzvu. Pretože odpoveď dánskej vlády z 29. septembra 2000 na túto výzvu nebola postačujúca, zaslala Komisia 6. apríla 2001 Dánskemu kráľovstvu odôvodnené stanovisko a vyzvala ho na prijatie opatrení potrebných na to, aby vyhovelo odôvodnenému stanovisku v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Pretože dánska vláda vo svojej odpovedi naďalej zastávala názor, že členské štáty nemôžu byť finančne zodpovedné za chyby colných orgánov, ktorých následky – ako sama uznala Komisia – nemôžu byť presunuté na dlžníka, podala Komisia túto žalobu.

IV – Tvrdenia účastníkov konania

25. Pri následnom predstavení názorov účastníkov konania sa obmedzím na niektoré hlavné body písomnej a ústnej diskusie medzi Komisiou na jednej strane a Dánskym kráľovstvom a členskými štátmi, ktoré podporujú jeho návrhy, na druhej strane. Tam, kde to bude potrebné, podrobnejšie rozoberiem pri posúdení uvádzaných stanovísk jednotlivé tvrdenia.

26. Komisia uvádza, že „tradičné“ vlastné zdroje v zmysle článku 2 rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch vznikajú v okamihu vzniku colného dlhu, t. j. suma 140 409,60 DKK mala byť poskytnutá podľa článku 8 ods. 1 tohto rozhodnutia. Preto dánske orgány mali podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 uplatnením príslušných colných predpisov zistiť nárok Spoločenstiev na tieto vlastné zdroje, a keďže chýbalo požadované vyhlásenie o konečnom použití, vybrať dlžné clo.

27. Určenie okamihu, kedy dánske orgány mali povinnosť zistiť vznik colného dlhu, taktiež umožňuje v súlade s článkom 10 nariadenia č. 1552/89 stanovenie lehoty, v ktorej boli povinné pripísať vlastné zdroje na účet Komisie. Nedodržanie tejto lehoty je spojené s povinnosťou zaplatiť úroky z omeškania podľa článku 11 tohto nariadenia. Pri tomto stanovisku sa Komisia odvoláva na rozsudok Komisia/Nemecko (303/84)( ).

28. Komisia zastáva názor, že pri vyberaní cla prostredníctvom členských štátov a následnom prevode cla na Komisiu treba striktne rozlišovať medzi vzťahom Spoločenstva a členských štátov na jednej strane a vzťahom medzi členskými štátmi a colnými dlžníkmi na druhej strane. Právne vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi sú upravené ustanoveniami o systéme financovania Spoločenstva, konkrétne predovšetkým rozhodnutím z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadením č. 1552/89, ako aj zásadou lojálnej spolupráce zakotvenou v článku 10 ES. Vzťahy medzi členskými štátmi a hospodárskymi subjektami sú naopak upravené v colnom kódexe a vo vykonávacích predpisoch k tomuto kódexu, najmä v nariadení č. 2454/93.

29. Komisia uvádza, že súvislosť medzi týmito dvoma právnymi úpravami je čisto technickej povahy, pretože nariadenie č. 1552/89 odkazuje na rôzne kroky, ktoré sa musia v súlade s colným kódexom uskutočniť v rámci vzniku a vyberania colného dlhu. Tieto odkazy však nemajú vplyv na finančnú zodpovednosť vnútroštátnych orgánov voči Spoločenstvu za chyby, ktorých sa tieto orgány dopustili pri vyberaní „tradičných“ vlastných zdrojov. Ak členský štát z akéhokoľvek dôvodu nevyberie tieto zdroje, môže byť zbavený povinnosti previesť tieto zdroje na Komisiu na základe článku 17 nariadenia č. 1552/89 a len za podmienok taxatívne stanovených v tomto ustanovení. Skutočnosť, že podnik bol podľa článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu oslobodený od povinnosti zaplatiť clo, nemá žiaden vplyv na povinnosť príslušného členského štátu zaplatiť uvedené clo.

30. Odkaz na colný kódex v článku 2 nariadenia č. 1552/89, konkrétne na zápis colného dlhu do účtovnej evidencie, treba bezpochyby chápať ako odkaz na objektívne podmienky vyžadované colným kódexom na zapísanie nároku do účtovnej evidencie a nie na otázku, či vnútroštátne orgány v danom prípade skutočne vykonali zápis do účtovných kníh, alebo nie. Z toho Komisia dedukuje, že v okamihu skutočného dovozu tovaru na colné územie Spoločenstva, t. j. od okamihu vzniku colného dlhu, patrí clo a poľnohospodárske poplatky Spoločenstvu a nie členským štátom.

31. Spoločenstvo poverilo vyberaním týchto príjmov členské štáty, pretože štáty majú k dispozícii potrebnú infraštruktúru. Ako protiplnenie si členské štáty môžu podľa článku 2 ods. 3 rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch ponechať 10 % súm vybraných vlastných zdrojov (v súčasnosti 25 %). Komisia na základe toho tvrdí, že Spoločenstvo právom očakáva, že členské štáty si budú svedomito plniť svoje úlohy. Z tohto dôvodu sú členské štáty povinné niesť finančné následky spojené s ich eventuálnou nedbanlivosťou pri vyberaní vlastných zdrojov.

32. Pri odôvodnení svojho stanoviska Komisia odkazuje na zásadu riadneho finančného hospodárenia stanovenú v článkoch 248 ES a 274 ES, ako je zakotvená v článku 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách z 21. decembra 1977 vzťahujúceho sa na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev( ), naposledy zmeneného a doplneného nariadením (ES, ESUO, Euratom) č. 762/2001( ). V dôsledku nedodržania tejto zásady by ušlé príjmy museli byť rozložené medzi všetky členské štáty prostredníctvom takzvaných zdrojov z HNP. Tým by sa narušila krehká rovnováha financovania zdrojov Spoločenstva.

33. Komisia v tejto súvislosti uvádza rozsudky Pretore di Cento (110/76)( ) a Komisia/Holandsko (C‑96/89)( ). Obsahom uvedených rozsudkov a ich významom pre riešenie predmetnej veci sa budem zaoberať pri posúdení jednotlivých argumentov účastníkov konania.

34. Dánska vláda vo svojich tvrdeniach na rozdiel od tvrdení Komisie uvádza, že vo veci samej relevantné právo Spoločenstva nestanovuje finančnú zodpovednosť členských štátov za chyby, ktorých sa dopustili vnútroštátne orgány pri vyberaní vlastných zdrojov Spoločenstva. Táto zodpovednosť by musela mať jasný právny základ v príslušných právnych predpisoch Spoločenstva. Ani z ich samotného znenia, ani zo zákonodarného procesu prijatia rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenia č. 1552/89 alebo skorších právnych predpisov však nemožno vyvodiť, že by mali za cieľ vyvodiť finančnú zodpovednosť členských štátov za chyby a omeškania pri vyberaní vlastných zdrojov. Články 2 a 8 rozhodnutia 1994 o vlastných zdrojoch stanovujú len povinnosť poskytnúť sumy dovozného a vývozného cla Komisii. Nestanovujú dôsledky akýchkoľvek chýb alebo omeškaní vnútroštátnych orgánov.

35. V tejto súvislosti dánska vláda poukazuje na to, že pre Komisiu má táto vec charakter precedensu. Už viackrát sa Komisia pokúšala zahrnúť do rozhodnutí o vlastných zdrojoch a do príslušných vykonávacích predpisov zásadu finančnej zodpovednosti členských štátov za chyby pri vyberaní vlastných zdrojov. Doteraz bezúspešne, lebo jej návrhy neboli prijaté Radou.

36. Dánska vláda uznáva, že zo zásady lojality zakotvenej v článku 10 ES vyplýva, že členské štáty sú povinné zabezpečiť prostredníctvom účinnej organizácie svojej správy, aby vlastné zdroje boli riadne vybrané a poskytnuté Komisii. Z tejto zásady lojality však nevyplýva, že členské štáty sú zodpovedné za akékoľvek chyby týchto orgánov. Dánska vláda uvádza, že vzniknuté straty na strane vlastných zdrojov, ktoré sú nevyhnutným dôsledkom prenesenia právomoci výberu vlastných zdrojov v mene Spoločenstva, by malo znášať toto Spoločenstvo. V opačnom prípade by členské štáty, cez ktoré sa uskutočňuje väčšina obchodov s tretími krajinami, boli neprimerane zaťažené.

37. Pri podrobnejšej analýze znenia a systematiky rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenia č. 1552/89 sa zdá, že tvrdenia Komisie sú nepodložené. Práve ustanovenia, o ktoré sa predovšetkým jej stanovisko opiera, t. j. články 2 a 8 rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch, nestanovujú nič iné než povinnosť poskytnúť príjmy z dovozných ciel Komisii. Neupravujú situáciu, keď neexistujú príjmy z dôvodu, že vnútroštátna colná správa sa dopustila chyby. Predovšetkým nariadenie č. 1552/89 obsahuje podrobné ustanovenia. Z uvedeného a contrario vyplýva, že pokiaľ by Rada chcela, aby boli členské štáty zodpovedné za chyby a omeškania colných orgánov, ktoré viedli k výpadku v príjmoch Spoločenstva, nepochybne by zahrnula do tohto nariadenia ustanovenie výslovne upravujúce túto zodpovednosť.

38. Na rozdiel od Komisie zastáva dánska vláda názor, že vo veci samej z nariadenia č. 1552/89 nemožno vyvodiť žiaden argument. Toto ustanovenie stanovuje predpoklady, za ktorých členské štáty nemusia Komisii poskytnúť už zistené nároky. Vo veci samej však nejde o tento prípad. Tu ide o prípad, keď neboli clá ako vlastné zdroje zistené, pretože Komisia v rámci konania upraveného v článku 220 ods. 2 colného kódexu v spojení s článkom 869 písm. b) nariadenia č. 2454/93 uznala, že dovozné clo, ktoré sa nezapísalo do účtovnej evidencie, a teda nemohlo byť následne vybrané od dlžníka konajúceho v dobrej viere, ktorý predpokladal, že vysvetlenia kompetentných colných orgánov boli správne. Keďže už nebolo možné clo zapísať do účtovnej evidencie, potom neexistuje v zmysle článku 2 nariadenia č. 1552/89 žiadna suma, ktorú by bolo potrebné zistiť. V dôsledku toho nemožno túto sumu zapísať do účtovných záznamov týkajúcich sa vlastných zdrojov, ako to vyžaduje článok 6 ods. 2 nariadenia č. 1552/89, a nemožno túto sumu poskytnúť Komisii.

39. Dánska vláda súhlasí s Komisiou, že rozhodnutie z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenie č. 1552/89 na jednej strane a colný kódex na druhej strane nemajú rovnaký predmet úpravy. Domnieva sa však, že v takýchto prípadoch ako vo veci samej, keď na základe riadneho uplatnenia colného kódexu a vykonávacích predpisov k colnému kódexu už nie je možné clo od dlžníkov vybrať, nemá Komisia následne právo požadovať clo ako vlastné zdroje. To platí predovšetkým v situácii, keď Komisia na základe článku 873 nariadenia č. 2454/93 smie sama rozhodnúť o tom, či členské štáty v prípadoch uvedených v článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu môžu upustiť od vyberania dovozného cla. Možno teda odôvodnene predpokladať, že ak bola Komisii zverená právomoc rozhodovať o tom, či členské štáty môžu upustiť od následného vyberania určitého cla, je tomu tak preto, že pri takýchto rozhodnutiach prichádza k stratám vlastných zdrojov pre Komisiu.

40. Na preukázanie takejto súvislosti medzi ustanoveniami o vlastných zdrojoch a colnoprávnymi predpismi Spoločenstva uvádza dánska vláda ešte právno-historický argument. Tento argument vyvodila z nariadenia č. 1697/79( ). Článok 9 tohto nariadenia, zrušený colným kódexom, stanovoval, že do prijatia predpisov Spoločenstva upravujúcich podmienky, za ktorých členské štáty musia zistiť vlastné zdroje pochádzajúce z dovozného a vývozného cla, nie sú členské štáty povinné zistiť príslušné vlastné zdroje v zmysle „nariadenia“ (nahradeného nariadením č. 1551/89) v prípade, že neuskutočnili žiadne kroky podľa tohto nariadenia smerujúce k dodatočnému vybratiu tohto cla.

41. Na záver dánska vláda veľmi obšírne vysvetľuje, prečo podľa jej názoru nie je pre vec samu relevantná judikatúra, na ktorú sa odvoláva Komisia. V uvedených rozsudkoch ide o prípady, v ktorých dotknutý členský štát bol povinný dodatočne vybrať od podniku poľnohospodársku dávku alebo dovozné clo, pokiaľ neboli vybrané v stanovenej lehote. Právny rámec v týchto prípadoch nezahŕňal príslušné ustanovenia článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu. V týchto prípadoch teda bolo možné príslušné clá a poplatky dodatočne vybrať od príslušného podniku. Táto judikatúra sa naopak nepoužije v prípadoch, v ktorých členský štát už nemá právo vybrať clo v dôsledku chyby, ktorej sa dopustila colná správa.

42. Belgická, talianska, holandská, portugalská a švédska vláda sa pripojili k stanovisku dánskej vlády. Hoci sa pri argumentácii v určitých bodoch rozchádzajú, myslia si rovnako ako dánska vláda, že členské štáty nemôžu byť finančne zodpovedné za chyby alebo omeškania vnútroštátnych colných správ. Rovnako ako dánska vláda si myslia, že judikatúra uvádzaná Komisiou sa nemôže použiť na predmetný prípad. Predmetné rozsudky sa totiž nevzťahujú na prípady, keď dotknuté členské štáty už nemôžu dodatočne vybrať clo alebo poľnohospodárske dávky. Niektoré členské štáty v tejto súvislosti ešte poukazovali aj na skutočnosť, že chyby v zmysle článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu sa môže dopustiť aj samotná Komisia alebo orgány tretích krajín.

43. Niektorí vedľajší účastníci v písomných podaniach uvádzajú, že aj keď colná správa postupuje starostlivo a riadne v zmysle colných právnych predpisov, napriek tomu sa vyskytnú chyby. S ohľadom na objem obchodu s tretími krajinami je bezchybné konanie prakticky nemožné. Stanovisko, ktoré zastáva Komisia, by spôsobilo, že členské štáty, cez ktoré sa uskutočňuje väčšina obchodov, by niesli neprimerane vysoké riziko, hoci vykonali všetko, k čomu ich zaväzuje zásada lojality k Spoločenstvu stanovená v článku 10 ES.

44. Argumenty nemeckej vlády sa trocha odlišujú od argumentov iných členských štátov, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci. Na úvod nastoľuje otázku prípustnosti. Podľa článku 92 ods. 2 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor aj bez návrhu posúdiť, či je žaloba skutočne prípustná, lebo nie je zjavne príslušný rozhodnúť o návrhu. Táto žaloba predstavuje žalobu o náhradu škody založenú na porušení colného kódexu. Keďže takáto žaloba nie je ustanovená v rámci systému Zmluvy ES, právomoc na rozhodovanie o nej majú dánske súdy v súlade s článkom 240 ES.

45. Po druhé nemecká vláda tvrdí, že z objektívneho dôvodu neexistencie bezchybnej správy colného styku vyplýva, že len v prípadoch zjavného a dostatočne vymedzeného porušenia colného alebo poľnohospodárskeho práva Spoločenstva, v dôsledku ktorého vznikne Spoločenstvu finančná škoda, je možné podať žalobu o náhradu škody, analogickým použitím kritérií, ktoré stanovil Súdny dvor vo svojich rozsudkoch o zodpovednosti Spoločenstva a členských štátov voči jednotlivcom. Tieto kritériá vo veci samej nie sú splnené.

V – Posúdenie

A – Prípustnosť

46. Podľa môjho názoru stanovisko nemeckej vlády, podľa ktorého vo veci samej nejde o žalobu o nesplnenie povinnosti, ale o žalobu o náhradu škody, spočíva v nesprávnom čítaní žaloby Komisie, ktorá nežiada rozhodnúť, že Dánske kráľovstvo má zaplatiť určitú finančnú sumu, ale žiada určiť, že tento členský štát si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES a z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch. Skutočnosť, že v písomnom návrhu je spomenutá suma 140 409,60 DKK, úzko súvisí s predmetom žaloby o nesplnenie povinnosti, t. j. s údajným nesplnením povinností, ktoré Dánskemu kráľovstvu vyplývajú z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch. Z tohto dôvodu je teda žaloba prípustná.

47. Predtým než začnem posudzovať vec samu, chcel by som ešte pre lepšie pochopenie uviesť, že účastníci konania, včítane vedľajších účastníkov konania, sa nie vždy vyjadrujú vo svojich ústnych a písomných pripomienkach terminologicky presne. Jadrom tejto veci je otázka, aké povinnosti vyplývajú členským štátom z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a z ustanovení nariadenia č. 1552/89 prijatého na vykonanie rozhodnutia a ich rozsah v prípade, o ktorý ide vo veci samej. Otázka, či Dánske kráľovstvo musí uvedenú sumu zaplatiť, závisí v podstate od obsahu a rozsahu týchto povinností. Nie je teda namieste považovať spornú povinnosť zaplatiť za následok spornej zodpovednosti za túto sumu.

B – O veci samej

48. Komisia a dánska vláda sa zhodujú v názoroch týkajúcich sa skutkového stavu. Dánska vláda dokonca uznáva, že príslušné colné úrady v Ballerup sa dopustili chyby tým, že neoprávnene umožnili dovoz časti tovaru na územie Spoločenstva s nulovou colnou sadzbou, hoci dovozca nemal potrebné povolenie na konečné použitie. Z dôvodu legitímnej dôvery príslušného podniku v správnosť rozhodnutia colných orgánov nebolo možné dodatočne vybrať od tohto podniku clo.

49. Pre posúdenie otázky, či si tým dánska vláda nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z práva Spoločenstva, a či z tohto dôvodu je povinná dodatočne poskytnúť Spoločenstvu ušlé vlastné zdroje, treba odpovedať na tri navzájom úzko súvisiace otázky:

– Aké povinnosti vyplývajú členským štátom z článku 2 ods. 1 písm. a) a b) a článku 8 ods. 1 rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch v spojení s článkom 2 ods. 1, článkom 6 ods. 2 a článkom 17 nariadenia č. 1552/89?

– Aký je vzťah medzi rozhodnutím z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadením č. 1552/89 na strane jednej a colným kódexom a vykonávacím nariadením č. 2454/93 na strane druhej?

– Konkrétne, má článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu v spojení s článkami 871 a 873 nariadenia č. 2454/93 vplyv na povinnosti členských štátov vyplývajúce z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenia č. 1552/89?

C – Povinnosti vyplývajúce z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadenia č. 1552/89

50. Odpoveď na prvú otázku závisí od výkladu článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89. Ide predovšetkým o tieto časti ustanovenia: nárok Spoločenstiev je zistený, akonáhle sú splnené podmienky colných predpisov na „zapísanie sumy do účtovnej evidencie“ a oznámenie jej výšky dlžníkovi.

51. Komisia uvádza, že pojem „je zistený“ sa vzťahuje tak na situáciu, keď nároky sú zapísané do účtovnej evidencie a vnútroštátne orgány skutočne tieto nároky oznámili dlžníkovi a potom následne nároky vybrali a odviedli ich ako vlastné zdroje, ako aj na situáciu, keď vnútroštátne orgány mali na základe objektívnych skutočností tieto nároky zaúčtovať, ale túto povinnosť opomenuli.

52. Dánska vláda podporovaná belgickou, holandskou a portugalskou vládou vykladá článok 2 ods. 1 odlišne, striktnejšie: nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje je zistený, akonáhle je v zmysle colných predpisov zapísaný do účtovnej evidencie a suma je oznámená dlžníkovi.

53. Hoci článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 pripúšťa obidva výklady, zastávam názor, že výklad Komisie je správny. Generálny advokát Mancini vo svojich návrhoch vo veci Komisia/Nemecko (303/84)( ) k podobnej otázke výkladu nariadenia č. 2981/77 – ktoré bolo nahradené nariadením č. 1552/89 – uviedol, že zistenie nároku na vlastné zdroje nie je zakladajúcim aktom, ale je len okolnosťou, pri ktorej vzniká členskému štátu povinnosť poskytnúť tieto zdroje Komisii. Nárok na vlastné zdroje teda vzniká vtedy, keď sa splnia podmienky stanovené zákonodarcom Spoločenstva. V opačnom prípade, t. j. ak by vznik nároku závisel od iniciatívy vnútroštátnych orgánov, by mohlo dôjsť k tomu, že pripísanie vlastných zdrojov v prospech Spoločenstva bude ľubovoľne odsúvané alebo by mohlo byť úplne znemožnené.

54. Súdny dvor v rozsudku vydanom v tejto veci absolútne súhlasil s analýzou generálneho advokáta bez toho, aby zohľadnil jeho širšie úvahy uvedené v jeho návrhoch. Súdny dvor rozhodol, že povinnosť pripísať zdroje sa neviaže „na okamih, keď sú tieto nároky zistené, ale na okamih, keď by mali byť zistené“( ). Táto judikatúra bola neskôr potvrdená v rozsudkoch Komisia/Grécko( ) a Komisia/Holandsko( ).

55. Podľa môjho názoru tieto rozsudky sú v plnej miere relevantné pre uvedenú vec samu. Pokiaľ by boli nároky Spoločenstva považované za zistené len vtedy, keď ich členské štáty skutočne zapísali do účtovnej evidencie, potom by neboli zabezpečené potrebné „najlepšie možné podmienky“, za ktorých Spoločenstvu musia byť poskytnuté vlastné zdroje. Potom by totiž clá a dávky nemohli byť zapísané do účtovnej evidencie v dôsledku chýb alebo omeškaní vnútroštátnych orgánov a v rozpore s cieľom stanoveným v druhom odôvodnení nariadenia č. 1552/89 by nemohli byť zistené ako vlastné zdroje.

56. Takýto výsledok by bol navyše aj v rozpore so systematikou tohto nariadenia. Toto nariadenie v článku 17 ods. 2 stanovuje veľmi prísne podmienky oslobodenia členských štátov od ich povinnosti poskytnúť zistené clá a dávky ako vlastné zdroje Spoločenstvu: ak sa vybratie neuskutočnilo z dôvodu vis maior a ak sa pri hĺbkovej kontrole preukáže, že vybratie nie je možné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť príslušnému členskému štátu. Reštriktívny účel tohto ustanovenia by však bol závažne narušený, ak by sa nevzťahoval aj na prípady, keď príslušné členské štáty mali na základe objektívnych skutkových okolností a podľa platných colných predpisov zistiť clá, ale tak neurobili, alebo tak urobili len čiastočne alebo s omeškaním. Nemalo by totiž zmysel klásť náročné požiadavky na členské štáty pri plnení povinností, ktoré im vyplývajú zo zisťovania vlastných zdrojov, pokiaľ by samotná povinnosť zisťovania nemala spočívať v tom, že sú splnené objektívne podmienky, tak právne, ako aj skutkové.

57. Podľa mňa túto skutočnosť potvrdzujú aj rozsudky, v ktorých Súdny dvor uviedol, že medzi povinnosťou zistiť vznik colného dlhu a povinnosťou pripísať ho spolu s prípadnými úrokmi z omeškania v stanovenej lehote na účet Komisie existuje nerozlučný vzťah( ). Na tomto nerozlučnom vzťahu totiž stojí a padá celé zisťovanie vlastných zdrojov. Nemôže závisieť ani od ľubovôle, ani od pochybenia členského štátu( ).

58. Napokon už vyššie pri predstavení kontextu uvedenej veci samej som poukázal na to, že pre finančný systém Spoločenstva je charakteristická krehká rovnováha: medzi príjmami a výdavkami, medzi príjmovými položkami a medzi výdavkovými položkami. Z dôvodu krehkosti tohto systému je nevyhnutné, aby povinnosti členských štátov týkajúce sa vyberania a zapisovania vlastných zdrojov boli jasne stanovené a striktne sa dodržiavali. Tomu odporuje situácia, v ktorej následky nedbanlivosti jedného členského štátu pri zisťovaní tradičných vlastných zdrojov sú jednoducho kompenzované prostredníctvom takzvaných „HNP“ zdrojov všetkých členských štátov. Takúto možnosť, ktorá odporuje zásade lojality, ktorú musia členské štáty dodržiavať aj voči sebe navzájom, treba vylúčiť striktným výkladom a vykonávaním práva Spoločenstva.

59. Na základe vyššie uvedeného som dospel k názoru, že dánske orgány podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 boli povinné na základe skutkových okolností veci samej zistiť sumu cla 104 409,60 DKK ako vlastné zdroje Spoločenstva. Toto opomenutie predstavuje samo osebe nesplnenie povinností, ktoré členskému štátu vyplývajú z práva Spoločenstva.

D – Vzťah medzi ustanoveniami o vlastných zdrojoch a colnou právnou úpravou Spoločenstva

60. Hoci dánska vláda uznáva, že jej colné orgány sa dopustili chyby, v ktorej dôsledku neboli clá zistené ako vlastné zdroje, nesúhlasí s tým, že v dôsledku tejto chyby je následne povinná poskytnúť Komisii zistené zdroje. Tvrdí, že v uvedenom prípade jej článok 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu zakazuje vybrať predmetné clo od dlžníka, a ak neexistuje v tomto zmysle výslovné ustanovenie v práve Spoločenstva, nemôže byť „zodpovedná“ za chybu v posúdení zo strany jej štátnej správy.

61. Podľa mňa tento argument nie je presvedčivý. Ako je uvedené v bode 59, je potrebné vychádzať z predpokladu, že dánska vláda nesprávne uplatnila článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89, nesprávne nezistila sumu 104 409,60 DKK ako vlastné zdroje Spoločenstva a nesprávne ich nepripísala na účet Komisie. Oslobodenie z dôvodov uvedených v článku 17 ods. 2 tohto nariadenia nie je možné, lebo nemožnosť vybratia je priamym následkom chybného posúdenia zo strany dánskej správy. Z tohto dôvodu je dánska vláda podľa predpisov Spoločenstva o vlastných zdrojoch povinná dodatočne poskytnúť vlastné zdroje, ktoré mali byť zistené, ale zistené neboli.

62. Podľa môjho názoru nie sú presvedčivé ani argumenty dánskej vlády, ktoré sa týkajú vzťahu medzi predpismi o vlastných zdrojoch a colnoprávnymi predpismi Spoločenstva. Prvý súbor predpisov sa týka právneho vzťahu Spoločenstva a členských štátov, pokiaľ ide o zisťovanie a poskytovanie vlastných zdrojov. Druhý súbor predpisov sa uplatňuje na vzťahy medzi členskými štátmi a podnikmi, ktoré sa týkajú colných vyhlásení, ako aj vyrubovania a vyberania dovozného a vývozného cla. Hoci existuje medzi obidvoma súbormi súvislosť v tom zmysle, že podľa platných colných predpisov sú vnútroštátne colné orgány povinné vypočítať, vyrubiť a vybrať clo stanovené ako vlastné zdroje, táto súvislosť je však len technickej a funkčnej povahy.

63. V zásade nezhody, ktoré eventuálne môžu nastať vo vzťahu medzi colnými orgánmi a dlžníkmi, nemajú vplyv na tok vlastných zdrojov medzi Spoločenstvom a členskými štátmi, pokiaľ ide o clo ako vlastné zdroje, ktoré boli alebo mali byť zistené( ). V opačnom prípade by tok príslušných vlastných zdrojov medzi členskými štátmi a Spoločenstvom bol vystavený rizikám, ku ktorým dochádza v rámci štátnej správy pri colnom konaní. Práve týmto rizikám chcel zákonodarca Spoločenstva predísť, keď v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1552/89 taxatívne vymenováva podmienky, za ktorých môžu byť členské štáty oslobodené od ich povinnosti poskytnúť Komisii vlastné zdroje, ktoré boli alebo mali byť zistené.

64. Základná zásada, že príslušné právne úpravy vlastných zdrojov vytvárajú autonómny taxatívny súbor predpisov, ktorý vo veci samej spočíva na rozhodnutí z roku 1994 o vlastných zdrojoch a nariadení č. 1552/89, ktoré pripúšťajú výnimku len v takom prípade a v takom rozsahu, v akom ju samotný zákonodarca Spoločenstva výslovne stanovil pre určité prípady, ktoré môžu nastať pri vyrubovaní a výbere dovozných a vývozných ciel, určité dôsledky pre povinnosti členských štátov, ktoré im vyplývajú z ustanovení o vlastných zdrojoch( ).

65. Dánska vláda a vlády, ktoré ju podporujú, odpovedali, že takáto „zodpovednosť“ členských štátov by bola dôsledkom chýb a omeškaní pri vykonávaní colných právnych predpisov. To by sa dotýkalo predovšetkým členských štátov s vysokým objemom obchodu s tretími krajinami. Odhliadnuc od skutočnosti spomenutej už v bode 47 vyššie, že použitie pojmu zodpovednosť je neoprávnené, sa mi zdá tento argument nepresvedčivý aj z iných dôvodov. Pretože členské štáty si podľa článku 2 ods. 3 rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch môžu ponechať 10 % zo súm, ktoré sa majú uhradiť z titulu tradičných vlastných zdrojov( ), možno argumentovať, že členské štáty, ktoré nesú vysoké riziko, majú zároveň aj neprimerane vysoké príjmy. Navyše je tento argument zvláštny aj v tom smere, že v konečnom dôsledku tieto riziká prenáša na Spoločenstvo a nepriamo aj na iné členské štáty. Tie by teda mali znášať finančné dôsledky nedbanlivosti, ktorej sa dopustila štátna správa konkrétneho členského štátu pri vykonávaní colných právnych predpisov. Skrátka tieto členské štáty by chceli využívať výhody, ale nechcú znášať nevýhody.

E – Dôsledky uplatnenia článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu na povinnosti vyplývajúce z ustanovení o vlastných zdrojoch

66. Dánska vláda uviedla, že uplatnením článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu v spojení s článkami 871 a 873 vykonávacieho nariadenia č. 2454/93 dovozné clo, ktoré mali colné orgány vyrubiť, už nemôže byť ani vyrubené, ani vybrané. Z tohto dôvodu nemožno rozsudky Súdneho dvora Komisia/Nemecko( ), Komisia/Grécko( ) a Komisia/Holandsko( ), na ktoré sa odvoláva Komisia, použiť na predmetnú vec samu. Okrem toho Komisia v rámci konania stanoveného článkami 871 a 873 nariadenia č. 2454/93 schválila uplatnenie článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu. Pritom si, prirodzene, mala byť vedomá dôsledkov na zisťovanie a poskytovanie vlastných zdrojov.

67. Ja jasné, že dánska vláda vo veci samej mala zistiť vznik colného dlhu vo výške 140 409,60 DKK a mala túto sumu vybrať a príslušné dánske colné orgány svojím konaním zapríčinili použitie článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu, ktorý zamedzuje vybratiu, preto zostáva len posúdiť, či z dôvodu požitia posledného uvedeného ustanovenia colného kódexu a súvisiacich právnych predpisov je dánska vláda oslobodená od povinnosti zistiť clo ako vlastný zdroj a poskytnúť ho Komisii.

68. Skôr než odpoviem na túto otázku, chcel by som poznamenať, že neexistuje žiadny všeobecný právny základ pre domnienku, že clo, ktoré malo byť zistené ako vlastné zdroje, nemusí byť poskytnuté Komisii. V judikatúre uvedenej v bodoch 53 až 57 vyššie ide o prípady, v ktorých príslušné členské štáty nestanovili v predpísanej lehote dávky alebo clá. V týchto prípadoch oneskorené splnenie povinností vyplývajúcich z predpisov Spoločenstva o vlastných zdrojoch malo za následok, že sporné vlastné zdroje sú dodatočne splatné spolu s úrokmi z omeškania. Neexistuje žiadny podstatný rozdiel medzi úmyselným konaním alebo konaním z nedbanlivosti členského štátu, ktoré vedie k omeškaniu pri výbere cla a obdobným konaním, ktoré právne znemožní vybratie cla. V obidvoch prípadoch je členský štát zodpovedný za to, že sa dosiahne cieľ zakotvený v predpisoch o vlastných zdrojoch, t. j. poskytnutie vlastných zdrojov, ktoré mal členský štát zistiť.

69. Samotná odpoveď na otázku je jednoduchá. Ani colný kódex, ani nariadenie č. 2454/93, prijaté na jeho vykonanie, neobsahujú výslovné ustanovenie, že členské štáty, ktoré nemôžu vybrať podľa článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu od dlžníka clo, ktoré malo byť zistené ako vlastné zdroje, by mali byť oslobodené od povinnosti poskytnúť tieto sumy Komisii.

70. Z toho vyplýva, že Dánske kráľovstvo si nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z rozhodnutia z roku 1994 o vlastných zdrojoch a z nariadenia č. 1552/89, a je teda naďalej povinné poskytnúť Komisii sumu 140 409,60 DKK vrátane úrokov z omeškania.

71. Pre úplnosť ešte pripomínam, že zo skutočnosti, že sa Komisia zúčastnila na konaní upravenom v článkoch 871 a 873 vykonávacieho nariadenia č. 2454/93, nemožno vyvodiť žiadne argumenty na oslobodenie členských štátov od povinností, ktoré im vyplývajú z predpisov o vlastných zdrojoch v spojení s článkom 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu.

72. Po prvé tieto ustanovenia nezverujú Komisii takúto právomoc. Po druhé takáto právomoc by sa nedala použiť práve v rámci uvedeného konania, pretože Komisia by musela zvažovať medzi uplatnením zásady ochrany legitímnej dôvery dlžníka a eventuálnymi následkami tohto použitia zásady na financie Spoločenstiev. Po tretie v predmetnom konaní Komisia nemá za úlohu kontrolovať dodržiavanie predpisov o vlastných zdrojoch, ale má za úlohu zabezpečovať rovné a jednotné uplatňovanie colného práva Spoločenstva.

F – O trovách

73. Podľa môjho názoru by mala byť Komisia vo svojom žalobnom návrhu úspešná a Dánske kráľovstvo by malo znášať trovy konania.

VI – Návrh

74. Na základe vyššie uvedeného navrhujem Súdnemu dvoru, aby:

1. určil, že žaloba Komisie je prípustná;

2. určil, že Dánske kráľovstvo si tým, že nezistilo riadne sumu 140 409,60 DKK na dovoznom cle a neposkytlo ju ako vlastné zdroje spolu s príslušnými úrokmi z omeškania počítanými od 20. decembra 1999 Komisii, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, a predovšetkým porušilo články 2 a 8 rozhodnutia Rady 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev, ako aj článok 2 ods. 1 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev;

3. zaviazal Dánske kráľovstvo na náhradu trov konania.