ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100

Správa nazvaná „Inštitúcia určeného prevádzkovateľa poštových služieb v Európskej únii“, ktorej autorom je Instytut Pocztowy, predložená v prílohe žaloby, o ktorú sa žalobkyne opierajú, nepostačuje na preukázanie takého tvrdenia. Hoci táto správa uvádza, že príspevok na kompenzačný fond možno vo Francúzsku a v Španielsku požadovať od „všetkých prevádzkovateľov“, v Portugalsku od „všetkých schválených poskytovateľov“, v Rakúsku od „všetkých schválených poskytovateľov, ktorých príjmy presahujú 1 milión eur“, a v Grécku od „všetkých prevádzkovateľov poštových služieb, ktorým bolo udelené povolenie“, treba poznamenať, že neobsahuje údaje, ktoré by umožňovali presne identifikovať poskytovateľov, ktorí by mohli skutočne prispievať do rôznych kompenzačných fondov, ako napríklad výpočet príspevku každého poskytovateľa v predmetných krajinách. Aj keby všetci poskytovatelia poštových služieb mali povinnosť prispievať do kompenzačného fondu, pokiaľ je príspevok každého poskytovateľa vypočítaný pomerne k počtu poštových zásielok, ktoré doručuje v rámci univerzálnej služby, poskytovatelia kuriérskych služieb môžu byť oslobodení od povinnosti prispievať. Okrem toho v súvislosti s touto otázkou položenou na pojednávaní Komisia uviedla, že preskúmala prax členských štátov v tejto otázke a dospela k záveru, a to bez toho, aby to žalobkyne spochybnili, že žiadny z členských štátov, pri ktorých disponovala informáciami, sa k dnešnému dňu nedomnieva, že kuriérske služby v zmysle expresnej pošty by boli rovnocenné s univerzálnou poštovou službou. V každom prípade treba konštatovať, že úvahy uvedené v bodoch 91 až 98 vyššie a týkajúce sa osobitostí týchto služieb umožňujú samy osebe odmietnuť tvrdenie, ktoré tu uvádzajú žalobkyne.
69

Táto povinnosť Komisie je o to nevyhnutnejšia v situácii, keď predmetné opatrenie poskytuje súkromnoprávny subjekt, tak ako je to v prejednávanej veci. V takejto situácii sa totiž nemožno domnievať, že štát dokáže tento podnik ovládať a uplatňovať na jeho operácie dominantný vplyv z dôvodu kapitálového prepojenia a z toho plynúcich výsad. Je teda na Komisii, aby z právneho hľadiska dostatočne preukázala dostatočný stupeň účasti štátu na poskytnutí predmetného opatrenia tým, že preukáže nielen to, že štát má možnosť uplatňovať dominantný vplyv na subjekt poskytujúci pomoc, ale aj to, že štát bol v postavení túto kontrolu nad ním v konkrétnom prípade presadiť.
64

Po druhé, pokiaľ ide o rozdelenie úloh medzi subjekty zapojené do postupu autorizácie uvedeného v článku 60 ods. 4 nariadenia č. 1907/2006, treba na úvod poukázať na to, že iba Komisii prislúcha overiť, či sú splnené podmienky stanovené v tomto ustanovení. V tomto kontexte je Komisia povinná ex offo preskúmať všetky relevantné informácie, keďže jej úloha nie je úlohou rozhodcu, ktorého právomoci sa obmedzujú na rozhodovanie iba s ohľadom na informácie a dôkazy predložené subjektmi zapojenými do postupu autorizácie (pozri analogicky rozsudok z 22. marca 2012, GLS, C‑338/10, EU:C:2012:158, bod 32). V súlade s povinnosťou vykonať ex offo preskúmanie podmienok uvedených v článku 60 ods. 4 nariadenia č. 1907/2006 musí Komisia v rámci riadnej správy vecí verejných a so zreteľom na povinnosť náležitej starostlivosti, ktorá jej prináleží, prispieť vlastnými prostriedkami k preukázaniu relevantných skutočností a okolností (pozri analogicky rozsudok z 13. júla 1966, Consten a Grundig/Komisia, 56/64 a 58/64, EU:C:1966:41, s. 501).
6

Svojím rozhodnutím (EÚ) 2016/2391 zo 4. júla 2016 o štátnej pomoci SA.29769 (2013/C) (ex 2013/NN), ktoré implementovalo Španielsko v prospech niektorých futbalových klubov (Ú. v. EÚ L 357, 2016, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), Komisia prijala záver, že zákonom č. 10/1990 Španielske kráľovstvo nezákonne zaviedlo pomoc vo forme daňovej výhody v oblasti dane z príjmov právnických osôb v prospech Club Atlético Osasuna, Athletic Club a Real Madrid Club de Fútbol, a to v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ (článok 1 napadnutého rozhodnutia). Komisia okrem toho prijala záver, že tento režim nebol zlučiteľný s vnútorným trhom, a v dôsledku toho nariadila Španielskemu kráľovstvu, aby ho ukončil (článok 4 ods. 4) a vymohol od príjemcov rozdiel medzi zaplatenou daňou z príjmu právnických osôb a daňou z príjmu právnických osôb, ktorej by podliehali, ak by mali právnu formu SAS, od účtovného obdobia roku 2000 (článok 4 ods. 1), pričom uviedla výhradu hypotézy, ak by pomoc bola pomocou de minimis (článok 2). Napadnuté rozhodnutie nakoniec ukladá jeho adresátovi, aby sa okamžite a účinne prispôsobil predpisom uvádzaným v jeho výroku, pokiaľ ide o vymáhanie poskytnutej pomoci (článok 5 ods. 1), a v lehote štyroch mesiacov od jeho oznámenia, pokiaľ ide o vykonanie rozhodnutia v celom jeho rozsahu (článok 5 ods. 2).
13

Dňa 11. apríla 2007 belgický minister financií v rámci novej série parlamentných otázok týkajúcich sa uplatňovania článku 185 ods. 2 písm. a) a b) ZDP z roku 1992 uviedol, že doposiaľ boli doručené len žiadosti o negatívnu úpravu. Okrem toho uviedol, že pri určovaní metódy stanovenia obvyklého zisku belgického subjektu sa v rámci záväzných stanovísk zohľadnili vykonávané funkcie, znášané riziká a aktíva zrealizované v činnostiach, ktoré ešte nemali v Belgicku daňové účinky. Zisk zaznamenaný v Belgicku prostredníctvom finančných správ nadnárodnej skupiny, ktorý presahuje zisk dosiahnutý v súlade so zásadou nezávislého vzťahu, by teda nemal byť zahrnutý do zdaniteľného zisku v Belgicku. Nakoniec belgický minister financií uviedol, že vzhľadom na to, že belgickým daňovým orgánom neprislúcha určiť, ktorým zahraničným spoločnostiam sa má zdaniť nadmerný zisk, nebolo v tomto ohľade možné vymieňať si informácie so zahraničnými daňovými úradmi.
10

Podľa pracovného programu ERC 2016 to platí okrem iného pri zaradení žiadosti podanej v roku 2014 alebo 2015 do kategórie C, ktoré bráni podaniu novej žiadosti o grant v rámci pracovného programu ERC 2016 (ďalej len „ustanovenie o prekážke“).
41

Uplatnenie kritéria súkromného hospodárskeho subjektu v trhovom hospodárstve spočíva v porovnaní správania verejných orgánov so správaním, aké by mal súkromný hospodársky subjekt porovnateľnej veľkosti za rovnakých okolností. V prípade, že štát by sa skutočne správal len tak ako akýkoľvek súkromný hospodársky subjekt za normálnych trhových podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. októbra 2015, Electrabel a Dunamenti Erőmű/Komisia, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, bod 144 a citovanú judikatúru), neexistovala by výhoda spojená so štátnou intervenciou, pretože príjemca by mohol v zásade získať tie isté výhody z jednoduchého fungovania trhu (pozri rozsudok z 30. apríla 2014, Tisza Erőmű/Komisia, T‑468/08, neuverejnený, EU:T:2014:235, bod 85 a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 28. februára 2012, Land Burgenland/Komisia, T‑268/08 a T‑281/08, EU:T:2012:90, bod 48 a citovanú judikatúru).
68

Vzhľadom na sektorovú povahu predmetnej dane a neexistenciu stupnice sadzieb rozlišovaných pre určité podniky, samotný „bežný“ režim, ktorý by sa v prejednávanej veci mohol uplatniť, bol, ako to tvrdí poľská vláda, sám osebe daňou v sektore maloobchodného predaja so svojou štruktúrou pozostávajúcou zo stupnice progresívnej sadzby a jej pásiem, vrátane však, na rozdiel od toho, čo tvrdí táto vláda, zníženia základu stanoveného pre pásmo obratu od 0 do 17 miliónov PLN, pretože táto úľava je de facto súčasťou štruktúry zdanenia a hoci je príslušná činnosť oslobodená od dane, patrí do pôsobnosti jej odvetvia.
30

Treba uviesť, že v nemeckej verzii základného nariadenia je táto posledná podmienka vyjadrená takto: „der Einführer nach dem Ausmaß des Dumpings und der angeblichen oder festgestellten Schädigung von dem Dumping Kenntnis hatte oder hätte haben müssen“. V portugalskej verzii je uvedené „o importador tivesse ou devesse ter tido conhecimento dessas práticas no que respeita à importância dodumping e do prejuízo alegados ou verificados“ a v anglickej verzii sa uvádza „the importer was aware of, or should have been aware of, the dumping as regards the extent of the dumping and the injury alleged or found“.
1

Žalobkyne Jindal Saw Ltd, súkromná spoločnosť založená podľa indického práva, a Jindal Saw Italia SpA, talianska spoločnosť vlastnená Jindal Saw, pôsobia v oblasti výroby a predaja hlavne rúr a rúrok z tvárnej zliatiny určených pre indický trh a na vývoz. Počas obdobia relevantného v prejednávanej veci sa tri prepojené spoločnosti zúčastnili na predávaní výrobkov spoločnosti Jindal Saw v Európskej únii, a to okrem Jindal Saw Italia aj Jindal Saw España SL a Jindal Saw Pipeline Solutions, UK (ďalej spoločne len „predávajúce subjekty Jindal Saw“).
149

Vzhľadom na to, že ako vyplýva z bodu 147 vyššie, rozhodnutie Komisie vychádzať zo skutočných nákladov predávajúcich subjektov spoločnosti Jindal Saw nemožno ako také kritizovať, nemožno jej oprávnene vytýkať, že odmietla uplatniť extrapoláciu buď PAV nákladov spoločnosti Jindal Saw España, a to s cieľom zohľadniť náklady súvisiace so spracovateľskými činnosťami dvoch ďalších predávajúcich subjektov spoločnosti Jindal Saw, alebo PAV nákladov spoločnosti Jindal Saw Italia, a to s cieľom zohľadniť náklady súvisiace so spracovateľskými činnosťami spoločnosti Jindal Saw UK.
14

Prvým vnútroštátnym rozhodnutím bola vyhláška č. 1261 z 29. marca 2001, ktorú prijal Secretary of State for the Home Department (minister vnútra, Spojené kráľovstvo, ďalej len „Home Secretary“), dopĺňajúca UK Terrorism Act 2000 (zákon Spojeného kráľovstva o terorizme z roku 2000) a stanovujúca zákaz žalobkyne ako organizácie podieľajúcej sa na terorizme (ďalej len „rozhodnutie, ktoré prijal Home Secretary“).
56

Presnejšie treba po prvé uviesť, že z týchto dokumentov nemožno vyvodiť žiadny priamy alebo nepriamy dôkaz o riadnom používaní napadnutej ochrannej známky, pokiaľ ide o výrobky patriace do tried 7, 11, 20 a 28. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že Wedl & Hofmann nepredložila žiadnu faktúru, objednávku, číselný údaj o predaji, číselný údaj o reklame ani žiadny údaj, ktorý by uvádzal podiel na trhu takých výrobkov, ako sú „kávové mlynčeky“ patriace do triedy 7, „nábytok“ patriaci do triedy 20, „hry“ a „hračky“ patriace do triedy 28, „kávové variče“ a „elektrické prístroje na varenie“ patriace do triedy 11 či „športové potreby“ patriace najmä do triedy 28, uvádzaných na trh pod napadnutou ochrannou známkou. Okrem toho, pokiaľ ide o „gymnastické a športové oblečenie“ patriace do triedy 25, odvolací senát v bode 66 napadnutého rozhodnutia správne poznamenal, že na uznanie riadneho používania pre tieto výrobky nepostačuje predložiť iba fotografiu futbalového dresu, na ktorom je uvedená napadnutá ochranná známka, bez ďalších dôkazov.
7

Článok 66a služobného poriadku v znení pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 1023/2013 stanovoval: „1. Na rozdiel od úpravy obsiahnutej v článku 3 ods. 1 nariadenia Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 260/68 z 29. februára 1968, ktorým sa ustanovujú podmienky a postup pre uplatňovanie dane v prospech Európskej únie…, dočasné opatrenie týkajúce sa odmien, ktoré Európska únia platí zamestnancom v aktívnom pracovnom pomere, známym ako ‚osobitný príspevok‘, sa vzťahuje na obdobie od 1. mája 2004 do 31. decembra 2012. Sadzba tohto osobitného príspevku, ktorý sa použije pre základ definovaný v odseku 3, je takáto: od 1.5.2004 do 1.12.2004 2,50 % od 1.1.2005 do 31.12.2005 2,93 % od 1.1.2006 do 31.12.2006 3,36 % od 1.1.2007 do 31.12.2007 3,79 % od 1.1.2008 do 31.12.2008 4,21 % od 1.1.2009 do 31.12.2009 4,64 % od 1.1.2010 do 31.12.2010 5,07 % od 1.1.2011 do 31.12.2012 5,50 % 3. a) Základom pre osobitný príspevok je základný plat, používaný pre výpočet odmeny, po odpočítaní týchto položiek: i) príspevky na sociálne zabezpečenie a dôchodok a daň pred každým osobitným príspevkom, ktoré musí zaplatiť zamestnanec v rovnakej platovej triede a v rovnakom platovom stupni bez závislých osôb podľa článku 2 prílohy VII, ii) čiastka zodpovedajúca základnému platu zamestnanca v platovej triede 1, platový stupeň 1. b) Zložky použité na určenie základu pre osobitný príspevok sa vyjadrujú v eurách a vážia koeficientom 100. 4. Osobitný odvod sa každý mesiac odpočítava pri zdroji; výnosy sa zahrnú ako vstupy do všeobecného rozpočtu Európskej únie.“ [neoficiálny preklad]
12

Rozhodnutím z 15. apríla 2016 o príspevkoch ex ante na rok 2016 do SRF (SRB/ES/SRF/2016/06) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) SRB na svojom výkonnom zasadnutí rozhodla podľa článku 54 ods. 1 písm. b) a článku 70 ods. 2 nariadenia č. 806/2014 o výške príspevku ex ante každej inštitúcie, vrátane žalobkyne, na rok 2016. Príloha tohto rozhodnutia obsahuje v tabuľke výšku príspevkov ex ante na rok 2016 všetkých inštitúcií, ako aj niektoré ďalšie rubriky, nazvané najmä „Method (AE)“ [metóda (eurozóny)] a „Risk adjustment factor in the EA envioronment“ (vyrovnávací faktor v závislosti od rizikového profilu v kontexte eurozóny).
214

Napokon, pokiaľ ide o argumentáciu SRB uvedenú v bode 171 vyššie, treba ju zamietnuť. Hoci z judikatúry vyplýva, že žalobca nemá žiadny legitímny záujem na zrušení rozhodnutia z dôvodu formálnej vady alebo nedostatku odôvodnenia rozhodnutia v prípade, ak by zrušenie rozhodnutia mohlo viesť iba k prijatiu nového rozhodnutia, ktoré by bolo vecne zhodné so zrušeným rozhodnutím [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. mája 2017, Schräder/OCVV – Hansson (SEIMORA), T‑425/15, T‑426/15 a T‑428/15, neuverejnený, EU:T:2017:305, bod 109 a citovanú judikatúru], treba konštatovať, že v prejednávanej veci nemožno vylúčiť, že zrušenie napadnutých rozhodnutí bude viesť k prijatiu odlišných rozhodnutí. Ak totiž chýba úplná informácia o určení a predbežných výpočtoch SRB a všetkých údajoch týkajúcich sa ostatných inštitúcií napriek vzájomnej závislosti príspevku žalobkyne s príspevkom každej z ostatných inštitúcií, ani žalobkyňa, ani Všeobecný súd nemôžu v prejednávanej veci overiť, či by zrušenie týchto rozhodnutí nevyhnutne viedlo k prijatiu nového rozhodnutia, ktoré by bolo vecne zhodné so zrušeným rozhodnutím.
47

Komisia tvrdí, že články 40, 42b a 55a služobného poriadku nie sú v prejednávanej veci relevantné, pretože sa neuplatňujú na prípad úradníka, ktorý príde o život v dôsledku toho, že inštitúcia si nesplní povinnosť poskytovať ochranu, čo vedie k vzniku dávky na náhradu škody, a tvrdí, že tieto ustanovenia sa v prejednávanej veci neuplatnili. Domnieva sa, že prístup, ktorý by sa obmedzoval na hľadanie, či v služobnom poriadku existujú ustanovenia, v ktorých sú uvedení potenciálni, hoci aj nepriami, oprávnení z povinností MO, ktorých obsah by však nemal žiadny vzťah s návrhom na náhradu škody, je nesprávny. Ako Súdny dvor pripomenul v bode 22 rozsudku z 8. októbra 1986, Leussink/Komisia (169/83 a 136/84, ďalej len „rozsudok Leussink, EU:C:1986:371), predmetom návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy na základe článku 270 ZFEÚ môžu byť len spory, ktorých predmetom je náhrada škody, za ktorú Komisia „môže byť zodpovedná ako zamestnávateľ“, doplňujúco k tomu, čo stanovuje služobný poriadok v článku 73. Komisia poznamenáva, že náhrada nemajetkovej ujmy požadovaná ako doplnok dávok stanovených v článku 73 služobného poriadku nemôže v žiadnom prípade viesť k dvojitej náhrade škody, ako to pripomenul Všeobecný súd v bode 195 rozsudku o vrátenej veci. Ak by sa však vyhovelo návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy brata a sestry pána Alessandra Missira, išlo by o takúto dvojakú náhradu, pretože podľa ich vlastných slov by sa uvedená žiadosť zakladala na „rovnakých predpokladoch“, ako sú tie, na základe ktorých Všeobecný súd priznal náhradu nemajetkovej ujmy otcovi a štyrom deťom pána Alessandra Missira, a na základe ktorých Komisia odkazuje na „tú istú poľutovaniahodnú skutočnosť“, teda úmrtie pána Alessandra Missira.
1

Žalobkyne, Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (ďalej len „TSST Japonsko“) a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (ďalej len „TSST KR“) sú výrobcovia a dodávatelia optických diskových mechaník (ďalej len „ODM“). TSST Japonsko je konkrétne spoločným podnikom, ktorého vlastníkom je Toshiba Corporation so sídlom v Japonsku a Samsung Electronics Co., Ltd, so sídlom v Južnej Kórei. Počas obdobia porušenia bola TSST Japonsko materskou spoločnosťou spoločnosti TSST KR.
80

Konkrétne, pokiaľ sa Komisia rozhodne odchýliť sa od všeobecnej metodológie uvedenej v usmerneniach k metóde stanovovania pokút, ktorými sa sama obmedzila pri výkone svojej diskrečnej právomoci pri stanovovaní pokút, pričom sa opiera o bod 37 týchto usmernení, tieto požiadavky odôvodnenia sú nastolené o to výraznejšie. V tejto súvislosti treba pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej uvedené usmernenia vyjadrujú konvenčné pravidlá postupu, ktorých sa Komisia musí vo svojej praxi pridŕžať a od ktorých sa nemôže v individuálnom prípade odkloniť bez udania dôvodov, ktoré by neboli v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania Toto odôvodnenie musí byť o to presnejšie, že bod 37 usmernení k metóde stanovovania pokút sa obmedzuje na všeobecný odkaz na „konkrétne okolnosti danej veci“ a ponecháva tak Komisii širokú mieru voľnej úvahy na to, aby tak, ako v prejednávanej veci, pristúpila k výnimočnej úprave základných súm pokút dotknutých podnikov. V takomto prípade má totiž dodržanie záruk, ktoré právny poriadok Únie stanovuje pre správne konania, vrátane povinnosti odôvodnenia, Komisiou o to zásadnejší význam (pozri rozsudok z 13. decembra 2016, Printeos a i./Komisia, T‑95/15, EU:T:2016:722, bod 48 a citovanú judikatúru).
42

V druhom rade zo spisu vyplýva, že v nadväznosti na výzvu na predkladanie projektov, ktorú CCIMP vyhlásila pre letecké spoločnosti v roku 2004, žalobkyňa predložila spis uchádzača vo vzťahu k terminálu mp2. Konkrétne mala žalobkyňa záujem o letecké spojenie z letiska Marseille Provence na letisko Paris‑Orly (Francúzsko) a navrhovala 19 letov denne od pondelka do piatka, 14 letov v sobotu a 18 letov v nedeľu. Rokovania medzi žalobkyňou a správcom uvedeného letiska napokon zlyhali, a to predovšetkým z dôvodu obmedzenia prepravy z tohto terminálu na lety z jedného bodu do druhého a na základe toho, že na uvedenom termináli sa mali vybavovať len vnútroštátne lety a lety v Únii. Tiež treba poukázať na to, že vzhľadom na to, že celkový objem ponúk predložených leteckými spoločnosťami, ktoré prejavili záujem, neprekročil plánovanú kapacitu, nebolo potrebné uskutočniť žiaden výber. K predmetnému terminálu tak mala prístup každá letecká spoločnosť, ktorá prejavila záujem. Preto platí, že nielenže využívanie tohto terminálu nebolo vyhradené pre určitú leteckú spoločnosť, a to konkrétne pre spoločnosť Ryanair, ale aj to, že žalobkyňa k nemu tiež mohla mať prístup, ak by rokovania so správcom tohto letiska boli úspešné.
62

Navyše listy GPU, z ktorých vychádzala Rada, nepreukazovali ani to, že by žalobca patril do jednej z kategórií osôb identifikovaných v rozsudku z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada (T‑256/11, EU:T:2014:93). Aj za predpokladu, že v prejednávanej veci bola úroveň súdneho zásahu dostatočná, pokiaľ ide okrem iného o zhabanie majetku žalobcu a povolenie opatrení na vyšetrovaciu väzbu voči tomuto žalobcovi, takýto zásah nemožno v zmysle tejto judikatúry považovať za spoľahlivý a primeraný, keďže ukrajinský súdny systém neposkytuje požadované záruky nezávislosti a nestrannosti, a to ani z hľadiska judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“).
242

Tento záver platí o to viac, ako v podstate uvádza žalobca, že spôsob, akým chcela EIB vyložiť pojmy uvoľnenie (zo služby) a „oslobodený“ (od svojich pracovných povinností) v rozhodnutiach z 13. apríla a 12. mája 2015, sa značne odlišuje od ich bežného významu. V skutočnosti pojem uvoľnenie označuje v jeho bežnom význame povolenie nevykonať to, čo je predpísané. Pokiaľ ide o výraz „oslobodený“, v jeho bežnom význame označuje zbavenie záväzku z dôvodu zániku povinnosti vykonať to, čo bolo predpísané. V tomto prípade však EIB používala pojem „uvoľnenie“ a výraz „oslobodený“ na opísanie zákazu robiť to, čo je predpísané. Ako EIB výslovne uznala na pojednávaní, žalobca „nem[ohol] pracovať“ v dôsledku jeho uvoľnenia zo služby. Korešpondencia žalobcu s EIB dokazuje túto nejednoznačnosť. Odpoveď žalobcu na e‑mail pracovnej povahy z 15. apríla 2015 mu teda prinieslo„napomenutie“ od riaditeľa odboru „finančných rizík“ patriaceho pod GR RR. Tento riaditeľ však žalobcu neinformoval, že má zakázané pracovať, ale len, že je „oficiálne mimo služby“ a že sa od neho neočakávalo, že bude pracovať alebo odpovedať na e‑maily.
302

Pokiaľ ide o škodu, ktorú spôsobil prístup odvolateľa, treba predovšetkým zamietnuť jeho tvrdenie uvedené v bodoch 120 až 123 žaloby, založené na skutočnosti, že nájomná zmluva nemohla byť vypovedaná počas prvého roka nájmu bez toho, aby povinnosť platiť nájomné napriek tomu trvala počas celého tohto roka, čo vylučovalo každú škodu pre Úniu počas prvého roka nájmu od septembra 2008 do augusta 2009. Škoda vzniknutá Únii skutočne existuje počas celého obdobia, v ktorom sa podľa sporného rozhodnutia dopustil previnenia, a to od januára 2009 do augusta 2010, a najmä od januára do augusta 2009, keďže počas tohto obdobia Únia platila rodinný služobný byt úradníkovi, ktorý v ňom býval len sám a iba časť týždňa, pričom v blízkosti neho mal iný rodinný byt, v ktorom ostala žiť jeho rodina a kde on sám niekedy býval. Okrem toho táto škoda bola skutočne spôsobená odvolateľom, ktorý po tom, ako požiadal o tento služobný byt, neukončil vyššie uvedenú situáciu tým, že by po niekoľkých mesiacoch ponúkol vrátiť tento byt. Ako bolo uvedené v bode 296 vyššie, ak trvalý problém s nekvalitným lakovaním parkiet skutočne znemožňoval nasťahovanie rodiny do služobného bytu, za čo by zodpovedal majiteľ, odvolateľ mal hneď odmietnuť nasťahovať sa doň alebo podniknúť iné vhodné kroky na delegácii, aby táto mohla rýchlo a jasne požadovať od majiteľa niesť svoju zodpovednosť. Táto škoda je tiež preukázaná až do skončenia nájmu, keďže v miere, v akej odvolateľ neprenechal svoj služobný byt k dispozícii delegácii, bránil Komisii v používaní tejto nehnuteľnosti, pričom ona za ňu platila príslušný nájom, predovšetkým jej bránil inak používať tento byt, ako uviedol Súd pre verejnú službu v bode 159 napadnutého rozsudku, alebo aspoň vypovedať nájomnú zmluvu bez pokuty od septembra 2009, čo mohlo znížiť škodu skutočne spôsobenú Únii. V tejto súvislosti skutočnosť, že v nájomnej zmluve bolo stanovené obdobie zákazu vypovedania nájomnej zmluvy pre nájomcu počas prvého roka nájmu, okrem prípadu platby nájomného počas celej tejto doby napriek výpovedi, nemôže viesť k názoru, že v tomto období nevznikla škoda, na rozdiel od tvrdenia odvolateľa. Delegácia zaplatila počas tohto obdobia za rodinný byt, v nadväznosti na žiadosť odvolateľa, bez toho, aby to bolo opodstatnené a aby z toho mala akýkoľvek úžitok.
95

Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie založené na údajnej analógii s rozsudkom zo 14. decembra 2011, De Luca/Komisia (T‑563/10 P, EU:T:2011:746), treba zdôrazniť – tak ako to urobila Komisia –, že tento rozsudok sa týka uplatnenia takého ustanovenia v oblasti prijímania do zamestnania, ako je článok 12 ods. 1 prílohy XIII služobného poriadku, ktorý sa týka zaradenia do platového stupňa úradníkov zapísaných do zoznamu vhodných uchádzačov pred 1. májom 2006 a prijatých do zamestnania v období od 1. mája 2004 do 30. apríla 2006, na úradníka v aktívnej službe, ktorý bol menovaný na iné pracovné miesto ako úspešný uchádzač vo verejnom výberovom konaní a v prípade ktorého služobný poriadok nestanovuje osobitné ustanovenia. Je však nutné konštatovať, že vec, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, nevykazuje nijakú analógiu s dotknutou vecou, ktorá sa týka uplatnenia prechodných ustanovení spadajúcich do oblasti dôchodkových práv zmluvného zamestnanca.