Vec T‑191/06

FMC Foret, SA,

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Peroxid vodíka a perboritan sodný – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Dĺžka trvania porušenia – Prezumpcia neviny – Právo na obhajobu – Pokuty – Poľahčujúce okolnosti“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Pojem – Zhoda vôle týkajúca sa budúceho správania na trhu – Zahrnutie

(Článok 81 ods. 1 ES)

2. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Oznámenie informácií s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu – Dostatočné zistenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

3. Hospodárska súťaž – Kartely – Komplexné porušenie, ktoré vykazuje prvky dohody a prvky zosúladeného postupu – Jednotná kvalifikácia ako „dohoda a/alebo zosúladený postup“ – Prípustnosť

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Použitie vyhlásení predložených v rámci oznámenia o spolupráci inými podnikmi, ktoré sa zúčastnili na porušení, ako dôkazných prostriedkov – Prípustnosť – Podmienky

(Článok 81 ES; oznámenie Komisie 2002/C 45/03)

5. Hospodárska súťaž – Kartely – Dôkaz – Jediný dôkaz – Prípustnosť – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Kartely – Dôkaz – Nepriame dôkazy predložené Komisiou – Účasť na stretnutiach s protisúťažným cieľom

(Článok 81 ods. 1 ES)

7. Hospodárska súťaž – Kartely – Dôkaz – Vyhlásenia pod prísahou a svedecké výpovede počas vypočutí

(Článok 81 ES)

8. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Neuplatniteľnosť článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach – Uplatniteľnosť všeobecných zásad práva Únie

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 19 ods. 1)

9. Hospodárska súťaž – Kartely – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný cieľ – Dostatočné zistenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

10. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Rozsah – Neoznámenie dokumentu – Dôsledky

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27 ods. 2)

11. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Oznámenie odpovedí na oznámenie o výhradách – Podmienky – Hranice

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27 ods. 2)

12. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Určenie dokumentov užitočných pre obhajobu samotnou Komisiou – Neprípustnosť – Vylúčenie dokumentov v prospech zo spisu – Protiprávnosť rozhodnutia Komisie – Podmienky

(Nariadenie Rady č. 1/2003 článok 27 ods. 2)

13. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Maximálna výška – Výpočet – Obrat, ktorý sa má zohľadniť

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2 druhý pododsek)

14. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha podniku alebo úloha nasledovateľa

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3)

15. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha podniku alebo úloha nasledovateľa

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3 prvá zarážka)

16. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Poľahčujúce okolnosti – Správanie odlišné od správania dohodnutého v rámci kartelu – Posúdenie

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3)

1. Na to, aby išlo o dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby predmetné podniky vyjadrili svoju spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom.

Možno konštatovať, že dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES je uzatvorená, pokiaľ existuje zhoda vôle týkajúca sa samotného princípu obmedzenia hospodárskej súťaže, aj keď konkrétne prvky zamýšľaného obmedzenia sú ešte predmetom rokovaní.

(pozri body 97, 98)

2. Pojem zosúladený postup sa týka takej formy koordinácie medzi podnikmi, ktorá síce nedospela až do uzatvorenia dohody v pravom zmysle slova, ale spôsobila, že dotknuté podniky sa vedome rozhodli pre praktickú spoluprácu medzi sebou namiesto rizík hospodárskej súťaže.

V tomto smere článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek priamemu alebo nepriamemu nadviazaniu kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, ktorý môže buď ovplyvniť správanie skutočného či potenciálneho konkurenta na trhu, alebo odhaliť takému konkurentovi správanie, ktoré sa tieto subjekty rozhodli samy dodržiavať na trhu či ktoré zamýšľajú dodržiavať, pokiaľ je cieľom alebo výsledkom týchto kontaktov obmedzenie hospodárskej súťaže.

Oznámenie informácií svojim konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu stačí na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ES.

(pozri body 99 – 101)

3. Pojmy dohoda a zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES zahŕňajú formy tajne dohodnutého konania, ktoré majú rovnakú povahu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v akých sa prejavujú.

V rámci komplexného porušenia, na ktorom sa počas viacerých rokov podieľali viacerí výrobcovia a ktorého cieľom bola spoločná regulácia trhu, od Komisie nemožno vyžadovať, aby presne kvalifikovala porušenie ako dohodu alebo zosúladený postup, keďže na obe tieto formy porušenia sa v každom prípade vzťahuje článok 81 ES.

Dvojakú kvalifikáciu porušenia ako dohody „a/alebo“ zosúladeného postupu treba chápať tak, že označuje celý súbor jednotlivých skutkových okolností, z ktorých boli niektoré kvalifikované ako dohoda a iné ako zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu tohto druhu komplexného porušenia.

(pozri body 102 – 104)

4. Vyhlásenia, ktoré obvinené podniky uskutočnili v rámci žiadostí o zhovievavosť, je potrebné posudzovať s opatrnosťou a vo všeobecnosti ich nemožno prijať bez potvrdenia. Vyhlásenie podniku obvineného z účasti na karteli, ktorého správnosť viaceré iné obvinené podniky spochybňujú, totiž nemožno považovať za dostatočný dôkaz existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi.

Na účely preskúmania dôkaznej sily vyhlásení podnikov, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, Všeobecný súd predovšetkým zohľadňuje jednak význam zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, ktoré podporujú relevantnosť týchto vyhlásení, ako aj neexistenciu nepriamych dôkazov, že tieto podniky mali sklon minimalizovať význam svojej účasti na porušení a maximalizovať účasť ostatných podnikov.

(pozri body 119 – 121)

5. Žiadna zásada práva Únie nebráni tomu, aby Komisia na účely vyvodenia záveru o existencii porušenia pravidiel hospodárskej súťaže vychádzala z jediného listinného dôkazu, za predpokladu, že jeho dôkazná sila nevyvoláva pochybnosti, a pokiaľ predmetný dôkaz sám osebe s určitosťou potvrdzuje existenciu predmetného porušenia.

Je pravda, že tento predpoklad sa vo všeobecnosti neuplatní na samotné vyhlásenia obvineného podniku, ktoré v prípade, že boli spochybnené ostatnými dotknutými podnikmi, musia byť potvrdené ďalšími nezávislými dôkazmi.

Táto úvaha však môže byť relativizovaná v prípade, ak je vyhlásenie spolupracujúceho podniku osobitne vierohodné, keďže za týchto okolností je požadovaný stupeň potvrdenia nižší, čo sa týka presnosti, ako aj intenzity.

V prípade, ak súbor zhodujúcich sa nepriamych dôkazov umožňuje potvrdiť existenciu a niektoré osobitné aspekty tajne dohodnutého konania, ktoré je uvedené vo vyhlásení predloženom v rámci spolupráce, totiž toto vyhlásenie samo osebe môže stačiť na potvrdenie ostatných aspektov napadnutého rozhodnutia. Za týchto podmienok môže Komisia vychádzať výlučne z tohto vyhlásenia pod podmienkou, že pravdivosť toho, čo bolo potvrdené, nevyvoláva pochybnosti a že vyjadrenia nie sú neurčité.

Okrem toho, aj keď vyhlásenie podniku nie je podložené, pokiaľ ide o konkrétne preukázané okolnosti, v rámci súboru zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, z ktorého vychádza Komisia, môže mať na účely potvrdenia existencie porušenia určitú dôkaznú hodnotu. Pokiaľ totiž dokument obsahuje konkrétne informácie, ktoré zodpovedajú informáciám obsiahnutým v iných dokumentoch, je potrebné konštatovať, že tieto informácie sa môžu vzájomne podporovať.

(pozri body 122 – 126)

6. V oblasti hospodárskej súťaže musí byť Komisia schopná vyvodiť z období, ku ktorým sa viaže pomerne veľa dôkazov, závery týkajúce sa ostatných období, v prípade ktorých môže byť medzi jednotlivými dôkazmi väčší odstup. Bude teda potrebné skutočne hodnoverné vysvetlenie, aby súd nadobudol presvedčenie, že počas určitej fázy série stretnutí sa stali veci úplne odlišné od tých, ku ktorým došlo počas predchádzajúcich a neskorších stretnutí, hoci sa tieto stretnutia vyznačovali rovnakým okruhom účastníkov, uskutočnili sa za rovnakých vonkajších okolností a mali nesporne rovnaký cieľ.

Navyše, pokiaľ sa podnik zúčastnil na stretnutí, počas ktorého sa diskutovalo o protiprávnom zosúladení, považuje sa – aj keď nehral aktívnu úlohu – za podnik, ktorý sa na uvedenom zosúladení zúčastnil, okrem prípadu, ak preukáže, že sa od neho otvorene dištancoval alebo že ostatných uchádzačov informoval, že na predmetnom stretnutí sa chcel zúčastniť s odlišným zámerom ako oni.

Ak Komisia preukáže účasť podniku na takých protiprávnych stretnutiach, prináleží tomuto podniku, aby predložil dôkazy, ktoré môžu preukázať, že jeho účasť na uvedených stretnutiach nemala protisúťažný charakter.

(pozri body 127, 159, 160, 204, 236)

7. Svedecká výpoveď uskutočnená pod prísahou pred súdnym orgánom alebo prípadne v rámci vyšetrovania pred prokurátorom môže mať vysokú dôkaznú hodnotu vzhľadom na negatívne dôsledky, ktoré môžu z trestnoprávneho hľadiska vyplývať pre svedka, ktorý v rámci vyšetrovania klamal, čo takúto výpoveď robí vierohodnejšou ako obyčajné vyhlásenie. Tieto úvahy však nie sú uplatniteľné na písomné vyhlásenia zamestnancov podniku predložené Komisii v priebehu správneho konania v oblasti hospodárskej súťaže ani na ich svedecké výpovede podané počas vypočutia pred Komisiou. Preto nemožno tvrdiť, že vzhľadom na to, že predmetné vyhlásenia boli uskutočnené pod prísahou, majú vysokú dôkaznú hodnotu a že z tohto dôvodu je Komisia prípadne povinná preukázať, že svedkovia krivo prisahali.

(pozri body 132, 133)

8. V priebehu správneho konania v oblasti hospodárskej súťaže Komisia nemá možnosť nariadiť výsluch osôb ako svedkov pod prísahou.

Komisia je okrem toho povinná vypočuť fyzické alebo právnické osoby, ktoré preukážu dostatočný záujem, iba pokiaľ tieto osoby skutočne požiadajú o vypočutie. Komisia teda disponuje primeranou mierou voľnej úvahy pri rozhodovaní o záujme, ktorý môže predstavovať výsluch osôb, ktorých svedecká výpoveď môže mať pre prešetrenie veci význam. Zaručenie práva na obhajobu totiž nevyžaduje, aby Komisia pristúpila k výsluchu svedkov označených dotknutými osobami, pokiaľ sa domnieva, že vec dostatočne prešetrila.

Aj keď Komisia nie je súdom v zmysle článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach a aj keď pokuty uložené Komisiou nemajú trestnoprávny charakter, nič to nemení na tom, že Komisia je v priebehu správneho konania povinná dodržiavať všeobecné zásady práva Únie.

Skutočnosť, že ustanovenia práva hospodárskej súťaže nestanovujú Komisii povinnosť predvolať svedkov v prospech, ktorých výpoveď sa požaduje, však nie je v rozpore s uvedenými zásadami. Aj keď Komisia môže, ak to považuje za potrebné, vypočuť fyzické alebo právnické osoby, nemá právo predvolať svedkov v neprospech podniku bez získania ich súhlasu. Keďže konanie pred Komisiou má iba správny charakter, nie je povinná poskytnúť dotknutému podniku možnosť klásť otázky konkrétnemu svedkovi a analyzovať jeho vyhlásenia v štádiu vyšetrovania. Stačí, že vyhlásenia použité Komisiou boli obsiahnuté v spise zaslanom žalobcovi, ktorý ich môže pred súdom Únie spochybniť.

(pozri body 135, 137 – 139)

9. Skúmať účinky dohody alebo zosúladeného postupu nie je potrebné, pokiaľ sa preukáže ich protisúťažný cieľ. Zodpovednosť konkrétneho podniku za porušenie je náležite preukázaná vtedy, ak sa zúčastnil na stretnutiach a vedel o ich protisúťažnom cieli, aj keď následne nevykonal niektoré z opatrení, ktoré boli dohodnuté na týchto stretnutiach.

(pozri body 252, 253)

10. Právo na prístup k spisu, ktoré vyplýva zo zásady rešpektovania práva na obhajobu, v správnom konaní v oblasti uplatňovania pravidiel hospodárskej súťaže znamená, že Komisia musí dotknutému podniku umožniť preskúmať všetky dokumenty uvedené vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu.

Ide o písomnosti svedčiace tak v prospech, ako aj v neprospech dotknutého podniku, s výnimkou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a iných dôverných informácií.

Pokiaľ ide o listiny v neprospech dotknutého podniku, neoznámenie dokumentu je porušením práva na obhajobu iba v prípade, ak dotknutý podnik preukáže po prvé, že Komisia vychádzala z tohto dokumentu na podporu svojej výhrady týkajúcej sa existencie porušenia, a po druhé, že túto výhradu možno preukázať len odkazom na tento dokument. Prináleží teda dotknutému podniku, aby preukázal, že výsledok, ku ktorému Komisia vo svojom rozhodnutí dospela, by bol odlišný, ak by sa tento neoznámený dokument musel vylúčiť ako dôkazný prostriedok.

Naproti tomu, pokiaľ ide o neoznámenie dokumentu v jeho prospech, dotknutý podnik musí len preukázať, že toto nesprístupnenie mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Stačí, ak podnik preukáže, že mohol uvedené dokumenty, ktoré boli v jeho prospech, použiť na svoju obhajobu, najmä tým, že preukáže, že by mohol uviesť skutočnosti, ktoré sa nezhodovali so závermi, ku ktorým Komisia dospela v štádiu oznámenia výhrad, a teda mohol akokoľvek ovplyvniť závery uvedené v rozhodnutí.

(pozri body 262 – 265)

11. V rámci správneho konania v oblasti hospodárskej súťaže odpovede podnikov na oznámenie o výhradách nie sú súčasťou vyšetrovacieho spisu v pravom zmysle slova. Pokiaľ ide o dokumenty, ktoré nie sú súčasťou spisu zostaveného v okamihu doručenia oznámenia o výhradách, Komisia je povinná sprístupniť uvedené odpovede ostatným dotknutým podnikom iba v prípade, ak sa preukáže, že obsahujú nové skutočnosti v neprospech alebo v prospech dotknutých podnikov.

Pokiaľ ide osobitne o dokumenty v prospech, Komisia nie je povinná z vlastnej iniciatívy sprístupniť dokumenty, ktoré sa nenachádzajú v jej vyšetrovacom spise a ktoré nemá v úmysle použiť v konečnom rozhodnutí v neprospech dotknutých subjektov. Keďže Komisia nie je vo všeobecnosti povinná sprístupniť také dokumenty z vlastnej iniciatívy, podnik sa v zásade nemôže oprávnene odvolávať na neoznámenie údajných skutočností v jeho prospech, ktoré sú obsiahnuté v odpovediach na oznámenie o výhradách, pokiaľ v priebehu správneho konania nepožiadal o prístup k týmto odpovediam.

Ak argumentácia žalujúceho podniku smeruje k preukázaniu, že Komisia mala konštatovať existenciu skutočností v prospech v predmetných odpovediach, a teda ich mala z vlastnej iniciatívy oznámiť, tento podnik je v rámci takej argumentácie povinný predložiť prvý nepriamy dôkaz užitočnosti dotknutých odpovedí pre jeho obhajobu. Musí najmä uviesť predmetné prípadné skutočnosti vo svoj prospech alebo predložiť nepriamy dôkaz potvrdzujúci ich existenciu, a teda ich užitočnosť pre potreby konania.

Navyše, hoci je Komisia povinná dotknutým podnikom sprístupniť časti odpovede na oznámenie o výhradách, ktoré obsahujú všetky relevantné informácie vo vzťahu k skutočnosti v ich neprospech, nie je povinná rozšíriť toto sprístupnenie na ostatné časti predmetnej odpovede, ktoré s uvedenou skutočnosťou nesúvisia.

(pozri body 266, 267, 290, 292, 296, 297)

12. Na účely dodržania práva na obhajobu musí spis zostavený Komisiou v rámci správneho konania v oblasti hospodárskej súťaže zahŕňať všetky relevantné dokumenty, ktoré boli získané počas vyšetrovania. Osobitne, hoci je pravda, že je dovolené vylúčiť zo správneho konania dôkazy, ktoré nemajú žiadny vzťah so skutkovými a s právnymi tvrdeniami uvedenými v oznámení o výhradách, a preto nie sú vôbec relevantné pre vyšetrovanie, nemôže prináležať iba Komisii, aby určila dokumenty, ktoré sú užitočné pre obhajobu dotknutého podniku.

Komisia nevyhovie týmto požiadavkám, ak zo spisu vylúči dokument obsahujúci prepis ústneho vyhlásenia, ktoré podnik uskutočnil vo vzťahu k protiprávnej skutočnosti, hoci písomné vyhlásenie toho istého podniku vo vzťahu k tejto skutočnosti bolo zohľadnené ako dôkaz relevantný pre vyšetrovanie.

Také pochybenie však môže mať vplyv na zákonnosť rozhodnutia Komisie iba vtedy, ak mohlo ovplyvniť priebeh konania a obsah tohto rozhodnutia na úkor dotknutého podniku, ktorý je povinný preukázať, že by nesprístupnený dokument v jeho prospech mohol použiť na svoju obhajobu, a najmä že by sa mohol odvolávať na skutočnosti, ktoré sa nezhodovali so závermi Komisie, ku ktorým dospela v štádiu oznámenia výhrad, a teda mohol akýmkoľvek spôsobom ovplyvniť závery uvedené v rozhodnutí Komisie.

(pozri body 306 – 308)

13. Horná hranica 10 % obratu stanovená v článku 23 ods. 2 druhom pododseku nariadenia č. 1/2003 sa musí vypočítať na základe celkového obratu všetkých spoločností, ktoré tvoria hospodársky subjekt zodpovedný za sankcionované porušenie. Naproti tomu, ak sa táto hospodárska jednotka medzičasom rozpadla, každý subjekt, ktorému je rozhodnutie určené, má právo, aby sa naň predmetná horná hranica uplatnila individuálne.

(pozri bod 324)

14. Ak podnik tvrdí, že Komisia mala v jeho prospech uznať poľahčujúcu okolnosť založenú na jeho pasívnej úlohe pri porušení pravidiel hospodárskej súťaže, skutočnosť, že tento podnik sa počas správneho konania na svoju pasívnu úlohu výslovne neodvolal, nemá vplyv na prípustnosť jeho výhrady.

Podniky, ktorým je oznámenie o výhradách určené, totiž nie sú povinné osobitne požiadať o priznanie poľahčujúcich okolností. Okrem toho, pokiaľ sa porušenia dopustili viaceré podniky, Komisia je povinná preskúmať závažnosť účasti každého z nich na porušení, aby zistila, či vo vzťahu k nim existujú priťažujúce alebo poľahčujúce okolnosti, najmä ak ide o poľahčujúcu okolnosť výslovne uvedenú v demonštratívnom výpočte uvedenom v bode 3 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO.

(pozri body 329, 330)

15. Výlučne pasívna alebo nasledovateľská úloha podniku pri porušení pravidiel hospodárskej súťaže môže, pokiaľ sa preukáže, predstavovať poľahčujúcu okolnosť v súlade s bodom 3 prvou zarážkou usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO, pričom táto pasívna úloha znamená, že dotknutý podnik zaujal rezervovaný postoj, teda sa aktívne nezúčastnil na vypracovaní protisúťažnej dohody alebo protisúťažných dohôd.

Spomedzi skutočností, ktoré môžu odhaliť pasívnu úlohu podniku v rámci kartelu, možno zohľadniť jeho výrazne menej častú účasť na rokovaniach v porovnaní s bežnými účastníkmi kartelu, rovnako ako jeho oneskorený vstup na trh, ktorý je predmetom porušenia, bez ohľadu na dĺžku trvania jeho účasti na porušení alebo tiež existenciu výslovných vyhlásení v tomto zmysle pochádzajúcich od zástupcov tretích podnikov, ktoré sa na porušení zúčastnili. V každom prípade je potrebné zohľadniť všetky relevantné okolnosti daného prípadu.

Pokiaľ ide o uplatnenie poľahčujúcich okolností, Komisia disponuje určitou mierou voľnej úvahy.

V tomto ohľade, ak Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukáže, že podnik bol zastúpený alebo informovaný, pokiaľ ide o väčšinu tajných stretnutí, ktoré sa uvádzajú v rozhodnutí Komisie, skutočnosť, že tento podnik sa na niektorých stretnutiach fyzicky nezúčastnil, ale bol o nich informovaný telefonicky, je v súlade s utajenou povahou ich priebehu a vôbec nesvedčí o výlučne pasívnej alebo nasledovateľskej úlohe podniku.

(pozri body 331 – 333, 337)

16. Podľa bodu 3 druhej zarážky usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO môže nerealizovanie porušujúcich dohovorov alebo praktík v praxi predstavovať poľahčujúcu okolnosť, pokiaľ dotknutý podnik preukáže, že v období, keď bol účastníkom protiprávnych dohôd, sa skutočne zdržal ich uplatňovania tým, že sa na trhu správal súťažne alebo že prinajmenšom jednoznačne a vo významnej miere porušil povinnosti smerujúce k vykonávaniu tohto kartelu do tej miery, že narušil jeho samotné fungovanie.

Okrem toho samotná skutočnosť, že podnik, ktorého účasť na zosúladení s jeho konkurentmi je preukázaná, sa na trhu nesprával v súlade s tým, na čom sa dohodol so svojimi konkurentmi, pričom na trhu uplatňoval viac-menej nezávislú politiku, nepredstavuje nevyhnutne skutočnosť, ktorá sa musí zohľadniť ako poľahčujúca okolnosť. Nemožno vylúčiť, že tento podnik sa iba pokúsil využiť kartel vo svoj prospech.

(pozri body 345, 346)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta rozšírená komora)

zo 16. júna 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Peroxid vodíka a perboritan sodný – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Dĺžka trvania porušenia – Prezumpcia neviny – Právo na obhajobu – Pokuty – Poľahčujúce okolnosti“

Vo veci T‑191/06,

FMC Foret, SA, so sídlom v Barcelone (Španielsko), v zastúpení: M. Seimetz, advokát, a C. Stanbrook, QC,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne F. Arbault, neskôr V. Di Bucci a V. Bottka, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci M. Gray, barrister,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 1766 v konečnom znení z 3. mája 2006 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F/38.620 – Peroxid vodíka a perboritan) a subsidiárne návrh na zníženie pokuty uloženej žalobkyni,

VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta rozšírená komora),

v zložení: sudcovia V. Vadapalas (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu komory, A. Dittrich a L. Truchot,

tajomník: K. Andová, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. marca 2010,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Žalobkyňa FMC Foret SA je spoločnosť založená podľa španielskeho práva, ktorá v čase skutkových okolností okrem iného predávala peroxid vodíka (ďalej len „PV“) a perboritan sodný (ďalej len „PS“).

2 Žalobkyňa je stopercentnou dcérskou spoločnosťou spoločnosti FMC Chemicals Netherlands BV a je súčasťou skupiny, ktorú ovláda americký podnik FMC Corp.

3 V novembri 2002 Degussa AG informovala Komisiu Európskych spoločenstiev o existencii kartelu na trhoch s PV a s PS a požiadala o uplatnenie oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

4 Degussa poskytla Komisii hmotné dôkazy, ktoré jej umožnili vykonať v dňoch 25. a 26. marca 2003 šetrenia v priestoroch troch podnikov.

5 Po týchto šetreniach viaceré podniky, vrátane spoločností EKA Chemicals AB, Atofina SA (teraz Arkema SA) a Solvay SA, požiadali o uplatnenie oznámenia o spolupráci a poskytli Komisii dôkazy týkajúce sa predmetného kartelu.

6 Komisia 26. januára 2005 zaslala žalobkyni a ostatným dotknutým podnikom oznámenie o výhradách.

7 Po vypočutí dotknutých podnikov, ktoré sa konalo 28. a 29. júna 2005, Komisia prijala rozhodnutie K(2006) 1766 v konečnom znení z 3. mája 2006 týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti spoločnostiam Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, žalobkyni, spoločnostiam Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema (vec COMP/F/38.620 – Peroxid vodíka a perboritan) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého zhrnutie je uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie z 13. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 353, s. 54). Rozhodnutie bolo oznámené žalobkyni listom z 8. mája 2006.

Napadnuté rozhodnutie

8 Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že podniky, ktorým je rozhodnutie určené, sa podieľali na jedinom a nepretržitom porušovaní článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) v súvislosti s PV a jeho nadväzujúcim prípravkom PS (odôvodnenie č. 2 napadnutého rozhodnutia).

9 Porušenie, ktoré bolo zistené, pokiaľ ide o obdobie od 31. januára 1994 do 31. decembra 2000, spočívalo najmä v tom, že súťažitelia si medzi sebou vymieňali dôležité obchodné a dôverné informácie o trhoch a podnikoch, obmedzovali a kontrolovali výrobu, ako aj jej možné a skutočné kapacity, rozdeľovali si podiely na trhu a zákazníkov a stanovovali a monitorovali dodržiavanie cenových cieľov.

10 Bolo konštatované, že žalobkyňa je zodpovedná za porušenie „spoločne a nerozdielne“ so spoločnosťou FMC (odôvodnenia č. 389 až 395 napadnutého rozhodnutia).

11 Na účely stanovenia výšky pokút Komisia použila spôsob uvedený v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [ESUO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“).

12 Komisia určila základné sumy pokút v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 452 napadnutého rozhodnutia), ktoré bolo posúdené ako veľmi závažné (odôvodnenie č. 457 napadnutého rozhodnutia).

13 Na základe rozdielneho zaobchádzania bola žalobkyňa zaradená do tretej a predposlednej kategórie zodpovedajúcej východiskovej sume 20 miliónov eur (odôvodnenia č. 460 až 462 napadnutého rozhodnutia).

14 Vzhľadom na to, že žalobkyňa sa podľa Komisie podieľala na porušení od 29. mája 1997 do 13. decembra 1999, čiže počas obdobia dvoch rokov a siedmich mesiacov, východisková suma jej pokuty bola zvýšená o 25 % (odôvodnenie č. 467 napadnutého rozhodnutia).

15 Vo vzťahu k žalobkyni nebola zohľadnená nijaká priťažujúca alebo poľahčujúca okolnosť.

16 Článok 1 písm. g) napadnutého rozhodnutia stanovuje, že žalobkyňa porušila článok 81 ods. 1 ES a článok 53 Dohody o EHP tým, že sa podieľala na dotknutom porušení od 29. mája 1997 do 13. decembra 1999.

17 Komisia v článku 2 písm. d) napadnutého rozhodnutia uložila žalobkyni „spoločne a nerozdielne“ so spoločnosťou FMC pokutu vo výške 25 miliónov eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania

18 Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. júla 2006 žalobkyňa podala žalobu, ktorou sa začalo toto konanie.

19 Keďže zloženie komôr Súdu prvého stupňa sa zmenilo, sudca spravodajca bol pridelený do šiestej komory a po vypočutí účastníkov konania bola táto vec pridelená šiestej rozšírenej komore.

20 V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010 Všeobecný súd položil účastníkom konania písomné otázky, na ktoré účastníci konania odpovedali vyjadreniami z 29. januára 2010.

21 Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté počas pojednávania, ktoré sa uskutočnilo 4. marca 2010.

22 Vzhľadom na to, že dvaja členovia komory sa nemohli zúčastniť na porade, v súlade s článkom 32 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu sa na porade Všeobecného súdu zúčastnili traja sudcovia, ktorých podpisy sú uvedené na tomto rozsudku.

23 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, v ktorej Komisia uložila žalobkyni pokutu,

– subsidiárne znížil pokutu,

– uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

24 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu,

– uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.

25 V replike, ako aj na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že jej prvý žalobný návrh treba chápať v tom zmysle, že smeruje k zrušeniu napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej sa jej týka, vrátane konštatovania jej účasti na predmetnom porušení.

Právny stav

26 Na podporu žaloby smerujúcej k zrušeniu napadnutého rozhodnutia alebo subsidiárne k zníženiu pokuty žalobkyňa uvádza tri žalobné dôvody založené po prvé na nesprávnom posúdení dôkazov o jej účasti na porušení, po druhé na porušení práva na obhajobu v rámci prístupu k spisu a po tretie na neprimeranej výške pokuty.

O prvom žalobnom dôvode, založenom na údajnom nesprávnom posúdení dôkazov o účasti žalobkyne na porušení

Tvrdenia účastníkov konania

27 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nepredložila dostatočne presné a zhodujúce sa dôkazy na preukázanie účasti žalobkyne na karteli.

28 Komisia vychádzala vo veľkej miere z nepresných a nepodložených vyjadrení poskytnutých v rámci žiadostí o zhovievavosť, ktoré boli spísané narýchlo, boli neodôvodnené, a preto mali zníženú dôkaznú hodnotu. Rovnako neprihliadla na dôkaz o opaku predložený žalobkyňou, najmä svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne údajne zúčastnených na protiprávnom správaní.

29 Komisia nevyvrátila dôkazy, ktoré žalobkyňa uviedla vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách a na vypočutí, najmä svedecké výpovede jej zamestnancov. Komisia navyše nezohľadnila informáciu žalobkyne týkajúcu sa jej súťažného správania na trhu.

30 Úradník poverený vypočutím priznal na vypočutí nedostatok dôkazov uvedených vo vzťahu k žalobkyni. Tento úradník navrhol stretnutie účastníkov konania, ako aj kontradiktórne preskúmanie nového dôkazu o opaku predloženého žalobkyňou. Komisia týmto návrhom nevyhovela.

31 V oznámení o výhradách Komisia obvinila žalobkyňu, že sa zúčastnila na porušení od januára 1994 do júna 2001, ale následne podstatne zúžila rozsah tohto obvinenia. V napadnutom rozhodnutí sa Komisia obmedzila na obdobie od 29. mája 1997, keď sa konalo polročné zasadnutie Európskej rady chemického priemyslu (CEFIC), ktoré hostila žalobkyňa v Seville, do 13. decembra 1999, keď sa konalo stretnutie vo Fribourgu, na ktorom bol prítomný zamestnanec žalobkyne.

32 Komisia na preukázanie protiprávnych skutočností vychádzala z nepodložených informácií pochádzajúcich z jediného zdroja, konkrétne od spoločností Degussa, Solvay alebo Atofina, pričom nerešpektovala judikatúru, podľa ktorej vyhlásenie jedného podniku nie je dostatočným dôkazom o porušení (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso-Gutzeit/Komisia, T‑337/94, Zb. s. II‑1571, bod 91).

33 Pokiaľ ide o informácie od spoločnosti Degussa, Komisia nesprávne uviedla, že boli podporené dôkazmi získanými od ostatných účastníkov kartelu. Z odôvodnenia č. 86 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia v skutočnosti konštatovala, že keďže niektoré podniky uznali tvrdenia spoločnosti Degussa, ktoré sa ich týkajú, tvrdenia spoločnosti Degussa proti žalobkyni si potvrdenie nevyžadujú. Komisia sa teda nepokúsila potvrdiť informácie od spoločnosti Degussa, ktoré sa týkajú žalobkyne.

34 Pokiaľ ide o ostatné dôkazy pochádzajúce od jediného podniku, Komisia poukázala na to, že boli získané od priamych svedkov protiprávnych kontaktov, že jej boli odovzdané „po zrelej úvahe“ a že vzhľadom na súbor zhodných dôkazov sú vierohodné (odôvodnenie č. 86 napadnutého rozhodnutia).

35 Všetky tieto tvrdenia však nie sú správne. Informácie od spoločnosti Solvay sú nepresné a napríklad uvádzajú, že neidentifikovaný zdroj zo spoločnosti Solvay tvrdil, že neidentifikovaný zamestnanec spoločnosti Solvay kontaktoval zamestnancov žalobkyne v štyroch nešpecifikovaných prípadoch. To isté platí aj o tvrdení spoločnosti Solvay, že žalobkyňa poskytla spoločnosti Atofina odplatu za zatvorenie jej výrobného závodu. Komisia okrem toho nekonfrontovala tieto informácie s opačnými svedeckými výpoveďami zamestnancov žalobkyne.

36 Pokiaľ ide o informácie pochádzajúce od zamestnanca spoločnosti Atofina, konkrétne poznámky zo stretnutí kartelu, Komisia nezohľadnila skutočnosť, že tie isté poznámky boli predložené na preukázanie viacerých stretnutí. Navyše pokiaľ ide o žalobkyňu, tieto poznámky obsahujú často otázniky.

37 Komisia preto voči žalobkyni nesprávne uplatnila dôkazy pochádzajúce od jediného podniku, ktoré neboli potvrdené a boli vyvrátené svedeckými výpoveďami zamestnancov žalobkyne.

38 Žalobkyňa ďalej kritizuje konštatovania Komisie týkajúce sa konkrétnych stretnutí.

– O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou

39 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne vychádzala z informácií od spoločností Solvay a Atofina, na základe ktorých konštatovala, že žalobkyňa bola telefonicky informovaná o niektorých stretnutiach kartelu.

40 Informácie od spoločnosti Solvay sa týkali štyroch stretnutí spoločností Degussa, Solvay a Kemira na „vysokej úrovni“ (odôvodnenia č. 171 až 174, 211, 215 až 217 a 239 až 242 napadnutého rozhodnutia). V prípade týchto stretnutí Komisia vychádzala z vyhlásenia spoločnosti Solvay, že „ostatné subjekty na trhu boli informované o výsledku týchto stretnutí“, „Solvay napríklad informovala spoločnosti Foret (v Španielsku) a Ausimont (v Taliansku) o konkrétnych výsledkoch týchto rokovaní“. Toto vyhlásenie bolo podľa Komisie potvrdené spoločnosťou Atofina (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).

41 Uvedené vyhlásenie spoločnosti Solvay neumožňuje odôvodniť konštatovanie, že Solvay tvrdila, že žalobkyňu priebežne informovala „vyčerpávajúcim spôsobom… spravidla telefonicky“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia). Solvay neuvádza, „kto komu volal“, ani obsah rozhovoru. Nekonkretizuje stretnutia, na ktoré sa odvoláva, s výnimkou stretnutia z augusta 1997. Tento údaj poskytla sama Komisia. Vyhlásenie spoločnosti Solvay nemohlo byť potvrdené spoločnosťou Atofina, ktorá nebola prítomná na stretnutiach. Atofina sa totiž odvoláva na telefonáty spoločnosti Solvay v rámci jednotlivých stretnutí, konkrétne stretnutí „skupiny B“, ktoré sa uskutočnili od konca roku 1999 do začiatku roku 1997. Informácie od spoločností Solvay a Atofina sa teda nepotvrdili.

42 Solvay okrem toho sama spochybnila, že sa zúčastnila na jednom zo štyroch predmetných stretnutí, konkrétne na stretnutí, ktoré sa konalo vo Frankfurte nad Mohanom v apríli 1998 (odôvodnenie č. 217 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o stretnutie zo septembra 1998 v Bruseli, Solvay nespomenula, že sa spojila so žalobkyňou.

43 Komisia sa na vypočutí neúspešne usilovala získať od spoločnosti Solvay presnejšie informácie. Vyhlásenie spoločnosti Solvay týkajúce sa telefonických hovorov nemá bez bližšieho spresnenia dôkaznú hodnotu. V každom prípade je spochybnené svedeckou výpoveďou zamestnancov žalobkyne, ktorí popierajú, že prijali telefonické hovory od spoločnosti Solvay.

44 Pokiaľ ide o informácie od spoločnosti Atofina, Komisia nesprávne vychádzala z tvrdenia zamestnanca spoločnosti Atofina, že žalobkyňa sa štyrikrát zúčastnila na telefonických rozhovoroch (odôvodnenia č. 180 až 192 a 247 až 253 napadnutého rozhodnutia). Toto tvrdenie nepotvrdil žiadny z ďalších účastníkov predmetných rozhovorov.

45 Ďalšie informácie v spise spochybňujú vierohodnosť informácií, ktoré poskytol dotknutý zamestnanec spoločnosti Atofina. Konkrétne v oznámení o výhradách vychádza Komisia z jeho vyjadrenia, že zástupca žalobkyne sa 12. februára 1996 zúčastnil na stretnutí v Paríži (body č. 137 a 138 oznámenia o výhradách). Žalobkyňa preukázala, že toto vyjadrenie bolo nepresné, keďže pas údajného účastníka stretnutia potvrdzuje, že tento účastník sa v priebehu predmetného týždňa nachádzal v Spojených štátoch. Komisia sa v napadnutom rozhodnutí o tomto omyle vôbec nezmieňuje. Okrem toho svedok spoločnosti Atofina niekoľkokrát predložil tú istú stranu svojich poznámok ako dôkaz o jednotlivých stretnutiach. Pokiaľ ide o informácie od žalobkyne a jej účasť na stretnutiach, predmetné poznámky obsahovali často otázniky. Komisia nevzala tieto okolnosti do úvahy pri hodnotení vierohodnosti dôkazov spoločnosti Atofina.

46 Čo sa týka prvého predmetného stretnutia v septembri 1997 v Paríži, prvotné informácie od spoločnosti Atofina neumožňujú identifikovať zamestnanca žalobkyne, ktorý bol údajne kontaktovaný telefonicky. Zamestnanec žalobkyne, ktorý bol neskôr identifikovaný v tabuľke vyhotovenej spoločnosťou Atofina, vo vyhlásení pod prísahou spochybnil, že tento hovor prijal. Toto spochybnenie Komisia nevzala do úvahy.

47 Komisia konštatovala, že skutočnosť, že žalobkyňa bola kontaktovaná, je vzhľadom na skôr nadviazané kontakty a jej telefonickú účasť na dvoch neskorších stretnutiach pravdepodobná (odôvodnenie č. 186 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o údajné skoršie kontakty, napadnuté rozhodnutie uvádza iba jeden telefonický hovor prijatý mesiac predtým (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia), ktorý vyplýva z nepodložených informácií od spoločnosti Solvay. Údajná telefonická účasť žalobkyne na dvoch neskorších stretnutiach vychádza z tých istých nepodložených informácií od spoločnosti Atofina.

48 Čo sa týka druhého predmetného stretnutia 17. novembra 1997 vo Frankfurte nad Mohanom (odôvodnenia č. 188 až 192 napadnutého rozhodnutia), zamestnanec spoločnosti Atofina si protirečil, keďže identifikoval najprv jedného, potom dvoch údajne kontaktovaných zamestnancov žalobkyne. Komisia sa o tomto rozpore nezmienila, a pokiaľ ide o meno identifikovanej osoby, sama sa pomýlila (poznámka pod čiarou č. 204 napadnutého rozhodnutia). Predmetná informácia nie je podložená a je spochybnená identifikovanými zamestnancami žalobkyne.

49 Na rozdiel od vyjadrení Komisie nie sú informácie od spoločnosti Atofina podložené listinnými dôkazmi. Predmetné dôkazy predložil ten istý zamestnanec spoločnosti Atofina a nemôžu podporiť jeho vlastné tvrdenia. Navyše ide o tabuľku vytvorenú na dotknutom stretnutí, ktorá uvádza ceny podľa zákazníka a podľa výrobcu (odôvodnenie č. 192 napadnutého rozhodnutia) a ktorá, pokiaľ ide o žalobkyňu, obsahuje aj štyri otázniky. Tieto informácie okrem toho neposkytla nevyhnutne žalobkyňa, ale mohli byť získané prostredníctvom iných zdrojov, najmä od zákazníkov žalobkyne.

50 Degussa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách nepotvrdila ani hovor, ktorý údajne prijal zamestnanec žalobkyne. Degussa v skutočnosti len zhrnula obsah oznámenia o výhradách, vrátane tvrdenia spoločnosti Atofina, že niektoré iné podniky, vrátane žalobkyne, boli o tomto stretnutí informované, a potom potvrdila jej účasti na tomto stretnutí. Priznanie spoločnosti Degussa je iba dôkazom proti nej a žalobkyne sa vôbec netýka.

51 Čo sa týka tretieho predmetného stretnutia z 21. novembra 1997 v Paríži (odôvodnenia č. 193 až 197 napadnutého rozhodnutia), žiadny iný člen kartelu s výnimkou spoločnosti Atofina sa nezmienil o účasti žalobkyne. Komisia nesprávne vychádzala z tvrdenia spoločnosti Atofina, ktoré je nepodložené a je v rozpore s predmetnou svedeckou výpoveďou zamestnanca žalobkyne.

52 Komisia okrem toho nesprávne vychádzala zo skutočnosti, že ceny, ktoré žalobkyňa uplatňovala, boli uvedené v poznámkach spísaných na predmetnom stretnutí (odôvodnenie č. 197 napadnutého rozhodnutia). Prevažná časť tabuľky obsahovala iba hviezdičky. Niektoré uvádzané ceny sú cieľovými cenami, ktoré odhadol zamestnanec spoločnosti Atofina, a nepochádzajú z informácií od žalobkyne. Tá istá tabuľka navyše obsahuje informácie o ďalších dvoch výrobcoch, vo vzťahu ku ktorým Komisia toto stretnutie nezohľadnila. Komisia sama uznala, že cieľové ceny môžu byť v prípade výrobcu vložené do tabuľky bez toho, aby sa tento o nich dozvedel. Predmetná tabuľka teda nepotvrdzuje informácie od spoločnosti Atofina.

53 Čo sa týka štvrtého predmetného stretnutia z 12. októbra 1998 v Düsseldorfe, poznámky, ktoré si robil zamestnanec spoločnosti Atofina, neuvádzajú prítomné osoby a neskoršie vysvetlenie, ktoré k nim tento zamestnanec podal, uvádza: „FMC neprítomná“. Iba tabuľka pripravená na účely žiadosti o zhovievavosť, ktorú podala Atofina, uvádza, že žalobkyňa bola „neprítomná, ale [bola] telefonicky kontaktovaná a zastúpená spoločnosťou Solvay“. Žiadny ďalší účastník, vrátane spoločnosti Solvay, nepotvrdil účasť žalobkyne na tomto stretnutí. Naproti tomu Degussa na otázku v tejto súvislosti uviedla, že „pokiaľ vie…, štvrtý podnik sa na stretnutí nezúčastnil“. Komisia v tomto smere nesprávne iba uviedla, že „tri ďalšie podniky uskutočnenie tohto stretnutia potvrdili“ (odôvodnenie č. 253 napadnutého rozhodnutia), bez toho, aby zohľadnila skutočnosť, že žiadny z týchto podnikov nepotvrdil informácie od spoločnosti Atofina, ktoré sa týkajú žalobkyne. Okrem toho Komisia tým, že uviedla, že vyhlásenia spoločnosti Atofina boli „pravdepodobné vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia mala k dispozícii“ (odôvodnenie č. 253 napadnutého rozhodnutia), iba odkázala na iné nepodložené tvrdenia spoločnosti Atofina. Jej úvahy sa teda pohybujú v kruhu.

54 Z toho vyplýva záver, že tvrdenie zamestnanca spoločnosti Atofina, že sa telefonicky spojil so zamestnancami žalobkyne, nie je podložené. Naproti tomu svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne, ktoré potvrdzujú, že títo zamestnanci neprijali hovory, sú podporené mlčaním ostatných členov kartelu v tejto otázke, ako aj otáznikmi, ktoré obsahujú poznámky zo stretnutia predložené spoločnosťou Atofina. Informácie o cenách žalobkyne obsiahnuté v týchto poznámkach mohli pochádzať z iných zdrojov. Tieto okolnosti ako celok vedú teda k neúčasti žalobkyne na predmetných stretnutiach.

– O kontaktoch nadviazaných v rámci zasadnutí CEFIC

55 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne konštatovala jej účasť na šiestich stretnutiach kartelu, ktoré sa uskutočnili v rámci zasadnutí CEFIC od mája 1997 do novembra 1999. Žalobkyňa uvádza, že jej zamestnanci sa zúčastnili na predmetných zasadnutiach CEFIC. Každý z týchto zamestnancov však potvrdil, že v rámci týchto zasadnutí sa nezúčastnil na činnostiach kartelu. Komisia však bez odôvodnenia odmietla svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne.

56 Samotná prítomnosť na stretnutí kartelu nepreukazuje účasť na karteli. Podnik môže preukázať svoju neúčasť na činnostiach kartelu najmä tým, že preukáže, že svojim konkurentom naznačil, že sa na týchto činnostiach zúčastnil s odlišným zámerom ako oni.

57 Pokiaľ ide o stretnutia v máji 1997 v Seville, zamestnanec žalobkyne, ktorý sa na nich zúčastnil, v tejto súvislosti oznámil Komisii, že výslovne vyhlásil, že jeho podnik sa jednak „rozvíjal v Nemecku“ a „nemal záujem“ na akomkoľvek obmedzení cien, a jednak o nich odmietol rokovať. Túto svedeckú výpoveď potvrdzuje skutočnosť, že po tomto vyhlásení zodpovedný zamestnanec spoločnosti Degussa počas jedného z týchto stretnutí opustil miestnosť, pričom buchol dvermi (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia). Zástupca žalobkyne nebol v dôsledku toho pozvaný nasledujúci deň na večeru do reštaurácie (odôvodnenie č. 163 napadnutého rozhodnutia).

58 Podľa svedeckej výpovede toho istého zamestnanca žalobkyne dospelo zasadnutie CEFIC v máji 1998 v Évian-les-Bains k rovnakému výsledku. Malí výrobcovia, vrátane žalobkyne, odmietli pristúpiť k protisúťažným dohodám, keďže chceli pokračovať v súťažnom konaní.

59 Zamestnanci žalobkyne sa nezúčastnili ani na rokovaniach kartelu počas ďalších štyroch stretnutí v rámci zasadnutí CEFIC (odôvodnenia č. 198 až 207, 254 až 258, 264 a 265, 273 až 275 napadnutého rozhodnutia). Tieto stretnutia sa konali v reštauráciách, v baroch alebo v hotelových kuloároch. Je ťažké predstaviť si mnohostranné rokovania kartelu na takých verejných miestach. Rozhovory sa teda museli konať dvojstranne alebo po odchode zamestnancov žalobkyne z reštaurácie.

60 Komisia sa nezaoberala skutočnosťou, že žalobkyňa poprela svoju účasť na týchto rokovaniach. Uvádza, že žalobkyňa nepreukázala, že jej zamestnanci sa dištancovali od protisúťažných rokovaní (odôvodnenie č. 207 napadnutého rozhodnutia), hoci v prípade jedného zo stretnutí pripustila, že „nie je nepredstaviteľné, že… rozličné rokovania sa uskutočnili skôr na dvojstrannom základe“ (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia). Keďže rozhovory boli podľa žalobkyne dvojstranné, jej zamestnanci o nich nevedeli a nemohli sa od nich dištancovať.

61 Pokiaľ ide o večeru, ktorá sa konala v rámci zasadnutia CEFIC 26. novembra 1997 v Bruseli, podľa odôvodnenia č. 199 napadnutého rozhodnutia „Degussa, EKA, Solvay a Atofina uviedli, že [žalobkyňa a Kemira] boli skutočne prítomné, že určite vedeli o protiprávnej povahe nižšie opísaných rokovaní a že sa na nich zúčastnili“. EKA Chemicals sa však o žalobkyni vôbec nezmienila. Solvay zostavila zoznam účastníkov, v ktorom zamestnanci žalobkyne neboli uvedení, aj keď dodala, že „pravdepodobne všetci ostatní účastníci“ zasadnutia boli prítomní.

62 Informácie od spoločností Atofina a Degussa iba uvádzajú osoby prítomné na večeri, vrátane zástupcov žalobkyne, bez akéhokoľvek tvrdenia, pokiaľ ide o ich účasť na protisúťažných rokovaniach.

63 Čo sa týka stretnutia, ktoré sa uskutočnilo v rámci zasadnutia CEFIC v novembri 1999 (odôvodnenia č. 273 až 275 napadnutého rozhodnutia), Komisia neuviedla, že toto stretnutie sa konalo na verejnom mieste, konkrétne v kuloári hotela pri príležitosti oficiálnej večere. Rokovania museli byť dvojstranné a neexistuje dostatočne presný a zhodujúci sa dôkaz o účasti žalobkyne na týchto rokovaniach.

– O stretnutí z 13. júla 1998 v Königswinteri

64 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne uviedla, že jej generálny riaditeľ sa zúčastnil na stretnutí so spoločnosťami Solvay a Degussa v Königswinteri v júli 1998, ktoré sa týkalo zatvorenia výrobného závodu spoločnosti Atochem (odôvodnenie č. 233 napadnutého rozhodnutia). Dotknutý zamestnanec poprel svoju účasť na tomto stretnutí a predložil účet za taxík, na ktorom bolo uvedené jeho meno, ktorý dokazoval, že v ten deň bol v Barcelone.

65 Komisia nespochybnila tento dôkaz a iba naznačila, že zamestnanec žalobkyne mohol byť súčasne prítomný na stretnutí v Königswinteri a neskôr v ten istý deň použiť taxík v Barcelone. Čo sa týka ostatných stretnutí, Degussa predložila poznámky z reštaurácie, v ktorých je uvedený zoznam účastníkov. Čo sa však týka predmetného stretnutia, Komisia od spoločností Degussa alebo Solvay nezískala viac dôkazov. Solvay nepotvrdila prítomnosť žalobkyne na tomto stretnutí.

66 Skutočnosť, že žalobkyňa sa nezúčastnila na rokovaniach o zatvorení výrobného závodu spoločnosti Atochem, je potvrdená jej neprítomnosťou na neskorších stretnutiach k tejto otázke. Komisia nesprávne konštatovala, že Solvay potvrdila účasť žalobkyne na dohode so spoločnosťou Atochem (odôvodnenie č. 244 napadnutého rozhodnutia). Solvay neuvádza okolnosti tejto údajnej účasti a Degussa sa o nej vôbec nezmieňuje. Je možné, že Solvay omylom poukázala na legálnu zmluvu o dodávke, ktorú vtedy uzatvorila žalobkyňa so spoločnosťou Atochem.

67 V odôvodnení č. 234 napadnutého rozhodnutia Komisia neuvádza, že žalobkyňa súhlasila s poskytnutím odplaty spoločnosti Atochem. O neopodstatnenosti vyhlásenia spoločnosti Solvay v tomto zmysle svedčia neskoršie skutočnosti, najmä neprítomnosť žalobkyne na neskoršom stretnutí spoločností Solvay, Degussa a Atofina v októbri 1998. Z odôvodnenia č. 245 napadnutého rozhodnutia však vyplýva, že na tomto stretnutí Degussa a Solvay presvedčili spoločnosť Atochem, aby za odplatu od spoločností Degussa a Solvay zatvorila výrobný závod.

– O stretnutí so spoločnosťou Degussa 28. septembra 1998 v Bruseli

68 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne posúdila informácie od spoločnosti Degussa, ktoré sa týkali dvojstranného stretnutia v septembri 1998. Podľa odôvodnenia č. 241 napadnutého rozhodnutia bolo účelom tohto stretnutia informovať žalobkyňu o výsledkoch stretnutia, ktoré sa konalo v ten deň ráno. Degussa uviedla v skutočnosti jedine to, že „predmetom stretnutia bolo všeobecné rokovanie týkajúce sa vývoja európskeho trhu s PV, najmä vzhľadom na zvýšenú úroveň dosiahnutých cien a možnosti udržania takej úrovne“. Degussa sa vôbec nezmieňuje o akejkoľvek dohode o cenách alebo podieloch na trhu, ale poznamenáva, že rokovanie bolo „všeobecné“.

– O rokovaniach týkajúcich sa PS

69 Žalobkyňa uvádza, že jej zamestnanec si spomína, že sa zúčastnil na dvoch zo štyroch stretnutí týkajúcich sa PS, ktoré sa uvádzajú v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia č. 237 a 238, 259 až 263, 267 až 270 a 276 až 279 napadnutého rozhodnutia), konkrétne stretnutí začiatkom roku 1999 v Miláne a v decembri 1999 vo Fribourgu.

70 Cieľom týchto dvoch stretnutí bolo rokovať o prostriedkoch, ktoré môže výrobné odvetvie použiť na zmiernenie obáv, pokiaľ ide o účinky jednej zo zložiek PS na zdravie. Žalobkyňa vzhľadom na tieto obavy začala už uvažovať o vývoji „alternatívneho výrobku“ ? perkarbonátu sodného (ďalej len „PKS“). Je poľutovaniahodné, že ostatní výrobcovia sa počas predmetných stretnutí podieľali na protiprávnych rokovaniach. Tieto rokovania žalobkyňu nezaujímali, keďže už prijala rozhodnutie o postupnom upustení od výroby PS v prospech PKS. Jej zástupca sa teda na protiprávnych rokovaniach nezúčastnil. Toto vysvetlenie podporuje Degussa, ktorá potvrdila, že predmetné stretnutia sa konali „náhodou“ v rámci protiprávnych rokovaní.

71 Čo sa týka dvoch ďalších stretnutí týkajúcich sa PS v septembri 1998 v Lyone a v lete 1999 v Bazileji, údajná účasť žalobkyne vyplýva iba z nepodloženej informácie od spoločnosti Solvay. Komisia nezohľadnila svedeckú výpoveď predmetného zamestnanca žalobkyne, ktorý si nespomína, že by sa na uvedených stretnutiach zúčastnil.

– Tvrdenia uvedené v rámci repliky

72 V replike žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila zásadu prezumpcie neviny, keďže nemala k dispozícii presné a zhodujúce sa dôkazy o jej účasti na činnostiach predstavujúcich kartel.

73 Komisia po prvé nevzala do úvahy dôkazy podporujúce stanovisko žalobkyne a skreslila ďalšie dôkazy, aby odôvodnila svoj záver. Komisia podľa žalobkyne nezohľadnila skutočnosť, že najlepšími dôkazmi boli priame svedecké výpovede jej zamestnancov, uplatnila neodôvodnené domnienky v jej neprospech, pozmenila dôkazy, ktoré svedčili v jej prospech, prirovnala jej účasť na zasadnutiach CEFIC, ktoré sú legálne, k činnostiam tvoriacim kartel a „prikrášlila“ dôkazy v jej neprospech.

74 Komisia nezohľadnila dôkazy objektívne a v celku. Nezohľadnila dôkazy, ktoré preukazujú, že žalobkyňa pristupovala k rozdeleniu trhu agresívne, že konkurenti stratili podiely na trhu v prospech žalobkyne a sťažovali sa na to a že dva pokusy o stretnutia kartelu sa skončili, keď sa na nich žalobkyňa odmietla zúčastniť. Komisia nezískala ďalšie dôkazy o nepodložených tvrdeniach proti žalobkyni.

75 Žalobkyňa po druhé kritizuje skutočnosť, že Komisia nepoužila krížový výsluch, aby overila pravdivosť svedeckých výpovedí jej zamestnancov. Žalobkyňa bola jediným podnikom, ktorý zabezpečil účasť svedkov na vypočutí pred Komisiou. Žiadna z troch spoločností, ktoré svedčili proti žalobkyni, nezabezpečili účasť svedkov na vypočutí. Mnohé dôkazy predložené spoločnosťami Degussa a Solvay boli prevažne z anonymných zdrojov. Komisia nezohľadnila vyhlásenia zamestnancov žalobkyne z dôvodu, že neboli uskutočnené pod prísahou.

76 Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia nesprávne uviedla informácie, ktoré získala na základe vypočutia.

77 Úradník poverený vypočutím na vypočutí uviedol, že niektoré dôkazy, z ktorých Komisia vychádzala, najmä tvrdenia anonymných zdrojov predložené spoločnosťou Solvay, pokiaľ ide o telefonické hovory žalobkyne, neboli vierohodné. Komisia však po vypočutí nezískala ďalšie dôkazy.

78 Pokiaľ ide konkrétne o stretnutia v máji 1997 v Seville, Komisia vo vyjadrení k žalobe nesprávne uvádza, že na základe vypočutia získala od iných podnikov potvrdenie niektorých skutkových aspektov a poskytla žalobkyni možnosť vyjadriť svoj názor. Po vypočutí neboli k týmto stretnutiam predložené žiadne ďalšie vyjadrenia.

79 Ďalšie dôkazy poskytnuté žalobkyni na rozdiel od tvrdenia Komisie vôbec nesúvisia s údajnými telefonickými hovormi spoločnosti Solvay. Solvay a Degussa vo svojich vyjadreniach po vypočutí len opísali obsah oznámenia o výhradách v niektorých konkrétnych bodoch (pokiaľ ide o spoločnosť Degussa, stretnutie v novembri 1997 vo Frankfurte nad Mohanom, a pokiaľ ide o spoločnosť Solvay, stretnutie v júli 1998 v Königswinteri) a potvrdili účasť svojich zamestnancov. Žiadna z týchto spoločností sa pôvodne nezmienila o účasti žalobkyne na týchto stretnutiach. Komisia sama uznala, že odpoveď spoločnosti Solvay bola „nepriama“ a že Degussa „výslovne“ nezahrnula žalobkyňu.

80 Komisia po štvrté uviedla rozporné tvrdenia. Vo vzťahu k spoločnosti Kemira konštatovala, že nebolo nerozumné predpokladať, že v rámci zasadnutí CEFIC sa jednotlivé rokovania viedli skôr na dvojstrannom základe (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ však ide o žalobkyňu, Komisia nesprávne tvrdí, že je nemožné, aby sa jej zástupcovia zúčastnili na rovnakých stretnutiach bez toho, aby vedeli, že išlo o tajne dohodnuté konanie.

81 Komisia po piate skreslila určité dôkazy svedčiace v prospech žalobkyne. V prvom rade ide o vyjadrenia, podľa ktorých bola žalobkyňa súčasťou skupiny „neposlušných žiakov“, keďže chcela zvýšiť celkové kapacity v Európe na úkor cien. Komisia nesprávne odmietla tento dôkaz, pričom vo vyjadrení tvrdila iba to, že tento dôkaz svedčil o úsilí žalobkyne využiť kartel vo svoj prospech.

82 Pokiaľ ide v druhom rade o stretnutia v Seville, ktoré sa konali v rámci zasadnutí CEFIC, zamestnanec žalobkyne uviedol, že sa odmietol zúčastniť na akomkoľvek rokovaní kartelu a že zástupcovia spoločností Solvay a Degussa v dôsledku toho opustili rokovaciu miestnosť. Keďže Komisia odmietla pripustiť túto svedeckú výpoveď, oprela sa o svoj vlastný nedôvodný výklad dôvodov, pre ktoré Solvay a Degussa opustili rokovaciu miestnosť, konkrétne, že malí výrobcovia vrátane žalobkyne boli s návrhmi nespokojní pravdepodobne z dôvodu podielu na trhu, ktorý im bol pridelený. Nijaký dôkaz nepodporuje toto tvrdenie Komisie. Naproti tomu náhly koniec stretnutí v Seville súvisiaci so skutočnosťou, že konkurenti sa sťažovali na pokles jej cien a rast jej podielu na trhu, podľa žalobkyne preukazuje, že svojim konkurentom dala najavo, že sa na týchto stretnutiach zúčastnila s odlišným zámerom ako oni.

83 Komisia po šieste skreslila určité listinné dôkazy.

84 Pokiaľ ide o v prvom rade o pečiatku nachádzajúcu sa v pase zamestnanca žalobkyne, ktorá svedčí o jeho vstupe na územie Spojených štátov 19. februára 1996, Komisia nesprávne tvrdila, že táto pečiatka nevyhnutne nedokazuje, že predmetný zamestnanec sa o dva dni neskôr nemohol nachádzať v Paríži. Podľa žalobkyne však nie je možné, aby predmetný zamestnanec odletel do Spojených štátov 10. februára, strávil tam 24 hodín, letel transatlantickým nočným letom späť, dostavil sa priamo na stretnutie kartelu 12. februára a potom sa vrátil naspäť do Spojených štátov. Ak by to bolo tak, v jeho pase by sa podľa žalobkyne nachádzala ďalšia pečiatka. Zamestnanec spoločnosti Atofina teda nesprávne tvrdil, že zástupca žalobkyne bol 12. februára 1996 v Paríži. Ak sa k tomu pridá skutočnosť, že Atofina bola v mnohých prípadoch jedinou spoločnosťou, ktorá tvrdila, že žalobkyňa sa zúčastnila na stretnutiach kartelu a že niektoré z jej informácií obsahovali otázniky, spochybňuje to vierohodnosť informácií od spoločnosti Atofina.

85 Pokiaľ ide v druhom rade o účet za taxík vystavený 13. júla 1998 v Barcelone obsahujúci meno zamestnanca žalobkyne, ktorý sa údajne zúčastnil v ten istý deň na stretnutí v Königswinteri, Komisia túto skutočnosť spochybňuje bez akéhokoľvek odôvodnenia, pričom uvádza, že tento účet mohol byť vystavený inokedy počas tohto dňa (odôvodnenie č. 236 napadnutého rozhodnutia). Prezumpcia neviny však musí prevážiť nad takou špekuláciou.

86 V treťom rade poznámky zo stretnutí predložené spoločnosťou Atofina, ktoré v stĺpci týkajúcom sa cien žalobkyne obsahujú otázniky, vyjadrujú skutočnosť, že Atofina nemala žiadnu informáciu o cenách žalobkyne, keďže táto sa na stretnutí nezúčastnila. Komisia však vo vyjadrení k žalobe nesprávne naznačila, že tieto otázniky svedčia o „opatrnosti“ zamestnanca spoločnosti Atofina. Komisia nezohľadnila iné vysvetlenie navrhnuté žalobkyňou, že predmetná informácia „mohla pochádzať odkiaľkoľvek“. Pokiaľ teda ide o toto stretnutie, Komisia skreslila jasnú svedeckú výpoveď zamestnancov žalobkyne, ktorú podporujú listinné dôkazy.

87 Komisia vo štvrtom rade uviedla, že poznámka zamestnanca spoločnosti Atofina, ktorá sa týka stretnutia v októbri 1998 v Düsseldorfe, sa viackrát zmieňuje o žalobkyni. Predmetná poznámka nie je podľa žalobkyne jasná, ale z neskorších vysvetlení spoločnosti Atofina vyplýva, že odkazuje na nasledujúce stretnutie, ktoré sa malo konať 9. novembra, počas ktorého mal byť prijatý „konečný model“, a že sa zmieňuje o „komentári k spôsobu, ako prinútiť [žalobkyňu], aby na nátlak spoločnosti Solvay prijala svoje podiely na trhu“. V októbri 1998 sa žalobkyňa ešte odmietla zúčastniť na činnostiach kartelu. Komisia však bez analýzy obsahu poznámky nesprávne vychádzala iba zo skutočnosti, že bolo spomenuté meno žalobkyne.

88 Po siedme Komisia „prikrášlila“ dôkazy doplnením neexistujúcich podrobností alebo zveličením konštatovaných skutočností.

89 Pokiaľ ide v prvom rade o dvojstranné stretnutie so spoločnosťou Degussa v septembri 1998 v Bruseli, ktoré žalobkyňa spochybňuje, Komisia uviedla, že toto stretnutie spočívalo v „debriefingu“ ranného stretnutia (odôvodnenie č. 241 napadnutého rozhodnutia). Informácie od spoločnosti Degussa sa však nezmieňujú o existencii takého „debriefingu“ a nespomínajú nijaké rokovanie o PS alebo o zmrazení podielov na trhu v prípade PV. Pokiaľ ide o PV, Degussa výslovne vyhlásila, že rokovania ostali „všeobecné“. Závery Komisie nie sú odôvodnené.

90 Pokiaľ ide v druhom rade o stretnutia v Seville, žalobkyňa sa na rozdiel od tvrdenia Komisie dištancovala od protisúťažných rokovaní, keď sa odmietla zapojiť do činností tvoriacich kartel, čo viedlo k „náhlemu odchodu“ zástupcov spoločností Degussa a Solvay, a teda k ukončeniu tejto série stretnutí. Atofina vyhlásila, že uvedené stretnutia sa skončili odchodom zástupcov spoločností Degussa a Solvay. Komisia v tejto súvislosti skreslila informácie v spise.

91 Pokiaľ ide v treťom rade o tvrdenie Komisie, že Atofina potvrdila tvrdenia spoločnosti Solvay týkajúce sa telefonických hovorov, informácie od spoločností Solvay a Atofina sa jasne týkajú odlišných stretnutí. Nemohlo teda dôjsť k nijakému vzájomnému prelínaniu, pokiaľ ide o účastníkov alebo čas týchto stretnutí.

92 Žalobkyňa po ôsme tvrdí, že Solvay a Atofina, ktoré súčasne predložili žiadosti o zhovievavosť, sa „pretekali“, aby dôkazom, ktoré mala Komisia k dispozícií, dodali významnú pridanú hodnotu, čo spochybňuje vierohodnosť ich vyhlásení.

93 Podniky, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, nemohli preveriť spomienky svojich zamestnancov, ani predložiť jasné a presné dôkazy. Komisia napríklad poukazuje na odôvodnenie č. 236 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého Solvay vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách „dobrovoľne potvrdila“ stretnutie v júli 1998 v Köningswinteri, zatiaľ čo vo vyjadrení k žalobe dodala v zátvorkách: „budeme musieť overiť, či to bolo skutočne dobrovoľné, alebo na žiadosť Komisie“. Rovnako pokiaľ ide o stretnutie v októbri 1998 v Düsseldorfe, Degussa na žiadosť Komisie „pokračovala vo vypočúvaní“ svojich zamestnancov, pokiaľ ide o účastníkov.

94 Žalobkyňa napokon uvádza, že nebola nikdy uznaná vinnou za vykonávanie protisúťažných činností. Jej zamestnanci vypovedali na vypočutí a podali vyhlásenia, ktoré spochybňujú tvrdenia uvedené v oznámení o výhradách. Práve podniky, ktoré sa dopustili opakovaných porušení, sa usilovali získať zhovievavosť a v „honbe“ za týmto cieľom predložili v listoch svojich advokátov alebo v záhadných rukou písaných poznámkach „preplnených otáznikmi“ tvrdenia, ktoré sú neurčité, nepotvrdené a často pochádzajú z anonymných zdrojov. Komisia neposkytla nijaké vysvetlenie, ktoré by umožnilo uprednostniť tieto dôkazy pred jasnými a nespornými dôkazmi predloženými žalobkyňou.

95 Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.

Posúdenie Všeobecným súdom

96 Podľa článku 81 ods. 1 ES sú nezlučiteľné so spoločným trhom a zakázané všetky dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení podnikov a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu.

97 Na to, aby išlo o dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby predmetné podniky vyjadrili svoju spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s. II‑1711, bod 256, a z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 199).

98 Možno konštatovať, že dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES je uzatvorená, pokiaľ existuje zhoda vôle týkajúca sa samotného princípu obmedzenia hospodárskej súťaže, aj keď konkrétne prvky zamýšľaného obmedzenia sú ešte predmetom rokovaní (pozri v tomto zmysle rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 151 až 157 a 206).

99 Pojem zosúladený postup sa týka takej formy koordinácie medzi podnikmi, ktorá síce nedospela až do uzatvorenia dohody v pravom zmysle slova, ale spôsobila, že dotknuté podniky sa vedome rozhodli pre praktickú spoluprácu medzi sebou namiesto rizík hospodárskej súťaže (rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 115, a Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, bod 158).

100 V tomto smere článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek priamemu alebo nepriamemu nadviazaniu kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, ktorý môže buď ovplyvniť správanie skutočného či potenciálneho konkurenta na trhu, alebo odhaliť takému konkurentovi správanie, ktoré sa tieto subjekty rozhodli samy dodržiavať na trhu či ktoré zamýšľajú dodržiavať, pokiaľ je cieľom alebo výsledkom týchto kontaktov obmedzenie hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 99 vyššie, body 116 a 117).

101 Oznámenie informácií svojim konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu stačí na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Tréfilunion/Komisia, T‑148/89, Zb. s. II‑1063, bod 82, a z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 178).

102 Podľa ustálenej judikatúry pojmy dohoda a zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES zahŕňajú formy tajne dohodnutého konania, ktoré majú rovnakú povahu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v akých sa prejavujú (rozsudky Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 99 vyššie, body 131 a 132, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 190).

103 V rámci komplexného porušenia, na ktorom sa počas viacerých rokov podieľali viacerí výrobcovia a ktorého cieľom bola spoločná regulácia trhu, od Komisie nemožno vyžadovať, aby presne kvalifikovala porušenie ako dohodu alebo zosúladený postup, keďže na obe tieto formy porušenia sa v každom prípade vzťahuje článok 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 99 vyššie, body 111 až 114, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 696).

104 Dvojakú kvalifikáciu porušenia ako dohody „a/alebo“ zosúladeného postupu treba chápať tak, že označuje celý súbor jednotlivých skutkových okolností, z ktorých boli niektoré kvalifikované ako dohoda a iné ako zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu tohto druhu komplexného porušenia (rozsudky Hercules Chemicals/Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 264, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 187).

105 Pokiaľ ide o preukázanie porušenia, je potrebné pripomenúť, že Komisia musí predložiť dôkazy, ktorými možno z právneho hľadiska dostatočne preukázať existenciu skutočností, ktoré predstavujú porušenie článku 81 ods. 1 ES (rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58).

106 V tomto smere musí Komisia predložiť presné a zhodujúce sa dôkazy (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, bod 43 a tam citovanú judikatúru).

107 Každý z dôkazov predložených Komisiou však nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám vo vzťahu ku každému porušeniu. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, na ktoré sa inštitúcia odvoláva, zodpovedá tejto požiadavke ako celok (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 180 a tam citovanú judikatúru).

108 Nepriame dôkazy, ktoré Komisia uviedla v rozhodnutí s cieľom preukázať existenciu porušenia článku 81 ods. 1 ES zo strany podniku, sa nemajú posudzovať izolovane, ale ako celok (pozri rozsudok BPB/Komisia, už citovaný v bode 101 vyššie, bod 185 a tam citovanú judikatúru).

109 Tiež je potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že protisúťažné činnosti sa vykonávajú tajne, a preto sa vo väčšine prípadov existencia protisúťažného postupu alebo dohody musí vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako celok môžu predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 55 až 57).

110 Pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že keď Všeobecný súd rozhoduje o žalobe o neplatnosť rozhodnutia podľa článku 81 ods. 1 ES, musí vo všeobecnosti úplne preskúmať otázku, či sú splnené podmienky uplatnenia článku 81 ods. 1 ES (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra 2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, bod 62 a tam citovanú judikatúru).

111 Ak má súd pochybnosti, táto skutočnosť musí byť na prospech podniku, ktorému je určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie, v súlade so zásadou prezumpcie neviny, ktorá sa ako všeobecná zásada práva Únie uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (rozsudok Hüls/Komisia, už citovaný v bode 99 vyššie, body 149 a 150).

112 Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné skúmať, či Komisia v prejednávanej veci z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že sa žalobkyňa na predmetnom porušení zúčastnila.

– Úvodné poznámky

113 Žalobkyňa uvádza viacero všeobecných výhrad, ktoré sa týkajú vykonania dôkazov v prejednávanej veci, pričom po prvé tvrdí, že dôkazy predložené podnikmi, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, majú obmedzenú dôkaznú hodnotu, po druhé, že boli použité nepodložené informácie pochádzajúce z jediného zdroja, po tretie, že opačné svedecké výpovede jej zamestnancov neboli spochybnené, a po štvrté, že sa nevyhovelo návrhom úradníka povereného vypočutím, ktoré predložil na vypočutí.

114 Hoci sa tieto výhrady vo veľkej miere zhodujú s výhradami smerujúcimi proti skutkovým okolnostiam, ktoré Komisia uvádza v napadnutom rozhodnutí, vyžadujú si určité úvodné poznámky.

115 Pokiaľ ide po prvé o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa hodnoty dôkazov predložených v rámci žiadostí o zhovievavosť, je potrebné pripomenúť, že samotná skutočnosť, že informácia bola predložená podnikom, ktorý podal žiadosť o zhovievavosť, nespochybňuje dôkaznú hodnotu tejto informácie.

116 Podľa ustálenej judikatúry totiž žiadne ustanovenie ani žiadna všeobecná zásada práva Únie Komisii nezakazuje, aby voči podniku použila vyhlásenia iných obvinených podnikov (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 103 vyššie, bod 512). Vyhlásenia uskutočnené v rámci oznámenia o spolupráci nemožno z tohto jediného dôvodu považovať za vyhlásenia bez dôkaznej hodnoty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, Lafarge/Komisia, T‑54/03, neuverejnený v Zbierke, body 57 a 58).

117 Určitá nedôvera vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu je pochopiteľná, keďže títo účastníci by mohli zmenšiť význam svojej účasti na porušení a maximalizovať význam účasti ostatných. Vzhľadom na logiku konania upraveného v oznámení o porušení však požadovanie prospechu z jeho uplatnenia s cieľom znížiť pokutu nevytvára nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov obvineného kartelu. Akýkoľvek pokus uviesť Komisiu do omylu môže totiž spochybniť úprimnosť, ako aj úplnosť spolupráce podniku, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, bod 58).

118 Osobitne je potrebné uviesť, že skutočnosť, že osoba sa priznala k spáchaniu porušenia a pripustila tým existenciu iných skutočností, ako sú tie, ktorých existencia môže byť priamo vyvodená z predmetných dokumentov, a priori znamená, že ak neexistujú osobitné okolnosti naznačujúce opak, táto osoba sa rozhodla povedať pravdu. Vyhlásenia, ktoré sú v rozpore so záujmami toho, kto ich urobil, treba v zásade považovať za osobitne vierohodné dôkazy (rozsudky Súdu prvého stupňa JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, body 211 a 212; z 26. apríla 2007, Bolloré a i./Komisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02 a T‑126/02, T‑128/02 a T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Zb. s. II‑947, bod 166, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, bod 59).

119 Vyhlásenia, ktoré obvinené podniky uskutočnili v rámci žiadostí o zhovievavosť, je však potrebné posudzovať s opatrnosťou a vo všeobecnosti ich nemožno prijať bez potvrdenia.

120 Podľa ustálenej judikatúry totiž vyhlásenie podniku obvineného z účasti na karteli, ktorého správnosť viaceré iné obvinené podniky spochybňujú, nemožno považovať za dostatočný dôkaz existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi (rozsudky Súdu prvého stupňa JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, bod 219; z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 285; Bolloré a i./Komisia, už citovaný v bode 118 vyššie, bod 167, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, bod 293; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Enso‑Gutzeit/Komisia, už citovaný v bode 32 vyššie, bod 91).

121 Na účely preskúmania dôkaznej sily vyhlásení podnikov, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, Všeobecný súd predovšetkým zohľadňuje jednak význam zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, ktoré podporujú relevantnosť týchto vyhlásení, ako aj neexistenciu nepriamych dôkazov, že tieto podniky mali sklon minimalizovať význam svojej účasti na porušení a maximalizovať účasť ostatných podnikov (pozri v tomto zmysle rozsudky Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 117 vyššie, bod 70, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, body 62 a 295).

122 Pokiaľ ide po druhé o námietku žalobkyne založenú na tom, že vzhľadom na niektoré skutkové okolnosti vychádzala Komisia iba z jediného dôkazu, je potrebné pripomenúť, že žiadna zásada práva Únie nebráni tomu, aby Komisia na účely vyvodenia záveru o existencii porušenia vychádzala z jediného listinného dôkazu, za predpokladu, že jeho dôkazná sila nevyvoláva pochybnosti, a pokiaľ predmetný dôkaz sám osebe s určitosťou potvrdzuje existenciu predmetného porušenia (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 1838).

123 Je pravda, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 120 vyššie sa tento predpoklad vo všeobecnosti neuplatní na samotné vyhlásenia obvineného podniku, ktoré v prípade, že boli spochybnené ostatnými dotknutými podnikmi, musia byť potvrdené ďalšími nezávislými dôkazmi.

124 Táto úvaha však môže byť relativizovaná v prípade, ak je vyhlásenie spolupracujúceho podniku osobitne vierohodné, keďže za týchto okolností je požadovaný stupeň potvrdenia nižší, čo sa týka presnosti, ako aj intenzity.

125 V prípade, ak súbor zhodujúcich sa nepriamych dôkazov umožňuje potvrdiť existenciu a niektoré osobitné aspekty tajne dohodnutého konania, ktoré je uvedené vo vyhlásení predloženom v rámci spolupráce, totiž toto vyhlásenie samo osebe môže stačiť na potvrdenie ostatných aspektov napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, body 220 a 334). Za týchto podmienok môže Komisia vychádzať výlučne z tohto vyhlásenia pod podmienkou, že pravdivosť toho, čo bolo potvrdené, nevyvoláva pochybnosti a že vyjadrenia nie sú neurčité.

126 Okrem toho, aj keď vyhlásenie podniku nie je podložené, pokiaľ ide o konkrétne preukázané okolnosti, v rámci súboru zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, z ktorého vychádza Komisia, môže mať na účely potvrdenia existencie porušenia určitú dôkaznú hodnotu. Pokiaľ totiž dokument obsahuje konkrétne informácie, ktoré zodpovedajú informáciám obsiahnutým v iných dokumentoch, je potrebné konštatovať, že tieto informácie sa môžu vzájomne podporovať (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, bod 275).

127 Komisia navyše musí byť schopná vyvodiť z období, ku ktorým sa viaže pomerne veľa dôkazov, závery týkajúce sa ostatných období, v prípade ktorých môže byť medzi jednotlivými dôkazmi väčší odstup. Bude teda potrebné skutočne hodnoverné vysvetlenie, aby súd nadobudol presvedčenie, že počas určitej fázy série stretnutí sa stali veci úplne odlišné od tých, ku ktorým došlo počas predchádzajúcich a neskorších stretnutí, hoci sa tieto stretnutia vyznačovali rovnakým okruhom účastníkov, uskutočnili sa za rovnakých vonkajších okolností a mali nesporne rovnaký cieľ (návrhy, ktoré predniesol sudca Vesterdorf ako generálny advokát vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1991, Rhône-Poulenc/Komisia, T‑1/89, Zb. s. II‑867, II‑885, spoločné návrhy k rozsudkom nazývaným „Polypropylén“, Zb. s. II‑954).

128 Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia v rámci posúdenia dôkazov nevypočula zamestnancov a nezohľadnila ich svedecké výpovede.

129 Žalobkyňa predovšetkým tvrdí, že konštatovanie porušenia spočíva vo veľkej miere na vyhláseniach spoločnosti Solvay a zamestnanca spoločnosti Atofina, ktoré potvrdzujú, že hoci niektorí zo zamestnancov žalobkyne neboli na určitom počte stretnutí prítomní, boli kontaktovaní alebo informovaní telefonicky. Žalobkyňa uvádza, že tí z jej zamestnancov, ktorí sú v týchto vyhláseniach identifikovaní, predložili Komisii opačné vyhlásenia, ktoré neboli zohľadnené.

130 V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že je nesporné, že Komisia disponovala písomnými vyhláseniami dotknutých zamestnancov žalobkyne a že títo boli prítomní na vypočutí.

131 Za týchto podmienok sa otázka, či boli uvedené vyhlásenia v napadnutom rozhodnutí náležite zohľadnené, zhoduje s posúdením výhrad žalobkyne smerujúcich proti predmetným konkrétnym skutkovým okolnostiam.

132 V tomto štádiu je však potrebné poukázať na to, že žalobkyňa nesprávne tvrdí, že vzhľadom na to, že predmetné vyhlásenia boli uskutočnené pod prísahou, majú vysokú dôkaznú hodnotu a že z tohto dôvodu bola Komisia povinná preukázať, že svedkovia žalobkyne „krivo prisahali“.

133 Aj keď totiž svedecká výpoveď uskutočnená pod prísahou pred súdnym orgánom alebo prípadne v rámci vyšetrovania pred prokurátorom môže mať vysokú dôkaznú hodnotu vzhľadom na negatívne dôsledky, ktoré môžu z trestnoprávneho hľadiska vyplývať pre svedka, ktorý v rámci vyšetrovania klamal, čo takúto výpoveď robí vierohodnejšou ako obyčajné vyhlásenie (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, bod 312), tieto úvahy nie sú uplatniteľné v prejednávanej veci, keďže ide o písomné vyhlásenia zamestnancov žalobkyne predložené Komisii v priebehu správneho konania, ako aj o ich svedecké výpovede podané počas vypočutia pred Komisiou.

134 Žalobkyňa navyše nesprávne tvrdí, že Komisia bola na vypočutí v rámci krížového výsluchu povinná konfrontovať svedecké výpovede, ktoré podali spoločnosti Atofina a Solvay, s opačnými svedeckými výpoveďami jej vlastných zamestnancov.

135 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v priebehu správneho konania Komisia nemá možnosť nariadiť výsluch osôb ako svedkov pod prísahou.

136 Podľa článku 19 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) môže Komisia klásť otázky každej fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá s tým súhlasí, s cieľom získať informácie týkajúce sa predmetu vyšetrovania. Okrem toho podľa odôvodnenia č. 3 nariadenia Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. EÚ L 123, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 81) pred zaznamenaním ústnych vyjadrení od fyzických alebo právnických osôb, ktoré súhlasia s poskytnutím rozhovoru, Komisia musí informovať tieto osoby o právnom základe rozhovoru a o jeho dobrovoľnom charaktere.

137 Komisia je okrem toho povinná vypočuť fyzické alebo právnické osoby, ktoré preukážu dostatočný záujem, iba pokiaľ tieto osoby skutočne požiadajú o vypočutie. Komisia teda disponuje primeranou mierou voľnej úvahy pri rozhodovaní o záujme, ktorý môže predstavovať výsluch osôb, ktorých svedecká výpoveď môže mať pre prešetrenie veci význam. Zaručenie práva na obhajobu totiž nevyžaduje, aby Komisia pristúpila k výsluchu svedkov označených dotknutými osobami, pokiaľ sa domnieva, že vec dostatočne prešetrila (pozri v tomto zmysle rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 382 a 383, a tam citovanú judikatúru).

138 Je pravda, že článok 6 ods. 3 písm. d) Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme stanovuje, že „každý, kto je obvinený z trestného činu, má tieto minimálne práva… vypočuť alebo dať vypočuť svedkov proti sebe a dosiahnuť predvolanie a výsluch svedkov vo svoj prospech za rovnakých podmienok ako svedkov proti sebe“. Okrem toho, aj keď Komisia nie je súdom v zmysle tohto článku a aj keď pokuty uložené Komisiou nemajú trestnoprávny charakter, nič to nemení na tom, že Komisia je v priebehu správneho konania povinná dodržiavať všeobecné zásady práva Únie.

139 Podľa ustálenej judikatúry však skutočnosť, že ustanovenia práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže nestanovujú Komisii povinnosť predvolať svedkov v prospech, ktorých výpoveď sa požaduje, nie je v rozpore s uvedenými zásadami. Je totiž potrebné poznamenať, že aj keď Komisia môže, ak to považuje za potrebné, vypočuť fyzické alebo právnické osoby, nemá právo predvolať svedkov v neprospech podniku bez získania ich súhlasu (rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 389 až 392, a Bolloré a i./Komisia, už citovaný v bode 118 vyššie, body 86 a 87). Keďže konanie pred Komisiou má iba správny charakter, nie je povinná poskytnúť dotknutému podniku možnosť klásť otázky konkrétnemu svedkovi a analyzovať jeho vyhlásenia v štádiu vyšetrovania (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 109 vyššie, bod 200). Stačí, že vyhlásenia použité Komisiou boli obsiahnuté v spise zaslanom žalobkyni, ktorá ich môže pred súdom Únie spochybniť (rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, body 147 až 149).

140 Vzhľadom na tieto úvahy žalobkyňa nemôže namietať porušenie svojho práva vypočuť alebo dať vypočuť svedkov vo svoj neprospech.

141 V každom prípade žalobkyni nič nebránilo, aby podaním návrhu na vykonanie dokazovania v tomto zmysle požiadala o predvolanie a výsluch svedkov vo svoj neprospech pred Všeobecným súdom. Treba však konštatovať, že žalobkyňa taký návrh nepodala. Všeobecný súd by navyše predvolanie predmetných svedkov považoval za potrebné iba vtedy, ak by sa na základe nižšie uvedeného preskúmania ukázalo, že dôkazy uvedené v spise a vysvetlenia podané na pojednávaní nie sú dostačujúce pre rozhodnutie sporu.

142 Po štvrté žalobkyňa napokon tvrdí, že úradník poverený vypočutím priznal na vypočutí nedostatok dôkazov uplatnených voči žalobkyni a navrhol kontradiktórne preskúmanie nového dôkazu o opaku predloženého žalobkyňou, konkrétne vyhlásení jej zamestnancov, pričom Komisia tomuto návrhu nevyhovela.

143 V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že správa úradníka povereného vypočutím je výlučne interným dokumentom Komisie, ktorého účelom nie je doplniť alebo opraviť argumentáciu podnikov a ktorý teda nepredstavuje rozhodujúci aspekt, ktorý by mal súd Únie pri výkone svojho preskúmania zohľadniť (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2009, Hoechst/Komisia, T‑161/05, Zb. s. II‑3555, bod 176 a tam citovanú judikatúru).

144 Tieto úvahy sa tým skôr vzťahujú na pripomienky, ktoré úradník poverený vypočutím vyslovil na vypočutí, akými sú pripomienky uvádzané žalobkyňou v prejednávanej veci. V záverečnej správe z 20. apríla 2006 pripojenej k vyjadreniu k žalobe úradník poverený vypočutím v každom prípade uviedol, že v rámci predmetného správneho konania boli dodržané pravidlá súvisiace s právom na spravodlivý proces a právom na obhajobu.

145 Vzhľadom na všetky tieto poznámky sú výhrady, ktoré žalobkyňa uvádza v súvislosti s vykonávaním dôkazov zo strany Komisie a s vedením vypočutia, sčasti nedôvodné a sčasti sa zhodujú s výhradami, ktoré smerujú proti nižšie skúmaným skutkovým okolnostiam porušenia.

– O dôkazoch o účasti žalobkyne na porušení

146 Pokiaľ ide o hlavné znaky porušenia, Komisia konštatovala, že od 31. januára 1994 si súťažitelia vymieňali dôverné informácie týkajúce sa objemov výroby a ich možného zníženia a diskutovali o nich s cieľom zabrániť, aby sa na trh uviedli nové kapacity. Rokovali aj o rozdelení zákazníkov a podielov na trhu, ako aj o predajných cenách. Založili systém dohľadu, prostredníctvom ktorého si pravidelne vymieňali dôverné informácie o trhu, o spoločnostiach, o objemoch predaja a predajných cenách. Súťažitelia sa okrem toho podieľali na znížení kapacity a pravidelne na mnohostranných stretnutiach analyzovali vývoj podielov na trhu (odôvodnenia č. 100, 351 až 354 napadnutého rozhodnutia).

147 Veľká časť mnohostranných stretnutí sa uskutočnila v rámci polročných zasadnutí CEFIC, ktorá je legálnou organizáciou dotknutého priemyselného odvetvia.

148 V auguste 1997 v Bruseli, ako aj na troch neskorších stretnutiach vo februári, apríli a septembri 1998 sa účastníci týchto výmen dohodli na koordinovanom zvýšení cien PV (odôvodnenia č. 171 a 172 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o PS, na prvých rokovaniach o tejto otázke došlo k výmene citlivých údajov o trhu s cieľom uzavrieť protisúťažnú dohodu a prinajmenšom od 15. mája 1998 „bola pripravená pôda“ pre formálnu dohodu (odôvodnenia č. 100, 214 a 229 napadnutého rozhodnutia). Posledné mnohostranné stretnutie v rámci tohto tajne dohodnutého konania sa konalo 18. mája 2000, ale dohoda o udržaní úrovní cien PV trvala až do konca roku 2000 (odôvodnenia č. 281 a 282, 355 až 360 napadnutého rozhodnutia).

149 Pokiaľ ide o účasť žalobkyne na porušení, Komisia konštatovala, že žalobkyňa patrila k „tvrdému jadru“ účastníkov kartelu (odôvodnenie č. 99 napadnutého rozhodnutia). Komisia poznamenala, že nepriame dôkazy o účasti žalobkyne na tajných kontaktoch existujú od roku 1991 (odôvodnenie č. 106 napadnutého rozhodnutia). Konkrétne podľa informácií od spoločnosti Atofina poznámky zo stretnutí v júli, októbri a novembri 1995, ktoré Atofina predložila, obsahujú údaje o žalobkyni a poukazujú na vyjadrenie postoja žalobkyne (odôvodnenia č. 120, 127, 128, 129, 133 a 136 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho podľa informácií od spoločnosti Degussa na dvojstrannom stretnutí, ktoré prebehlo v druhom polroku 1996 alebo v prvom polroku 1997, žalobkyňa „prijala základnú myšlienku koordinovaného zvýšenia úrovne cien“ (odôvodnenie č. 151 napadnutého rozhodnutia).

150 Ako vyplýva zo spisu, tieto informácie o počiatočnom období kartelu žalobkyňa spochybnila, a keďže sa nepotvrdili, neboli vo vzťahu k žalobkyni zohľadnené.

151 V dôsledku toho Komisia v napadnutom rozhodnutí podstatne skrátila dĺžku trvania účasti žalobkyne na porušení v porovnaní s dĺžkou trvania, ktorá bola uvedená v oznámení o výhradách. Pokiaľ ide o začiatok účasti žalobkyne na porušení, Komisia konštatovala, že má dôkazy potvrdzujúce účasť žalobkyne na stretnutí kartelu z 29. mája 1997 a že tento dátum je treba vo vzťahu k žalobkyni použiť na účely určenia dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 352 napadnutého rozhodnutia). Čo sa týka skončenia účasti žalobkyne na porušení, Komisia uviedla, že je pevne presvedčená o účasti žalobkyne na porušení až do 13. decembra 1999, keď sa konalo posledné stretnutie kartelu, v prípade ktorého mala Komisia dôkaz o účasti zamestnancov žalobkyne (odôvodnenie č. 365 napadnutého rozhodnutia).

152 V napadnutom rozhodnutí boli vo vzťahu k žalobkyni konštatované nasledujúce protiprávne kontakty:

– tri mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali 28. alebo 29. mája 1997 v Seville v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 156 až 167 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na dvoch z nich, ale tvrdí, že s protiprávnymi rokovaniami nesúhlasila,

– štyri mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali v auguste 1997 v Bruseli, 18. septembra 1997 v Paríži, 17. novembra 1997 vo Frankfurte nad Mohanom a 21. novembra 1997 v Paríži, na ktorých sa žalobkyňa fyzicky nezúčastnila, ale spoločnosť Atochem ju o nich telefonicky informovala (odôvodnenia č. 171 až 197 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa spochybňuje,

– mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali 26. a 27. novembra 1997 v Bruseli v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 198 až 209 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na uvedenom zasadnutí, ale tvrdí, že o protiprávnych rokovaniach nevedela,

– dvojstranné stretnutia spoločností Degussa, Kemira a Solvay v období od konca roka 1997 do začiatku roka 1998, o ktorých výsledku žalobkyňu telefonicky informovala Solvay (odôvodnenie č. 210 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa spochybňuje,

– mnohostranné stretnutia zo 14. mája 1998 v Évian-les-Bains v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 221 až 232 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na zasadnutí CEFIC, ale tvrdí, že o protiprávnych rokovaniach nevedela,

– stretnutie spoločností Degussa, Solvay a žalobkyne z 13. júla 1998 v Königswinteri, ktoré sa týkalo zatvorenia továrne spoločnosti Atochem na výrobu PS (odôvodnenia č. 233 až 236 napadnutého rozhodnutia), na ktorom žalobkyňa svoju účasť spochybňuje,

– stretnutie spoločností Degussa a Solvay na „vysokej úrovni“ z 28. septembra 1998 v Bruseli týkajúce sa PV a PS, po ktorom sa Degussa stretla so žalobkyňou, aby ju informovala o výsledku (odôvodnenia č. 239 až 242 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa nepopiera, že sa so spoločnosťou Degussa stretla, ale tvrdí, že obsah tohto stretnutia bol legálny,

– mnohostranné stretnutie z 12. októbra 1998 v Düsseldorfe týkajúce sa PV, na ktorom sa žalobkyňa nezúčastnila, ale s ktorým bola žalobkyňa podľa spoločnosti Atofina telefonicky spojená (odôvodnenia č. 247 až 253 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa spochybňuje,

– mnohostranné stretnutia a dvojstranné kontakty v rámci zasadnutí CEFIC z 25. a 26. novembra 1998 v Bruseli (odôvodnenia č. 254 až 258 napadnutého rozhodnutia), z 30. apríla 1999 v Estorile (Portugalsko) (odôvodnenia č. 264 až 265 napadnutého rozhodnutia) a zo 16. novembra 1999 v Bruseli (odôvodnenia č. 273 až 275 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na uvedených zasadnutiach CEFIC, ale tvrdí, že o protiprávnych rokovaniach nevedela,

– štyri mnohostranné stretnutia týkajúce sa výlučne PS, ktoré sa konali 16. septembra 199 v Lyone (odôvodnenia č. 237 a 238 napadnutého rozhodnutia), začiatkom roka 1999 v Miláne (odôvodnenia č. 259 až 263 napadnutého rozhodnutia), v lete 1999 v Bazileji (odôvodnenia č. 267 až 270 napadnutého rozhodnutia) a 13. decembra 1999 vo Fribourgu (odôvodnenia č. 276 až 279 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa spochybňuje svoju účasť na stretnutiach v Lyone a Bazileji, a hoci uznáva, že na ďalších dvoch stretnutiach bola prítomná, uvádza, že ich predmet bol úplne legálny, a to voľba postoja, ktorý sa má zaujať voči hnutiu „antibór“, a že aj keď rokovania „skĺzli“ k „nevhodným“ témam, venovala im „málo pozornosti“ vzhľadom na svoje rozhodnutie prejsť od PS k PKS z dôvodov týkajúcich sa životného prostredia.

153 Z týchto konštatovaní vyplýva, že pokiaľ ide o ostatné skutočnosti uvedené v napadnutom rozhodnutí, žalobkyňa spochybňuje svoju účasť na tajných kontaktoch okrem dvoch stretnutí týkajúcich sa PS, ktoré sa konali začiatkom roka 1999 v Miláne a 13. decembra 1999 vo Fribourgu.

– O mnohostranných stretnutiach z 28. a 29. mája 1997 v Seville

154 Pokiaľ ide o tri stretnutia, ktoré sa konali v Seville, medzi účastníkmi konania je nesporné, že žalobkyňa bola zastúpená na prvých dvoch stretnutiach týkajúcich sa PV (účastníkmi prvého stretnutia boli spoločnosti Atochem, Degussa, Solvay, Kemira a žalobkyňa) a PS (účastníkmi druhého stretnutia boli spoločnosť Caffaro a rovnakí účastníci, ako na prvom stretnutí). Žalobkyňa sa však v nasledujúci deň nezúčastnila na večeri v reštaurácii (odôvodnenia č. 156, 162 a 163 napadnutého rozhodnutia).

155 Pokiaľ ide o dve stretnutia, na ktorých bola žalobkyňa prítomná, žalobkyňa nespochybňuje obsah rokovaní, ktoré jednak umožnili výmenu informácii o vývoji trhu a jednak sa týkali návrhov celkového zvýšenia cien a dohody o rozdelení trhu s PV (odôvodnenia č. 157 až 161 napadnutého rozhodnutia), ako aj súbežných pokusov týkajúcich sa PS (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia).

156 Komisia bez toho, aby jej žalobkyňa protirečila, konštatovala, že „z dôvodu nedostatku dôvery a nesúhlasu, ktorý prejavilo niekoľko malých európskych výrobcov, sa vtedy nedosiahla žiadna konečná dohoda“ (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia). Konkrétne pokusy o rokovania o PS sa podľa vyhlásenia spoločnosti Atofina skončili „hrozným rozčúlením zodpovedného zamestnanca spoločnosti Degussa…, ktorý vzhľadom na odpor malých výrobcov, ktorí [odmietli] prijať názory spoločností Solvay a Degussa, [opustil] miestnosť, pričom zabuchol dvere“ (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia).

157 Pokiaľ ide o tieto skutočnosti, žalobkyňa však tvrdí, že ako malý výrobca v skutočnosti nesúhlasila s protiprávnym správaním, čo preukazuje jej neúčasť na večeri organizovanej v nasledujúci deň v reštaurácii.

158 Žalobkyňa vychádza najmä z vyhlásenia svojho vtedajšieho zástupcu generálneho riaditeľa, ktoré je pripojené k žalobe a z ktorého podľa nej vyplýva, že pokiaľ ide o stretnutie týkajúce sa PV, jej zástupca spoločnostiam Degussa a Solvay oznámil, že žalobkyňa sa „rozvíja v Nemecku“ a „nemá záujem“ na akomkoľvek obmedzení cien. Žalobkyňa teda odmietla o nich rokovať, čo spôsobilo náhly odchod zástupcu spoločnosti Degussa.

159 V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, pokiaľ sa podnik zúčastnil na stretnutí, počas ktorého sa diskutovalo o protiprávnom zosúladení, považuje sa – aj keď nehral aktívnu úlohu – za podnik, ktorý sa na uvedenom zosúladení zúčastnil, okrem prípadu, ak preukáže, že sa od neho otvorene dištancoval alebo že ostatných uchádzačov informoval, že na predmetnom stretnutí sa chcel zúčastniť s odlišným zámerom ako oni (pozri rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, bod 3199 a tam citovanú judikatúru).

160 Keďže žalobkyňa pripustila, že bola prítomná na predmetných protiprávnych rokovaniach, musí preukázať, že jej účasť vôbec nemala protisúťažný charakter.

161 Je však potrebné konštatovať, že aj keby bol nesúhlas žalobkyne s konkrétnymi návrhmi spoločnosti Degussa preukázaný, za okolností prejednávanej veci nestačí na preukázanie toho, že žalobkyňa svojim konkurentom oznámila, že sa na stretnutiach zúčastnila s zámerom ako oni.

162 Pokiaľ ide totiž konkrétne o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa stretnutí opísaných v odôvodneniach č. 156 až 162 napadnutého rozhodnutia, Komisia uviedla, že „hoci Solvay a Degussa opustili rokovaciu miestnosť, nebolo to z dôvodu, že malí výrobcovia sa odmietli dohodnúť na zvýšení cien v pravom zmysle slova, ale skôr preto, lebo malí výrobcovia zjavne neboli s návrhom spokojní, s najväčšou pravdepodobnosťou z dôvodu podielu na trhu, ktorý im bol pridelený,“ že „nič nenaznač[ovalo], že [žalobkyňa] samotnú myšlienku dohody s konkurentmi skutočne odmietla, alebo že sa od navrhnutej dohody ako takej dištancovala,“ a že na predmetnom stretnutí došlo navyše k výmene dôverných informácií (odôvodnenie č. 166 napadnutého rozhodnutia).

163 Na jednej strane treba poznamenať, že toto tvrdenie Komisie je v súlade s priebehom kartelu, z ktorého vyplýva, že od stretnutí v Seville sa účastníci kartelu „rozhodli priznať menší význam podielom na trhu, ktoré boli až dovtedy hlavným predmetom rokovaní, aby presunuli svoj záujem na celkové zvýšenie cien,“ (odôvodnenie č. 157 napadnutého rozhodnutia) a že o koordinovanom zvýšení cien sa rozhodlo na ďalšom stretnutí v auguste 1997 v Bruseli (odôvodnenia č. 171 a 172 napadnutého rozhodnutia).

164 Na druhej strane argumentácia žalobkyne založená na jej údajnom nesúhlase s protiprávnou povahou rokovaní nie je vôbec potvrdená informáciami pochádzajúcimi od iných podnikov, ktoré iba potvrdzujú nedostatok dôvery medzi účastníkmi kartelu a rozdielnosť názorov veľkých a malých výrobcov (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia).

165 V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že dôkaz o účasti žalobkyne na karteli sa netýka iba stretnutí v Seville, ktoré sú súčasťou nižšie skúmaných tajných kontaktov.

166 Postoj, ktorý žalobkyňa zaujala na predmetných stretnutiach, okrem toho nie je jednoznačný. Aj keď žalobkyňa tvrdila, že nesúhlasila s protisúťažnými rokovaniami na stretnutí týkajúcom sa PV, ktoré sa týkalo podrobného modelu rozdelenia trhu, ako aj cien, je nesporné, že jej zástupca neopustil miesto stretnutia a zúčastnil sa na nasledujúcom stretnutí týkajúcom sa PS. Ani jej neprítomnosť na večeri v reštaurácii v nasledujúci deň nepredstavuje nepriamy dôkaz jej nesúhlasu s tajnými rokovaniami, keďže niektorí ďalší dotknutí účastníci, najmä Solvay a Ausimont, sa na jej tiež nezúčastnili.

167 Vzhľadom na tieto úvahy skutočnosti uvádzané žalobkyňou nepostačujú na preukázanie toho, že jej účasť na predmetných stretnutiach, v priebehu ktorých došlo k protiprávnemu zosúladeniu, vôbec nemala protisúťažný charakter.

– O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou

168 Pokiaľ ide o mnohostranné stretnutia, ktoré nasledovali po stretnutiach v Seville, Komisia konštatovala, že žalobkyňa sa na nich fyzicky nezúčastnila, ale že bola telefonicky kontaktovaná alebo informovaná o ich výsledku. Ide jednak o štyri stretnutia na „vysokej úrovni“, v prípade ktorých Komisia vychádzala z informácií spoločnosti Solvay, a jednak o viacero stretnutí spomenutých spoločnosťou Atofina.

169 Pokiaľ ide po prvé o stretnutia spoločností Degussa, Solvay a Kemira na „vysokej úrovni“ (stretnutia v auguste 1997 a vo februári 1998 v Bruseli, stretnutia v apríli 1998 vo Frankfurte nad Mohanom a v septembri 1998 v Bruseli; odôvodnenia č. 172, 211, 215 a 239 napadnutého rozhodnutia), Komisia uviedla, že „aj keď sa [na nich] zúčastnili iba tri podniky, rokovania mali podporu celého odvetvia“ a že „[žalobkyňa] a Ausimont boli vždy vyčerpávajúcim spôsobom (spravidla telefonicky) informované o výsledku rokovaní“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).

170 Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že toto konštatovanie vychádza jednak z vyhlásenia spoločnosti Solvay, že „ostatné subjekty na trhu boli informované o výsledku stretnutí spoločností Degussa, Solvay a Kemira“, pričom Komisia uviedla, že „napríklad Solvay informovala [žalobkyňu] a spoločnosť Ausimont… o konkrétnom výsledku rokovaní“, a jednak z vyhlásenia spoločnosti Atofina, že „FMC sa z dôvodu Company Policy (americká spoločnosť) fyzicky nezúčastnila na všetkých stretnutiach, ale bola prostredníctvom spoločnosti Solvay priebežne informovaná a jednoznačne bola účastníkom všetkých dohôd a [všetkých] rokovaní“ (odôvodnenie č. 172 a poznámky pod čiarou č. 175 a 176 napadnutého rozhodnutia).

171 Komisia rovnako zohľadnila vyhlásenie spoločnosti Solvay, pokiaľ ide o dvojstranné stretnutia spoločností Degussa a Kemira od konca roka 1997 do začiatku roka 1998, na ktorých sa Solvay „občas zúčastňovala“. Degussa a Solvay podľa Komisie vyhlásili, že žalobkyňa sa na nich nezúčastnila z dôvodu, že zaviedla program dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže, ale že Solvay ju o výsledku týchto stretnutí telefonicky informovala (odôvodnenie č. 210 napadnutého rozhodnutia, ktoré odkazuje na vyššie citované vyhlásenie spoločnosti Solvay).

172 Žalobkyňa popiera, že ju Solvay kontaktovala. Zdôrazňuje nepresnosť vyhlásenia spoločnosti Solvay a tvrdí, že vyjadrenia spoločnosti Atofina sa netýkajú stretnutí na „vysokej úrovni“ a nemôžu potvrdiť vyhlásenie spoločnosti Solvay. Žalobkyňa okrem toho tvrdí, že Komisia skreslila vyjadrenia spoločnosti Solvay, keďže konštatovala, že niektoré podniky boli informované „vyčerpávajúcim spôsobom“ a „spravidla telefonicky“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).

173 Pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu vyhlásenia spoločnosti Solvay, je potrebné poznamenať, že ide o informáciu podanú obvineným podnikom v rámci žiadosti o zhovievavosť. Čo sa týka všetkých stretnutí na „vysokej úrovni“, predmetné vyhlásenie je formulované všeobecným spôsobom a neumožňuje identifikovať fyzické osoby, ktoré sa zúčastnili na kontaktoch, čo bráni jeho overeniu prostredníctvom svedeckej výpovede. V dotknutej časti vyhlásenia spoločnosti Solvay tak, ako je citovaná v poznámke pod čiarou č. 175 napadnutého rozhodnutia, sa nespomína, že informácia bola podaná „telefonicky“ a „vyčerpávajúcim spôsobom“. Pokiaľ ide o informáciu podanú najväčším subjektom na trhu, že viaceré podniky odvetvia boli priebežne informované o protiprávnych rokovaniach, za okolností prejednávanej veci nemožno vylúčiť, že tento subjekt sa usiloval minimalizovať svoju úlohu pri uskutočňovaní kartelu.

174 Čo sa týka potvrdenia vyhlásenia spoločnosti Solvay, treba poukázať na to, že toto vyhlásenie týkajúce sa informácie poskytnutej žalobkyni nie je potvrdené inými dôkazmi týkajúcimi sa spomenutých stretnutí. Zo spisu totiž vyplýva, že vyhlásenie spoločnosti Atofina, ktoré Komisia uvádza v poznámke pod čiarou č. 176 napadnutého rozhodnutia, sa v skutočnosti nezmieňuje o stretnutiach na „vysokej úrovni“, ale iba o stretnutiach „skupiny B“, ktoré sa konali od konca roka 1995 do začiatku roka 1997, pričom posledné uvedené stretnutia prebehli prinajmenšom v prevažnej miere pred obdobím porušenia, ktoré bolo konštatované vo vzťahu k žalobkyni. Navyše je nesporné, že Atofina sa nezúčastnila na stretnutiach, ktorých sa vyhlásenie spoločnosti Solvay týka.

175 Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné konštatovať, že vyhlásenie spoločnosti Solvay má skutočnú dôkaznú hodnotu, ktorá je veľmi slabá na to, aby preukázalo, že žalobkyňa bola informovaná o výsledkoch stretnutí na „vysokej úrovni“, a že nie je priamo potvrdené inými dôkazmi. Toto vyhlásenie preto nemôže samo osebe preukázať účasť žalobkyne na tajných kontaktoch od septembra 1997 do septembra 1998, ale môže predstavovať nanajvýš doplňujúcu skutočnosť v súbore nepriamych dôkazov, ktoré boli na tento účel zohľadnené.

176 Pokiaľ ide po druhé o päť stretnutí, ktoré spomína Atofina (stretnutia z 18. septembra 1997 v Paríži, 17. novembra 1997 vo Frankfurte nad Mohanom, 21. novembra 1997 v Paríži a z októbra 1998 v Düsseldorfe; odôvodnenia č. 180, 188, 193 a 247 napadnutého rozhodnutia), žalobkyňa spochybňuje vierohodnosť vyhlásenia spoločnosti Atofina, že bola telefonicky informovaná, a tvrdí, že toto vyhlásenie nie je potvrd