ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem štátna pomoc je objektívnym pojmom, ktorý predpokladá, aby na to, aby opatrenie bolo možné považovať za pomoc, musí byť toto opatrenie spôsobilé ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi a skresľovať alebo hroziť skreslením hospodárskej súťaže, čo sa posudzuje ku dňu, ku ktorému Komisia prijme svoje rozhodnutie, a čo závisí iba od otázky, či opatrenie štátu zveruje výhodu jednému alebo určitým podnikom alebo nie. Rozhodovacia prax Komisie v tejto oblasti sa teda nemôže považovať za rozhodujúcu na toto posúdenie.

Kritérium súkromného veriteľa alebo investora nepredstavuje výnimku, ktorá by sa uplatňovala len na žiadosť členského štátu, keď sú splnené prvky tvoriace pojem štátna pomoc nezlučiteľná so spoločným trhom, uvedeným v článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Toto kritérium totiž za predpokladu, že je uplatniteľné, sa nachádza medzi prvkami, ktoré je Komisia povinná zohľadniť na preukázanie existencie takej pomoci. V dôsledku toho platí, že keď sa zdá, že kritérium súkromného veriteľa by mohlo byť uplatniteľné, Komisii prislúcha preskúmať tento predpoklad nezávisle od akejkoľvek žiadosti v tomto zmysle zo strany dotknutého členského štátu, a teda nič nebráni tomu, aby sa príjemca pomoci mohol odvolávať na uplatniteľnosť tohto kritéria.

V týchto dvoch spomínaných prípadoch, v ktorých sa členský štát na kritérium súkromného investora neodvoláva, východiskom, na základe ktorého sa určí, či sa má uplatniť toto kritérium, musí byť hospodárska povaha konania členského štátu, a nie to, ako si tento štát subjektívne myslel, že koná, alebo aké alternatívne postupy tento štát zvážil pred prijatím predmetného opatrenia.

Okrem toho na účely posúdenia otázky, či by to isté opatrenie bolo prijaté za bežných trhových podmienok súkromným investorom nachádzajúcim sa v situácii čo najbližšej situácii štátu, sa zohľadnia len výhody a povinnosti spojené so situáciou štátu v postavení akcionára, pričom sú vylúčené tie výhody a povinnosti, ktoré sú spojené s jeho postavením ako orgánu verejnej moci.

(pozri body 240 – 242, 245)
Komisia neporušuje zásadu riadnej správy vecí verejných zakotvenú v článku 41 ods. 1 a 2 Charty základných práv Európskej únie, ani právo na obhajobu podnikov príjemcov pomoci, keď prijíma rozhodnutie vyhlasujúce pomoc za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a nariaďujúce jej vymáhanie bez toho, aby umožnila uvedeným príjemcom prístup k spisu a vopred im oznámila skutočnosti a okolnosti, z ktorých chce vychádzať pri tomto rozhodnutí. V konaní o preskúmaní štátnej pomoci sa totiž príjemcovia pomoci nemôžu dovolávať skutočného práva na obhajobu.

V tejto súvislosti cieľom Charty nebolo zmeniť povahu preskúmania štátnej pomoci, ktoré bolo zavedené Zmluvou o FEÚ, ani priznať tretím osobám právo na nahliadnutie, ktoré článok 108 ZFEÚ neupravuje. Ak by sa dotknutým osobám v rámci konania o preskúmaní štátnej pomoci umožnilo získať prístup k dokumentom založeným v spise správneho konania Komisie, režim preskúmavania štátnej pomoci upravený v článku 108 ZFEÚ by bol ohrozený. Rovnako povinnosť Komisie vopred oznámiť príjemcom pomoci skutočnosti, z ktorých chce vychádzať vo svojom konečnom rozhodnutí, by znamenalo vytvorenie kontradiktórnej diskusie, ako je tá, ktorá sa vedie s členským štátom zodpovedným za poskytnutie pomoci, hoci príjemcovia pomoci majú v konaní v podstate iba úlohu zdroja informácií.

Dotknuté osoby v zmysle článku 108 ods. 2 ZFEÚ však majú právo zúčastniť sa správneho konania v primeranom rozsahu vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci. Rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania musí teda umožniť dotknutým osobám účinne sa zúčastniť na uvedenom konaní, v rámci ktorého budú mať možnosť uplatniť svoje tvrdenia. V tejto súvislosti stačí, ak sa dotknuté osoby môžu zoznámiť s úvahami, ktoré viedli Komisiu k predbežnej domnienke, že dotknuté opatrenie by mohlo byť novou pomocou nezlučiteľnou so spoločným trhom.

(pozri body 63 – 66, 68, 79, 82)
Súd Únie má právomoc rozhodovať o spore medzi Satelitným strediskom Európskej únie (SATCEN) a bývalým zmluvným zamestnancom, v rámci ktorého žalobca navrhuje zrušenie viacerých rozhodnutí prijatých voči nemu, najmä rozhodnutia o pozastavení výkonu funkcie, o začatí disciplinárneho konania a o odvolaní, ako aj náhradu škody Táto právomoc vyplýva, pokiaľ ide o preskúmanie zákonnosti napadnutých rozhodnutí, z článku 263 ZFEÚ, a pokiaľ ide o návrhy na uplatnenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie, z článku 268 ZFEÚ v spojení s článkom 340 druhým odsekom ZFEÚ, pričom sa zohľadní článok 19 ods. 1 ZEÚ a článok 47 Charty základných práv Európskej únie.

Okolnosť, že napadnuté rozhodnutia sú súčasťou fungovania subjektu pôsobiaceho v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP), pritom sama osebe neznamená, že súdy Únie nemajú právomoc rozhodovať v tomto spore. V tejto súvislosti článok 24 ods. 1 druhý pododsek posledná veta ZEÚ a článok 275 prvý odsek ZFEÚ totiž zavádzajú výnimku z pravidla všeobecnej právomoci, ktorú článok 19 ZEÚ priznáva Súdnemu dvoru Európskej únie na zabezpečenie dodržiavania práva pri výklade Zmlúv, a preto sa musia vykladať reštriktívne. Rovnako tak platí, že aj keď článok 47 Charty nemôže založiť právomoc Súdneho dvora Európskej únie, ak ju Zmluvy vylučujú, zásada účinnej súdnej ochrany však znamená, že vylúčenie právomoci súdov Únie v oblasti SZBP sa musí vykladať reštriktívne. Okrem toho rozhodnutia o pozastavení, začatí disciplinárneho konania a o odvolaní predstavujú akty výlučne personálneho riadenia, ktoré s ohľadom na svoje dôvody a ciele, ako aj súvislostí, za ktorých boli prijaté, nemali za cieľ viesť, definovať alebo vykonávať SZBP v zmysle článku 24 ods. 2 ZEÚ, a konkrétnejšie ani plniť poslanie SATCEN‑u v oblasti SZBP. V tejto súvislosti rozhodnutie 2009/747 o služobnom poriadku SATCEN‑u vo svojej kapitole VII a vo svojej prílohe IX stanovuje disciplinárny režim, ktorý sa podobá režimu stanovenému v hlave VI a v prílohe IX služobného poriadku úradníkov.

Treba preto konštatovať, že tento spor sa podobá sporom medzi inštitúciou, orgánom, úradom alebo agentúrou Únie, ktoré nepatria do oblasti SZBP, a niektorým z ich úradníkov alebo zamestnancom, ktoré môžu prejednávať súdy Únie na základe článku 270 ZFEÚ. Nemožno sa pritom domnievať, že výnimka z právomoci Súdneho dvora Európskej únie zachádza až tak ďaleko, že vylučuje právomoc súdu Únie preskúmavať zákonnosť napadnutých aktov, ktoré vydal orgán Únie, zatiaľ čo súd Únie má právomoc preskúmavať zákonnosť totožných aktov, pokiaľ ide o ich obsah, ciele, ktoré sledujú, postup, ktorý viedol k ich prijatiu, a okolnosti jeho prijatia, pokiaľ sa takéto akty týkajú inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry Únie, ktorých poslanie nesúvisí so SZBP. Akýkoľvek iný výklad by viedol k vylúčeniu zamestnanca úradu či agentúry Únie v oblasti SZBP zo systému súdnej ochrany poskytovanej zamestnancom Únie, čo by bolo v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania.

(pozri body 83 – 85, 91, 93, 95 – 97, 99)
Súdom Únie je možné predložiť žalobu na základe článku 263 ZFEÚ vtedy, keď má napadnutý akt vyvolávať záväzné právne účinky, ktoré nepatria do zmluvných vzťahov spájajúcich zmluvné strany a ktoré zahŕňajú realizáciu výsad orgánu verejnej moci, zverených inštitúcii ako správnemu orgánu. V tejto súvislosti akt, ktorým Komisia uskutočňuje mimosúdne započítanie dlhov voči pohľadávkam, ktoré vychádzajú z rozličných právnych vzťahov s tou istou osobou, predstavuje napadnuteľný akt v zmysle uvedeného ustanovenia. Práve v rámci takejto žaloby o neplatnosť prislúcha Všeobecnému súdu preskúmať zákonnosť jedného alebo viacerých rozhodnutí o započítaní vzhľadom na jeho účinky týkajúce sa toho, že dlžné sumy v skutočnosti neboli vyplatené.

Z článku 63 ods. 1 a článku 65 ods. 2 nariadenia Rady (EÚ) 215/2008 o rozpočtových pravidlách uplatňovaného na 10. Európsky rozvojový fond vyplýva, že príslušný povoľujúci úradník určený Komisiou bol povinný preveriť existenciu a výšku dlhu, ako aj jeho podmienky splatnosti, a mohol zrušiť alebo upraviť sumu pohľadávky. V rámci uplatnenia svojej voľnej úvahy pri vymáhaní pohľadávky teda Komisia nemôže byť vyňatá spod súdneho preskúmania. Ak by tomu tak bolo, z miery voľnej úvahy jej príslušného povoľujúceho úradníka by sa v skutočnosti stala voľná úvaha, ktorá je kvázi svojvoľná, a súd Únie by ju nemohol preskúmavať.

(pozri body 110, 111)
Pokiaľ ide o žiadosť o prístup k písomnostiam, ktoré podrobne zachytávajú, akým spôsobom a v akom okamihu poslanci Parlamentu z každého členského štátu vynaložili v rôznych obdobiach svoje príspevky na všeobecné výdavky, z článkov 25 a 26 rozhodnutia kancelárie Európskeho parlamentu, ktorým sa uplatňujú vykonávacie pravidlá k štatútu poslancov Európskeho parlamentu, vyplýva, že títo poslanci poberajú mesačne paušálny príspevok v sume, ktorá je navyše verejne známa, na základe žiadosti podanej na začiatku ich funkčného obdobia. Vzhľadom na paušálnu povahu príspevkov na všeobecné výdavky však Európsky parlament nedisponuje žiadnymi písomnosťami, ktoré by podrobne z vecného alebo časového hľadiska zachytávali používanie uvedených príspevkov jeho poslancami. V dôsledku toho Európsky parlament nedisponuje dotknutými údajmi a preto nie je schopný zverejniť dokumenty požadované v tejto súvislosti.

Právo na prístup k dokumentom potvrdené nariadením č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie sa vzťahuje len na dokumenty, ktorými inštitúcie skutočne disponujú, a to v tom zmysle, že toto právo nemožno rozšíriť na dokumenty, ktoré nie sú v držbe inštitúcií alebo ktoré neexistujú.

Dokumenty, ktoré obsahujú informácie o identifikovaných fyzických osobách v zmysle článku 2 písm. a) nariadení č. 45/2001 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov, predstavujú aj dokumenty, ktorými disponuje Parlament, týkajúce sa príspevkov na cestovné výdavky a na denné diéty, ktoré nevyhnutne identifikujú každého dotknutého poslanca Parlamentu minimálne na účely vyplatenia týchto príspevkov. Platí to aj pre dokumenty, ktorými disponuje Parlament, týkajúce sa výdavkov na parlamentnú výpomoc, ktoré nevyhnutne identifikujú každého dotknutého poslanca Parlamentu minimálne na účely vyplatenia týchto príspevkov.

V tomto ohľade nemožno rozlišovať dotknuté údaje podľa toho, či patria do súkromnej alebo verejnej sféry, keďže pojem osobné údaje v zmysle článku 2 písm. a) nariadenia č. 45/2001 a pojem údaje týkajúce sa súkromného života sa nezhodujú. Ani otázka, či existuje nebezpečenstvo poškodenia legitímnych záujmov poslancov Parlamentu, nemôže ovplyvniť kvalifikáciu dotknutých údajov ako osobných údajov. Rovnako zo skutočnosti, že údaje týkajúce sa dotknutých osôb sú úzko prepojené s verejne dostupnými údajmi o týchto osobách najmä preto, že sa nachádzajú na internetovej stránke Parlamentu, najmä pokiaľ ide o mená poslancov Parlamentu, nijako nevyplýva, že tieto údaje stratili svoju povahu osobných údajov v zmysle uvedeného ustanovenia. Inými slovami kvalifikáciu dotknutých údajov ako osobných údajov nemožno vylúčiť len z toho dôvodu, že tieto údaje sú spojené s inými údajmi, ktoré sú verejné, a to nezávisle od otázky, či by zverejnenie týchto údajov poškodilo legitímne záujmy dotknutých osôb.

(pozri body 46 – 48, 50 – 53)
Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 20. júna 2018 –

KV/Komisia

(vec T‑104/15)

„Zmluvy o subvencovaní uzatvorené v rámci akčného programu celoživotného vzdelávania a výchovy (2007 – 2013) – Projekty ‚Green Business is Smart Business‘ a ‚LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT‘ – Neoprávnené náklady – Žaloba o neplatnosť – Nedostatok právomoci Komisie“

1. Žaloba o neplatnosť – Dôvody – Nedostatok právomoci inštitúcie, ktorá je pôvodcom napadnutého aktu – Dôvod týkajúci sa verejného poriadku (článok 263 ZFEÚ) (pozri bod 38)

2. Agentúry Európskej únie – Výkonná agentúra pre vzdelávanie, audiovizuálny sektor a kultúru (EACEA) – Opravné prostriedky – Rozhodnutie ktorým sa určité náklady na zamestnancov v rámci zmlúv o subvencovaní uzatvorených v rámci akčného programu celoživotného vzdelávania a výchovy vyhlasujú za neoprávnené – Možnosť preskúmania zákonnosti uvedeného rozhodnutia Komisiou – Neexistencia – Nedostatok právomoci Komisie (nariadenie Rady č. 58/2003, článok 22) (pozri body 46 – 50)

3. Súdne konanie – Podanie návrhu na Všeobecný súd na základe arbitrážnej doložky – Postavenie žalovaného – Zmluvy o subvencovaní uzatvorené v rámci akčného programu celoživotného vzdelávania a výchovy – Zmluvy uzatvorené s Výkonnou agentúrou pre vzdelávanie, audiovizuálny sektor a kultúru (EACEA) – Žaloba proti Komisii – Neprípustnosť (článok 272 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 58/2003) (pozri body 51, 52)

Predmet

Žaloba podľa článku 263 ZFEÚ o neplatnosť vykonávacieho rozhodnutia Komisie C(2014) 9706 final zo 16. decembra 2014, ktorým sa ako nedôvodný zamietol návrh na preskúmanie rozhodnutia EACEA z 23. októbra 2014 o vyhlásení niektorých personálnych nákladov za neoprávnené s ohľadom na zmluvy o subvencovaní uzatvorené 30. septembra 2010 a 9. septembra 2011 medzi žalobcom a EACEA na vykonanie európskych projektov „Green Business is Smart Business“ a „LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT“

Výrok

1. Vykonávacie rozhodnutie Komisie C(2014) 9706 final zo 16. decembra 2014 sa zrušuje.

2. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta ako neprípustná.

3. Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené KV.
Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 20. júna 2018 –

KV/EACEA

(spojené veci T‑306/15 a T‑484/15)

„Arbitrážna doložka – Zmluvy o subvencovaní uzatvorené v rámci akčného programu celoživotného vzdelávania a výchovy (2007 – 2013) – Projekty NEST a ‚This is IT‘ – Neoprávnené náklady – Zmena kvalifikácie žalôb“

1. Súdne konanie – Právne odôvodnenie žaloby – Výber prislúchajúci žalobcovi a nie súdu Únie (pozri bod 31)

2. Žaloba o neplatnosť – Žaloba, ktorá sa v skutočnosti týka sporu zmluvnej povahy – Žaloba týkajúca sa rozhodnutia agentúry Únie, ktoré nemožno oddeliť od zmluvných vzťahov medzi touto agentúrou a žalobcom – Nedostatok právomoci súdu Únie – Neprípustnosť (článok 263 ZFEÚ) (pozri body 36, 43)

3. Žaloba o neplatnosť – Žaloba, ktorá sa v skutočnosti týka sporu zmluvnej povahy – Zmena kvalifikácie žaloby – Podmienky [články 263 a 272 ZFEÚ; Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 76 písm. d)] (pozri body 44, 45, 47, 49)

4. Rozpočet Európskej únie – Finančná pomoc Únie – Povinnosť príjemcu dodržiavať podmienky poskytovania pomoci – Financovanie, ktoré sa týka iba skutočne vynaložených výdavkov – Odôvodnenie existencie vykázaných nákladov – Neexistencia – Neoprávnené náklady – Správne technické vykonanie projektov, ktoré sú predmetom finančnej pomoci Únie – Neexistencia vplyvu (článok 317 ZFEÚ) (pozri body 57, 58)

5. Vnútroštátne právo – Odkaz na vnútroštátne právo – Helénske právo – Pracovné právo – Určenie existencie pracovnej zmluvy (pozri body 69, 70, 89 – 91)

Predmet

Návrhy založené na článku 272 ZFEÚ, ktorými sa navrhuje určiť, že EACEA tým, že rozhodla o neoprávnenosti určitých nákladov na zamestnancov vynaložených KV v rámci projektov „Network of Staff and Teachers in childcare services“ (NEST) a „Facilitating and fostering digital competence through volunteers – This is IT“ (This is IT) nesprávne vyložila a uplatnila zmluvné ustanovenia týkajúce sa týchto projektov

Výrok

1. Veci T–306/15 a T–484/15 sa spájajú na účely vyhlásenia konečného rozhodnutia.

2. Žaloby sa zamietajú.
V tomto kontexte, keď Komisia v súvislosti s pokračovaním v činnosti subjektu v úpadku konštatuje neexistenciu štátnej pomoci, pričom odkáže na skutočnosť, že toto pokračovanie je založené na rozhodnutí prijatom súkromnými veriteľmi, a to aj napriek prítomnosti vnútroštátneho súdu v príslušnom výbore rozhodujúcom o tom, či dotknutý subjekt bude alebo nebude pokračovať v činnosti, je povinná uviesť v rozhodnutí dôvody, ktoré ju viedli k záveru, že rozhodnutie o pokračovaní v činnosti nie je pripísateľné tomuto vnútroštátnemu súdu.

Nemožno vylúčiť, že by sa opatrenie mohlo považovať za opatrenie pripísateľné štátu v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ v dôsledku rozhodnutia vnútroštátneho súdu.

V rámci uplatnenia kritéria súkromného veriteľa má Komisia vykonať preskúmanie individuálnej situácie dotknutých verejných veriteľov, a to osobitne vzhľadom na ich postavenie nezabezpečených alebo prednostných veriteľov, s cieľom v podstate určiť, či ich voľba išla nad rámec toho, čo bolo odôvodnené obchodnými požiadavkami, alebo či je možné vysvetliť túto voľbu vôľou poskytnúť dotknutej spoločnosti výhodu. Verejní veritelia by sa teda nemali považovať za jediný subjekt a je potrebné zohľadniť ich osobitné vlastnosti.

V tejto súvislosti by definovanie štátu ako jediného veriteľa mohlo viesť k tomu, že by sa pripustila možnosť, že niektorí verejní veritelia môžu byť povinní prijať rozhodnutie odporujúce ich záujmom a nepostupovať tak, ako by postupoval súkromný veriteľ nachádzajúci sa v rovnakej situácii.

(pozri body 188, 196)
Európska komisia neporušuje zásadu riadnej správy vecí verejných zakotvenú v článku 41 ods. 1 a 2 Charty základných práv Európskej únie, ani právo na obhajobu podnikov príjemcov pomoci, keď prijíma rozhodnutie vyhlasujúce pomoc za nezlučiteľnú s vnútorným trhom a nariaďujúce jej vymáhanie bez toho, aby umožnila uvedeným príjemcom prístup k spisu a vopred im oznámila skutočnosti a okolnosti, z ktorých chce vychádzať pri tomto rozhodnutí. V konaní o preskúmaní štátnej pomoci sa totiž príjemcovia pomoci nemôžu dovolávať skutočného práva na obhajobu.

V tejto súvislosti cieľom Charty nebolo zmeniť povahu preskúmania štátnej pomoci, ktoré bolo zavedené Zmluvou o FEÚ, ani priznať tretím osobám právo na nahliadnutie, ktoré článok 108 ZFEÚ neupravuje. Ak by sa dotknutým osobám v rámci konania o preskúmaní štátnej pomoci umožnilo získať prístup k dokumentom založeným v spise správneho konania Komisie, režim preskúmavania štátnej pomoci upravený v článku 108 ZFEÚ by bol ohrozený. Rovnako povinnosť Komisie vopred oznámiť príjemcom pomoci skutočnosti, z ktorých chce vychádzať vo svojom konečnom rozhodnutí, by znamenalo vytvorenie kontradiktórnej diskusie, ako je tá, ktorá sa vedie s členským štátom zodpovedným za poskytnutie pomoci, hoci príjemcovia pomoci majú v konaní v podstate iba úlohu zdroja informácií.

Dotknuté osoby v zmysle článku 108 ods. 2 ZFEÚ však majú právo zúčastniť sa správneho konania v primeranom rozsahu vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci. Rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania musí teda umožniť dotknutým osobám účinne sa zúčastniť na uvedenom konaní, v rámci ktorého budú mať možnosť uplatniť svoje tvrdenia. V tejto súvislosti stačí, ak sa dotknuté osoby môžu zoznámiť s úvahami, ktoré viedli Komisiu k predbežnej domnienke, že dotknuté opatrenie by mohlo byť novou pomocou nezlučiteľnou so spoločným trhom.

(pozri body 49 – 57, 64, 66)
55

Je preto potrebné odmietnuť tvrdenie žalobkyne, že výklad sporného kritéria pripomenutý v bodoch 53 a 54 vyššie by bol čisto doslovný a viedol by k tomu, že do zoznamov by bola zaradená obrovská skupina osôb (pozri bod 39 vyššie). Tento výklad sporného kritéria totiž vzhľadom na svoj právny kontext cielene mieri na osobitne vymedzenú skupinu osôb (pozri body 50 a 51 vyššie) a nemal by sa vzťahovať na jednoduché plnenie zákonných povinností, najmä nie daňových (rozsudok National Iranian Oil Company/Rada, už citovaný v bode 40 vyššie, EU:T:2014:678, bod 121).
36

Hneď na úvod, ako správne tvrdí vedľajší účastník konania, treba prílohy žalobkyne, ktoré predložila po prvýkrát pred Všeobecným súdom, zamietnuť ako neprípustné. Z článku 65 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 totiž vyplýva, že Všeobecný súd má posudzovať zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov EUIPO, pričom preskúmava uplatňovanie práva Únie, ktoré odvolacie senáty vykonávajú najmä vo vzťahu k skutkovým okolnostiam, ktoré im boli predložené. Takže skutkové okolnosti, ktoré účastníci konania neuviedli pred inštanciami EUIPO, nemožno už predložiť v štádiu konania o žalobe podanej na Všeobecný súd a tento súd nemôže opätovne preskúmať skutkové okolnosti so zreteľom na dôkazy predložené po prvýkrát v konaní pred ním, s výnimkou tých okolností, ktoré mali byť v súlade s článkom 76 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 preskúmané inštanciami EUIPO ex offo [pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. novembra 2011, LG Electronics/ÚHVT,C‑88/11 P, EU:C:2011:727, body 23 až 26 a citovanú judikatúru; z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb., EU:T:2005:420, bod 19, a z 12. decembra 2014, Wilo/ÚHVT (Pioneering for You),T‑601/13, EU:T:2014:1067, bod 12]. V prejednávanej veci skutkové okolnosti a dôkazné prostriedky predložené žalobkyňou, a to vrátane jej obratov a predajných katalógov, patria do jej vlastnej sféry zodpovednosti a žalobkyňa netvrdila, že ich mal EUIPO preskúmať ex offo. Tieto okolnosti a prostriedky preto nemôžu ovplyvniť zákonnosť napadnutého rozhodnutia a treba ich zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ich dôkaznú silu.
113

Po prvé, pokiaľ ide o dve zdravotné tvrdenia týkajúce sa roztokov elektrolytov so sacharidmi, je potrebné konštatovať, že podľa prílohy nariadenia č. 432/2012 Komisia povolila zdravotné tvrdenie, v zmysle ktorého roztoky elektrolytov so sacharidmi prispievajú k udržaniu vytrvalostnej výkonnosti počas dlhšieho vytrvalostného cvičenia a zdravotné tvrdenie, podľa ktorého tieto roztoky podporujú absorpciu vody počas telesného cvičenia. Aby mohli byť tieto tvrdenia uvedené, roztoky elektrolytov so sacharidmi by mali obsahovať 80 – 350 kcal/l zo sacharidov a najmenej 75 % energie by malo pochádzať zo sacharidov, ktoré vyvolávajú vysokú glykemickú reakciu, ako sú napríklad glukóza, polyméry glukózy a sacharóza. Tieto nápoje by mali okrem toho obsahovať od 20 mmol/l (460 mg/l) do 50 mmol/l (1150 mg/l) sodíka a osmolalita nápojov by mala byť v rozsahu od 200 do 330 mOsm/kg vody.
31

Keďže odvolací senát potvrdil stanovisko registra odvolacích senátov, podľa ktorého sa konanie o uvedení do predchádzajúceho stavu nemôže týkať lehoty na podanie žaloby na Všeobecný súd, samotná žiadosť o opätovný zápis ochrannej známky Európskej únie do registra EUIPO, ktorá súvisí so žiadosťou o poskytnutie novej lehoty na podanie žaloby na Všeobecný súd so začiatkom 17. júna 2014, musela byť zamietnutá. Zo strany odvolacieho senátu teda nedošlo k opomenutiu rozhodnúť vzhľadom na rámec žiadosti o uvedenie do predchádzajúceho stavu, v ktorom bola tomuto odvolaciemu senátu predložená žiadosť o opätovný zápis.
21

Komisia v tejto súvislosti uvádza, že tak ako vo veciach v oblasti hospodárskej súťaže všeobecná domnienka nesprístupnenia vychádza z ustanovení odvetvovej právnej úpravy (nariadenie č. 883/2013), ktorá stanovuje striktné pravidlá dôvernosti v súvislosti so zaobchádzaním s informáciami získanými v rámci vyšetrovania (článok 10 a všeobecnejšie články 3 až 16 uvedeného nariadenia) a vylučuje právo na sprístupnenie spisu. Ak by široká verejnosť a najmä dotknuté osoby mohli získať prístup k spisu na základe nariadenia č. 1049/2001, okamžite by to podľa nej ohrozilo odvetvovú právnu úpravu a účinnosť vyšetrovaní by bola vážne narušená. Navyše uvádza, že dôvernosť informácií upravená nariadením č. 883/2013 zodpovedá veľmi osobitému cieľu, a to jednak chrániť riadny priebeh vyšetrovania vo verejnom záujme a jednak chrániť legitímne záujmy dotknutých osôb, aby sa informácie, ktoré oznámia Komisii, použili výlučne na účely vyšetrovania. Komisia sa napokon domnieva, že všeobecná domnienka by sa mala uplatňovať nielen pred právoplatným skončením vyšetrovania, ale aj po skončení vyšetrovania a ďalšieho konania.