ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Spoločnosti Alpina River Cruises a Nicko Tours sa domnievajú, že otázku treba preformulovať, aby bolo možné preskúmať aj to, či do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 3577/92 spadá výletná plavba uskutočnená vo vnútrozemských vodách s jedinou výnimkou plavby po mori s trvaním približne jednu hodinu. Sú presvedčené, že ak sa nariadenie č. 3577/92 uplatňuje iba na „námornú“ kabotáž, t. j. „na mori“, služba prakticky celá poskytnutá vo vnútrozemských vodách by zjavne nespadala do vecnej pôsobnosti uvedeného nariadenia, a nemala by sa teda zakázať podľa článku 224 zákonníka lodnej dopravy. Požadovaná služba preto podľa ich názoru mala byť povolená na základe rozhodnutia Ministero della marina mercantile z 1. júna 1957, ktorým bolo stanovené pravidlo povoľujúce lodiam, ktoré uskutočňujú službu poskytovanú najmä vo vnútrozemských vodách, námornú plavbu medzi prístavmi Chioggia a Porto Levante.
24.

V druhom rade Mac vytýka francúzskym orgánom, že zamietli jej žiadosť iba na základe zistenia, že predmetný prípravok nemal v Spojenom kráľovstve PUT vydané „v súlade“ so smernicou, a to bez toho, aby skúmali, či je tento prípravok identický s prípravkom, ktorý už je na francúzskom trhu, a preto mohol byť uvedený na trh na základe PUT vydaného pre tento prípravok. Tvrdí, že judikatúra Súdneho dvora stanovila osobitné pravidlá na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín, ktoré sú predmetom súbežného dovozu, na trh, a to tak, že ho podriadila jedinej podmienke, aby bolo v členskom štáte dovozu vydané PUT pre prípravok identický s dovážaným prípravkom. Táto judikatúra by sa mala vykladať tak široko, že sa vzťahuje aj na prípravky, ktoré sú predmetom následných súbežných dovozov, prinajmenšom za okolností, ako sú vo veci samej, to znamená, keď sa prípravok spätne dováža do členského štátu, kde bolo vydané prvé PUT na základe smernice.
49.

V tejto súvislosti však predpokladajme, že príslušné vnútroštátne orgány udelia povolenie na uvedenie generika na trh za okolností, keď existuje napríklad neistota, či liek, ktorého sa žiadosť o povolenie v súlade s článkom 10 týka, je v skutočnosti generikom referenčného výrobku (či dokonca, keď vzniknú pochybnosti o tom, ako sa má počítať desaťročná ochranná doba). Ak by držiteľ nemal právo napadnúť toto rozhodnutie – nech už sú dôvody akékoľvek ( 19 ) – podľa môjho názoru by to zjavne odporovalo cieľu zabezpečiť, aby sa v priebehu desaťročnej ochrannej doby stanovenej v článku 10 smernice 2001/83 neuvádzali na trh žiadne konkurenčné generiká. Akýkoľvek iný záver by totiž výrazne obmedzil praktický účinok tejto ochrannej doby. To by bolo nevyhnutne v rozpore so základným cieľom smernice, t. j. podporovať inovácie.
4.

Článok 4 mimoriadneho nariadenia vlády č. 9/2013 o environmentálnej dani pre motorové vozidlá (ďalej len „nariadenie č. 9/2013“) stanovuje: „Povinnosť zaplatiť daň vzniká iba raz: a) pri zápise do registrov vedených príslušnými orgánmi podľa zákona, pri nadobudnutí vlastníckeho práva k motorovému vozidlu prvým vlastníkom v Rumunsku a pri udelení osvedčenia o prihlásení do evidencie a evidenčného čísla; b) v okamihu opätovného uvedenia motorového vozidla do národného vozového parku v prípade, že pri vyňatí tohto vozidla z národného vozového parku sa majiteľovi vrátila zostávajúca časť dane…; c) pri zápise vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu, v prípade, že za dané vozidlo sa nezaplatila osobitná daň za automobily a motorové vozidlá, daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúca motorové vozidlá alebo daň za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel, v súlade s legislatívou platnou v čase prihlásenia do evidencie; d) pri zápise vlastníckeho práva k ojazdenému motorovému vozidlu, v prípade motorových vozidiel, vo vzťahu ku ktorým príslušný orgán nariadil vrátenie dane alebo prihlásenie do evidencie bez povinnosti platiť osobitnú daň za automobily a motorové vozidlá, daň za znečistenie životného prostredia zaťažujúca motorové vozidlá alebo daň za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel.“
76.

Navyše v prejednávanom prípade možno členskému štátu sotva pripísať porušenie práva ako neospravedlniteľné a vedúce k vzniku zodpovednosti, ktorého sa aj sám normotvorca Únie dopustil v inej, ale podobnej súvislosti, a to v smernici 2004/113. Bol by to príliš ďalekosiahly zásah, ak by sme od členských štátov vyžadovali, aby pri svojej vnútroštátnej normotvorbe postupovali obozretnejšie a zodpovednejšie ako normotvorca Únie. Práve normotvorba normotvorcu Únie v rokoch 2004 až 2008 mohla fínskeho zákonodarcu mylne uistiť v tom, že ním zvolené údaje boli aj v oblasti práva sociálneho zabezpečenia v súlade s právom Únie.
73.

Ako uviedla švédska vláda na pojednávaní, zahrnutie určitej osoby do skupiny na účely DPH vychádza zo slobodnej vôle tejto osoby vstúpiť do nej a z povolenia Skatteverket zahrnúť ju do skupiny. Skandia America Corporation by možno za seba nepodala žiadosť o zahrnutie do skupiny na účely DPH, keby vedela, že Skatteverket nepovolí zahrnutie do skupiny jej samotnej pobočky. Pripadá mi preto správne, aby sa rozhodnutie, ktorým sa švédska pobočka spoločnosti Skandia America Corporation zahŕňa do predmetnej skupiny na účely DPH, vykladalo v tom zmysle, že Skandia America Corporation sa stáva členom skupiny ako celok, len ak je to vôľa spoločnosti.
132.

V tejto súvislosti poukazujem na opatrenia, ktoré Súdny dvor uviedol ako príklady menej obmedzujúcich opatrení než pracovné povolenie. Spomenul „povinnosť podniku poskytujúceho služby vopred oznámiť miestnym orgánom prítomnosť jedného alebo viacerých vyslaných pracovníkov, predpokladanú dĺžku ich pobytu a službu alebo služby, ktorých poskytovanie odôvodňuje vyslanie“. ( 63 ) Podľa Súdneho dvora by takáto povinnosť znamenala, že „tieto orgány by mohli kontrolovať dodržiavanie [právnej úpravy členského štátu určenia] v sociálnej oblasti počas doby vyslania, pričom by brali do úvahy povinnosti, ktoré musí podnik splniť podľa predpisov sociálneho práva platných v členskom štáte pôvodu“. ( 64 )
59.

Konkrétne, bez toho, aby bol nový referenčný dátum stanovený na skorší deň, by uplatnenie jednoročného predĺženia obdobia vyžadovaného na služobný postup do každého z prvých troch platových stupňov na zamestnancov, s ktorými sa nezaobchádzalo diskriminačne, malo za následok preradenie týchto zamestnancov do nižšieho platového stupňa. Takéto preradenie do nižšieho platového stupňa by bez sprevádzajúcich opatrení nevyhnutne viedlo k zníženiu ich platov. Na vyváženie tejto nevýhody by však takéto sprievodné opatrenie mohlo spočívať v tom, že by počas určitého prechodného obdobia boli platy, ktoré títo zamestnanci skôr poberali, zachované až do obdobia, keď títo zamestnanci znova dosiahnu zaradenie, ktoré zodpovedá ich zaradeniu pred reformou. Inak povedané, ako Komisia vysvetľuje vo svojich pripomienkach, platy zamestnancov, ktorí by z dôvodu predĺženia období vyžadovaných na služobný postup utrpeli stratu na plate, by sa nezmenili pre tomu, že by sa oddelili od platového stupňa, do ktorého by boli uvedení zamestnanci skutočne zaradení, a to až do obdobia, kedy by títo zamestnanci dosiahli stupeň zodpovedajúci tomuto platu.
80.

Ak sa v prejednávanom prípade budeme pridržiavať tohto vodítka, možno konštatovať, že na jednej strane ničím nepodložený výpočet zabezpečenej sumy, ktorý by pre žalovaných vôbec nebol zrozumiteľný, nemôže byť v súlade so zásadou spravodlivého súdneho konania, a teda ani zo zásadou ordre public. Na druhej strane, v konaní vo veci samej, ktoré sa prinajmenšom odvoláva na odôvodnenia posudkov, zjavne nejde o takýto prípad a požiadavky na odôvodnenie okrem toho nemožno stanoviť príliš široko. Aj keď v niektorých právnych systémoch možno nájsť široko ponímané, ale nepresné a na konkrétne okolnosti jednotlivého prípadu viazané metódy stanovenia škody, bolo by ťažko pochopiteľné, ak by ich uplatnenie, zahrnuté do inak dostatočne odôvodneného rozhodnutia, proti ktorému možno podať opravný prostriedok, malo odôvodňovať porušenie článku 6 EDĽP, resp. článku 47 ods. 2 Charty a z pohľadu verejného poriadku členského štátu by malo byť problematické. ( 49 )
33.

V tomto prípade by Fonderie 2A musela vo Francúzsku zdaniť dodanie tovaru za úhradu podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice, v ktorého prípade by neprichádzalo do úvahy oslobodenie od dane. Fonderie 2A by však na vznikajúcu daň z pridanej hodnoty mohla automaticky vystaviť faktúru svojmu kupujúcemu, Atral, pretože Atral by mala v tejto súvislosti v zásade právo na odpočet dane ( 7 ). Keďže Fonderie 2A by dodanie mala zdaniť vo Francúzsku, Atral by nebola povinná zdaniť nadobudnutie tovaru.
23.

Pán Boudjlida zdôrazňuje, že keby bol informovaný o tom, že bude prijaté rozhodnutie o návrate, mohol by na prefektúre uviesť argumenty, ktoré mohli toto rozhodnutie zmeniť. Dodáva, že pokiaľ by mal možnosť, mohol by so zreteľom na svoju úplnú integráciu vo Francúzsku uplatniť pred prijatím rozhodnutia o návrate neprimeraný zásah do práva na rešpektovanie súkromného života a porušenie ustanovení článku L.313‑11 bodu 7 zákona o vstupe a pobyte cudzincov a o azylovom práve (Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile, ďalej len „Ceseda“).
7.

Cudzincovi, ktorý nežije v polygamii, nepatrí do vyššie uvedených kategórií alebo kategórií, v rámci ktorých vzniká právo na zlúčenie rodiny, ktorého osobné a rodinné väzby vo Francúzsku, posúdené najmä na základe ich pevnosti, trvania a stability, na základe životných podmienok dotyčného, jeho začlenenia do francúzskej spoločnosti, ako aj na základe povahy jeho väzieb k rodine, ktorá zostala v krajine pôvodu, sú také, že zamietnutie udelenia povolenia na pobyt by predstavovalo zásah do jeho práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života, ktorý by bol neprimeraný vzhľadom na dôvody zamietnutia, bez toho, aby sa vyžadovalo splnenie podmienky stanovenej v článku L. 311‑7. Začlenenie cudzinca do francúzskej spoločnosti sa posúdi najmä s prihliadnutím na jeho poznanie republikánskych hodnôt;
44.

Ak sa však pravidlo najvyššej hodnoty vykladá v zmysle vylučovacieho prístupu, ktorý zastáva pán Feakins, jeden a ten istý poľnohospodár by mohol kumulovať príjem z rôznych priznaných nárokov na platbu. Bolo by napríklad v zásade možné uplatniť nárok podľa článkov 19 až 23a vykonávacieho nariadenia súbežne napríklad s nárokom podľa článku 42 ods. 5 základného nariadenia. Cieľ pravidla najvyššej hodnoty by tým bol zmarený.
10.

Pán Fenoll je vnútroštátnym súdom opísaný ako „klient“ CPP spravovaného Association de parents et d’amis de personnes handicapées mentales (Združenie rodičov a priateľov mentálne postihnutých osôb – APEI v Avignone), do ktorého nastúpil v roku 1996. Od 16. októbra 2004 bol pán Fenoll práceneschopný. Za referenčné obdobie od 1. júna 2003 do 31. mája 2004 mu teda ostávalo 12 dní platenej dovolenky. ( 15 ) Pán Fenoll bol práceneschopný do 31. mája 2005, potom 20. júna 2005 z CPP odišiel. CPP sa domnievalo, že za obdobie od 1. júna 2004 do 31. mája 2005 mal pán Fenoll, ktorý odpracoval iba 78 dní, nárok iba na šesť dní platenej dovolenky, ktoré boli pánovi Fenollovi skutočne zaplatené v júli 2005.
32.

Vnútroštátny súd ďalej odkazuje na článok 12 smernice 2004/114. Z tohto ustanovenia vyplýva, že povolenie na pobyt je udelené („est délivré“) študentovi, ktorý spĺňa podmienky stanovené v článkoch 6 a 7 smernice 2004/114, na obdobie najmenej jedného roka. Ako pritom uvádza Komisia, použitie oznamovacieho spôsobu slovesa „être“ (byť) hovorí v prospech výkladu tohto ustanovenia v tom zmysle, že ak sú uvedené podmienky splnené, povolenie na pobyt by malo byť udelené. Formulácia tohto článku teda zrejme podporuje tézu, že smernica 2004/114 stanovuje všetky podmienky prijatia na účely štúdia. Pokiaľ by totiž zákonodarca Únie chcel ponechať diskrečný priestor pri udeľovaní tohto povolenia, použil by, ako to napokon urobil nemecký zákonodarca, slovné spojenie „môže byť udelené“.
24.

Súdny dvor teda posudzuje povahu tohto orgánu s prihliadnutím na kritéria štrukturálnej, ako aj funkčnej povahy, pričom dbá o to, aby bol zachovaný osobitný normatívny kontext, v rámci ktorého má tento súd potrebu obrátiť sa na Súdny dvor. ( 11 ) Inak povedané Súdny dvor in concreto skúma osobitnú povahu funkcií, ktoré vnútroštátny orgán vykonáva. Jeden a ten istý vnútroštátny orgán môže byť tak naraz kvalifikovaný ako „súdny orgán“ a „správny orgán“ podľa toho, či v konkrétnom prípade vykonáva súdne funkcie alebo plní úlohy administratívnej povahy. ( 12 ) V tejto súvislosti Súdny dvor osobitne prihliada na to, či spor prebieha pred predkladajúcim vnútroštátnym orgánom a či má tento orgán rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa má ukončiť rozhodnutím súdnej povahy. ( 13 )
Ak by sme mali použiť výklad, ktorý nemecká vláda a Komisia presadzujú vo svojich písomných pripomienkach – podľa ktorého Spolková republika Nemecko môže ďalej bez obmedzení rozvíjať systém zodpovednosti, ktorý vyplýva z AMG –, spôsobilo by to, že len jedno výrobné odvetvie, a to len v jednom členskom štáte, by bolo vylúčené z harmonizácie uskutočnenej smernicou 85/374. Ako títo účastníci konania správne poznamenávajú, článok 13 smernice nedovoľuje rozšíriť osobitný systém zodpovednosti na nové výrobné odvetvia ani vytvoriť také osobitné systémy v ďalších členských štátoch. Aké by teda bolo ratio legis ustanovenia, ktoré by dovoľovalo vytvorenie nových práv pre poškodených v rámci už existujúceho systému, ale nepripúšťalo by zakotvenie tých istých práv v ďalších výrobných odvetviach alebo v ďalších členských štátoch? Zdá sa mi, že taký výklad by bol úplne nelogický. Odôvodnenie výnimky stanovenej v článku 13 smernice 85/374 malo výlučne historickú povahu a jej rozsah musí zostať v týchto historických dimenziách, teda musí byť obmedzený na práva, ktoré už existovali v čase oznámenia tejto smernice.
1.

Rakúsky Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) predložil Súdnemu dvoru dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článku 3 ods. 3 smernice 2001/23/ES ( 2 ). Vnútroštátny súd sa konkrétne pýta, či kolektívna zmluva, ktorej platnosť sa za určitých podmienok predlžuje po jej vypovedaní (zmluva „s následným pôsobením“), predstavuje „kolektívnu zmluvu“ v zmysle uvedenej smernice. Táto otázka vychádza z dvoch okolností a to, že v Rakúsku si tieto zmluvy „s následným pôsobením“ zachovávajú účinnosť až do prijatia samostatnej dohody medzi zamestnávateľom a zamestnancami alebo do prijatia novej kolektívnej zmluvy.
Pán Strack takisto zastáva názor, že Komisia a Všeobecný súd boli povinné zohľadniť, či dotknuté osoby v súvislosti s ich opakovanými žiadosťami vopred súhlasili so zverejnením ich osobných údajov. V najmenej jednom prípade to dokonca vyplýva z dokumentov, ktoré mu boli doručené. V tomto dokumente sa žiadateľ vyjadril takto:

„In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail.“ ( 55 )
39.

Pre túto otázku je relevantné skôr to, že podľa judikatúry voľba záujmov spoločnosti, ktoré chce členský štát podporovať, a to tým, že poskytne daňové zvýhodnenia, patrí do jeho právomoci. ( 17 ) To znamená, že definovanie cieľa, ktorý chcú členské štáty úpravou daňového zvýhodnenia podporiť, predstavuje záležitosť členských štátov.
39.

Uvedené nie je ani v rozpore s tým, že Komisia v rámci pojednávania predniesla, že predmetná vec sa od veci MDDP skutkovo odlišuje, pretože VDP by svoje právo na odpočet dane zaplatenej na vstupe musela uplatniť až následne. Komisii je možné dať za pravdu, že VDP by stála pred problémom získať následne od svojich odberateľov cenu zvýšenú o DPH, keďže VDP by na účely odpočtu dane zaplatenej na vstupe musela najprv zdaniť transakcie, ktoré boli najprv oslobodené od dane. Už v rámci veci MDDP som však poukázala na to, že zdaniteľná osoba by si za určitých okolností mohla voči členskému štátu uplatniť nárok na náhradu škody, ak by následne zvýšenú DPH nemohla preniesť na svojich zákazníkov. ( 14 )
17.

Dňa 26. apríla 2007 Súdny dvor v rozsudku Komisia/Taliansko (EU:C:2007:250) konštatoval, že Talianska republika si tým, že neprijala všetky opatrenia potrebné: — na zabezpečenie toho, aby sa odpad zhodnocoval alebo zneškodňoval bez ohrozenia ľudského zdravia a bez použitia postupov či metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, a na zákaz svojvoľného opúšťania, ukladania a nekontrolovaného zneškodňovania odpadu, — na to, aby každý držiteľ odpadu buď odovzdával odpad súkromnému či verejnému zariadeniu, ktoré sa zaoberá zberom odpadu, alebo podniku, ktorý vykonáva zneškodňovanie alebo zhodnocovanie, alebo aby sám zabezpečoval jeho zhodnocovanie alebo zneškodňovanie v súlade s ustanoveniami smernice o odpadoch, — na to, aby všetky zariadenia alebo podniky, ktoré vykonávajú činnosti zneškodňovania, boli povinné získať povolenie od príslušného orgánu, — na to, aby sa na každej skládke alebo v každej lokalite, kam sa nebezpečné odpady ukladajú, tento odpad zaznamenával a identifikoval, a — na to, aby v súvislosti so skládkami, ktorým bolo vydané povolenie alebo ktoré už boli v prevádzke k 16. júlu 2001, prevádzkovateľ skládky do 16. júla 2002 pripravil a predložil príslušnému orgánu na schválenie plán úpravy skládky vrátane informácií týkajúcich sa podmienok povolenia, ako aj všetky nápravné opatrenia, ktoré považuje za potrebné, a na to, aby po predložení plánu úpravy skládky príslušné orgány prijali konečné rozhodnutie o tom, či prevádzka skládky môže pokračovať, pričom by čo najrýchlejšie zatvorili skládky, ktorým nebolo vydané povolenie pokračovať v prevádzke, alebo povolili potrebné práce a stanovili prechodné obdobie na vykonanie plánu, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 4, 8 a 9 starej smernice o odpadoch, z článku 2 ods. 1 smernice o nebezpečnom odpade a z článku 14 písm. a) až c) smernice o skládkach odpadov.
59.

Ak by sme sa pri vonkajšej činnosti Únie uspokojili iba s existenciou vnútorných právomocí, ktoré Únii umožňujú prijímať potrebné vykonávacie opatrenia, pokiaľ ide o jej povinnosti na medzinárodnej úrovni, viedlo by to k značnému rozšíreniu jej vonkajších právomocí a jej oprávnenia v tejto oblasti by takmer stratili kontúry. Toto by bolo v rozpore so zásadou prenesenia právomocí (článok 5 ods. 1 prvá veta ZEÚ).
54.

Všeobecný súd sa totiž v bodoch 36 až 39 tohto rozsudku obmedzil len na posúdenie, pričom vychádzal z úvah uvedených v bodoch 27 až 30 toho istého rozsudku, že zohľadnenie prirážky, o akú ide vo veci samej, v rámci stanovenia normálnej hodnoty, má za následok, že sa do výpočtu tejto hodnoty vloží faktor, ktorý nie je určený na stanovenie ceny, za ktorú sa výrobok predáva v krajine pôvodu za normálnych podmienok, ale ktorý sa týka výlučne finančnej schopnosti konkrétneho domáceho kupujúceho. Podľa Všeobecného súdu, zahrnutie takéhoto prvku do výpočtu normálnej hodnoty umelo zvyšuje výsledok tohto výpočtu, takže tento výsledok už čo najpresnejšie neodráža predajnú cenu výrobku, ktorú by výrobok mal, ak by sa predal v krajine pôvodu v bežnom obchodnom styku.
91.

Minister zamietol žiadosť C, keď konštatoval, že a) bola nekonzistentná, b) chýbajú v nej informácie, keďže C jasne neopísal, ako dospel k uvedomeniu si vlastnej homosexuality, a c) film zachytávajúci C pri vykonávaní sexuálneho aktu s mužom nepreukazuje homosexuálnu orientáciu C. Vo vzťahu k bodom a) a b) v rozsahu, v akom je rozhodnutie ministra založené na týchto bodoch prináleží príslušnému vnútroštátnemu súdu ako jedinému súdu rozhodujúcemu o skutkových okolnostiach, aby určil, či C mal primeranú možnosť poskytnúť všetky relevantné informácie v súlade s článkom 4 smernice o oprávnení. Pre zaručenie rešpektovania práva C na dobrú správu vecí verejných je dôležité, aby vnútroštátne orgány zabezpečili, aby bol C informovaný o bodoch, v ktorých im chýbali dôkazy preukazujúce jeho tvrdenia, a aby mu bolo umožnené vyjadriť sa k týmto výhradám. Čo sa týka c), domnievam sa, že pripustenie dôkazu C filmom zobrazujúcim ho pri účasti na sexuálnom akte by bolo v rozpore s článkom 3 a článkom 7 Charty.
22.

Článok 48/4 toho istého zákona spresňuje podmienky, ktoré treba splniť na poskytnutie doplnkovej ochrany. ( 11 ) Preberá článok 2 písm. e), článok 15 a 17 smernice 2004/83 a uvádza: „1. Postavenie vyplývajúce z poskytnutia doplnkovej ochrany sa priznáva cudzincovi, ktorého nemožno považovať za utečenca, na ktorého sa nevzťahuje článok 9b a vo vzťahu ku ktorému existujú vážne dôvody domnievať sa, že ak by bol vrátený do krajiny svojho pôvodu, alebo v prípade osoby bez štátneho občianstva do krajiny, v ktorej mala obvyklé bydlisko, vystavil by sa reálnemu riziku vážneho bezprávia uvedeného v odseku 2 a ktorý sa nemôže alebo vzhľadom na toto riziko sa odmieta domáhať ochrany tejto krajiny, a to za predpokladu, že sa na neho nebudú vzťahovať dôvody vylúčenia uvedené v článku 55/4. 2. Za závažné bezprávie sa považuje: a) trest smrti alebo popravy, alebo b) mučenie alebo neľudské či ponižujúce zaobchádzanie alebo potrestanie žiadateľa v krajine pôvodu, alebo c) vážne ohrozenie života alebo osoby civilistu na základe neselektívneho násilia v situáciách medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného konfliktu.“
26.

Naproti tomu si nemyslím, že činnosť, ktorá spočíva v pasení stád na pasienkoch, ktoré pozostávajú z rastlinnej pokrývky skládok, by sa mala posudzovať ako „udržovanie pôdy v dobrom poľnohospodárskom a environmentálnom stave“ stanovené v článku 2 písm. c) nariadenia č. 73/2009. V tomto smere súhlasím s názorom Landesamt, podľa ktorého, hoci sa fáza následnej starostlivosti o skládku po ukončení prevádzky týka aj ochrany životného prostredia, nejde o „udržovanie pôdy v dobrom poľnohospodárskom a environmentálnom stave“, ktoré podľa článku 2 písm. c) nariadenia č. 73/2009 tiež predstavuje poľnohospodársku činnosť.
25.

Všetkými kritikami spojenými do prvého odvolacieho dôvodu odvolateľ namieta proti rozsahu ochrany petičného práva. Po prvé vo vzťahu k bodu 18 napadnutého rozsudku odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že rozhodol, že iba rozhodnutím o neprípustnosti petície môže dôjsť k obmedzeniu výkonu petičného práva. Rozsah ochrany petičného práva by tak bol nesprávne obmedzený na otázku prípustnosti petícií. Parlament je však povinný nielen preskúmať prípustnosť petície, ale aj zanalyzovať obsah petícií považovaných za prijateľné. Odmietnutím preskúmať obsah petície by sa zabránilo výkonu tohto práva v tom, že predkladateľ petície by bol zbavený možnosti prispieť k zlepšeniu práva Únie a zúčastňovať sa na demokratickom živote Únie v zmysle článku 10 ods. 3 ZEÚ a článku 24 druhého odseku ZFEÚ.
19.

Po prvé je potrebné poznamenať, že v prejednávanej veci je prejudiciálna otázka presná a týka sa výkladu slovného spojenia „na výkon výlučne osobných alebo domácich činností“, od ktorého závisí, či je smernica 95/46 uplatniteľná na sledovanie s využitím videotechniky uskutočnené pánom Rynešom. Odpoveď na túto žiadosť o výklad nemôže závisieť od toho, či sledovanie s využitím videotechniky splnilo svoj účel, teda odhalilo totožnosť páchateľov. Odpoveď by mala byť rovnaká aj v prípade, ak by sledovanie s využitím videotechniky nebolo úspešné a viedlo by len k zaznamenávaniu osôb nachádzajúcich sa na verejnom priestranstve pred domom pána Ryneša, ktorého záznamy by boli nakoniec zničené, a teda by zostali nevyužité.
115.

V tomto zmysle je možné tvrdiť, že v tomto bode je žaloba neprípustná, keďže je zameraná proti ustanoveniu, ktoré v skutočnosti nemá žiadny právny účinok, keďže na jednej strane samo osebe nestanovuje Chartu siete EURES a na druhej strane ukladá Komisii povinnosť, ktorú jej už ukladá článok 38 nariadenia č. 492/2011, to znamená, aby prijala vykonávacie opatrenie nevyhnutné na vykonávanie tohto nariadenia. To v prípade, že Charta siete EURES bude skutočne nevyhnutným opatrením; ak by ním nebola, Komisia by sama sebe uložila povinnosť, od ktorej by sa zákonne mohla dištancovať.