ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Medzinárodné záväzky prijaté Úniou v oblasti duševného vlastníctva patria pod spoločnú obchodnú politiku, ak majú špecifickú súvislosť s medzinárodným obchodom vzhľadom na to, že sú určené hlavne na podporu, uľahčenie alebo úpravu tohto obchodu a majú naň priamy a bezprostredný účinok. Do tejto politiky môžu spadať najmä medzinárodné dohovory, ktorých cieľom je zabezpečenie a organizácia ochrany práv duševného vlastníctva na území zmluvných strán, pokiaľ spĺňajú tieto podmienky.

Návrh revízie Lisabonskej dohody o ochrane označení pôvodu a ich medzinárodného zápisu treba považovať za návrh určený hlavne na uľahčenie alebo úpravu obchodovania medzi Úniou a tretími štátmi a ako spôsobilý mať priamy a bezprostredný účinok na toto obchodovanie, v dôsledku čoho jeho vyjednávanie patrí do výlučnej právomoci, ktorú v oblasti spoločnej obchodnej politiky upravenej v článku 207 ods. 1 ZFEÚ Únii priznáva článok 3 ods. 1 ZFEÚ. Pokiaľ ide po prvé o účel návrhu revidovanej dohody, keďže jeho hlavným cieľom je posilniť systém zavedený Lisabonskou dohodou a rozšíriť, v rámci osobitnej únie vytvorenej touto dohodou, výhody zavádzanej osobitnej ochrany na zemepisné označenia ako doplnenie ochrany, ktorú zaručuje Dohovor na ochranu priemyslového vlastníctva podpísaný v Paríži 20. marca 1883 rôznym formám priemyselného vlastníctva, pričom sa musí naň hľadieť tak, že patrí do rámca účelu sledovaného súborom zmlúv, ktorého je súčasťou, a konkrétnejšie tak, že z pohľadu Únie je určený na uľahčenie a úpravu obchodovania medzi Úniou a tretími štátmi, ktoré sú zmluvnými stranami uvedenej dohody. Okolnosť, že návrh revidovanej dohody bude spravovaný Svetovou organizáciou duševného vlastníctva odo dňa nadobudnutia platnosti, ako to už platí v prípade Lisabonskej dohody, nemôže spochybniť tento záver.

Pokiaľ ide po druhé o účinky návrhu revidovanej dohody, vzhľadom na v ňom upravený mechanizmus jediného zápisu priamym a bezprostredným účinkom medzinárodnej dohody, ktorú predpokladá návrh dohody, bude zmena podmienok, za ktorých sa organizuje obchodovanie medzi Úniou a ostatnými zmluvnými stranami tejto medzinárodnej dohody, tým spôsobom, že výrobcovia podieľajúci sa na tomto obchodovaní budú na to, aby mohli čeliť právnym a hospodárskym rizikám spojeným s takýmto obchodovaním, oslobodení od povinnosti, ktorú majú v súčasnosti, keď musia podávať prihlášku na zápis označenia pôvodu a zemepisného označenia, ktoré používajú, u príslušných orgánov každej zo zmluvných strán. Ustanovenia týkajúce sa systému vzájomnej ochrany označení pôvodu a zemepisných označení budú mať navyše priame a bezprostredné účinky na obchodovanie medzi Úniou a dotknutými tretími štátmi tým, že poskytnú všetkým týmto výrobcom, ako aj akejkoľvek dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe nástroje potrebné na to, aby za jednotných hmotnoprávnych a procesných podmienok dosiahli účinné dodržiavanie ochrany, ktorú návrh revidovanej dohody zaručuje ich právam duševného vlastníctva v prípade poškodzujúceho alebo nekalého používania označení pôvodu a zemepisných označení v cudzine.

(pozri body 49, 50, 52, 62, 63, 65, 70, 71, 74)
Vzhľadom na to, že pravidlá tvorby vôle inštitúcií Únie sú stanovené Zmluvami a členské štáty ani samotné inštitúcie nimi nemôžu disponovať, iba Zmluvy môžu v osobitných prípadoch splnomocniť niektorú inštitúciu na zmenu rozhodovacieho postupu, ktorý stanovujú. V tomto kontexte prax inštitúcií, a najmä údajná ustálená prax s ohľadom na vypracovanie pozície Únie v súlade s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ, formou záverov nemôže zmeniť pravidlá Zmlúv, ktoré sú inštitúcie povinné dodržiavať. Samotná prax Rady totiž nemôže byť výnimkou z pravidiel stanovených Zmluvou, a preto ani nemôže vytvoriť precedens zaväzujúci inštitúcie Únie.

Okrem toho to, že sa inštitúcia Únie odchýli od právnej formy stanovenej v Zmluvách, predstavuje porušenie podstatných procesných predpisov, ktoré môže viesť k zrušeniu sporného aktu, ak hrozí, že táto odchýlka vyvolá neistotu, pokiaľ ide o povahu uvedeného aktu alebo postup, ktorý sa má dodržať pri jeho prijímaní, pričom je týmto ohrozená právna istota. Je to tak aj v prípade, keď pojmy použité v napadnutom akte k tejto neistote prispievajú v rozsahu, v akom nie sú zlučiteľné so záväznosťou, ktorú musí mať rozhodnutie inštitúcie Únie podľa článku 288 ZFEÚ, a keď zo žiadnych skutočností v napadnutom akte nevyplýva, že by členské štáty boli povinné zaujať pozíciu v mene Únie, na rozdiel od toho, čo stanovuje článok 218 ods. 9 ZFEÚ.

(pozri body 41, 42, 44, 46)
Členský štát, ktorý nezabezpečí sekundárne čistenie alebo ekvivalentné čistenie komunálnych odpadových vôd z aglomerácií s populačným koeficientom (p. k.) od 2000 do 10000 obyvateľov, si nesplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 1 smernice 91/271 o čistení komunálnych odpadových vôd, zmenenej nariadením č. 1137/2008.

Článok 4 ods. 1 druhá a tretia zarážka smernice 91/271 ukladá členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, ktorý je formulovaný jasne a jednoznačne a podľa ktorého musia komunálne odpadové vody vstupujúce do zberných systémov prejsť sekundárnym čistením alebo ekvivalentným čistením, a to buď pred každým vypustením, pokiaľ pochádzajú z aglomerácií s p. k. od 10000 do 15000 obyvateľov, alebo pred vypustením do sladkých vôd a estuárií, pokiaľ pochádzajú z aglomerácií s p. k. od 2000 do 10000 obyvateľov.

(pozri body 22, 35, bod 1 výroku)
Článok 9 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/6/ES z 20. februára 2008, sa má vykladať v tom zmysle, že služba poštových zásielok, akou je služba dotknutá vo veci samej, nepatrí k univerzálnej službe, pokiaľ nezodpovedá ponuke trvalého poskytovania poštových služieb stanovenej kvality na všetkých miestach na území za prijateľné ceny pre všetkých užívateľov. Poskytovanie služby poštových zásielok, ktoré nepatrí k univerzálnej službe, možno podmieniť len udelením všeobecného povolenia.

Treba uviesť, že aj keď z odôvodnenia 33 smernice 2008/6 vyplýva, že členským štátom by sa naďalej malo umožniť používanie všeobecných povolení a individuálnych licencií, ak je to odôvodnené a primerané sledovaným cieľom, nič to nemení na tom, že článok 9 ods. 1 smernice 97/67, na rozdiel od odseku 2 tohto článku, nestanovuje možnosť podmieniť poskytovanie poštových služieb udelením individuálnej licencie.

(pozri body 28, 30 a bod 1 výroku)
Článok 3 bod 15 nariadenia č. 1907/2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH) ukladá, aby boli splnené tri podmienky na to, aby sa používanie látky mohlo považovať za medziprodukt. Prvá z týchto podmienok spočíva v účele sledovanom pri výrobe a používaní látky ako medziproduktu, a tým je transformácia tejto látky na inú. Druhá podmienka sa týka technického prostriedku, akým sa táto transformácia vykonáva, a to chemický proces nazývaný„syntéza“. Tretia podmienka obmedzuje rozsah pojmu „medziprodukt“ na použitia látky, ktoré zostávajú obmedzené na kontrolované prostredie, ktorým môže byť buď zariadenie, vnútri ktorého sa vykonáva syntéza, alebo miesto, v ktorom sa vykonáva výroba a syntéza, alebo miesto, do ktorého sa táto látka prepravuje.

Pokiaľ ide o režim autorizácie stanovený v hlave VII nariadenia č. 1907/2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH), okrem osobitného vyňatia stanoveného v článku 58 ods. 2 uvedeného nariadenia, článok 2 ods. 8 písm. b) tohto nariadenia stanovuje všeobecnú výnimku, podľa ktorej medziprodukty izolované na mieste a prepravované izolované medziprodukty sú vyňaté z uplatňovania hlavy VII uvedeného nariadenia. Táto všeobecná výnimka sa týka len postupu autorizácie stanoveného v kapitolách 2 a 3 hlavy VII nariadenia č. 1907/2006. Tento postup má totiž za cieľ práve vymedziť pre danú látku vzbudzujúcu veľmi veľké obavy použitia a kategórie použití, ktoré môžu byť povolené s výhradou najmä všeobecného vyňatia uvedeného v článku 2 ods. 8 písm. b) uvedeného nariadenia.

Naopak, toto vyňatie sa neuplatňuje na ustanovenia hlavy VII nariadenia č. 1907/2006, ktoré upravujú látky v závislosti od ich vnútorných vlastností. Článok 2 ods. 8 písm. b) tohto nariadenia teda nebráni tomu, aby látka mohla byť identifikovaná ako vzbudzujúca veľmi veľké obavy na základe kritérií stanovených v článku 57 uvedeného nariadenia, a to hoci sa nepoužíva ako medziprodukt izolovaný na mieste alebo ako prepravovaný izolovaný medziprodukt.

Vzhľadom na cieľ postupu autorizácie, doplnenie zápisu látky na zoznam látok identifikovaných s cieľom ich zahrnutia do prílohy XIV uvedeného nariadenia o poznámku spresňujúcu, že tento zápis je bez vplyvu na používania vyňaté na základe článku 2 ods. 8 písm. b) toho istého nariadenia, by iba opakovalo to, čo už vyplýva z nariadenia č. 1907/2006. Takéto opatrenie by z hľadiska uplatňovania zásady proporcionality nemalo žiadny význam.

(pozri body 58, 62, 63, 79)
Členský štát si tým, že ukladá povinnosť vopred zaplatiť daň z registrácie vozidiel v plnej výške zodpovedajúcu konečnej registrácii bez ohľadu na zamýšľanú dobu skutočného používania v tomto členskom štáte vozidla, ktoré tam bolo dovezené, pričom dočasná doba lízingovej zmluvy alebo prenájmu bola presne určená a vopred známa, neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 56 ZFEÚ.

Taká povinnosť totiž môže viesť k zdraženiu prenájmu vozidla alebo jeho nadobudnutiu na základe lízingovej zmluvy od spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte v porovnaní s prípadom, keď sa zmluva o prenájme alebo lízingová zmluva uzavrie so spoločnosťou so sídlom v dotknutom členskom štáte, najmä s prihliadnutím na diskriminačnú povahu takej povinnosti, pokiaľ ide o platenie dane v neprospech podnikov, ktoré prenajímajú vozidlá alebo uzatvárajú lízingové zmluvy, so sídlom v iných členských štátoch.

Povinnosť vopred zaplatiť registračnú daň v plnej výške tak môže jednak odradiť rezidentov využiť služby prenájmu alebo lízingu vozidiel ponúkané poskytovateľmi so sídlom v iných členských štátoch a jednak odradiť týchto poskytovateľov ponúkať služby prenájmu a lízingu vozidiel rezidentom. Taká povinnosť teda predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ktoré je v zásade zakázané článkom 56 ZFEÚ.

Pokiaľ ide o otázku, či je takéto obmedzenie odôvodnené, ciele smerujúce k vyrovnaniu nákladov na cestnú infraštruktúru, riadenie dopravy, pohotovostnú službu a orgány zodpovedné za evidenciu vozidiel, ktoré so sebou nesie používanie vozidiel, však neodôvodňujú povinnosť vopred zaplatiť registračnú daň v plnej výške nezávisle od doby používania vozidla v danom členskom štáte.

Ciele čisto ekonomickej povahy totiž nemôžu predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu oprávňujúci obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

Naopak, medzi naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré Súdny dvor uznal, sa uvádza ochrana životného prostredia. Cieľom všeobecného záujmu môže byť predovšetkým odradenie od prenájmu alebo lízingu vozidiel s vysokou spotrebou.

Pokiaľ ide o dodržanie zásady proporcionality zo strany tohto vnútroštátneho systému, zavedenie dodatočného faktora zodpovedajúceho zamýšľanej dobe používania na území dotknutého členského štátu v okamihu pôvodného zaplatenia registračnej dane by umožnilo dosiahnutie sledovaného cieľa ochrany životného prostredia prostredníctvom menej reštriktívneho opatrenia bez spochybnenia daňového základu, ktorý tvorí hodnota vozidla na voľnom trhu a jeho úroveň emisií oxidu uhličitého.

(pozri body 78, 82, 88 – 90, 102, 108, bod 1 výroku)
Vec C‑598/15

Banco Santander SA

proti

Cristobaline Sánchezovej Lópezovej

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Nekalé podmienky – Oprávnenia vnútroštátneho súdu – Efektivita ochrany priznanej spotrebiteľom – Zmluva o hypotekárnom úvere – Konanie o mimosúdny výkon hypotekárneho záložného práva – Zjednodušené súdne konanie o uznanie vecných práv osoby, ktorej bol udelený príklep“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. decembra 2017

Ochrana spotrebiteľa – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13 – Pôsobnosť – Konanie o mimosúdny výkon hypotekárneho záložného práva spočívajúce v príklepe nehnuteľnosti spotrebiteľa jeho veriteľovi bez toho, aby to uvedený spotrebiteľ napadol – Konanie, ktoré nesúvisí so vzťahom medzi veriteľom a spotrebiteľom – Vylúčenie

(Smernica Rady 93/13, článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1)

Článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa neuplatňujú na také konanie, o aké ide vo veci samej, ktoré iniciovala osoba, ktorej bol udelený príklep týkajúci sa nehnuteľného majetku v nadväznosti na mimosúdny výkon hypotekárneho záložného práva, s ktorým vo vzťahu k tomuto majetku spotrebiteľ súhlasil v prospech veriteľa, ktorý je predajcom alebo dodávateľom, a cieľom ktorého je ochrana vecných práv zákonným spôsobom nadobudnutých touto osobou, ktorej bol udelený príklep, pokiaľ jednak toto konanie nesúvisí s právnym vzťahom medzi veriteľom, ktorý je predajcom alebo dodávateľom, a spotrebiteľom a jednak došlo k výkonu hypotekárneho záložného práva, k predaju nehnuteľného majetku a k prevodu súvisiacich vecných práv bez toho, aby spotrebiteľ využil právne prostriedky, ktoré sú v tomto kontexte stanovené.

V každom prípade po prvé platí, že aj keď cieľom smernice 93/13 je zabezpečiť ochranu, ktorú priznáva spotrebiteľom, pokiaľ ide o uloženie povinnosti vnútroštátnemu súdu preskúmať ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky patriacej do pôsobnosti tejto smernice, je potrebné zdôrazniť, že ustanovení uvedenej smernice sa nemožno účinne dovolávať pri neexistencii akéhokoľvek súhlasného nepriameho dôkazu, pokiaľ ide o prípadnú prítomnosť potenciálne nekalej podmienky v zmluve o hypotekárnom úvere, ktorá bola predmetom konania o mimosúdny výkon. Po druhé, ako zdôraznil generálny advokát v bode 70 svojich návrhov a s výhradou overenia zo strany vnútroštátneho súdu je zjavné, že pani Sánchezová Lópezová mala počas mimosúdneho konania o prevod majetku príležitosť namietať voči tomuto konaniu alebo navrhnúť jeho prerušenie z dôvodu nekalej podmienky v zmluve o hypotekárnom úvere, a zároveň požiadať o nariadenie predbežných opatrení na pozastavenie predaja nehnuteľnosti, ktorej bola vlastníčkou. Pritom práve v rámci výkonu hypotekárneho záložného práva mohol súd, ktorý koná vo veci, v prípade potreby ex offo preskúmať prípadnú nekalú povahu podmienok uvedených v zmluve o hypotekárnom úvere.

(pozri body 48 – 50 a výrok)
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vnútroštátny súd jasne uviedol, ako to vyplýva z bodu 17 tohto rozsudku, že jeho otázky sa netýkajú zistenia alebo posúdenia skutkových okolností sporu vo veci samej, ale len právnej kvalifikácie dotknutej služby. Kvalifikácia skutkových okolností, ktoré zistil uvedený vnútroštátny súd, so zreteľom na právo Únie zahŕňa výklad tohto práva, ktorý v rámci konania stanoveného v článku 267 ZFEÚ patrí do právomoci Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2015, Banif Plus Bank,C‑312/14, EU:C:2015:794, body 51 a 52). Súdny dvor preto má právomoc odpovedať na položené otázky.

(pozri body 20, 21)
Je nepochybné, že zo zásady rovnosti zaobchádzania a zásady transparentnosti zadávacích konaní vyplýva pre verejných obstarávateľov povinnosť dodržiavať počas celého konania rovnaký výklad kritérií na zadanie zákazky. Preto obstarávateľ nemôže uplatniť pravidlá váženia alebo vedľajšie kritériá pre kritériá hodnotenia ponúk, ak ich predtým nedal k dispozícii uchádzačom.

Je však možné, aby verejný obstarávateľ stanovil po uplynutí lehoty na predkladanie ponúk koeficienty váženia pre vedľajšie kritériá, ktoré v podstate zodpovedajú kritériám, ktoré boli vopred oznámené uchádzačom. Toto stanovenie ex post však musí spĺňať tri podmienky, konkrétne, po prvé nesmie meniť kritériá hodnotenia ponúk určené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, po druhé nesmie obsahovať také prvky, ktoré, ak by boli známe v čase prípravy ponúk, by mohli ovplyvniť ich prípravu a po tretie nesmie byť prijaté so zohľadnením prvkov, ktoré by mohli byť diskriminačné voči jednému z uchádzačov.

(pozri body 31 – 33)
Hoci pojem mnohostranný systém ako taký nie je vymedzený v tejto smernici, v jej odôvodnení 6 je uvedené, že vymedzenia pojmov „regulovaný trh“ a „multilaterálny obchodný systém (MTF)“, ktoré sú dvomi druhmi mnohostranných systémov upravenými touto smernicou, by nemali obsahovať dvojstranné systémy, v rámci ktorých investičné spoločnosti vstupujú do každého obchodu na svoj vlastný účet, a nie ako bezrizikový sprostredkovateľ medzi kupujúcim a predávajúcim. Podľa článku 4 ods. 1 bodu 6 smernice 2004/39 obchodovanie na vlastný účet znamená obchodovanie za vlastný kapitál, ktorého výsledkom je uzavretie transakcií s finančnými nástrojmi. Z tohto jasného rozlišovania medzi mnohostranným a dvojstranným systémom je potrebné vyvodiť, že prevádzkovateľ trhu alebo investičná spoločnosť, ktorá prevádzkuje mnohostranný systém, koná bez toho, aby preberala riziko a vkladala svoj vlastný kapitál do uzatvárania transakcií uskutočňovaných v rámci tohto systému.

(pozri body 30, 31)
Článok 42 ZFEÚ stanovuje, že ustanovenia kapitoly o pravidlách hospodárskej súťaže sa vzťahujú na výrobu a obchod s poľnohospodárskymi výrobkami len v rozsahu, aký určia Európsky parlament a Rada Európskej únie podľa článku 43 ods. 2 ZFEÚ so zreteľom na ciele uvedené v článku 39 ZFEÚ. V tejto súvislosti článok 43 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že Parlament a Rada prijímajú predovšetkým ustanovenia potrebné na dosiahnutie cieľov spoločnej poľnohospodárskej politiky.

Preto v súvislosti s dosahovaním cieľov, akými sú zavedenie spoločnej poľnohospodárskej politiky a vytvorenie neskreslenej hospodárskej súťaže, článok 42 ZFEÚ uznáva prednosť spoločnej poľnohospodárskej politiky pred cieľmi Zmluvy v oblasti hospodárskej súťaže a právomoc normotvorcu Únie rozhodnúť, v akom rozsahu sa majú pravidlá hospodárskej súťaže uplatniť v odvetví poľnohospodárstva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 1994, Nemecko/Rada,C–280/93, EU:C:1994:367, bod 61, a z 12. decembra 2002, Francúzsko/Komisia,C–456/00, EU:C:2002:753, bod 33). Z toho vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bodoch 51 a 56 svojich návrhov, že zásahy normotvorcu Únie v tomto smere nemajú za cieľ stanoviť výnimky zo zákazu postupov stanovených v článku 101 ods. 1 ZFEÚ a článku 102 ZFEÚ alebo jeho zdôvodnenia, ale vylúčiť z pôsobnosti týchto ustanovení postupy, ktoré by patrili do tejto pôsobnosti, ak by k nim dochádzalo v inom sektore než v sektore spoločnej poľnohospodárskej politiky.

(pozri body 36 – 38)
33

Ak by prijatie dodávky bolo potrebné považovať za realizované od momentu, keď dopravný prostriedok s tovarom podliehajúcim spotrebnej dani dorazil do miesta jeho určenia, a to bez toho, aby adresát vôbec ešte mohol zistiť jeho skutočne dodané množstvo, splatnosť spotrebnej dane by vznikla v rozpore s požiadavkami spojenými so samotnou povahou predmetnej dane, ktorej predpokladom, ako to bolo uvedené v predchádzajúcom bode, je presná znalosť množstva tovaru uvedeného do daňového voľného obehu. Preto v situácii, ako je situácia v konaní vo veci samej, nemožno dodanie tovaru považovať za uskutočnené pred úplnou vykládkou dopravného prostriedku, v ktorom sa nachádza tento tovar.
22

Je nesporné, že článok 16 písm. b) nariadenia č. 110/2008 neodkazuje výslovne na pojem „spotrebiteľ“. Z judikatúry uvedenej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku však vyplýva, že na to, aby sa dala konštatovať existencia „napodobenia“ v zmysle tohto ustanovenia, Súdny dvor uviedol, že je vecou vnútroštátneho súdu, aby okrem toho, či výraz použitý na označenie dotknutého výrobku zahŕňa časť chráneného označenia, overil aj to, či v prípade, keď sa spotrebiteľ stretne s názvom výrobku, v mysli sa mu vybaví obraz výrobku chráneného týmto označením. Z hľadiska výrazu použitého na opis dotknutého výrobku sa tak vnútroštátny súd v podstate musí oprieť o predpokladanú reakciu spotrebiteľa, pričom je podstatné to, či si spotrebiteľ vytvoril vzťah medzi týmto výrazom a chráneným označením.
33

Svojím tretím odvolacím dôvodom K. Hesse v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že existuje riziko „prenosu image“ v prospech ochrannej známky, o ktorej zápis sa žiada. Úvahy Všeobecného súdu v tejto súvislosti podľa K. Hesseho porušujú podmienky uplatňovania článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94. Konkrétne, podľa K. Hesseho je nemysliteľné, aby len samotná možnosť použitia v motorových vozidlách a technická povaha tovarov, pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky, odôvodňovala uplatnenie tohto článku. Úvahy odvolacieho senátu nie sú v tejto súvislosti podľa K. Hesseho vôbec podložené a žiadnym spôsobom nesvedčia v prospech „sociálneho zvyku“, ktorý by mohol mať za následok prenos image na účely uvedeného článku. Podľa odvolateľa to platí o to viac, že kolidujúce tovary v prejednávanej veci nie sú podobné, ako to odvolateľ uviedol v rámci prvého odvolacieho dôvodu.
15

Po neúspešných mimosúdnych konaniach o sťažnosti TSI podala žaloby, ktorými sa domáhala zaradenia ručného počítadla častíc do podpoložky 9027 50 00 KN a zaradenia analyzátora do podpoložky 9027 30 00 KN. TSI sa domnieva, že tieto prístroje nie je možné zaradiť do podpoložky 9027 10 10 KN. Uvedenými prístrojmi nie je možné analyzovať plyny. Tieto prístroje nie sú určené ani vhodné na meranie dymu alebo horúcich splodín. Bez spojenia s inými prístrojmi by bol daný prístroj pri typickom použití na účely analýzy dymu alebo splodín poškodený.
19

Za týchto podmienok sa vnútroštátny súd pýta, či existuje prípadná možnosť získať z vysvetliviek k HS užšiu definíciu „teplomeru“, ktorá by vyžadovala, aby príslušné zariadenie spĺňalo ďalšie podmienky vychádzajúce z rôznych charakteristík, ktoré sú zjavne spoločné pre meracie prístroje, ktoré uvedené vysvetlivky označujú za prístroje patriace do položky 9025 HS alebo do iných položiek tej istej kapitoly, akými sú napríklad dôkladná výroba a vysoký stupeň precíznosti, schopnosť reprodukovať výsledok merania, priebežné zobrazenie priebehu merania alebo dokonca možnosť používať merací prístroj opakovane.
30

Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg) požiadal, aby bol tento návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednaný v naliehavom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Vysvetlil, že od odchodu S s matkou 29. marca 2014 P nemá možnosť sa so S stretávať. Ak by sa konanie vo veci samej ďalej predlžovalo, poškodilo by to záujmy tohto dieťaťa a ovplyvnilo by to jeho vzťah s otcom.
27

V tomto ohľade je pojem „rodičovské práva a povinnosti“, uvedený v článku 2 bode 7 nariadenia č. 2201/2003, predmetom širokej definície v tom zmysle, že zahŕňa všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky (rozsudky C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 49, a C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 59). Okrem toho, hoci článok 1 ods. 2 tohto nariadenia vymenúva oblasti, na ktoré sa uvedené nariadenie vzťahuje z titulu „rodičovských práv a povinností“, toto vymenovanie nie je taxatívne, ale má len orientačný charakter, ako vyplýva z použitia pojmu „najmä“ (rozsudky C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 30, a C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 63).
59

S cieľom zistiť, či skutočne ide o taký prípad, musí vykonávajúci súdny orgán konkrétne preskúmať predmetnú situáciu s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti, aby mohol posúdiť odôvodnenosť dĺžky konania, najmä prípadnú nečinnosť orgánov dotknutých členských štátov a prípadne aj to, do akej miery vyžiadaná osoba prispela k dĺžke konania. Treba teda vziať do úvahy aj trest, ktorý tejto osobe hrozí alebo jej bol uložený v súvislosti so skutkami, ktoré odôvodnili vydanie európskeho zatykača, ktorý sa týka vyžiadanej osoby, ako aj existenciu rizika úteku.