ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V rozpore so smernicou 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam, zmenenou a doplnenou nariadením č. 807/2003 nie je právna úprava členského štátu, ktorá neumožňuje vrátenie sumy zaplatenej za nadobudnutie kontrolných známok vydaných týmto členským štátom, keď tieto kontrolné známky boli nalepené na výrobky podliehajúce spotrebnej dani predtým, ako došlo k ich uvedeniu do voľného daňového obehu v uvedenom členskom štáte, pričom tieto výrobky boli ukradnuté v inom členskom štáte, čím vznikla povinnosť zaplatiť spotrebnú daň v tomto inom členskom štáte a nebol predložený dôkaz, že ukradnuté výrobky neboli predané v členskom štáte, ktorý vydal uvedené kontrolné známky.

Možnosť vrátenia sumy za kontrolné známky iba na základe tvrdenia, že výrobky, na ktorých boli kontrolné známky nalepené, zmizli, môže podporovať podvody a zneužívanie. V situácii, ktorej sa týka uvedená právna úprava, totiž existuje nezanedbateľné riziko, že ukradnuté výrobky budú predané v členskom štáte, ktorý vydal kontrolné známky. Tieto výrobky, označené kontrolnými známkami tohto členského štátu, môžu byť ľahko uvedené na oficiálny trh tabakových výrobkov uvedeného členského štátu, čím by mu bol odňatý daňový príjem, na ktorý mal právo. Aj keby sa odhliadlo od akéhokoľvek podvodu zo strany hospodárskeho subjektu, ktorý má tovar v držbe, okolnosť, že spotrebná daň bola zaplatená v inom členskom štáte, nemá vplyv na toto riziko.

Podľa článku 22 ods. 1 a 2 smernice 92/12, keď sú výrobky uvedené do daňového voľného obehu v prvom členskom štáte a z tohto dôvodu označené kontrolnou známkou tohto členského štátu určené na to, aby boli spotrebované v inom členskom štáte a sú tam zaslané, je potrebné, aby zničenie kontrolných známok prvého členského štátu konštatovali daňové orgány tohto členského štátu. Uvedeným ustanovením zákonodarca Spoločenstva uprednostnil predchádzanie zneužívaniam a podvodom pred zásadou zdaňovania v jedinom členskom štáte. Bolo by však paradoxné, keby vrátenie sumy za kontrolné známky nalepené na výrobky podliehajúce spotrebnej dani bolo povolené v takej situácii, akej sa týka predmetná právna úprava, v ktorej nie je možná žiadna kontrola miesta určenia ukradnutých výrobkov, kým článok 22 ods. 2 písm. d) smernice 92/12 podriaďuje vrátenie spotrebnej dane konštatovaniu zničenia kontrolných známok, ktoré sú potvrdením o jej zaplatení, za okolností, keď je riziko zneužitia a podvodu nižšie.

(pozri body 46, 47, 49, 56, 57, 59 a výrok)
Článok 67 ods. 2 služobného poriadku sa má vykladať v tom zmysle, že za príspevky podobného charakteru v zmysle tohto ustanovenia možno považovať len príspevky, ktoré sú porovnateľné a plnia rovnaký účel ako rodinné prídavky podľa služobného poriadku.

Podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku sa môže príspevok na nezaopatrené dieťa zdvojnásobiť, ak dieťa trpí duševným alebo telesným postihnutím, v dôsledku ktorého úradníkovi vznikajú veľké výdavky. Z toho vyplýva, že porovnateľný príspevok môže byť odpočítaný len z tej časti príspevku na nezaopatrené dieťa, ktorá je z dôvodu zdvojnásobenia pripočítaná k príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktorý má zamestnanec nárok v každom prípade.

Luxemburský osobitný príspevok pre zdravotne postihnuté osoby sa odlišuje od príspevku podľa služobného poriadku z viacerých hľadísk.

Luxemburský príspevok, ktorý je poskytovaný len z dôvodu bydliska na luxemburskom území a nie je viazaný na pracovnoprávny vzťah, má za cieľ čeliť prostredníctvom vhodných opatrení zdravotnému postihnutiu, ktoré zákon presne definuje. Nárok na tento príspevok majú osoby, ktorých jedna alebo viac duševných alebo telesných funkcií je aj napriek liečbe, výchove a vhodnej rehabilitácii a bez ohľadu na používanie vhodných pomôcok znížená takým spôsobom, že táto osoba je odkázaná na pomoc alebo celodennú starostlivosť tretej osoby. Samozrejme by mal umožniť čeliť finančným výdavkom súvisiacim so zamestnaním tretej osoby, a to aspoň na kratší pracovný čas, čo neumožňuje príslušná časť príspevku podľa služobného poriadku poskytovaného v zdvojnásobenej výške, ktorá by mala pokryť najmä výdavky spojené so starostlivosťou, rehabilitáciou, pomôckami, špecializovanou výchovou alebo úpravou ubytovania.

Z toho vyplýva, že časť príspevku na nezaopatrené dieťa podľa článku 67 ods. 3 služobného poriadku a luxemburský príspevok nemajú ani rovnaký predmet, ani účel a vzhľadom na to nemajú podobný charakter v zmysle článku 67 ods. 2 služobného poriadku.

(pozri body 89 — 99)
Právomoc Komisie na rozhodovanie o koncentrácii v rámci nariadenia č. 4064/89 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi musí byť preukázaná k určitému dátumu na celú dĺžku konania. Vzhľadom na význam, ktorý má povinnosť oznámenia v systéme kontroly zavedenom normotvorcom Spoločenstva, musí tento dátum nevyhnutne predstavovať úzku spojitosť s oznámením. Tak problematika právnej istoty, ktorá implikuje, že orgán príslušný na preskúmanie koncentrácie môže byť identifikovaný predvídateľným spôsobom, ako aj požiadavka rýchleho konania, ktorá charakterizuje všeobecnú systematiku nariadenia č. 4064/89 a ktorá ukladá Komisii povinnosť dodržiavať prísne lehoty na prijatie konečného rozhodnutia, pričom v dôsledku jeho neprijatia sa koncentrácia považuje za zlučiteľnú so spoločným trhom, totiž implikujú, že len čo Komisia stanovila vo vzťahu k danej koncentrácii svoju právomoc vzhľadom na kritériá upravené v článku 1 ods. 2 a 3 a článku 5 nariadenia č. 4064/89, táto právomoc nemôže byť kedykoľvek spochybnená alebo vystavená neustálym zmenám.

Hoci je teda prirodzené, že Komisia stráca svoju právomoc rozhodovať o koncentrácii za predpokladu, že sa dotknuté podniky úplne vzdajú navrhovanej koncentrácie, ide o iný prípad, ak sa účastníci obmedzia na návrh čiastkových zmien návrhu. Takéto návrhy nemôžu mať za následok nútenie Komisie, aby opätovne preskúmala svoju právomoc pod hrozbou, že umožnia dotknutým podnikom významne narušiť priebeh konania a účinnosť kontroly zamýšľanej normotvorcom, a to nútením Komisie, aby neustále preskúmavala svoju právomoc na úkor preskúmania veci samej. Tento výklad podporuje znenie článku 8 ods. 2 druhého pododseku nariadenia č. 4064/89, ktoré jasne preukazuje, že záväzky navrhnuté alebo prijaté podnikmi sú také významné, že Komisia na ne musí prihliadnuť v rámci preskúmania otázky vo veci samej, a to zlučiteľnosti alebo nezlučiteľnosti koncentrácie so spoločným trhom, ale naopak, tieto záväzky nemôžu zbaviť Komisiu jej právomoci, keď sa táto právomoc overila v prvej fáze konania.

(pozri body 38 — 43)
Vec C-368/06

Cedilac SA

proti

Ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal administratif de Lyon)

„Šiesta smernica o DPH — Právo na odpočet — Zásady okamžitého odpočtu a daňovej neutrality — Presun nadmerného odpočtu DPH do nasledujúceho obdobia alebo vrátenie — Pravidlo jednomesačného posunu — Prechodné ustanovenia — Zachovanie oslobodenia od dane“

Návrhy prednesené 18. septembra 2007 — generálny advokát J. Mazák I - 12329

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. decembra 2007 I - 12342

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Možnosť členských štátov zachovať v platnosti ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od zásady okamžitého odpočtu

[Smernica Rady 77/388, článok 17, článok 18 ods. 4 a článok 28 ods. 3 písm. d)]

Článok 17 a článok 18 ods. 4 šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa majú vykladať v tom zmysle, že neodporujú takým vnútroštátnym opatreniam, ako sú opatrenia sprevádzajúce zrušenie odchylného vnútroštátneho ustanovenia, ktoré článok 28 ods. 3 písm. d) tejto smernice povoľuje, pokiaľ vnútroštátny súd overí, že tieto opatrenia v rámci svojho uplatnenia v konkrétnej veci obmedzujú účinky uvedeného odchylného vnútroštátneho ustanovenia.

Na jednej strane článok 28 ods. 3 písm. d) šiestej smernice predstavuje jednu z výnimiek zo spoločného systému dane z pridanej hodnoty stanovených touto smernicou, a to v tom zmysle, že v rámci výnimky zo zásady okamžitého odpočtu stanovenej článkom 18 ods. 2 prvým pododsekom tejto smernice dovoľuje členským štátom, aby naďalej zachovali v platnosti určité ustanovenia ich vnútroštátnej právnej úpravy, ktoré túto smernicu predchádzali. Na druhej strane, hoci tento článok bráni zavedeniu nových výnimiek alebo rozšíreniu pôsobnosti existujúcich výnimiek v období po nadobudnutí platnosti šiestej smernice, nebráni zúženiu ich pôsobnosti vzhľadom na prechodnú povahu výnimky, ktorú upravuje.

Napokon odlišný výklad jednej z výnimiek stanovených šiestou smernicou, podľa ktorého by členský štát síce mohol ponechať existujúcu výnimku v platnosti, pričom by ju však nesmel postupne rušiť, by bol v rozpore s cieľom tejto smernice spočívajúcim v zrušení výnimiek z nej. Takýto výklad by navyše ohrozil jednotné uplatnenie šiestej smernice, keďže členský štát by mohol byť nútený, aby ponechal v platnosti všetky výnimky existujúce ku dňu nadobudnutia platnosti uvedenej smernice, aj keď by postupné zavedenie režimu upraveného touto smernicou do dotknutej oblasti považoval zároveň za možné, primerané a želateľné.

(pozri body 33, 34, 37, 43 a výrok)
Ustanovenia nachádzajúce sa v stĺpci 3 v položke 8528 kombinovanej nomenklatúry uvedenej v prílohe 11 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, musia byť vykladané v tom zmysle, že na výpočet hodnoty, ktorú farebné televízne prijímače nadobudli pri ich výrobe, nie je opodstatnené určiť osobitne nepreferenčný pôvod osobitného dielca, ako je základová doska, zmontovaného dodávateľom konečného výrobku. V dotknutých ustanoveniach sa totiž používajú všeobecné termíny a pri určení pôvodu dotknutého výrobku nepriznávajú žiadny rozhodujúci význam jeho špecifickej súčiastke. Dôležité je preto prihliadnuť na celý súbor súčiastok skutočne a objektívne vstupujúcich do montovania vykonávaného podnikom, ktorý vyrába konečný výrobok. V tomto zmysle ani ustanovenia článku 24 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, ani ustanovenia prílohy 11 nariadenia č. 2454/93 nestanovujú, že k takémuto posúdeniu sa môže pristúpiť bez prihliadnutia na montážne činnosti v ich súhrne. Tieto ustanovenia v procese výroby výrobku nepredpokladajú prihliadnutie na niektoré činnosti montáže na škodu niektorých iných ani umelé izolovanie jednej alebo druhej súčiastky, ktorá sama pochádza z montovania uskutočneného rovnakým dodávateľom. V tomto ohľade pripustenie, že jednu zo súčiastok montovaných dodávateľom televízorov, v predmetnej veci základovú dosku, treba posudzovať osobitne v montážnom procese, pretože by samotná mohla nadobudnúť postavenie pôvodného výrobku, by znamenalo nechať na posúdení dovozcu alebo jeho dodávateľa určenie, v akom štádiu tohto montážneho procesu jedna zo súčiastok dovážaného výrobku nadobúda postavenie konečného výrobku vyrobeného ako predmet v procese výroby v rovnakom podniku z iného výrobku. Takýto prístup, podľa ktorého pôvod výrobku závisí od subjektívneho posúdenia, nezlučiteľný s objektívnou a predvídateľnou povahou dotknutých právnych ustanovení, by sporné ustanovenia prílohy 11 nariadenia č. 2454/93 zbavil akéhokoľvek potrebného účinku.

(pozri body 57 — 59, 73, bod 2 výroku)
Vec C-296/06

Telecom Italia SpA

proti

Ministero dell’Economia e delle Finanze

a

Ministero delle Comunicazioni

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale amministrativo regionale del Lazio)

„Telekomunikačné služby — Smernica 97/13/ES — Články 6, 11, 22 a 25 — Poplatky a úhrady uplatniteľné na všeobecné oprávnenia a individuálne licencie — Povinnosť uložená bývalému držiteľovi výlučného práva — Dočasné zachovanie“

Návrhy prednesené 25. októbra 2007 — generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer I - 803

Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 21. februára 2008 I - 815

Abstrakt rozsudku

Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Spoločný rámec pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie – Smernica 97/13 – Poplatky a úhrady vzťahujúce sa na podniky, ktoré sú držiteľmi individuálnych licencií

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/13, články 6, 11, 22 a 25)

Článkom 6, 11, 22 a 25 smernice 97/13 o spoločnom rámci pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie v odvetví telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] odporuje, aby členský štát požadoval od operátora, bývalého držiteľa výlučného práva na poskytovanie verejných telekomunikačných služieb, ktorý sa stal držiteľom všeobecného oprávnenia, zaplatenie takej peňažnej povinnosti, ktorá zodpovedá sume, ktorej zaplatenie sa v minulosti požadovalo za udelenie uvedeného výlučného práva, a to počas jedného roka po uplynutí lehoty na prebratie tejto smernice do vnútroštátneho práva, konkrétne až do 31. decembra 1998.

(pozri bod 45 a výrok)
Vec C-271/06

Netto Supermarkt GmbH & Co. OHG

proti

Finanzamt Malchin

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)

„Šiesta smernica o DPH — Článok 15 bod 2 — Oslobodenie od dane pri vývoze tovaru zo Spoločenstva — Nesplnené podmienky oslobodenia — Dôkaz o vývoze sfalšovaný kupujúcim — Dodávateľ konajúci so starostlivosťou riadneho obchodníka“

Návrhy prednesené 25. októbra 2007 — generálny advokát J. Mazák I - 773

Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. februára 2008 I - 787

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia upravené v šiestej smernici

(Smernica Rady 77/388, článok 15 bod 2)

Článok 15 bod 2 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 95/7, sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje, aby členský štát oslobodil od dane z pridanej hodnoty vývoz tovaru z Európskeho spoločenstva v prípade, keď síce podmienky na oslobodenie nie sú splnené, ale zdaniteľná osoba nemohla tento nedostatok zistiť ani so starostlivosťou riadneho obchodníka z dôvodu sfalšovania vývozného dokladu, ktorý predložil kupujúci.

Cieľ spočívajúci v zamedzení daňovým podvodom uvedený v článku 15 šiestej smernice niekedy odôvodňuje vyššie požiadavky vo vzťahu k povinnostiam dodávateľov, ktorí sú zdaniteľnými osobami povinnými zaplatiť daň z pridanej hodnoty. Akékoľvek rozdelenie rizika medzi dodávateľmi a daňovým úradom v nadväznosti na podvod spôsobený treťou osobou však musí byť v súlade so zásadou proporcionality. To neplatí v prípade, ak daňový systém pripisuje dodávateľovi všetku zodpovednosť za zaplatenie dane z pridanej hodnoty bez ohľadu na to, či sa tento podieľal alebo nepodieľal na podvode, ktorého sa dopustil kupujúci. Bolo by totiž zjavne neprimerané, ak by bola zdaniteľnej osobe pripísaná zodpovednosť za stratu v daňových príjmoch spôsobenú podvodným správaním tretích osôb, na ktoré nemá daná osoba žiadny vplyv.

Naopak, nie je v rozpore s právom Spoločenstva požadovať, aby dodávateľ prijal všetky opatrenia, ktoré od neho možno rozumne požadovať, aby sa uistil, že plnenie, ktoré uskutoční, nebude viesť k jeho účasti na daňovom podvode. Preto okolnosti, že dodávateľ konal dobromyseľne, prijal všetky rozumné opatrenia, ktoré boli v jeho moci a jeho účasť na podvode je vylúčená, predstavujú dôležité faktory pre určenie možnosti uložiť mu povinnosť zaplatiť daň z pridanej hodnoty a posteriori.

Rovnako by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty, aby členský štát, ktorý stanovil podmienky pre uplatnenie oslobodenia vývozu tovaru zo Spoločenstva tým, že stanovil najmä zoznam dokumentov, ktoré je potrebné predložiť príslušným orgánom, pričom spočiatku dokumenty predložené dodávateľom prijal ako dôkazy odôvodňujúce nárok na oslobodenie od dane, mohol následne nútiť dodávateľa, aby zaplatil daň z pridanej hodnoty prislúchajúcu na takúto dodávku, ak sa ukáže, že z dôvodu spáchania podvodu nadobúdateľom, o ktorom dodávateľ nevedel ani nemohol vedieť, podmienky oslobodenia od dane v skutočnosti neboli splnené.

(pozri body 21 — 26, 29 a výrok)
V spore finančného charakteru v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku má Súd prvého stupňa neobmedzenú právomoc, v rámci ktorej má právo, ak je to potrebné, zaviazať ex offo žalovaného na náhradu škody spôsobenej jeho zavinením a v takom prípade posúdiť, po zohľadnení okolností veci, utrpenú ujmu ex aequo et bono. Okrem toho, ak Súd prvého stupňa konštatoval existenciu škody, má sám právomoc posúdiť v rozsahu návrhu a s výhradou rešpektovania povinnosti odôvodnenia spôsob a rozsah náhrady tejto škody.

V tejto súvislosti, pokiaľ ide o určenie rozsahu odškodnenia ujmy vyplývajúcej zo straty príležitosti na obsadenie pracovného miesta v rámci inštitúcie Spoločenstva pre dočasného zamestnanca, ktorého kandidatúra bola protiprávne zamietnutá, uplatnenie metódy stanovenej viacerými vnútroštátnymi právnymi poriadkami, spočívajúcej na kritériu straty odmeny, stanoviac rozdiel medzi očakávanou odmenou a odmenou skutočne poberajúcou, a posúdenie šance vo forme percentuálneho podielu, že by bol obsadil pracovné miesto, s cieľom zváženia tejto straty nevyhnutne privádzajú súd Spoločenstva, aby vychádzal z radu hypotéz neistej povahy, ktoré však patria do výlučnej právomoci posúdenia skutkového stavu vykonaného Súdom prvého stupňa a z právomoci posúdenia, ktorou disponuje.

(pozri body 45, 58, 59, 61, 62, 64, 72 — 74)
Vec C-244/06

Dynamic Medien Vertriebs GmbH

proti

Avides Media AG

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landgericht Koblenz)

„Voľný pohyb tovaru — Článok 28 ES — Opatrenia s rovnakým účinkom — Smernica 2000/31/ES — Vnútroštátna právna úprava zakazujúca predaj videonosičov na dobierku, ktoré neboli predmetom kontroly a klasifikácie príslušným orgánom na účely ochrany maloletých a ktoré neobsahujú údaj poskytnutý týmto orgánom o veku, od ktorého môžu byť tieto videonosiče prístupné — Videonosiče dovezené z iného členského štátu, ktoré boli kontrolované a klasifikované príslušným orgánom tohto štátu a obsahujú údaj o vekovej hranici — Odôvodnenie — Ochrana dieťaťa — Zásada proporcionality“

Návrhy prednesené 13. septembra 2007 — generálny advokát P. Mengozzi I - 507

Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 14. februára 2008 I - 533

Abstrakt rozsudku

Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom

(Článok 28 ES)

Vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje predaj alebo odovzdanie na dobierku videonosičov, ktoré neboli predmetom kontroly a klasifikácie príslušným vnútroštátnym orgánom alebo vnútroštátnou dobrovoľnou samoregulačnou organizáciou na účely ochrany maloletých a ktoré neobsahujú údaj poskytnutý týmto orgánom alebo touto organizáciou o veku, od ktorého môžu byť prístupné, nepredstavuje spôsob predaja takej povahy, že môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne narušiť obchod medzi členskými štátmi, ale opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia v zmysle článku 28 ES v zásade nezlučiteľné s povinnosťami z neho vyplývajúcimi.

V súlade s týmto ustanovením je však takáto právna úprava vtedy, ak neprekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany dieťaťa sledovaného dotknutým členským štátom, ako je to v prípade, keď nebráni všetkým formám uvádzania na trh nekontrolovaných videonosičov a keď je možné dovážať a predávať dospelým osobám takéto videonosiče, pričom sa dbá na to, aby k nim nemali prístup deti. Inak to nemôže byť ani vtedy, keď je zrejmé, že postup kontroly, klasifikácie a označovania videonosičov stanovený touto právnou úpravou nie je ľahko prístupný alebo nemôže byť ukončený v primeranej lehote, alebo rozhodnutie o zamietnutí nemôže byť predmetom súdneho prostriedku nápravy.

(pozri body 29, 32, 35, 42, 47, 48 a výrok)
V situácii, kde sa žiadosť založená na článku 88 ods. 3 poslednej vete ES preskúmava po tom, ako Komisia prijala pozitívne rozhodnutie, vnútroštátny súd je napriek vyhláseniu dotknutej pomoci za zlučiteľnú so spoločným trhom povinný rozhodnúť o platnosti vykonávacích aktov a o vrátení priznanej finančnej podpory. V tomto prípade právo Spoločenstva tomuto súdu ukladá povinnosť nariadiť vhodné opatrenia na účinnú nápravu dôsledkov nezákonnosti. Aj keď neexistujú mimoriadne okolnosti, daný vnútroštátny súd nie je povinný nariadiť vrátenie nezákonnej pomoci v celom rozsahu.

Cieľ článku 88 ods. 3 poslednej vety ES je totiž preventívny a má zabezpečiť, aby bola vykonávaná len zlučiteľná pomoc. Na účely vykonania tohto cieľa sa uskutočnenie plánu pomoci odkladá, až kým nie sú konečným rozhodnutím Komisie odstránené pochybnosti o jeho zlučiteľnosti. Pokiaľ Komisia prijme pozitívne rozhodnutie, je zjavné, že predčasné poskytnutie pomoci nebolo v rozpore s týmto cieľom. V tomto prípade z pohľadu iných subjektov, akým je príjemca tejto pomoci, by nezákonnosť uvedenej pomoci viedla jednak k vystaveniu daných subjektov riziku vykonania nezlučiteľnej pomoci, ku ktorému v konečnom dôsledku nedošlo, a jednak k tomu, že z hľadiska hospodárskej súťaže by museli znášať následky zlučiteľnej pomoci skôr. Z pohľadu príjemcu pomoci by neoprávnená výhoda spočívala na jednej strane v nezaplatení úrokov, ktoré by zaplatil z danej sumy v prípade zlučiteľnej pomoci, ak by musel túto sumu prevziať v očakávaní rozhodnutia Komisie, a na druhej strane v zlepšení jeho konkurenčného postavenia voči iným subjektom na trhu počas trvania nezákonnosti. Vnútroštátny súd je preto podľa práva Spoločenstva povinný nariadiť, aby príjemca pomoci platil z tejto pomoci úroky za obdobie nezákonnosti.

V rámci svojho vnútroštátneho práva môže tento súd okrem vymáhania vrátenia nezákonnej pomoci nariadiť bez toho, aby bolo dotknuté právo členského štátu, neskôr nové poskytnutie tejto pomoci. Takisto môže prijímať žiadosti o náhradu škôd spôsobených nezákonnou povahou pomoci.

(pozri body 45 — 53, 55, bod 1 výroku)