Ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobody usadiť sa bránia tomu, aby domovský členský štát zasahoval do usadenia sa niektorého z jeho štátnych príslušníkov alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou v inom členskom štáte, a všetky opatrenia, ktoré zakazujú výkon tejto slobody, bránia mu alebo ho robia menej príťažlivým, sa musia považovať za obmedzenia. Tieto zásady sa uplatnia vtedy, ak spoločnosť usadená v jednom členskom štáte podniká v inom členskom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne.

Článok 31 o Európskom hospodárskom priestore (EHP) neodporuje vnútroštátnemu daňovému režimu, ktorý po tom, ako pripustil zohľadnenie strát, ktoré utrpela stála prevádzkareň nachádzajúca sa v inom štáte, ako v ktorom je usadená spoločnosť, ktorej patrí táto prevádzkáreň, na účely výpočtu dane z príjmov tejto spoločnosti stanovuje daňové započítanie uvedených strát v čase, keď stála prevádzkareň dosiahne zisk, ak štát, v ktorom sa táto stála prevádzkareň nachádza, neprizná nijaké právo na prenos strát, ktoré vznikli stálej prevádzkarni patriacej spoločnosti usadenej v inom štáte, a pokiaľ podľa dohody medzi dotknutými štátmi o zamedzení dvojitého zdanenia sú príjmy takého subjektu oslobodené od zdanenia v štáte, v ktorom má spoločnosť svoje registrované sídlo.

Takýto daňový režim tak predstavuje obmedzenie práva upraveného v článku 31 Dohody EHP, keďže daňová situácia spoločnosti, ktorá má svoje registrované sídlo v určitom členskom štáte a stálu prevádzkareň v inom členskom štáte, je menej výhodná, než by bola v prípade, keby sa stála prevádzkareň nachádzala v prvom členskom štáte. Hoci totiž všetky straty, ktoré vykazovala stála prevádzkareň nachádzajúca sa v inom členskom štáte, sú najskôr odpočítané od ziskov, ktoré dosiahla spoločnosť v rámci zdaňovania v prvom členskom štáte, a týmto uvedený štát poskytuje daňovú výhodu, akoby sa táto stála prevádzkareň nachádzala na jeho vnútroštátnom území, neskôr však opätovným započítaním strát stálej prevádzkarne do základu dane spoločnosti, keď táto prevádzkareň dosahuje zisk, vnútroštátny daňový režim odňal túto daňovú výhodu, a tým usadené spoločnosti, ktoré majú stále prevádzkarne v inom členskom štáte, získali nevýhodnejšie daňové zaobchádzanie ako spoločnosti usadené na jeho vnútroštátnom území, ktoré tam majú aj svoje stále prevádzkarne. Vzhľadom na tento rozdiel v daňovom zaobchádzaní by spoločnosť rezident mohla byť odradená od pokračovania výkonu svojej činnosti prostredníctvom stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v inom členskom štáte.

Také obmedzenie je však odôvodnené potrebou zabezpečiť koherenciu daňového režimu. V tejto súvislosti započítanie strát podľa uvedeného daňového režimu nie je možné oddeliť od ich skoršieho zohľadnenia. Toto započítanie, v prípade, že spoločnosť má stálu prevádzkareň nachádzajúcu sa v inom štáte, ktorú nemôže štát sídla tejto spoločnosti zdaniť, totiž vyjadruje symetrickú logiku. Existuje teda priama, osobná a vecná spojitosť medzi týmito dvomi prvkami uvedeného daňového mechanizmu, pričom uvedené započítanie predstavuje logický dôsledok predtým priznaného odpočtu. Okrem toho je toto obmedzenie vhodné na dosiahnutie takého cieľa, pretože úplne symetricky zabezpečí, že len odpočítané straty budú započítané. Navyše je toto obmedzenie úplne primerané cieľu, ktorý sleduje, pretože straty sú započítané len do výšky dosiahnutých ziskov.

Tento záver by nemal byť spochybnený spoločnými účinkami uvedeného daňového režimu a daňovej právnej úpravy štátu, kde sa nachádza stála prevádzkareň. V prípade neexistencie opatrení na zjednotenie alebo harmonizáciu na úrovni Spoločenstva majú členské štáty naďalej právomoc, aby určili kritériá zdaňovania príjmov a majetku tak, aby prípadne aj prostredníctvom vzájomných dohôd zamedzili dvojitému zdaneniu. Do tejto právomoci patrí aj to, že nijaký štát nemôže byť povinný pri uplatňovaní svojich vlastných daňových právnych predpisov zohľadňovať prípadné nepriaznivé dôsledky vyplývajúce z osobitostí právnej úpravy iného štátu, ktorá sa uplatňuje na stálu prevádzkareň nachádzajúcu sa na jeho území a patriacu spoločnosti, ktorej registrované sídlo sa nachádza na území prvého členského štátu. Aj keby spoločný účinok zdanení v štáte, v ktorom sa nachádza sídlo spoločnosti, a v štáte, v ktorom sa nachádza dotknutá stála prevádzkareň, viedol k obmedzeniu slobody usadiť sa, toto obmedzenie je možné pripísať len tomu štátu, v ktorom sa nachádza stála prevádzkareň, a uvedené obmedzenie nevyplýva zo sporného daňového režimu, ale z rozdelenia daňových právomocí podľa dohody o zamedzení dvojitého zdanenia uzatvorenej medzi dotknutými štátmi.

Záver, podľa ktorého obmedzenie vyplývajúce z uvedeného daňového režimu je odôvodnené potrebou zabezpečiť jeho koherenciu, tiež nemôže byť spochybnený skutočnosťou, že spoločnosť predala danú stálu prevádzkareň a že rozdiel ziskov a strát tejto stálej prevádzkarne je počas celej jej existencie záporný. Započítanie výšky strát stálej prevádzkarne do výsledkov spoločnosti je totiž neoddeliteľný a logický dôsledok ich predtým vykonaného zohľadnenia.

(pozri body 34 — 39, 42 — 46, 48, 49, 51 — 55 a výrok)