NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GERARD HOGAN

prednesené 19. marca 2020 ( 1 )

Vec C‑517/17

Milkiyas Addis

proti

Bundesrepublik Deutschland

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Oblasť slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Azylová politika – Smernica 2013/32/EÚ – Spoločné postupy pri poskytovaní a zamietnutí medzinárodnej ochrany – Článok 33 – Neprípustné žiadosti – Článok 33 ods. 2 písm. a) – Zamietnutie žiadosti o azyl po poskytnutí medzinárodnej ochrany v inom členskom štáte – Články 14 a 34 – Neuskutočnenie osobného pohovoru – Dôsledky – Konania o opravných prostriedkoch – Článok 46 – Právo na účinný opravný prostriedok – Posúdenie v plnom rozsahu a ex nunc – O tom, či je možné, aby súd napravil neuskutočnenie osobného pohovoru rozhodujúcim orgánom“

I. Úvod

1. Predložený návrh na začatie prejudiciálneho konania v jeho súčasnej forme sa týka výkladu článku 14 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany ( 2 ) a ustanovení, ktoré mu predchádzali, konkrétne článku 12 ods. 1 smernice Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca. ( 3 ) Článok 14 ods. 1 smernice 2013/32 stanovuje, že skôr než rozhodujúci orgán prijme rozhodnutie, žiadateľ dostane príležitosť na osobný pohovor o jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu.

2. Návrh na začatie prejudiciálneho konania vyplýva z konania pred Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko), ktorého účastníkmi sú pán Milkiyas Addis a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Nemecko) a ktoré sa okrem iného týka rozhodnutia Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov, Nemecko; ďalej len „Spolkový úrad“), ktoré bolo prijaté vo februári 2013 a na základe ktorého bola zamietnutá žiadosť pána Addisa o priznanie postavenia utečenca.

3. Žiadosť pána Addisa o priznanie postavenia utečenca v Nemecku bola zamietnutá Spolkovým úradom ako neprípustná na základe toho, že mu už bolo priznané postavenie utečenca v Taliansku. Bolo však ustálené, že toto rozhodnutie bolo prijaté v rozpore s právom pána Addisa podľa vnútroštátneho práva, ako aj práva Únie na osobný pohovor uskutočnený rozhodujúcim orgánom – v prejednávanej veci Spolkovým úradom – v otázke prípustnosti jeho žiadosti. Ako bude uvedené nižšie, základná otázka nastolená týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania sa týka dôsledkov tohto nedodržania výslovného záväzného ustanovenia smernice o konaniach.

4. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či výnimky stanovené v smernici o konaniach, pokiaľ ide o požiadavku na osobný pohovor, sú taxatívne, a najmä, či by neuskutočnenie tohto pohovoru malo mať za následok zrušenie rozhodnutia o zamietnutí žiadosti pána Addisa o priznanie postavenia utečenca ako neprípustnej. Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta, či neuskutočnenie osobného pohovoru zo strany Spolkového úradu možno, a ak áno, za akých podmienok, napraviť v rámci súdneho konania začatého pánom Addisom, ktoré spochybňuje zákonnosť rozhodnutia o zamietnutí jeho žiadosti o priznanie postavenia utečenca ako neprípustnej.

5. Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) sa tiež pýta, či rozhodnutie Spolkového úradu o neprípustnosti musí byť zrušené, ak mal žiadateľ o štatút utečenca počas nasledujúcich súdnych konaní príležitosť uplatniť všetky dôvody alebo argumenty, ktoré by mohol namietať proti tomuto rozhodnutiu o neprípustnosti, a to aj v prípade, že všetky tieto dôvody alebo argumenty, ktoré by sa brali do úvahy, by neviedli k prijatiu iného rozhodnutia.

6. Predtým, ako uvediem uplatniteľné právne ustanovenia a skutkové okolnosti prejednávanej veci, stručne uvediem trochu zložitú procesnú históriu tohto prípadu pred Súdnym dvorom. Je tomu tak z dôvodu, že otázky položené zo strany Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) sa v určitej miere prekrývajú – aj keď nie v celom rozsahu – s tými, ktoré boli položené vo veciach, v ktorých bol vynesený rozsudok z 19. marca 2019, Ibrahim a i ( 4 ).

II. Konanie na Súdnom dvore

7. Návrh na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci C‑517/17, ktorý pôvodne obsahoval tri otázky, bol podaný do kancelárie Súdneho dvora 28. augusta 2017. Rozhodnutím z 29. septembra 2017 predseda Súdneho dvora spojil veci C‑517/17 (táto vec), C‑540/17 a C‑541/17. Dňa 4. apríla 2018 bolo rozhodnuté o prerušení konania v spojených veciach C‑517/17, C‑540/17 a C‑541/17 do vydania rozhodnutia v spojených veciach C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17.

8. Rozsudok z 19. marca 2019, Ibrahim a i. ( 5 ), bol oznámený vnútroštátnemu súdu 26. marca 2019. Dňa 26. apríla 2019 tento súd vzal čiastočne späť otázky položené v spojených veciach C‑517/17, C‑540/17 a C‑541/17.

9. Pokiaľ ide konkrétne o vec C‑517/17, vnútroštátny súd vzal späť prvé dve otázky, ktoré pôvodne predložil Súdnemu dvoru. Tieto otázky sa týkali rozsahu, v akom je členskému štátu zakázané zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú z dôvodu, že žiadateľovi už bolo priznané postavenie utečenca iným členským štátom, ak životné podmienky tohto iného členského štátu nespĺňajú ustanovenia článku 20 a nasl. smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany ( 6 ) bez toho, aby to bolo v rozpore s článkom 4 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

10. Vnútroštátny súd sa domnieva, že prvé dve pôvodné otázky boli zodpovedané rozsudkom z 19. marca 2019, Ibrahim a i. ( 7 )

11. Listom podaným do kancelárie Súdneho dvora 2. mája 2019 Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) však vyjadril názor, že tretia otázka vo veci C‑517/17 v danom rozsudku nebola zodpovedaná.

12. Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 16. mája 2019 bola vec C‑517/17 vylúčená zo spojených vecí C‑540/17 a C‑541/17 a prerušenie konania bolo vo všetkých týchto veciach zrušené. Spojené veci C‑540/17 a C‑541/17 boli rozhodnuté uznesením z 13. novembra 2019, Hamed a Omar ( 8 ).

13. Pokiaľ ide o prejednávanú vec C‑517/17, na základe rozhodnutia Súdneho dvora z 1. októbra 2019 bola 4. októbra 2019 adresovaná vnútroštátnemu súdu žiadosť o objasnenie. Súdny dvor na túto žiadosť dostal odpoveď 6. novembra 2019. ( 9 )

14. Pred prerušením konania vo veci C‑517/17 boli písomné pripomienky k tretej otázke položenej zo strany Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) predložené nemeckou, francúzskou, maďarskou a holandskou vládou a Európskou komisiou. Nemecká, maďarská a holandská vláda a Komisia sa domnievajú, že článok 14 ods. 1 smernice 2013/32 nebráni uplatneniu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého neuskutočnenie osobného pohovoru so žiadateľom v prípade, ak rozhodujúci orgán odmietne žiadosť o azyl ako neprípustnú podľa článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, nevedie k zrušeniu tohto rozhodnutia z dôvodu tohto nesplnenia povinnosti, ak má žiadateľ možnosť v rámci súdneho konania uviesť všetky okolnosti svedčiace proti rozhodnutiu o neprípustnosti a aj so zreteľom na tieto tvrdenia nie je možné vo veci prijať žiadne iné rozhodnutie.

15. Naopak, francúzska vláda sa v podstate domnieva, že článok 14 smernice 2013/32 vykladaný vo svetle všeobecnej zásady práva byť vypočutý, ktoré je neoddeliteľnou súčasťou práva na obranu, vylučuje pravidlo vnútroštátneho práva, podľa ktorého porušenie práva byť vypočutý pred prijatím rozhodnutia o neprípustnosti podľa článku 33 ods. 2 písm. a) tejto smernice v konaní na prvom stupni pred rozhodujúcim orgánom nezakladá dôvod na zrušenie tohto rozhodnutia za predpokladu, že žiadateľ má možnosť predložiť svoje pripomienky v priebehu súdneho konania.

16. Na Súdnom dvore sa konalo pojednávanie 15. januára 2020. Zúčastnili sa na ňom pán Addis, Spolkový úrad, nemecká vláda a Komisia.

III. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Smernica 2013/32

17. Odôvodnenia 18 a 22 smernice 2013/32 stanovujú toto: „(18) Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia. … (22) Je takisto v záujme členských štátov aj žiadateľov zabezpečiť, aby potreba medzinárodnej ochrany bola správne uznaná už na prvom stupni. …“

18. Článok 1 smernice 2013/32 stanovuje, že jej účelom je stanoviť spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95 (ďalej len „smernica o oprávneniach“).

19. Článok 2 písm. b) smernice 2013/32 definuje pojem „žiadosť o medzinárodnú ochranu“ ako žiadosť o ochranu od členského štátu podanú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti, o ktorých je možné predpokladať, že žiadajú o priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou, a ktorí výslovne nežiadajú o iný druh ochrany mimo rozsahu pôsobnosti [smernice o oprávneniach], o ktorú je možné požiadať samostatne.

20. Článok 14 smernice 2013/32 s názvom „Osobný pohovor“ stanovuje: „1. Skôr než rozhodujúci orgán prijme rozhodnutie, žiadateľ dostane príležitosť na osobný pohovor o jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu s osobou, ktorá je podľa vnútroštátneho práva príslušná uskutočňovať takéto pohovory. Osobné pohovory týkajúce sa vecnej stránky žiadosti o medzinárodnú ochranu vykonávajú pracovníci rozhodujúceho orgánu. … Ak súčasne podané žiadosti o medzinárodnú ochranu veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti prakticky znemožnia, aby rozhodujúci orgán včas uskutočnil pohovory týkajúce sa vecnej stránky každej žiadosti, členské štáty môžu stanoviť, že sa do uskutočnenia týchto pohovorov dočasne zapoja pracovníci iného orgánu. V takých prípadoch sa pracovníkom takéhoto iného orgánu vopred poskytne príslušná odborná príprava, ktorá zahŕňa prvky uvedené v článku 6 ods. 4 písm. a) až e) nariadenia [Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 439/2010 z 19. mája 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky podporný úrad pre azyl (Ú. v. EÚ L 132, 2010, s. 11)]. Osoby, ktoré vedú osobné pohovory so žiadateľmi podľa tejto smernice, musia mať všeobecné znalosti o problémoch, ktoré by mohli mať nepriaznivý vplyv na spôsobilosť žiadateľa zúčastniť sa na pohovore, ako napríklad známky toho, že žiadateľ mohol byť v minulosti mučený. … 2. Osobný pohovor týkajúci sa vecnej stránky žiadosti sa nemusí uskutočniť, ak: a) rozhodujúci orgán môže prijať kladné rozhodnutie, pokiaľ ide o priznanie postavenia utečenca, na základe dôkazov, ktoré sú k dispozícii, alebo b) je rozhodujúci orgán toho názoru, že žiadateľ nie je na pohovor pripravený alebo ho nie je schopný absolvovať v dôsledku pretrvávajúcich okolností, na ktoré nemá žiadateľ vplyv. V prípade pochybností sa rozhodujúci orgán poradí so zdravotníkom s cieľom určiť, či stav spôsobujúci, že žiadateľ nie je na pohovor pripravený alebo ho nie je schopný absolvovať, je dočasný alebo trvalý. Ak sa osobný pohovor neuskutoční podľa písmena b), alebo, kde to prichádza do úvahy, sa neuskutoční so závislou osobou, je potrebné vyvinúť primerané úsilie, aby sa tomuto žiadateľovi alebo tejto závislej osobe umožnilo predložiť ďalšie informácie. 3. Neuskutočnenie osobného pohovoru podľa tohto článku nebráni rozhodujúcemu orgánu prijať rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu. 4. Neuskutočnenie osobného pohovoru podľa odseku 2 písm. b) nemá nepriaznivý vplyv na rozhodnutie rozhodujúceho orgánu. …“

21. Článok 15 smernice 2013/32 s názvom „Požiadavky na osobný pohovor“ stanovuje, že: „… 2. Osobný pohovor sa uskutoční za takých podmienok, aby bola zabezpečená primeraná dôvernosť informácií. 3. Členské štáty prijmú primerané kroky na zabezpečenie toho, aby sa osobné pohovory uskutočňovali za takých podmienok, ktoré umožňujú žiadateľom predložiť dôvody svojej žiadosti vyčerpávajúcim spôsobom. Na tento účel členské štáty zabezpečia, aby: … b) vždy, keď je to možné, pohovor so žiadateľom viedla osoba rovnakého pohlavia, ak o to žiadateľ požiada, pokiaľ rozhodujúci orgán nemá dôvod sa domnievať, že takáto žiadosť sa zakladá na dôvodoch, ktoré nesúvisia s ťažkosťami žiadateľa pri predkladaní dôvodov svojej žiadosti vyčerpávajúcim spôsobom; …“

22. Článok 25 smernice 2013/32 s názvom „Záruky pre maloleté osoby bez sprievodu“ stanovuje: „1. S ohľadom na všetky konania stanovené v tejto smernici a bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 14 až 17, členské štáty: … b) zabezpečia, aby mal zástupca príležitosť informovať maloletú osobu bez sprievodu o význame a možných dôsledkoch osobného pohovoru, a ak je to vhodné, o tom, ako sa na osobný pohovor pripraviť. Členské štáty zabezpečia, aby zástupca a/alebo právny zástupca alebo iný poradca, ktorých ako takých pripúšťa alebo povoľuje vnútroštátne právo, boli pri tomto pohovore prítomní a aby mali príležitosť klásť otázky alebo uvádzať pripomienky v rámci, ktorý stanoví osoba, ktorá pohovor vedie. … 3. Členské štáty zabezpečia, aby: a) osobný pohovor s maloletou osobou bez sprievodu o jej žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako je uvedené v článkoch 14 až 17 a článku 34, viedla osoba, ktorá má potrebné znalosti o osobitných potrebách maloletých; …“

23. Článok 33 smernice 2013/32 s názvom „Neprípustné žiadosti“ stanovuje: „1. Okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje v súlade s nariadením [Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31)], od členských štátov sa nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa [smernice o oprávneniach] v prípade, že sa žiadosť považuje za neprípustnú podľa tohto článku. 2. Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak: a) iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu …“

24. Článok 34 smernice 2013/32 s názvom „Osobitné pravidlá týkajúce sa pohovoru o prípustnosti“ stanovuje: „1. Pred tým, ako rozhodujúci orgán rozhodne o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, členské štáty umožnia žiadateľom vyjadriť ich názor na uplatnenie dôvodov pre žiadosť uvedených [dôvodov uvedených – neoficiálny preklad] v článku 33 na ich osobitnú situáciu. Na tento účel členské štáty vykonajú osobný pohovor o prípustnosti žiadosti. Členské štáty môžu urobiť výnimku len v súlade s článkom 42 v prípade následnej žiadosti. Týmto odsekom nie je dotknutý článok 4 ods. 2 písm. a) tejto smernice a článok 5 nariadenia (EÚ) č. 604/2013. …“

25. Článok 51 ods. 1 smernice 2013/32 stanovuje: „Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 1 až 30, článkom 31 ods. 1, 2 a 6 až 9, článkami 32 až 46, článkami 49 a 50 a prílohou I najneskôr do 20. júla 2015. Komisii bezodkladne oznámia znenie týchto opatrení.“

26. Podľa prvého odseku článku 52 smernice 2013/32: „Členské štáty uplatňujú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia uvedené v článku 51 ods. 1 na žiadosti o medzinárodnú ochranu podané po 20. júli 2015, prípadne skôr, a na konania o odňatí medzinárodnej ochrany, ktoré začali po uvedenom dátume, prípadne skôr. Žiadosti podané pred 20. júlom 2015 a konania o odňatí postavenia utečenca, ktoré začali pred uvedeným dátumom, sa budú riadiť zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami prijatými podľa smernice 2005/85/ES.“

27. Prvý odsek článku 53 smernice 2013/32 uvádza, že smernica 2005/85 sa zrušuje pre členské štáty viazané touto smernicou s účinnosťou od 21. júla 2015 bez toho, aby boli dotknuté povinnosti členských štátov týkajúce sa lehôt uvedených v prílohe II časti B smernice 2013/32 na transpozíciu smernice 2005/85 do vnútroštátneho práva.

28. Článok 54 smernice 2013/32 stanovuje že predmetná smernica nadobúda účinnosť dvadsiatym dňom po jej uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie, teda 29. júna 2013.

B. Vnútroštátne právo

29. Podľa vnútroštátneho súdu sa skutkové okolnosti vo veci samej riadia ustanoveniami Asylgesetz (zákon o azyle, ďalej len „AsylG“), v znení uverejnenom 2. septembra 2008 ( 10 ) a zmenenom prostredníctvom Fünfzigste Gesetz zur Änderung des Strafgesetzbuches – Verbesserung des Schutzes der sexuellen Selbstbestimmung (50. zmena trestného zákona – zlepšenie ochrany sexuálneho sebaurčenia, ďalej len „StrÄndG 50“) zo 4. novembra 2016. ( 11 )

30. § 24 AsylG stanovuje: „1. Spolkový úrad objasní skutkový stav veci a vykoná potrebné dôkazy. … Vykoná osobný pohovor s cudzincom. Spolkový úrad môže upustiť od pohovoru s ním, ak má v úmysle priznať cudzincovi postavenie utečenca alebo ak cudzinec vstúpil na územie z bezpečnej tretej krajiny… …“

31. § 29 AsylG, zmenený na základe § 6 Integrationsgesetz (zákon o integrácii) z 31. júla 2016 s účinnosťou od 6. augusta 2016 ( 12 ) stanovuje: „1. Žiadosť o azyl je neprípustná, ak: … 2. Iný členský štát EÚ už cudzincovi poskytol medzinárodnú ochranu…; …“

32. § 36 AsylG s názvom „Konanie v prípadoch žiadostí o azyl, ktoré sú neprípustné podľa § 29 ods. 1 č. 2 a 4 alebo ktoré sú zjavne nedôvodné“, stanovuje: „1. V prípadoch žiadostí o azyl, ktoré sú neprípustné podľa § 29 ods. 1 č. 2 a 4 alebo ktoré sú zjavne nedôvodné, sa cudzincovi poskytne jeden týždeň na opustenie krajiny. 2. Spolkový úrad zašle dotknutým osobám spolu s rozhodnutím kópiu azylového spisu. Správny spis sa bezodkladne zašle príslušnému správnemu súdu spolu s dôkazom o jeho doručení. 3. Odvolania proti oznámeniu o vyhostení podľa § 80 ods. 5 správneho poriadku sa podávajú do jedného týždňa od oznámenia; oznámenie spolkového úradu sa musí priložiť k odvolaniu. O tejto skutočnosti bude cudzinec informovaný. § 58 správneho poriadku sa uplatňuje primerane. Rozhodnutie sa prijme v písomnom konaní; ústne súdne pojednávanie, v ktorom sa súčasne koná o žalobe, nie je prípustné. Rozhodnutie sa musí prijať do jedného týždňa od uplynutia lehoty podľa pododseku 1. Komora správneho súdu môže lehotu podľa pododseku 5 predĺžiť o jeden týždeň. Druhé a dodatočné predĺženie lehoty sa povoľuje iba zo závažných dôvodov, najmä ak súd nie je schopný prijať skoršie rozhodnutie z dôvodu nezvyčajne vysokej pracovnej záťaže. Pred súdnym rozhodnutím nie je možné osobu vyhostiť, ak bolo odvolanie podané včas. Rozhodnutie bolo prijaté vtedy, keď výrok rozhodnutia bol podpísaný sudcom alebo sudcami a je k dispozícii v kancelárii komory. Žiadosti o dočasné oslobodenie spod rozhodnutí Spolkového úradu o stanovení lehôt na zákaz vstupu alebo pobytu v súlade s § 11 ods. 2 zákona o pobyte a spod príkazu a lehoty podľa § 11 ods. 7 zákona o pobyte sa tiež podávajú do jedného týždňa od oznámenia. Toto nemá vplyv na vykonateľnosť oznámenia o vyhostení. 4. Príkaz na zastavenie vyhostenia možno vydať iba vtedy, ak existujú vážne pochybnosti o zákonnosti správneho aktu, proti ktorému bolo podané odvolanie. Skutočnosti a dôkazy neuvedené zúčastnenými osobami sa nezohľadňujú, pokiaľ nie sú pre súd zrejmé alebo známe. Skutočnosti a dôkazy, ktoré sa nezohľadnili v správnom konaní podľa § 25 ods. 3, a skutočnosti a okolnosti v zmysle § 25 ods. 2, ktoré cudzinec v správnom konaní nepredložil, môže súd vynechať z posúdenia, ak by sa rozhodnutie v opačnom prípade oneskorilo.“

33. § 77 ods. 1 AsylG stanovuje: „V konaniach podľa tohto zákona súd vychádza zo skutkového a právneho stavu existujúceho v čase posledného pojednávania; ak sa rozhoduje bez pojednávania, je rozhodujúcim čas vydania rozhodnutia. …“

34. § 46 Verwaltungsverfahrensgesetz (zákon o správnom konaní, ďalej len „VwVfG“) z 25. mája 1976, v znení naposledy uverejnenom 23. januára 2003 ( 13 ), v znení § 1 Viertes Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften (štvrtý zákon o zmene a doplnení správneho zákona) z 11. decembra 2008 ( 14 ) stanovuje: „Zrušenia správneho aktu, ktorý nie je nulitný…, sa nemožno domáhať len preto, že bol prijatý pri porušení procesných pravidiel, požiadaviek na formálne náležitosti alebo pravidiel miestnej príslušnosti, ak je zjavné, že toto porušenie nemalo žiadny vplyv na vecnú stránku rozhodnutia.“

35. § 80 Verwaltungsgerichtsordnung (Správny poriadok) (ďalej len „VwGo“), v znení naposledy uverejnenom 19. marca 1991 ( 15 ), naposledy zmenený na základe § 9 Gesetz zur Umsetzung der Dienstleistungsrichtlinie in der Justiz und zur Änderung weiterer Vorschriften (zákon o prebratí smernice o službách v súdnictve a o zmene a doplnení iných ustanovení) z 22. decembra 2010 ( 16 ) stanovuje: „1. Námietka a žaloba majú odkladný účinok. To platí aj pre konštitutívne a deklaratívne správne akty, ako aj pre správne akty s obojakým účinkom (§ 80a). … 5. Súd, ktorý koná vo veci samej, môže na žiadosť úplne alebo čiastočne nariadiť odkladný účinok v prípadoch, na ktoré sa vzťahuje pododsek 2 č. 1 až 3 a môže ho úplne alebo čiastočne nahradiť v prípadoch, na ktoré sa vzťahuje pododsek 2 č. 4. Žiadosť je prípustná už pred podaním žaloby. Ak bol správny akt už vykonaný v čase rozhodnutia, súd môže nariadiť odstúpenie od jeho vykonania. Obnovenie odkladného účinku môže byť podmienené poskytnutím zábezpeky alebo inými pokynmi. Môže byť tiež časovo obmedzené. …“

36. § 86 VwGo stanovuje: „1. Súd posudzuje skutkové okolnosti ex offo; o svojich zisteniach komunikuje s účastníkmi konania. Súd nie je viazaný tvrdeniami ani návrhmi účastníkov konania na vykonanie dokazovania. …“

IV. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a návrh na začatie prejudiciálneho konania

37. Pán Addis tvrdí, že je štátny príslušník Eritrey. ( 17 ) V roku 2009 však podal žiadosť o azyl talianskym orgánom, v ktorej uviedol iné meno a iný dátum narodenia, a bol evidovaný ako etiópsky štátny príslušník. Žiadosti bolo vyhovené: bol mu vydaný preukaz totožnosti a bolo mu udelené povolenie na pobyt do februára 2015. Žiadateľ zostal v Taliansku do septembra 2011, keď odišiel do Nemecka a požiadal tam o priznanie postavenia utečenca.

38. Hoci predtým poprel vstup do akejkoľvek inej európskej krajiny, informácie o pôvodnej talianskej žiadosti sa objavili po analýze odtlačkov prstov. Na základe týchto informácií Spolkový úrad 18. februára 2013 zamietol žiadosť pána Addisa o azyl z dôvodu, že vstúpil do Spolkovej republiky Nemecko z bezpečnej tretej krajiny a nariadil jeho vyhostenie do Talianska.

39. Pred prijatím tohto rozhodnutia sa však pán Addis nezúčastnil na osobnom pohovore, čím bolo okrem iného porušené vnútroštátne azylové právo. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uviedol, že nebol vypočutý s ohľadom na „dôvody, pre ktoré bol prenasledovaný, ani s ohľadom na jeho pobyt v Taliansku a jeho postavenie utečenca, ktoré mu tam bolo priznané“.

40. Odvolanie pána Addisa proti tomuto rozhodnutiu bolo 15. apríla 2013 zamietnuté zo strany Verwaltungsgericht Minden (Správny súd Minden, Nemecko). Proti tomuto rozsudku sa odvolal na Oberverwaltungsgericht Münster (Vyšší správny súd Münster, Nemecko). Oberverwaltungsgericht Münster (Vyšší správny súd Münster) zrušil príkaz na vyhostenie 19. mája 2016 z dôvodu, že nie je jasné, či sa Taliansko ujme pána Addisa. Tento súd sa však domnieval, že odvolanie proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti pána Addisa o priznanie postavenia utečenca by sa malo zamietnuť.

41. Pán Addis sa proti rozsudku vydanému Oberverwaltungsgericht Münster (Vyšší správny súd Münster) odvolal na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd). Pred týmto súdom predovšetkým tvrdil, že Spolkový úrad nemal právo upustiť od osobného pohovoru pred prijatím rozhodnutia z 18. februára 2013.

42. Spolková republika Nemecko argumentovala pred Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), že žiadosť pána Addisa o priznanie postavenia utečenca bola v každom prípade neprípustná podľa § 29 ods. 1 bodu 2 AsylG, keďže mu už bolo priznané postavenie utečenca v Taliansku. Podľa jej názoru by absencia osobného pohovoru nemala brániť rozhodujúcemu orgánu rozhodovať o žiadosti o azyl.

43. Vnútroštátny súd – Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) – sa domnieva, že je potrebné určiť dôsledky, ktoré má porušenie povinnosti uskutočniť osobný pohovor na platnosť rozhodnutia o vyhlásení žiadosti o priznanie postavenia utečenca za neprípustnú. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd domnieva, že je potrebné objasniť túto otázku, najmä ak má žalobca možnosť uviesť v odvolacom konaní všetky právne a skutkové okolnosti, na základe ktorých sa odvoláva proti napadnutému rozhodnutiu, a napriek tomu by tieto skutočnosti neviedli k zrušeniu tohto rozhodnutia.

44. Vzhľadom na to, že Spolkový úrad si nesplnil povinnosť uskutočniť osobný pohovor podľa článku 12 ods. 1 smernice 2005/85 a článkov 14 ods. 1 a 34 smernice 2013/32, vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor o výklad rozsahu výnimiek stanovených v článku 12 ods. 2 a 3 smernice 2005/85 a výnimiek stanovených v článku 14 ods. 2 smernice 2013/32 a o uvedenie, či sú tieto výnimky taxatívne alebo či právo Únie pri zohľadnení procesnej autonómie členských štátov povoľuje ďalšie výnimky výslovne stanovené vo vnútroštátnom práve.

45. V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že podľa vnútroštátneho práva považuje § 46 VwVfG neuskutočnenie osobného pohovoru za menej závažnú nezrovnalosť, ak je zrejmé, že takéto neuskutočnenie pohovoru nemalo žiadny vplyv na podstatu prijatého rozhodnutia. Uvádza tiež, že rozhodnutie o neprípustnosti prijaté na základe § 29 ods. 1 bodu 2 AsylG je rozhodnutím, v súvislosti s ktorým nie je priestor na voľnú úvahu. V takých prípadoch nemá neuskutočnenie osobného pohovoru žiadne dôsledky, pretože Spolkový úrad a následne správne súdy sú povinné preskúmať všetky podmienky týkajúce sa uplatnenia predmetnej zákonnej normy. Vnútroštátny súd však poukázal na judikatúru jednej komory Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko), ( 18 ) v súlade s ktorou môže byť rozsah pôsobnosti § 46 VwVfG obmedzený skutočnosťou, že článok 14 ods. 2 a článok 34 ods. 1 smernice 2013/32 stanovujú výnimky z práva na osobný pohovor, a teda predstavujú osobitné procesné pravidlo, ktoré je v tejto veci taxatívne.

46. Pokiaľ ide o osobitnú situáciu pána Addisa, vnútroštátny súd uviedol, že Spolkový úrad a následne správne súdy sú povinné skúmať, či životné podmienky osoby, ktorej bolo priznané postavenie utečenca v Taliansku, sú okrem iného v súlade s článkom 4 Charty.

47. Vnútroštátny súd podrobne opísal spôsob, akým súdy nižšej inštancie zamietli žiadosť pána Addisa o zrušenie rozhodnutia Spolkového úradu z 18. februára 2013 po preskúmaní veci a predložení podaní, tak zo strany pána Addisa, ako aj Spolkového úradu, ( 19 ) o životných podmienkach, ktoré by mal v Taliansku.

48. Za týchto okolností Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tri prejudiciálne otázky.

49. Tretia otázka, ktorá je jediná, ktorú Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) nevzal späť vo svetle rozsudku z 19. marca 2019, Ibrahim a i. ( 20 ), znie takto: „Bráni článok 14 ods. 1 prvá veta [smernice 2013/32] alebo úprava uvedená v článku 12 ods. 1 prvej vete smernice 2005/85, ktorá mu predchádzala, takému vnútroštátnemu ustanoveniu, podľa ktorého neuskutočnenie osobného pohovoru so žiadateľom v prípade, že rozhodujúci orgán zamietol žiadosť o azyl ako neprípustnú, vykonávajúc oprávnenie podľa článku 33 ods. 2 písm. a) [smernice 2013/32] alebo úpravy v podobe článku 25 ods. 2 písm. a) [smernice 2005/85], ktorá mu predchádzala, nevedie k zrušeniu tohto rozhodnutia z dôvodu absencie pohovoru, ak má žiadateľ v konaní o opravnom prostriedku možnosť uviesť všetky skutočnosti svedčiace v neprospech zamietavého rozhodnutia, avšak bez toho aby tieto skutočnosti mohli viesť k zmene vecnej stránky tohto rozhodnutia?“

50. Teraz pristúpim k posúdeniu tejto otázky.

V. Časová pôsobnosť

51. Je potrebné pripomenúť, že pán Addis požiadal o priznanie postavenia utečenca v Nemecku v septembri 2011 a že táto žiadosť bola rozhodnutím Spolkového úradu vo februári 2013 zamietnutá. Zákonnosť tohto rozhodnutia je v súčasnosti predmetom sporu pred vnútroštátnym súdom.

52. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) odvolával tak na smernicu 2005/85, ako aj na smernicu 2013/32.

53. Pokiaľ ide o uplatnenie ratione temporis relevantných právnych noriem vnútroštátneho práva vo veci, ktorá mu bola predložená, Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) uviedol, že podľa ustálenej judikatúry musí tento súd za určitých okolností zohľadniť právny vývoj, ktorý nastal po prijatí napadnutého rozsudku. V kontexte tohto azylového konania Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) potvrdil, že v súlade s § 77 ods. 1 prvou vetou AsylG sa musí opierať o skutkovú a právnu situáciu existujúcu v čase posledného ústneho vypočutia v máji 2016.

54. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) konštatoval, že § 29 AsylG, v znení zmenenom a doplnenom s účinnosťou od 6. augusta 2016 prostredníctvom § 6 Integrationsgesetz (zákon o integrácii) s názvom „neprípustné žiadosti“, je uplatniteľný v konaní, ktoré sa na ňom vedie. ( 21 ) Okrem toho sa zdá, že skutkové okolnosti, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, sa riadia ustanoveniami AsylG, v znení uverejnenom 2. septembra 2008 a zmenenom 4. novembra 2016. ( 22 )

55. Článok 51 ods. 1 smernice 2013/32 požaduje, aby členské štáty uviedli do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 1 až 30, článkom 31 ods. 1, 2 a 6 až 9, článkami 32 až 46, článkami 49 a 50 a prílohou I najneskôr do 20. júla 2015. Podľa článku 52 prvého odseku prvej vety smernice 2013/32 však členské štáty majú uplatňovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia uvedené v článku 51 ods. 1 na žiadosti o medzinárodnú ochranu podané „po 20. júli 2015, prípadne skôr“. Podľa ustálenej judikatúry pridaním slov „prípadne skôr“ do prvej vety prvého odseku článku 52 zamýšľal normotvorca Únie umožniť členským štátom uplatňovať ich ustanovenia, ktorými sa vykonáva táto smernica, s okamžitým účinkom na žiadosti o medzinárodnú ochranu podané pred 20. júlom 2015. ( 23 )

56. Keďže pán Addis požiadal o priznanie postavenia utečenca v Nemecku v septembri 2011, jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu bola podaná pred nadobudnutím účinnosti smernice 2013/32, teda 19. júla 2013, a pred posledným dátumom, do ktorého musela byť táto smernica transponovaná do vnútroštátneho práva, konkrétne do 20. júla 2015.

57. Zdá sa, čo však musí overiť vnútroštátny súd, že v súlade s § 77 ods. 1 prvou vetou AsylG sú to ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré preberajú alebo môžu zabezpečiť prebratie ( 24 ) ustanovení smernice 2013/32, ktoré sa vzťahujú na konanie vo veci samej. ( 25 )

58. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v bode 74 rozsudku z 19. marca 2019, Ibrahim a i. ( 26 ) Súdny dvor okrem iného konštatoval, že prvý odsek článku 52 smernice 2013/32, ktorý obsahuje prechodné ustanovenia týkajúce sa uplatňovania zákonov preberajúcich túto smernicu, sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu stanoviť okamžité uplatňovanie vnútroštátneho ustanovenia, ktorým sa preberá táto smernica na žiadosti o azyl, o ktorých ešte nebolo s konečnou platnosťou rozhodnuté a ktoré boli podané pred 20. júlom 2015 a pred nadobudnutím účinnosti tohto vnútroštátneho ustanovenia. ( 27 ) Hoci Súdny dvor nebol vyzvaný, aby objasnil, čo sa myslí pod formuláciou „s konečnou platnosťou rozhodnuté“ v tomto kontexte, vyložil by som ju ako odkaz na konečné rozhodnutie príslušných správnych orgánov (v prejednávanej veci Spolkový úrad) o žiadosti o medzinárodnú ochranu, a nie na následné súdne konania, v ktorých rozhodnutie o priznaní ochrany bolo alebo nebolo napadnuté.

59. Pokiaľ ide o prejednávanú vec, je potrebné poznamenať, že konečné rozhodnutie týkajúce sa žiadosti o azyl pána Addisa prijal Spolkový úrad až vo februári 2013. To bolo niekoľko mesiacov pred uverejnením smernice 2013/32 v úradnom vestníku v júni 2013 a jej nadobudnutím účinnosti v nasledujúcom mesiaci. ( 28 ) Za týchto okolností sa domnievam, že predpokladané uplatnenie smernice 2013/32 spôsobom povoleným v článku 52 tejto smernice (a tak, ako ho vyložil Súdny dvor vo svojom rozsudku z 19. marca 2019, Ibrahim a i.) ( 29 ) sa jednoducho prejednávanej veci netýka. Hoci daný rozsudok umožnil predpokladané uplatnenie tejto smernice na rozhodnutia, ktoré ešte neboli prijaté ani pred posledným dátumom na prebratie, konkrétne do 20. júla 2015 ( 30 ) v prípadoch, ak to bolo sankcionované príslušným vnútroštátnym právom, táto zásada sa neuplatňuje, ak bolo konečné správne rozhodnutie prijaté ešte pred uverejnením uvedenej smernice. Zastávam preto názor, že predchádzajúca verzia smernice o konaniach, konkrétne smernica 2005/85, je tá, ktorá sa uplatňuje ratione temporis na prejednávanú vec.

60. Poznamenávam však, že na pojednávaní všetci účastníci konania, vrátane pána Addisa, zaujali k uplatňovaniu predmetných smerníc ratione temporis iný názor a tvrdili, že na prejednávanú vec sa v skutočnosti vzťahuje neskoršia smernica, konkrétne smernica 2013/32. Aj keď si s rešpektom zachovávam názor, že sa neuplatňuje, vzhľadom na jednomyseľný postoj účastníkov konania a prístup, ktorý prijal vnútroštátny súd, navrhujem, aby sa v zostávajúcej časti týchto návrhov pokračovalo na základe toho, že sa na prejednávanú vec vzťahuje smernica 2013/32. Preto budem predpokladať, že v konaní vo veci samej sú uplatniteľné ustanovenia článkov 1 až 30, článok 31 ods. 1, 2 a 6 až 9, články 32 až 46, články 49 a 50 a príloha I smernice 2013/32.

VI. Analýza

A. Úvodné poznámky

61. Právo na osobný pohovor existuje nielen v tom prípade, ak rozhodujúci orgán zamýšľa prijať rozhodnutie vo veci žiadosti o medzinárodnú ochranu, ale aj v prípade, ak má v úmysle, podobne ako v prípade pána Addisa, prijať rozhodnutie podľa článku 33 smernice 2013/32 o prípustnosti takejto žiadosti. V tejto súvislosti tak články 14, ako aj 34 smernice 2013/32 ( 31 ) konkrétne vyžadujú, aby rozhodujúci orgán ( 32 ) uskutočnil osobný pohovor so žiadateľom o medzinárodnú ochranu pred prijatím rozhodnutia vo veci samej alebo rozhodnutia o prípustnosti žiadosti.

62. Z definície pojmu „rozhodujúci orgán“ uvedenej v článku 2 písm. f) smernice 2013/32 je zrejmé, že pohovor musí uskutočniť kvázi súdny alebo správny orgán určený členským štátom v súlade s článkom 4 ods. 1 danej smernice. ( 33 ) Samotná smernica 2013/32 nestanovuje možnosť uskutočňovať osobný pohovor súdom. Je potrebné poznamenať, že Súdny dvor v bode 103 rozsudku z 25. júla 2018, Alheto ( 34 ), jasne rozlíšil medzi pojmom „rozhodujúci orgán“ definovaným v článku 2 písm. f) smernice 2013/32 a pojmom „súd“ uvedeným v článku 46 tejto smernice. Konanie pred rozhodujúcim orgánom sa teda riadi ustanoveniami kapitoly III tejto smernice, ktorá nesie názov „Konanie v prvom stupni“, zatiaľ čo konanie na súde musí byť v súlade s pravidlami stanovenými v kapitole V tejto smernice s názvom „Konania o opravných prostriedkoch“, ktoré sú stanovené v článku 46.

63. Je nesporné, že tým bolo porušené právo pána Addisa na osobný pohovor, ktorý mal uskutočniť rozhodujúci orgán v súlade so smernicou 2013/32. ( 35 )

64. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa však javí, že napriek tomu, že pán Addis nebol osobne vypočutý Spolkovým úradom, okrem iného, pokiaľ ide o podmienky, ktorým by čelil v Taliansku, ak by sa tam mal vrátiť, vnútroštátny súd sa napriek tomu domnieva, že súd konajúci vo veci tento nedostatok úplne napravil alebo kompenzoval v rámci súdneho konania, ktoré bolo vedené v súlade s kapitolou V smernice 2013/32.

65. Podľa vnútroštátneho súdu teda v tomto konaní o neplatnosť rozhodnutia o prípustnosti pán Addis vo svojej žalobe podrobne opísal ťažkosti, ktorým by čelil v Taliansku. Verwaltungsgericht Minden (Správny súd Minden) rozhodol, že príkaz na vyhostenie, ktorý bol voči nemu vydaný, nemožno vykonať. V súlade s právomocou, ktorá mu patrí podľa § 86 ods. 1 VwGO, sa z úradnej moci rozhodol prekonzultovať informácie o právach, ktoré má utečenec v Taliansku, pokiaľ ide o pobyt, pohyb, prístup k práci a zdravotnú starostlivosť. Vnútroštátny súd uviedol, že správny súd zamietol odvolanie pána Addisa na základe vlastného posúdenia skutkového stavu a dôkazov. Tento súd po preskúmaní tvrdení a všeobecných okolností, ktoré sa týkajú pána Addisa, dospel k záveru, že ako mladý nezosobášený človek sa mohol postupne usadiť v Taliansku a že sa mohol aspoň na začiatku spoliehať na pomoc charitatívnych organizácií. Bolo poukázané na to, že veľa utečencov – najmä mladých mužov – často nájde sezónnu prácu v poľnohospodárskom sektore.

66. Podľa vnútroštátneho súdu správny súd tiež z úradnej povinnosti preskúmal, či v prípade vyhostenia na talianske hranice môže byť pán Addis vystavený zaobchádzaniu v rozpore s článkom 3 Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len „EDĽP“). Po preskúmaní príslušných informácií o krajine pôvodu, ktoré poskytlo nemecké ministerstvo zahraničných vecí a švajčiarska rada pre utečencov, ako aj mimovládne organizácie, ako napríklad Associazione per gli Studi Giuridici sull’Immigrazione (Asociácia pre štúdium práva v oblasti prisťahovalectva, Taliansko), tento súd dospel k záveru, že zatiaľ čo možnosti prístupu utečencov k verejnej a súkromnej pomoci boli obmedzenejšie ako v prípade Talianov, tieto obmedzené možnosti neboli na úrovni, ktorá by inak predstavovala porušenie článku 3 EDĽP, napríklad, že by boli neprístupné.

67. V rámci tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je potrebné, aby Súdny dvor preskúmal, či majú výnimky z práva na osobný pohovor podľa článkov 14 a 34 smernice 2013/32 taxatívny charakter, a ak áno, aké sú dôsledky porušenia procesných práv pána Addisa zo strany rozhodujúceho orgánu. Súdnemu dvoru sa predovšetkým kladie otázka, či by neuskutočnenie tohto pohovoru malo viesť k zrušeniu rozhodnutia o neprípustnosti žiadosti pána Addisa o priznanie postavenia utečenca alebo či je možné napraviť zlyhanie rozhodujúceho orgánu – a ak áno, za akých podmienok –, v priebehu súdneho konania podľa kapitoly V smernice 2013/32.

B. Sú výnimky z práva na osobný pohovor v zmysle článku 14 a 34 smernice 2013/32 taxatívne?

68. Článok 14 ods. 2 smernice 2013/32 uvádza okolnosti, za ktorých môže rozhodujúci orgán členského štátu vynechať osobný pohovor. Okrem toho článok 14 ods. 3 smernice 2013/32 stanovuje, že „neuskutočnenie osobného pohovoru podľa tohto článku nebráni rozhodujúcemu orgánu prijať rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu“. ( 36 ) Zo samotného znenia článku 14 ods. 3 smernice 2013/32 a z použitia formulácie „neuskutočnenie osobného pohovoru podľa tohto článku“ vyplýva, že rozhodujúci orgán nemôže prijať rozhodnutie o dôvodnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu bez osobného pohovoru s výnimkou prípadu, keď sa uplatňuje jedna z dvoch osobitných výnimiek ustanovených v článku 14. Neobjavila sa argumentácia v tom zmysle, že by sa niektorá z týchto výnimiek vzťahovala na prejednávanú vec.

69. Zo samotného znenia tohto ustanovenia jasne vyplýva, že výnimky obsiahnuté v článku 14 ods. 2 smernice 2013/32 sú taxatívne. Z toho vyplýva, že členské štáty nemôžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch zakotviť ďalšie výnimky.

70. Pokiaľ ide o rozhodnutie o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, článok 34 ods. 1 smernice 2013/32 stanovuje, že rozhodujúci orgán ( 37 ) členského štátu vykoná osobný pohovor o prípustnosti žiadosti pred tým, ako v tejto veci rozhodne. Ďalej uvádza, že členské štáty môžu urobiť výnimku len v súlade s článkom 42 tejto smernice v prípade následnej žiadosti. Zo samotného znenia článku 34 ods. 1 smernice 2013/32 teda vyplýva, že výnimka týkajúca sa následnej žiadosti má taxatívnu povahu.

71. Podľa môjho názoru členské štáty nemajú právomoc zaviesť ďalšie výnimky z práva na osobný pohovor, ako sú tie, ktoré osobitne stanovuje normotvorca Únie v článkoch 14 a 34 smernice 2013/32.

72. Z jednoznačnej formulácie článku 14 ods. 3 smernice 2013/32 teda vyplýva, že rozhodujúci orgán nemôže prijať rozhodnutie vo veci žiadosti o medzinárodnú ochranu bez osobného pohovoru, pokiaľ sa neuplatňuje jedna z výnimiek uvedených v článku 14 ods. 2 tejto smernice. To isté sa podľa môjho názoru vzťahuje aj na rozhodnutie o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu podľa článku 33 smernice 2013/32, prijaté bez osobného pohovoru v zmysle článku 34 tejto smernice.

73. Ako som už uviedol, zo spisu predloženému Súdnemu dvoru vyplýva, že v prípade pána Addisa sa neuplatňuje žiadna z výnimiek z práva na osobný pohovor stanovená v smernici 2013/32. Je potrebné tiež dodať, že žiadna zo strán neargumentovala inak.

C. Dôsledky porušenia povinnosti uskutočniť osobný pohovor – možno takéto porušenie napraviť v priebehu súdneho konania?

74. To je otázka, ktorá je základom sporu medzi účastníkmi konania. Je potrebné uviesť, že podľa odôvodnení 11 a 12, ako aj článku 1 smernice 2013/32 sa rámec poskytnutia medzinárodnej ochrany opiera o koncepciu jednotného postupu a vychádza zo spoločných minimálnych pravidiel. ( 38 ) Aj keď smernica 2013/32 sama osebe nestanovuje dôsledky, ktoré môžu nastať, keď rozhodujúci orgán neuskutoční osobný pohovor so žiadateľom o medzinárodnú ochranu spôsobom, ktorý vyžaduje zákon, napriek tomu sa zdá byť neoddeliteľnou súčasťou systému právnych noriem obsiahnutých v tejto smernici, že výslovná požiadavka na osobný pohovor je neoddeliteľnou a nevyhnutnou súčasťou celého azylového konania. ( 39 )

75. Za týchto okolností je Súdnemu dvoru položená otázka, či v prípade, že rozhodujúci orgán neuskutočnil osobný pohovor, môže súd, ktorý následne vykonáva úplné a ex nunc preskúmanie vecnej a právnej stránky v zmysle článku 46 ods. 3 smernice 2013/32, v zásade sám uskutočniť nápravu prostredníctvom uskutočnenia osobného pohovoru a následným potvrdením rozhodnutia rozhodujúceho orgánu. Alternatívne musí aj napriek tomu zrušiť rozhodnutie rozhodujúceho orgánu a vrátiť vec tomuto orgánu, aby ten mohol uskutočniť takýto pohovor a prijať – prípadne nové – rozhodnutie?

76. Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, je nová a napriek určitým podobnostiam nebola predtým vyriešená ani rozsudkom z 26. júla 2017, Sacko ( 40 ), z 25. júla 2018, Alheto ( 41 ) a ani z 29. júla 2019, Torubarov ( 42 ), ktoré sa nepochybne dotýkajú súvisiacich bodov. Tieto veci sú však poučné, pokiaľ ide o vzťah medzi úpravou, ktorej predmetom je „konanie v prvom stupni“, uvedenou v kapitole III smernice 2013/32, a tou, ktorej predmetom sú „konania o opravných prostriedkoch“ v kapitole V danej smernice. Preto sa budem v nasledujúcej časti v stručnosti zaoberať touto judikatúrou.

1. Predchádzajúca judikatúra Súdneho dvora – smernica 2013/32

a) Rozsudok z 26. júla 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591)

77. V bodoch 33 až 35 rozsudku z 26. júla 2017, Sacko ( 43 ), Súdny dvor zopakoval tvrdenia uvedené v jeho ustálenej judikatúre, pokiaľ ide o konanie v prvom stupni, na ktoré sa vzťahuje kapitola III smernice 2013/32. Pripomenul skutočnosť, že keď orgány členských štátov prijmú opatrenia, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti práva Únie, podliehajú povinnosti dodržiavať právo na obranu adresátov rozhodnutí, ktoré významne ovplyvňujú ich záujmy. Konkrétne Súdny dvor rozhodol, že právo byť vypočutý v celom konaní, ktoré je neoddeliteľnou súčasťou dodržiavania práva na obranu ako všeobecnej zásady práva Únie, zaručuje každému možnosť účelne a efektívne oznámiť svoj názor v priebehu správneho konania, a to skôr, ako bude prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho záujmy. V tejto súvislosti je účelom pravidla, podľa ktorého sa príjemcovi rozhodnutia spôsobujúceho ujmu musí umožniť, aby pred prijatím rozhodnutia predložil pripomienky; predovšetkým to, aby táto osoba mohla opraviť chybu alebo uviesť také skutočnosti týkajúce sa jej osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť prijatie alebo neprijatie rozhodnutia alebo jeho obsah.

78. V bode 49 rozsudku z 26. júla 2017, Sacko ( 44 ), Súdny dvor uviedol, že smernica 2013/32, a najmä jej články 12, 14, 31 a 46 v spojení s článkom 47 Charty, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o žalobe proti rozhodnutiu o zamietnutí zjavne nedôvodnej žiadosti o medzinárodnú ochranu, zamietol uvedenú žalobu bez vypočutia žiadateľa, keď zo skutkových okolností nevyplýva žiadna pochybnosť o opodstatnenosti tohto rozhodnutia. Tento záver však podlieha splneniu dvoch podmienok: po prvé, že v konaní v prvom stupni dostal žiadateľ príležitosť na osobný pohovor o jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade s článkom 14 smernice a že správa alebo prepis z tohto pohovoru v prípade, že sa uskutočnil, sú dostupné spolu so spisom v súlade v článkom 17 ods. 2 uvedenej smernice, a po druhé, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o žalobe, môže také pojednávanie nariadiť, ak to považuje za nevyhnutné na účely posúdenia skutkových a právnych okolností v plnom rozsahu ex nunc, ako je stanovené v článku 46 ods. 3 tej istej smernice.

79. Vo veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku Sacko, teda rozhodujúci orgán v skutočnosti uskutočnil osobný pohovor ( 45 ) a posudzovalo sa, či a do akej miery sa vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o odvolaní proti rozhodnutiu o zamietnutí zjavne neopodstatnenej žiadosti o medzinárodnú ochranu, môže spoľahnúť na prepis tohto pohovoru.

80. Podľa môjho názoru rozsudok z 26. júla 2017, Sacko, jasne zdôrazňuje význam osobného pohovoru, ktorý vykonáva rozhodujúci orgán v rámci smernice 2013/32. Súdny dvor ďalej zdôraznil, že túto povinnosť „má výlučne rozhodujúci orgán zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorý je príslušný prijímať rozhodnutia v prvom stupni o takýchto žiadostiach, a neuplatňuje sa tak na konania o opravných prostriedkoch“. ( 46 )

81. Skutkové okolnosti, na základe ktorých bol vynesený rozsudok z 26. júla 2017, Sacko ( 47 ), sú v tomto kontexte tiež relevantné. V tejto veci bol na účely poskytnutia medzinárodnej ochrany žiadateľ podrobený pohovoru v prvom stupni regionálnym komisárom. Komisár dospel k záveru, že bol ekonomickým migrantom, a na základe toho nemal nárok na azyl. Toto zistenie bolo napadnuté pred talianskymi súdmi, ktoré potom položili Súdnemu dvoru otázku, či boli povinné vypočuť žiadateľa osobne v rámci súdneho konania, aby vykonali „posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc“, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné uskutočniť v zmysle článku 46 ods. 2 ( 48 )

82. Ako som uviedol, Súdny dvor na túto otázku odpovedal záporne (za určitých podmienok) s tým, že generálny advokát Sánchez‑Bordona konštatoval, že: „keďže smernica 2013/32 stanovuje povinnosť uskutočniť pohovor v správnom konaní o žiadosti o medzinárodnú ochranu, domnievam sa, že v súdnom konaní ho treba opäť uskutočniť len v prípade, ak by (prvý) pohovor napokon nebol postačujúci pre súd, ktorý prejednáva žalobu a má pochybnosti o tom, ako má o nej rozhodnúť“. ( 49 )

83. Skutočnosť je však taká, že rozsudok z 26. júla 2017, Sacko ( 50 ), sa priamo nezaoberal situáciou, o akú ide v prejednávanej veci, teda tým, že pohovor nebol uskutočnený v prvom stupni rozhodujúcim orgánom zodpovedným za preskúmanie žiadosti pána Addisa o azyl.

b) Rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584)

84. V rozsudku z 25. júla 2018, Alheto ( 51 ), Súdny dvor konštatoval, že podľa článku 47 Charty povinnosť posúdenia v plnom rozsahu a ex nunc ( 52 ) v zmysle článku 46 ods. 3 smernice 2013/32 znamená, že súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku, vypočuje žiadateľa, pokiaľ sa uvedený súd nedomnieva, že také posúdenie môže vykonať len na základe údajov v spise, vrátane prípadnej správy z osobného pohovoru pred uvedeným orgánom alebo jeho prepisu. ( 53 ) V prípade nových skutočností, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok, je však súd povinný, ako to vyplýva z článku 47 Charty, poskytnúť žiadateľovi možnosť vyjadriť sa, pokiaľ tieto skutočnosti môžu mať pre neho nepriaznivé dôsledky. ( 54 )

85. Ak rozhodujúci orgán neposúdil tento dôvod neprípustnosti a v dôsledku toho nevykonal osobný pohovor podľa článku 34 smernice 2013/32, je na vnútroštátnom súde, aby v prípade, že usúdi, že takýto dôvod mal tento orgán posúdiť alebo že sa v súčasnosti musí posúdiť z dôvodu nových skutočností, takýto výsluch vykonal. ( 55 ) Ako Súdny dvor uviedol vo veci Alheto, „v prípade, ak súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku, má v úmysle posúdiť dôvod neprípustnosti, ktorý nebol posúdený rozhodujúcim orgánom, musí vypočuť žiadateľa s cieľom umožniť mu vyjadriť osobne v jazyku, ktorý ovláda, svoj názor na uplatniteľnosť uvedeného dôvodu na jeho konkrétnu situáciu“. ( 56 )

86. Zo skutkových okolností veci, ktorá predchádzala vyhláseniu rozsudku z 25. júla 2018, Alheto ( 57 ), je preto jasné, že rozhodujúci orgán v danej veci neprijal rozhodnutie o neprípustnosti. Preto nebolo potrebné vykonať osobný pohovor v súlade s článkom 34 smernice 2013/32. Keďže otázka neprípustnosti bola prvýkrát položená súdom v súvislosti s posúdením skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu a ex nunc v zmysle článku 46 ods. 3 smernice 2013/32, Súdny dvor rozhodol, že je povinnosťou daného súdu vykonať osobný pohovor so žiadateľom s cieľom chrániť práva zaručené článkom 47 Charty. ( 58 ) Z toho vyplýva, že ak súd nastolí v rámci podaného opravného prostriedku a z úradnej moci otázku prípustnosti, o ktorej predtým nerozhodoval rozhodujúci orgán, tento súd musí sám uskutočniť osobný pohovor.

87. Okrem toho vo veci Alheto Súdny dvor konštatoval, že článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 sa týka len „posúdenia“ opravného prostriedku, a teda sa netýka následkov prípadného zrušenia rozhodnutia, ktoré je predmetom opravného prostriedku. ( 59 ) Súdny dvor v podstate rozhodol, že nie je povinnosťou súdu prvého stupňa, ktorý ruší rozhodnutie, aby sám rozhodol o žiadosti o medzinárodnú ochranu ( 60 ) vzhľadom na to, že normotvorca Únie nemal v úmysle zaviesť nejaké spoločné pravidlo, podľa ktorého by kvázi súdny alebo správny orgán uvedený v článku 2 písm. f) tejto smernice mal po zrušení svojho pôvodného rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu stratiť svoju právomoc. Členské štáty majú teda možnosť stanoviť, že vec sa musí po takomto zrušení vrátiť tomuto orgánu, aby o nej znovu rozhodol. Tento orgán však musí prijať nové rozhodnutie v krátkej lehote a musí sa prikloniť k posúdeniu obsiahnutému v rozsudku, ktorým sa zrušuje pôvodné rozhodnutie. ( 61 )

88. Táto judikatúra teda poukazuje na to, že súd, ktorý začal konať v prvom stupni, musí za určitých okolností uskutočniť osobný pohovor, ak vzniknú otázky z úradnej moci, ktoré predtým nerozhodoval rozhodujúci orgán. Okrem toho súd rozhodujúci v prvom stupni, ktorý zrušuje rozhodnutie o vyhlásení žiadosti o medzinárodnú ochranu za neprípustnú na základe toho, že rozhodujúci orgán porušil právo žiadateľa na osobný pohovor, môže spis vrátiť späť kvázi súdnemu alebo správnemu orgánu uvedenému v článku 2 písm. f) smernice 2013/32 – v tomto prípade Spolkový úrad – na účely prijatia nového rozhodnutia.

89. Možno však konštatovať, že vec, ktorá viedla k vydaniu rozsudku z 25. júla 2018, Alheto ( 62 ), sa líši od tejto veci najmenej v dvoch dôležitých aspektoch. Po prvé v prejednávanej veci rozhodujúci orgán nastolil otázku prípustnosti na prvom stupni, ale neuskutočnil osobný pohovor. Po druhé Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) potvrdil, že aj keď sa navrhuje, aby sa pohovor uskutočnil na súde, ktorý rozhodnutie preskúmava, nie je možné zaručiť taký druh osobného pohovoru, aký predpokladá článok 15 smernice 2013/32.

2. Dôsledky, ktoré sa majú určiť podľa vnútroštátneho práva – zásada ekvivalencie a efektivity

90. Táto judikatúra sa doteraz nezaoberala otázkou, či je súd, ktorý koná v konaní o určenie neplatnosti rozhodnutia, ktorým sa rozhoduje o neprípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu z dôvodu, že rozhodujúci orgán porušil právo žiadateľa na osobný pohovor, povinný zrušiť toto rozhodnutie a vrátiť spis tomuto orgánu na nové rozhodnutie. Alternatívne vyvstáva otázka, či súd môže sám uskutočniť osobný pohovor, a po vypočutí všetkých argumentov žiadateľa proti návrhu o určenie neprípustnosti potvrdiť rozhodnutie rozhodujúceho orgánu.

91. Domnievam sa, že odpoveď vyplýva analogicky z ustálenej judikatúry Súdneho dvora o práve byť vypočutý, ( 63 ) teda že v prípade, že rovnako ako vo veci samej nie sú dôsledky porušenia práva na osobný pohovor stanovené v smernici 2013/32 ani v žiadnom inom ustanovení práva Únie, tieto dôsledky vo všeobecnosti určí vnútroštátny súd. Toto však podlieha podmienke, že pravidlá prijaté na tento účel sú rovnaké ako pravidlá, ktorým podliehajú jednotlivci v porovnateľných situáciách podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), a že to v praxi neznemožňuje ani nadmerne nesťažuje možnosť vykonávať práva vyplývajúce z právneho poriadku Európskej únie (zásada efektivity). ( 64 )

92. V tejto súvislosti je tiež potrebné mať na pamäti, že cieľom smernice 2013/32 je zabezpečiť, aby sa vybavovali žiadosti o medzinárodnú ochranu „čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia“. ( 65 )

93. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že v rozsudku z 9. februára 2017, M ( 66 ), Súdny dvor uviedol, že účelom osobného pohovoru je zabezpečiť, aby rozhodujúci orgán bol objektívne schopný s úplnou znalosťou skutočností určiť, či by sa žiadosti o medzinárodnú ochranu malo alebo nemalo vyhovieť. V prípade konkrétnej osobitnej zraniteľnosti žiadateľa sa osobný pohovor stáva nevyhnutnosťou.

94. V bode 38 a nasl. rozsudku z 10. septembra 2013, G. a R. ( 67 ), Súdny dvor určil, že podľa práva Únie má porušenie práva na obranu, najmä práva byť vypočutý za následok zrušenie rozhodnutia iba vtedy, ak by bol mohol byť výsledok konania rozdielny, aj keby takáto nezrovnalosť nenastala. Z toho vyplýva, že nie každá nezrovnalosť pri výkone práva na obranu v priebehu správneho konania povedie k zrušeniu rozhodnutia, ktoré bolo napadnuté.

95. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že relevantnými uplatniteľnými vnútroštátnymi ustanoveniami sú okrem iného § 46 VwVfG a § 29 ods. 1 a 2 AsylG. Podľa vnútroštátneho súdu § 46 VwVfG považuje neuskutočnenie osobného pohovoru za menej závažnú nezrovnalosť, ak je zrejmé, že takýto nedostatok nemal žiadny vplyv na podstatu prijatého rozhodnutia. Vnútroštátny súd okrem toho uvádza, že rozhodnutie o neprípustnosti prijaté na základe § 29 ods. 1 a 2 AsylG predstavuje rozhodnutie, v súvislosti s ktorým nie je priestor na voľnú úvahu. V takých prípadoch nemá neuskutočnenie osobného pohovoru žiadne dôsledky, pretože Spolkový úrad a správne súdy sú následne povinné preskúmať všetky podmienky týkajúce sa uplatnenia predmetného právneho predpisu.

96. Vzhľadom na to, že zo spisu nevyplýva, že vnútroštátne konanie pred súdmi nerešpektuje zásadu ekvivalencie, musí sa toto konanie preskúmať na základe zásady efektivity.

97. Najdôležitejšou otázkou, ktorú je potrebné položiť, je, či je vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v konaní o odvolaní, schopný zopakovať osobný pohovor a zároveň zabezpečiť, že všetky príslušné záväzné požiadavky a záruky uvedené v smernici 2013/32 budú splnené.

98. V tejto súvislosti je potrebné preskúmať, či je po prvé osobný pohovor súdu zaručený vo všetkých prípadoch podľa vnútroštátneho práva, ak rozhodujúci orgán takýto pohovor neuskutočnil, a po druhé v prípade, že je zaručený osobný pohovor, či spĺňa príslušné osobitné záväzné požiadavky stanovené v smernici 2013/32 týkajúce sa spôsobu, akým sa musí takýto pohovor uskutočniť.

a) Je osobný pohovor zaručený podľa vnútroštátneho práva?

99. Článok 46 ods. 1 smernice 2013/32 zaručuje žiadateľom o medzinárodnú ochranu právo na účinný opravný prostriedok proti rozhodnutiu prijatému na ich súde. V tejto súvislosti článok 46 ods. 1 písm. a) bod ii) a ods. 3 smernice 2013/32 stanovuje, že členské štáty musia zabezpečiť, aby navrhovateľ mal právo na účinný opravný prostriedok pred súdom, ak sa jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu považuje za neprípustnú. ( 68 ) Súd musí vykonať posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu a ex nunc.

100. Je však potrebné uviesť, že jeden z dôsledkov pre osobu, ktorej žiadosť sa zamieta z dôvodu jej neprípustnosti podľa článku 33 ods. 2 písm. a) smernice 2013/32, ( 69 ) je, že v rozpore s tým, čo je stanovené v prípade jednoduchého zamietnutia, sa tejto osobe nesmie povoliť zostať na území štátu, v ktorom bola podaná žiadosť, až do skončenia konania o jej odvolaní. To vyplýva z ustanovení článku 46 ods. 5 a 6 smernice 2013/32. ( 70 )

101. Súdny dvor však uviedol v bode 53 uznesenia z 5. júla 2018, C a i. ( 71 ), že v súlade s požiadavkami článku 46 ods. 6 poslednej vety smernice 2013/32 musí byť dotknutá osoba schopná obrátiť sa na súd, ktorý rozhodne, či môže zostať na tomto území až do vynesenia rozsudku o jej odvolaní. Z článku 46 ods. 8 tejto smernice vyplýva, že do ukončenia súdneho konania s cieľom určiť, či žiadateľ môže zostať alebo nie, musí dotknutý členský štát udeliť tejto osobe povolenie na pobyt na jej území.

102. V tejto súvislosti sa javí, čo musí overiť vnútroštátny súd, že odvolanie podané proti rozhodnutiu Spolkového úradu, ktorým bola podľa § 29 AsylG zamietnutá žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná štátnym príslušníkom tretej krajiny ako neprípustná, nemá odkladný účinok. ( 72 ) Okrem toho vnútroštátny súd vo svojej odpovedi doručenej do kancelárie Súdneho dvora 6. novembra 2019 na otázku, ktorú mu položil Súdny dvor, ( 73 ) uviedol, že ak nie je podaná žiadosť o predbežnú právnu ochranu proti príkazu na vyhostenie Spolkového úradu podľa § 80 ods. 5 VwGO, rozhodnutie o vyhostení je možné vykonať skôr, ako sa stane právne záväzným. ( 74 ) To isté platí, ak je žiadosť podľa § 80 ods. 5 VwGO podaná včas, ale je neúspešná. Vnútroštátny súd okrem toho uviedol, že podľa § 36 ods. 3 a 4 AsylG, ak je žiadosť o azyl podľa článku 29 AsylG neprípustná z dôvodu, že žiadateľovi bola poskytnutá medzinárodná ochrana v inom členskom štáte, je konanie zvyčajne písomné a vo všeobecnosti sa neuskutočňuje ústne vypočutie, ani neexistuje žiadna účinná príležitosť, kedy by sa mohol žiadateľ domôcť osobného vypočutia formou osobného pohovoru.

103. Z odpovede vnútroštátneho súdu sa teda javí, že v prípade, že rozhodujúci orgán – v prejednávanej veci Spolkový úrad – neuskutoční osobný pohovor a zamietne žiadosť ako neprípustnú, nie je zaručené uskutočnenie osobného pohovoru zo strany súdu, ktorý rozhoduje o odvolaní. Z toho musí vyplývať, že z tohto dôvodu sa zásada efektivity nedodržiava, pretože práva žiadateľa neboli zabezpečené v žiadnom štádiu konania, či už správneho alebo súdneho. Opačné stanovisko by znamenalo súdne kvázi zrušenie práva žiadateľa na osobný pohovor, ktoré je jasne stanovené v smernici 2013/23, a znemožnilo by existenciu záruky, ktorú normotvorca Únie považuje za zásadnú.

104. V prípade, že súd, ktorý rozhoduje o odvolaní, uskutoční osobný pohovor, ak rozhodujúci orgán predtým neuskutočnil osobný pohovor na základe toho, že žiadosť je neprípustná, je potrebné preskúmať, či je taký spôsob pohovoru vedený v súlade so zásadou efektivity.

105. Pred zodpovedaním tejto otázky je potrebné najskôr preskúmať pravidlá týkajúce sa uskutočňovania osobného pohovoru zo strany správneho alebo kvázi súdneho orgánu stanovené v smernici 2013/32.

b) Pravidlá týkajúce sa uskutočňovania osobného pohovoru stanovené v smernici 2013/32

106. Je potrebné uviesť, že normotvorca Únie sa v článkoch 14 a 34 smernice 2013/32 neobmedzil len na to, aby uviedol, že rozhodujúci orgán musí uskutočniť osobný pohovor so žiadateľom o medzinárodnú ochranu, a potom podmienky, ktoré sa naň vzťahujú, ponechal výlučne na členské štáty. Naopak, normotvorca Únie stanovil konkrétne, podrobné a záväzné pravidlá týkajúce sa vedenia týchto pohovorov. Dôkazom toho je opakované použitie pojmov v článku 15 smernice 2013/32 ako „osobný pohovor sa…“ a „členské štáty prijmú…“. ( 75 )

107. Článok 15 smernice 2013/32 najmä stanovuje niekoľko požiadaviek alebo záruk týkajúcich sa vedenia osobného pohovoru. Chcel by som zdôrazniť najmä požiadavku, že v súlade s článkom 15 ods. 2 smernice 2013/32 sa osobný pohovor musí uskutočniť za podmienok, ktoré zaručujú primeranú dôvernosť. ( 76 ) Článok 15 ods. 4 smernice 2013/32 však stanovuje, že členské štáty môžu ustanoviť pravidlá týkajúce sa prítomnosti tretích osôb na osobnom pohovore.

108. Článok 15 ods. 3 písm. a) smernice 2013/32 požaduje od členských štátov, aby zabezpečili, že osoba, ktorá vedie pohovor, je spôsobilá brať do úvahy osobné a všeobecné okolnosti súvisiace so žiadosťou vrátane kultúrneho pôvodu žiadateľa, jeho rodového aspektu, sexuálnej orientácie, rodovej identity alebo zraniteľnosti. ( 77 )

c) Posúdenie

109. Na základe uvedeného je možné úprimne pochybovať o tom, či v prípadoch, keď došlo k porušeniu článkov 14 a 34, je súd kompetentný vo všetkých prípadoch v skutočnosti vstúpiť do právomoci rozhodujúceho orgánu a vykonať osobný pohovor v súlade s článkom 15 smernice 2013/32. ( 78 ) Normotvorca Únie napokon jasne zamýšľal, aby osobitne vyškolení administratívni pracovníci vykonávali v prvom stupni v dôvernom prostredí podrobný osobný pohovor, ktorý sa odlišuje od výsluchu sudcov (ktorí nemusia mať toto školenie) súdnym spôsobom na otvorenom súde. Zásada efektivity obsiahnutá v článku 47 Charty vyžaduje, aby sa tieto záväzné požiadavky neobchádzali, pretože normotvorca Únie jasne považoval súlad s týmto výslovným právnym ustanovením za nevyhnutnú podmienku platnosti každého následného nepriaznivého rozhodnutia o azyle.

110. V tejto súvislosti článok 4 ods. 3 a 4 smernice 2013/32 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby boli pracovníci rozhodujúceho orgánu riadne vyškolení. ( 79 ) Spoločné čítanie článku 4 ods. 3 a 4 smernice 2013/32 a článku 6 ods. 4 písm. c) nariadenia č. 439/2010 potvrdzuje, že personál rozhodujúceho orgánu musí byť vyškolený v metódach vedenia pohovoru. ( 80 )

111. Súdny dvor opakovane uznal, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu správnym alebo kvázi súdnym orgánom vybaveným osobitnými prostriedkami a v tejto oblasti kvalifikovaným personálom je kľúčovou fázou spoločných postupov zavedených smernicou 2013/32. ( 81 )

112. Zatiaľ čo súd musí v plnom rozsahu a ex nunc vykonať posúdenie skutkových aj právnych otázok v súlade s článkom 46 ods. 3 smernice 2013/32 a podľa môjho názoru môže napraviť určité pochybenia zo strany rozhodujúceho orgánu v konaní vedenom pred ním, ( 82 ) je možné mať určité pochybnosti o tom, či sudcovia, ktorí môžu byť neskôr vyzvaní, aby uskutočnili osobný pohovor podľa smernice 2013/32 – v skutočnosti namiesto rozhodujúceho orgánu – absolvovali školenie alebo nadobudli zručnosti v metódach vedenia pohovoru, ktoré sú rovnocenné s tými, ktoré majú pracovníci rozhodujúceho orgánu. ( 83 ) Toto je však v konečnom dôsledku skutočnosť, ktorú musí určiť vnútroštátny súd.

113. Článok 15 ods. 3 písm. b) smernice 2013/32 stanovuje, že vždy, keď je to možné, členské štáty zabezpečia, aby pohovor so žiadateľom viedla osoba rovnakého pohlavia, ak o to žiadateľ požiada, pokiaľ rozhodujúci orgán nemá dôvod sa domnievať, že takáto žiadosť sa zakladá na dôvodoch, ktoré nesúvisia s ťažkosťami žiadateľa predložiť podrobné dôvody svojej žiadosti. Existujú však dôvody pochybovať o tom, či v niektorých členských štátoch môžu byť splnené požiadavky článku 15 ods. 3 písm. b) smernice 2013/32, pretože môžu existovať veľmi prísne pravidlá týkajúce sa prideľovania vecí sudcom a ich nepridelenie z rodových dôvodov nemusí byť možné.

114. Je vskutku potrebné poznamenať, že samotný vnútroštátny súd vyjadril obavy, či všetky požiadavky a záruky stanovené v článku 15 smernice 2013/32 týkajúce sa vedenia osobného pohovoru možno splniť v priebehu súdneho konania v Nemecku.

115. Podľa môjho názoru, ak nie sú splnené všetky príslušné požiadavky a záruky stanovené v článku 15 smernice 2013/32, ( 84 ) pokiaľ ide o osobný pohovor v rámci konania o opravnom prostriedku podľa kapitoly V smernice 2013/32, potom zásada efektivity nie je rešpektovaná. Nemá ísť o abstraktné preskúmanie, ale skôr o také, ktoré sa musí prispôsobiť konkrétnemu prípadu, keďže určité požiadavky a záruky uvedené v článku 15 smernice 2013/32 nemusia byť v danom prípade jednoducho relevantné. Je však potrebné pripomenúť, že musí byť uskutočnené primerané a úplné posúdenie prípadu žiadateľa a nesplnenie tejto povinnosti musí byť minimálne vo všeobecnosti považované za rozhodujúce pre platnosť akéhokoľvek nepriaznivého rozhodnutia v súvislosti s akoukoľvek žiadosťou o medzinárodnú ochranu. ( 85 )

116. Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či boli pri osobnom pohovore pána Addisa dodržané príslušné ustanovenia článku 15 smernice 2013/32 zo strany Verwaltungsgericht Minden (Správny súd Minden). V tejto súvislosti poznamenávam, že rozhodujúci orgán považoval jeho žiadosť za neprípustnú. Rozsah osobného pohovoru, ktorý bol vykonaný, mohol byť preto obmedzený a niektoré požiadavky a záruky stanovené v článku 15 smernice 2013/32 nemuseli byť relevantné.

117. Ústredným bodom žiadosti pána Addisa je však jeho tvrdenie, podľa ktorého by, podľa slov Súdneho dvora vo svojom rozsudku, bol skutočne vystavený biede a veľmi nízkej životnej úrovni spôsobom, ktorý ho ako osobu vystavuje, v zmysle formulácie Súdneho dvora v rozsudku z 19. marca 2019, Ibrahim a i. ( 86 ), „situácii ťažkej materiálnej deprivácie, ktorá by jej neumožňovala uspokojenie jej najzákladnejších potrieb“ tak, že by tým boli porušené jeho práva podľa článku 4 Charty, ak by bol deportovaný alebo inak premiestnený do Talianska. Informácie z vnútroštátnych správ a správ mimovládnych organizácií sú nepochybne značnou pomocou pri posudzovaní tohto problému, nenahrádzajú však osobný pohovor, v ktorom žiadateľ môže opísať svoje osobné skúsenosti a osobné okolnosti. ( 87 ) V každom prípade to normotvorca Únie mal v úmysle zabezpečiť.

118. Koniec koncov skúsenosťami sa učíme, že je tomu tak: koľkokrát sme si uvedomili, že osobná diskusia alebo dialóg s niekým zmenili náš názor? Mali by sme to mať na pamäti aj my všetci sudcovia a právnici: koľkokrát sme si uvedomili, že, v súlade s večnými slovami anglického pána sudcu Megarryho, „cesta práva je plná príkladov vyriešených prípadov, ktoré v konečnom dôsledku vyriešené neboli; nepopierateľných obvinení, ktoré boli úplne popreté; nevysvetliteľného správania, ktoré bolo úplne vysvetlené; pevných a nemenných rozhodnutí, ktoré boli na základe rozhovoru zmenené.“? ( 88 )

119. Je pravda, ako Súdny dvor potvrdil vo svojom rozsudku z 10. septembra 2013, G. a R. ( 89 ), že nie každé porušenie práva na obranu by malo viesť k zrušeniu príslušného napadnutého správneho rozhodnutia a že na tento účel je vo všeobecnosti nevyhnutné preukázať, že z dôvodu tohto porušenia by sa výsledok správneho konania mohol líšiť. Ak, ako tomu je v prejednávanej veci, porušenie ide do samotného jadra hlavných procesných záruk stanovených v práve Únie, potom, ak neexistujú osobitné a nezvyčajné okolnosti, je takmer vždy ťažké povedať, že správne rozhodnutia by sa nelíšili alebo nemohli líšiť. To je však v konečnom dôsledku úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil a overil osobitné okolnosti prejednávanej veci.

120. Navrhujem preto, aby Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátny súd by mal posúdiť, či v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku v súlade s článkom 46 smernice 2013/32, je schopný uskutočniť v plnej miere osobný pohovor podľa článku 14 alebo článku 34 tejto smernice a zároveň zabezpečiť, že budú splnené všetky príslušné záväzné požiadavky a záruky stanovené normotvorcom Únie v článku 15 tejto smernice. V prípade, že sa takýto osobný pohovor nedá adekvátne uskutočniť, rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu sa musí na tomto základe zrušiť a vec sa musí vrátiť rozhodujúcemu orgánu na nové rozhodnutie.

VII. Návrh

121. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko) by mal posúdiť, či v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami vnútroštátny súd alebo súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku v súlade s článkom 46 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany, je schopný uskutočniť v plnej miere osobný pohovor podľa článku 14 alebo článku 34 tejto smernice a zároveň zabezpečiť, že budú splnené všetky príslušné záväzné požiadavky a záruky stanovené normotvorcom Únie v článku 15 tejto smernice. V prípade, že sa takýto osobný pohovor nedá adekvátne uskutočniť, rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu sa musí na tomto základe zrušiť a vec sa musí vrátiť rozhodujúcemu orgánu na nové rozhodnutie.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60.

( 3 ) Ú. v. EÚ L 326, 2005, s. 13. Pre prehľadnosť budem vo všeobecnosti na tieto smernice odkazovať ako na „smernicu o konaniach“.

( 4 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 5 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 6 ) Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9.

( 7 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219. V tejto súvislosti poznamenávam, že Súdny dvor okrem iného uviedol v bode 101 tohto rozsudku, že „článok 33 ods. 2 písm. a) [smernice 2013/32] sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni, aby členský štát využil možnosť ponúkanú týmto ustanovením zamietnuť žiadosť o priznanie postavenia utečenca ako neprípustnú z dôvodu, že žiadateľovi už bola priznaná doplnková ochrana iným členským štátom, ak predvídateľné životné podmienky, ktorým bude uvedený žiadateľ vystavený ako osoba požívajúca doplnkovú ochranu v tomto inom členskom štáte, ho nevystavujú vážnemu riziku neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty. Okolnosť, že osoby požívajúce takúto doplnkovú ochranu nedostávajú v uvedenom členskom štáte nijaké peňažné dávky na pokrytie životných potrieb alebo takéto dávky síce dostávajú, no ich výška je oveľa nižšia než výška takýchto dávok v iných členských štátoch, avšak nezaobchádza sa s nimi v tomto ohľade inak ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu, môže viesť k záveru, že tento žiadateľ v ňom bude vystavený takémuto riziku len v prípade, že by táto okolnosť mala za následok, že by sa tento žiadateľ vzhľadom na svoju mimoriadnu zraniteľnosť, nezávisle od svojej vôle a svojho osobného výberu ocitol v situácii ťažkej materiálnej deprivácie“.

( 8 ) C‑540/17 a C‑541/17, neuverejnené, EU:C:2019:964.

( 9 ) Pozri bod 102 nižšie.

( 10 ) BGB1. 2008 I, s. 1798.

( 11 ) BGB1. 2016 I, s. 2460.

( 12 ) BGB1. 2016 I, s. 1939.

( 13 ) BGB1 2003 I, s. 102.

( 14 ) BGB1 2008 I, s. 2418.

( 15 ) BGB1 1991 I, s. 686.

( 16 ) BGB1 2010 I, s. 2248.

( 17 ) Podľa informácií, ktoré poskytol.

( 18 ) Pozri rozsudok Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd) zo 17. januára 2017, 2 BvR 2013/16, DE:BVerfG:2017:rk20170117.2bvr201316, bod 20.

( 19 ) Vnútroštátny súd zdôraznil, že dôkazné bremeno znášal Spolkový úrad v súlade s rozsudkom z 15. októbra 2015, Komisia/Nemecko (C‑137/14, EU:C:2015:683, body 60 až 62).

( 20 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219.

( 21 ) Pozri analogicky rozsudok z 19. marca 2019, Ibrahim a i. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 67).

( 22 ) Pozri bod 29 vyššie.

( 23 ) Rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, body 39 a 40 a citovaná judikatúra).

( 24 ) Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, body 77 až 81).

( 25 ) Pripomínam, že v spise nie je žiadny dôkaz o tom, že Spolková republika Nemecko neprebrala smernicu 2013/32, najmä tie ustanovenia, ktoré sa týkajú požiadavky osobného pohovoru. Vnútroštátny súd sa okrem toho domnieva, že právna úprava zmenená v roku 2016, a teda po 20. júli 2015, je uplatniteľná na konanie vo veci samej.

( 26 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219. Pozri tiež rozsudky z 25. júla 2018, Alheto, (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 73), a z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 40).

( 27 ) V bodoch 70 až 74 rozsudku z 19. marca 2019, Ibrahim a i. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219), však Súdny dvor okrem iného uviedol, že článok 52 prvý odsek smernice 2013/32 bráni takémuto okamžitému uplatneniu v situácii, v ktorej tak žiadosť o azyl, ako aj dožiadanie o prijatie späť v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109) boli podané pred nadobudnutím účinnosti smernice 2013/32. Zo spisu nevyplýva, že takéto dožiadanie o prijatie späť bolo podané v súvislosti s pánom Addisom. Vnútroštátny súd v bode 3 návrhu na začatie prejudiciálneho konania uviedol, že takéto dožiadanie nemožno podať v súlade s dublinskými pravidlami. V tejto súvislosti Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) uviedol, že pán Addis môže byť poslaný do Talianska v súlade so readmisnou dohodou. V bode 5 návrhu na začatie prejudiciálneho konania však Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) uviedol, že príkaz na vyhostenie do Talianska v súvislosti s pánom Addisom bol nezákonný, pretože nebolo známe, či Taliansko po vypršaní platnosti cestovného dokladu, ktorý mu bol vydaný 5. februára 2015, má stále záujem prevziať za neho zodpovednosť.

( 28 ) Pozri článok 54 smernice 2013/32.

( 29 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219. Pozri tiež rozsudky z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 73 a nasl.), a z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 40 a nasl.).

( 30 ) Pozri článok 51 ods. 1 smernice 2013/32.

( 31 ) Vzhľadom na to, že konanie vo veci samej sa týka prípustnosti žiadosti o priznanie postavenia utečenca, uplatňuje sa skôr článok 34 smernice 2013/32 ako článok 14 tejto smernice. Pre úplnosť sa však budem vo všeobecnosti odvolávať na obe ustanovenia, pokiaľ nie je potrebné zdôrazniť určité relevantné rozdiely.

( 32 ) Výnimka z tejto zásady je stanovená v článku 14 ods. 1 druhom odseku a článku 34 ods. 2 smernice 2013/32. Článok 14 ods. 1 druhý odsek danej smernice stanovuje, že „ak súčasne podané žiadosti o medzinárodnú ochranu veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti prakticky znemožnia, aby rozhodujúci orgán včas uskutočnil pohovory týkajúce sa vecnej stránky každej žiadosti, členské štáty môžu stanoviť, že sa do uskutočnenia týchto pohovorov dočasne zapoja pracovníci iného orgánu. V takých prípadoch sa pracovníkom takéhoto iného orgánu vopred poskytne príslušná odborná príprava, ktorá zahŕňa prvky uvedené v článku 6 ods. 4 písm. a) až e) nariadenia (EÚ) č. 439/2010. Osoby, ktoré vedú osobné pohovory so žiadateľmi podľa tejto smernice, musia mať všeobecné znalosti o problémoch, ktoré by mohli mať nepriaznivý vplyv na spôsobilosť žiadateľa zúčastniť sa na pohovore, ako napríklad známky toho, že žiadateľ mohol byť v minulosti mučený“. Článok 34 ods. 2 smernice 2013/32 stanovuje že „členské štáty môžu stanoviť, že osobný pohovor o prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu vedú pracovníci iných orgánov, než rozhodujúceho orgánu. V takýchto prípadoch členské štáty zabezpečia, aby takíto pracovníci vopred absolvovali potrebnú základnú odbornú prípravu, najmä pokiaľ ide o medzinárodné právo v oblasti ľudských práv, acquis Únie v oblasti azylu a metódy vedenia pohovoru“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 33 ) Výnimka z tohto pravidla je uvedená v článku 4 ods. 2 smernice 2013/32.

( 34 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 35 ) Pozri článok 34 ods. 1 smernice 2013/32.

( 36 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 37 ) S výhradou článku 34 ods. 2 smernice 2013/32.

( 38 ) Rozsudok z 25. júla 2018, A (C‑404/17, EU:C:2018:588, bod 30).

( 39 ) Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, body 145 až 149), uvedený v bode 87 nižšie.

( 40 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 41 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 42 ) C‑556/17, EU:C:2019:626.

( 43 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 44 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 45 ) Rozsudok z 26. júla 2017 (C‑348/16, EU:C:2017:591). Z bodu 18 tohto rozsudku vyplýva, že „dňa 10. marca 2016 oblastná komisia, zriadená na Prefettura di Milano (Prefektúra v Miláne, Taliansko), uskutočnila vypočutie pána Sacka, ktorého predmetom bola jeho situácia a dôvody tejto žiadosti“.

( 46 ) Rozsudok z 26. júla 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, bod 26).

( 47 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 48 ) Rozsudok z 26. júla 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, bod 50).

( 49 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:288, bod 65).

( 50 ) C‑348/16, EU:C:2017:591.

( 51 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 52 ) V bode 52 rozsudku z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626), Súdny dvor opätovne uviedol, že výraz „ex nunc“ zdôrazňuje povinnosť súdu vykonať posúdenie, ktoré prípadne zohľadní nové skutočnosti, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia, ktoré je predmetom opravného prostriedku. Slovné spojenie „v plnom rozsahu“ zase potvrdzuje, že súd je povinný posúdiť tak skutočnosti, ktoré rozhodujúci orgán zohľadnil alebo mohol zohľadniť, ako aj tie, ktoré nastali po prijatí rozhodnutia týmto orgánom. Aby sa zabezpečilo, že sa žiadosti budú vybavovať čo najrýchlejšie, bez toho, aby bolo dotknuté primerané a úplné preskúmanie, musí byť súd schopný preskúmať všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré mu umožnia vykonať aktualizované posúdenie prejednávanej veci, aby sa žiadosť o medzinárodnú ochranu mohla posúdiť dôsledne bez toho, aby bolo potrebné vrátiť spis uvedenému orgánu. Pozri bod 53 tohto rozsudku. Posúdenie v plnom rozsahu a ex nunc, ktoré má vykonať súd, sa nemusí nevyhnutne týkať vecného posúdenia potreby medzinárodnej ochrany, a teda sa môže týkať prípustnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, pokiaľ to umožňuje vnútroštátne právo podľa článku 33 ods. 2 smernice 2013/32. Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 115).

( 53 ) Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:58, bod 114). V bode 126 tohto rozsudku Súdny dvor uviedol, že v prípade, keď dôvod neprípustnosti posudzovaný súdom, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku, posúdil rovnako rozhodujúci orgán predtým, než prijal rozhodnutie, ktoré je napadnuté v rámci tohto opravného prostriedku, môže tento súd vychádzať zo správy o osobnom pohovore, ktorý viedol uvedený orgán bez toho, aby vypočul žiadateľa, pokiaľ to nepovažuje za potrebné. Pozri tiež rozsudok z 26. júla 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, bod 48).

( 54 ) Rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 114).

( 55 ) Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 127). Súdny dvor okrem toho v bode 128 tohto rozsudku uviedol, že podobne ako bolo stanovené v článku 12 ods. 1 písm. b) smernice 2013/32, pokiaľ ide o osobné pohovory vykonané rozhodujúcim orgánom, žiadateľovi sa musia v prípade potreby počas jeho výsluchu súdom poskytnúť služby tlmočníka, aby mohol uviesť svoje tvrdenia. Pozri tiež článok 15 ods. 3 písm. c) smernice 2013/32.

( 56 ) Rozsudok z 25. júla 2018 (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 130). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 57 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 58 ) Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 130).

( 59 ) Rozsudok z 25. júla 2018 (C‑585/16, EU:C:2018:584, body 145 až 149). Pozri tiež rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 54).

( 60 ) Súdny dvor potvrdil v bode 69 rozsudku z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626), že článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 neukladá členským štátom povinnosť priznať právomoc v zmysle práva Únie súdom, príslušným na rozhodovanie opravných prostriedkoch na základe tohto ustanovenia, nahradiť rozhodnutie rozhodujúceho orgánu svojím rozhodnutím. Tieto členské štáty sú však povinné v každom prípade zabezpečiť dodržanie práva na účinný prostriedok nápravy zakotveného v článku 47 Charty.

( 61 ) V tejto súvislosti Súdny dvor uviedol v bode 58 rozsudku z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626), že článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 by bol zbavený akéhokoľvek potrebného účinku, ak by sa pripustilo, že po vyhlásení rozsudku, ktorým prvostupňový súd v súlade s týmto ustanovením vykonal úplné a ex nunc posúdenie potreby medzinárodnej ochrany žiadateľa, kvázi súdny alebo správny orgán uvedený v článku 2 písm. f) smernice 2013/32 môže prijať rozhodnutie, ktoré je v rozpore s týmto posúdením.

( 62 ) C‑585/16, EU:C:2018:584.

( 63 ) V rozsudku z 5. novembra 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 45), Súdny dvor konštatoval, že takéto právo je spojené s právom na obranu, ktoré je všeobecnou zásadou práva Únie.

( 64 ) Rozsudky z 10. septembra 2013, G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 35); z 5. novembra 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 51), a z 11. decembra 2014, Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 41).

( 65 ) Odôvodnenie 18 smernice 2013/32. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pozri tiež rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 109).

( 66 ) C‑560/14, EU:C:2017:101, bod 49 a nasl.

( 67 ) C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533.

( 68 ) Rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, body 115 a 120).

( 69 ) Ako iný členský štát, ktorý poskytol medzinárodnú ochranu.

( 70 ) Pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2018, A (C‑404/17, EU:C:2018:588, bod 27). Pozri tiež uznesenie z 5. júla 2018, C a i. (C‑269/18 PPU, EU:C:2018:544, bod 55).

( 71 ) C‑269/18 PPU, EU:C:2018:544.

( 72 ) Pozri § 75 ods. 1 AsylG.

( 73 ) Pozri bod 13 vyššie.

( 74 ) Zástupca pána Addisa na pojednávaní 15. januára 2020 zdôraznil, že v takýchto prípadoch musí byť žiadosť podaná do jedného týždňa.

( 75 ) Podrobné podmienky týkajúce sa vedenia osobného pohovoru stanovené v článku 15 smernice 2013/32 sa vzťahujú na všetky žiadosti o medzinárodnú ochranu. Smernica 2013/32 nerozlišuje medzi uplatňovaním týchto podmienok pri osobnom pohovore podľa jej článkov 14 a 34.

( 76 ) Súd, ktorý uskutočňuje osobný pohovor, by to potenciálne mohol zabezpečiť prostredníctvom neverejného konania.

( 77 ) Je potrebné uviesť, že odôvodnenie 29 smernice 2013/32 stanovuje, že „niektorí žiadatelia môžu okrem iného z dôvodu svojho veku, rodového aspektu, sexuálnej orientácie, rodovej identity, zdravotného postihnutia, vážnej choroby, duševnej poruchy alebo v dôsledku mučenia, znásilnenia alebo iných závažných foriem psychického, fyzického alebo sexuálneho násilia potrebovať osobitné procesné záruky. Členské štáty by sa mali usilovať identifikovať žiadateľov, ktorí potrebujú osobitné procesné záruky, pred prijatím rozhodnutia v konaní na prvom stupni“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát). Navyše odôvodnenie 32 smernice 2013/32 okrem iného stanovuje, že „s cieľom zaistiť skutočnú rovnosť medzi žiadateľmi ženského a mužského pohlavia by konanie o posúdení žiadosti malo zohľadňovať rodový aspekt. Najmä osobné pohovory by sa mali organizovať takým spôsobom, aby umožňovali žiadateľom ženského aj mužského pohlavia hovoriť o svojich skúsenostiach z minulosti v prípadoch prenasledovania na základe pohlavia“.

( 78 ) Ide najmä o prípad, keď je súd povinný preskúmať vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu.

( 79 ) Pozri tiež odôvodnenie 16 smernice 2013/32, ktoré stanovuje, že „je nevyhnutné, aby rozhodnutia o všetkých žiadostiach o medzinárodnú ochranu boli prijímané na základe faktov a predovšetkým orgánmi, ktorých pracovníci majú primerané vedomosti alebo absolvovali potrebnú odbornú prípravu v oblasti medzinárodnej ochrany“.

( 80 ) Článok 4 ods. 3 smernice 2013/32 odkazuje konkrétne na článok 6 ods. 4 písm. a) až e) nariadenia č. 439/2010.

( 81 ) Rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 64 a citovaná judikatúra).

( 82 ) Aby si zbytočne konania neprotirečili a aby nebolo ohrozené osobitné zameranie smernice 2013/32 na zabezpečenie toho, aby sa žiadosti vybavovali čo najskôr.

( 83 ) Podľa môjho názoru z rozsudku Súdneho dvora z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584), jasne vyplýva, že súd môže za určitých okolností uskutočniť osobný pohovor, ak sú splnené určité záruky stanovené v smernici 2013/32, ako napríklad právo na tlmočníka.

( 84 ) Berúc do úvahy aj ustanovenia článku 4 ods. 3 a 4 tejto smernice.

( 85 ) Pozri odôvodnenie 18 smernice 2013/32 a rozsudok z 25. júla 2018, Alheto (C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 109).

( 86 ) C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 90.

( 87 ) Na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. januára 2020, právny zástupca pána Addisa uviedol, že jeho psychický stav je zlý a zranilo by ho, ak by bol poslaný do Talianska, okrem iného z dôvodu, že nehovorí po taliansky. Je zrejmé, že Súdny dvor nie je spôsobilý posúdiť pravdivosť tohto tvrdenia ani skutočnú váhu, ktorá by mu mala byť prisúdená. Chcel by som však zdôrazniť, že práve takéto otázky by mal mať žiadateľ o medzinárodnú ochranu možnosť nastoliť pri osobnom pohovore podľa článkov 14 a 34 smernice 2013/32. Takéto tvrdenie musí navyše posúdiť školený a skúsený personál rozhodujúceho orgánu. Správnym fórom pre takéto veci určite nie je Súdny dvor a podľa môjho názoru ani súdy členského štátu v odvolacom konaní podľa článku 46 smernice 2013/32. Z rozsudku zo 16. februára 2017, C. K. a i. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 68), jasne vyplýva, že skutočnosť, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu má fyzické alebo duševné ochorenie, môže byť relevantná v súvislosti s jeho premiestnením do iného členského štátu podľa nariadenia č. 604/2013. V tom istom bode tohto rozsudku Súdny dvor tiež uviedol, že z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcej sa článku 3 EDĽP, ktorá sa musí zohľadniť pri výklade článku 4 Charty, vyplýva, že na utrpenie, ktoré vyplýva z prirodzene sa vyskytujúcej choroby, či už fyzickej alebo duševnej, sa môže vzťahovať článok 3 EDĽP, ak je alebo môže byť zhoršené zaobchádzaním, či už z dôvodu podmienok zadržania, vyhostenia alebo iných opatrení, pre ktoré orgány môžu byť brané na zodpovednosť za predpokladu, že výsledné utrpenie dosiahne minimálnu úroveň závažnosti požadovanú v tomto článku.

( 88 ) John v Rees [1970] Ch. 345 s 402.

( 89 ) C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533.