ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C-294/06

The Queen, na návrh:

Ezgi Payir a i.

proti

Secretary of State for the Home Department

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom — Voľný pohyb pracovníkov — Rozhodnutie asociačnej rady č. 1/80 — Článok 6 ods. 1 prvá zarážka — Pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce — Povolenie na vstup v postavení študenta alebo osoby ‚au pair‘ — Vplyv na právo na pobyt“

Návrhy prednesené 18. júla 2007 – generálna advokátka J. Kokott I - 205

Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. januára 2008 I - 226

Abstrakt rozsudku

Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo tureckých štátnych príslušníkov na predĺženie povolenia na pobyt

(Rozhodnutie asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80, článok 6 ods. 1)

Okolnosť, že tureckému štátnemu príslušníkovi bolo povolené vstúpiť na územie členského štátu ako osobe „au pair“ alebo ako študentovi, ho nepozbavuje postavenia „pracovníka“ ani nebráni tomu, aby patril do „legálneho trhu práce“ tohto členského štátu v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80. Táto okolnosť preto nemôže brániť tomuto štátnemu príslušníkovi, aby sa dovolával tohto ustanovenia s cieľom získať obnovenie svojho pracovného povolenia a práva na pobyt, ktoré mu zodpovedá.

Pri overovaní, či tureckí štátni príslušníci spĺňajú podmienky článku 6 ods. 1 dotknutého rozhodnutia, sa totiž nezohľadňuje účel, pre ktorý bolo dotknutým osobám povolené vstúpiť na územie dotknutého členského štátu, keďže tento článok nepodmieňuje uznanie práv, ktoré poskytuje tureckým pracovníkom, žiadnou podmienkou týkajúcou sa dôvodu, pre ktorý boli pôvodne udelené práva na vstup, prácu a pobyt.

Ak títo tureckí štátni príslušníci splnia na základe svojich zásluh podmienky stanovené v troch zarážkach článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, nemožno im brániť v uplatnení práv, ktoré im toto ustanovenie postupne poskytuje v závislosti od dĺžky výkonu ich zárobkovej činnosti.

Za týchto podmienok nemožno tvrdiť, že študent alebo osoba „au pair“ by mohli obísť právnu úpravu hostiteľského členského štátu, aby postupne získali právo na neobmedzený prístup na jeho trh práce, ak si len uplatnia právo výslovne stanovené rozhodnutím č. 1/80. Inak by tomu bolo len v prípade, ak by tieto osoby podvodne získali právo na vstup na územie členského štátu tým, že by klamlivo predstierali svoj úmysel študovať alebo vykonávať činnosť „au pair“. Naopak, v prípade, ak sa reálnosť ich úmyslu overí skutočným štúdiom alebo výkonom činnosti „au pair“, legálne získajú prácu v hostiteľskom členskom štáte a splnia podmienky požadované článkom 6 ods. 1 dotknutého rozhodnutia, môžu sa dotknuté osoby plne dovolávať práv, ktoré im toto ustanovenie poskytuje.

(pozri body 40, 45, 46, 49 a výrok)
Pozostalostná dávka patrí do pôsobnosti smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, ak je táto dávka poskytovaná v rámci systému profesijného sociálneho zabezpečenia spravovaného inštitúciou sociálneho zabezpečenia osobitnej kategórie pracovníkov, ak zdrojom tohto systému je kolektívna zmluva, ktorej cieľom je vytvoriť doplnkový systém k sociálnym dávkam vyplácaným na základe všeobecne záväznej vnútroštátnej právnej úpravy, ak je tento systém financovaný výlučne pracovníkmi a zamestnávateľmi z dotknutého odvetvia bez akéhokoľvek prispenia z verejných zdrojov a je určený podľa tejto zmluvy uvedenej kategórii pracovníkov a ak sa výška dotknutej dávky stanovuje v závislosti od dĺžky poistenia pracovníka, ktorý je manžel alebo manželka príjemcu, a od celkovej výšky príspevkov zaplatených uvedeným pracovníkom.

Článku 1 v spojení s článkom 2 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, odporuje taká právna úprava, podľa ktorej pozostalý partner po smrti svojho registrovaného partnera nemá nárok na pozostalostnú dávku rovnocennú dávke poskytovanej pozostalému manželovi, aj keď vo vnútroštátnom práve registrované partnerstvo stavia osoby rovnakého pohlavia vo vzťahu k uvedenej pozostalostnej dávke do situácie porovnateľnej so situáciou manželov. Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil, či sa pozostalý registrovaný partner nachádza v situácii porovnateľnej so situáciou manžela, ktorý poberá pozostalostnú dávku stanovenú systémom profesijného sociálneho zabezpečenia spravovaným dotknutou inštitúciou sociálneho zabezpečenia.

(pozri body 69, 73, bod 2 výroku)
Vymáhanie prostriedkov stratených v dôsledku zneužitia alebo nedbanlivosti sa musí uskutočniť na základe článku 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88, ktorým sa stanovujú vykonávacie predpisy k nariadeniu č. 2052/88 týkajúcemu sa jednak koordinácie činností rozličných štrukturálnych fondov navzájom a jednak koordinácie týchto činností s činnosťami Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením č. 2082/93, a podľa postupov stanovených vnútroštátnym právom, a to pod podmienkou, že uplatnenie tohto práva nebude mať negatívny vplyv na uplatnenie a účinnosť práva Spoločenstva a nebude mať za dôsledok praktické znemožnenie vymáhania protiprávne pridelených súm. Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby v plnom rozsahu zabezpečil uplatnenie práva Spoločenstva tak, že ak to bude potrebné, neuplatní alebo vhodne vyloží také vnútroštátne pravidlo, ktoré by vymáhaniu bránilo. Vnútroštátny súd môže pri posúdení správania príjemcov stratených prostriedkov, ako aj správnych orgánov, uplatniť zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, a to pod podmienkou, že záujem Európskeho spoločenstva sa zohľadní v plnom rozsahu. Verejnoprávna povaha osoby príjemcu prostriedkov je v tomto ohľade irelevantná.

(pozri bod 59, bod 2 výroku)
Opatrenia, ktoré majú za cieľ usmerňovať uplatňovanie výlučných práv na televízne vysielanie udalostí veľkého významu pre spoločnosť, prijaté členským štátom a schválené rozhodnutím Komisie, konštatujúcim ich zlučiteľnosť s právom Spoločenstva, ukladajú prevádzkovateľom televízneho vysielania určitý počet obmedzení. Vzhľadom na to, že s týmito obmedzeniami sa spájajú podmienky, za ktorých títo prevádzkovatelia nadobúdajú od držiteľov výlučných práv televízneho prenosu práva na televízne vysielanie určených udalostí, opatrenia prijaté týmto členským štátom a rozhodnutie, ktoré ich schvaľuje, majú za následok spojenie práv držaných touto spoločnosťou, ktorá nadobudla práva na televízne vysielanie s novými obmedzeniami, ktoré neexistovali v okamihu, keď spoločnosť nadobudla tieto práva a ktoré sťažujú ich výkon. Takéto rozhodnutie Komisie sa teda priamo dotýka právnej situácie vlastníka týchto práv. Okrem toho, zásahy do postavenia uvedeného vlastníka sú spôsobené iba požiadavkou dosiahnutia cieľa určeného týmito opatreniami a rozhodnutím Komisie, bez toho aby vnútroštátne orgány mali priestor na voľnú úvahu, ktorý by mohol toto postavenie ovplyvniť.

(pozri body 50 – 52, 59, 62, 63)
Z článku 1 a článku 2 ods. 1 rozhodnutia č. 2424/88 o obrane proti dumpingovým a dotovaným dovozom z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva uhlia a ocele [neoficiálny preklad] vyplýva, že antidumpingové pravidlá zamerané na ochranu pred dumpingovými a dotovanými dovozmi a antidumpingové clo sa môže vzťahovať na akýkoľvek dumpingový výrobok, ktorého prepustenie do voľného obehu v Spoločenstve spôsobuje škodu. Z týchto ustanovení vyplýva, že uplatnenie antidumpingového cla predpokladá vstup tovaru na trh Spoločenstva, ktorý spôsobuje priemyslu Spoločenstva škodu. Antidumpingová právna úprava Spoločenstva sa netýka predaja tovaru ako takého, pokiaľ tento tovar nie je skutočne vyvezený na colné územie Spoločenstva alebo prepustený do voľného obehu v Spoločenstve. Antidumpingové clá totiž majú za účel neutralizovať dumpingovú maržu vyplývajúcu z rozdielu medzi vývoznou cenou do Spoločenstva a bežnou hodnotou výrobku, a odstrániť tak škodlivé účinky dovozu tovaru do Spoločenstva. Cieľ antidumpingových pravidiel teda v zásade nevyžaduje uloženie antidumpingového cla stanoveného na základe ceny určenej v rámci predchádzajúceho predaja dotknutého tovaru v prípade, že cena, ktorá bola skutočne zaplatená alebo má byť zaplatená, je rovnaká alebo vyššia ako minimálna cena stanovená v antidumpingovom opatrení.

(pozri body 39 — 41)
Smernica 92/85 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok a najmä zákaz prepustenia tehotných pracovníčok stanovený v článku 10 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na pracovníčku, ktorá sa podrobí oplodneniu in vitro, ak v čase oznámenia o prepustení už boli jej vajíčka oplodnené spermiami jej partnera, a teda už existovali oplodnené embryá, ktoré však ešte neboli prenesené do jej maternice.

V tejto súvislosti nemožno ochranu vytvorenú článkom 10 smernice 92/85 z dôvodu potreby zachovania právnej istoty na takúto pracovníčku uplatniť. V niektorých členských štátoch je totiž možné takéto vajíčka pred prenesením do maternice ženy uskladniť na kratší alebo dlhší čas, pričom dotknutá vnútroštátna právna úprava v prejednávanom spore v tomto smere stanovuje možnosť uskladniť oplodnené vajíčka na dobu maximálne desiatich rokov. Uplatnenie ochrany pred prepustením v zmysle článku 10 smernice 92/85 na pracovníčku pred prenesením oplodnených vajíčok by teda mohlo mať za následok, že túto ochranu by žena získala aj v prípade, ak by toto prenesenie bolo z akéhokoľvek dôvodu odložené na niekoľko rokov alebo dokonca ak by sa definitívne neuskutočnilo s tým, že oplodnenie in vitro bolo vykonané iba pre prípad eventuálnej potreby.

(pozri body 41, 42, 53 a výrok)
Pravidlá tvorby vôle inštitúcií Spoločenstva sú stanovené Zmluvou a členské štáty ani samotné inštitúcie nimi nemôžu disponovať. Iba Zmluva môže v takých osobitných prípadoch, aké sú upravené v článku 67 ods. 2 druhej zarážke ES, splnomocniť niektorú inštitúciu na zmenu rozhodovacieho postupu, ktorý stanovuje.

Pokiaľ by sa niektorej inštitúcii priznala možnosť vytvárať odvodené právne základy, či už v zmysle sprísnenia, alebo v zmysle zjednodušenia podmienok prijímania aktu, bola by jej tým priznaná zákonodarná právomoc prekračujúca medze toho, čo stanovuje Zmluva. To by tiež viedlo k tomu, že by sa tejto inštitúcii umožnilo ohroziť zásadu inštitucionálnej rovnováhy, z ktorej vyplýva, že každá z inštitúcií berie pri vykonávaní svojich právomocí ohľad na právomoci ostatných inštitúcií.

Okrem toho sa existencia skoršej praxe spočívajúcej vo vytváraní odvodených právnych základov nemôže odchýliť od pravidiel Zmluvy, a teda nemôže vytvoriť precedens zaväzujúci inštitúcie.

(pozri body 54 — 57, 60)
Navyše ak sa pritom množstvá vyvezené bez náhrady pripočítali k vnútornej spotrebe, bola by táto spotreba nadhodnotená. V dôsledku toho by bol exportovateľný zostatok podhodnotený. Cieľ systému samofinancovania nákladov na odpredaj nadprodukcie, ktorý zabezpečuje spravodlivým, avšak účinným spôsobom, aby sami výrobcovia plne financovali tieto náklady, by preto mohol byť ohrozený.

Článok 15 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1260/2001 o spoločnom organizovaní trhu v sektore cukru sa má vykladať v tom zmysle, že všetky množstvá vyvezených výrobkov, na ktoré sa tento článok vzťahuje, či už za ne boli skutočne zaplatené náhrady, alebo neboli, sa majú zohľadniť na výpočet odhadu priemernej straty za tonu výrobku.

Odhad celkovej straty, ktorý sa vypočíta vynásobením exportovateľného zostatku priemernou stratou, by bol totiž nadhodnotený, ak by niektorý výrobok bolo možné vylúčiť na účely výpočtu exportovateľného zostatku a nebol by vylúčený podobným spôsobom pre výpočet priemernej straty, v ktorého menovateli sa nachádza celková tonáž exportných záväzkov, ktoré sa majú splniť v príslušnom hospodárskom roku. Okrem veľmi teoretického predpokladu, že by za všetky vývozy boli poskytnuté náhrady, mechanizmus uplatňovaný Komisiou, ktorý vylučuje z exportných záväzkov množstvá vyvezené bez náhrady v rozsahu, ktorý v praxi vedie k určeniu a priori vyššej celkovej straty, ako sú výdavky spojené s náhradami, presahuje cieľ nariadenia č. 1260/2001 a najmä spravodlivé financovanie nákladov na odpredaj nadprodukcie Spoločenstva podľa zásady samofinancovania.

Z toho vyplýva, že metóda výpočtu odhadu priemernej straty za tonu cukru, ktorá zohľadňuje len množstvá vyvezených výrobkov, za ktoré boli skutočne zaplatené náhrady, nie je v súlade s článkom 15 nariadenia č. 1260/2001. V dôsledku toho sú nariadenia č. 1762/2003 a č. 1775/2004, stanovujúc na hospodárske roky 2002/2003 a 2003/2004 výšku produkčných odvodov v sektore cukru, ktoré uplatňujú túto metódu výpočtu, neplatné. Naopak, pokiaľ ide o nariadenie č. 1837/2002, ktoré sa vzťahuje na hospodársky rok 2001/2002, jeho preskúmanie neodhaľuje nijaké skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na jeho platnosť, keďže priemerná strata bola vypočítaná na základe celkového množstva vyvezeného cukru vo forme spracovaných výrobkov, či už za tieto vývozy boli skutočne poskytnuté náhrady, alebo neboli.

(pozri body 53, 54, 60, 61, 63 — 66, 68 a výrok)
V tomto kontexte pochybnosť o možnosti vnútroštátneho súdu vykladať, v nadväznosti na odpoveď danú zo strany Súdneho dvora na prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu smernice, za rešpektovania zásad vyvodených Súdnym dvorom, vnútroštátne právo vo svetle tejto odpovede, nemôže ovplyvniť povinnosť Súdneho dvora rozhodovať o tejto otázke. Akékoľvek iné riešenie by bolo nezlučiteľné so samotným cieľom právomocí priznaných Súdnemu dvoru článkom 234 ES, ktoré majú za účel najmä zabezpečiť jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva vnútroštátnymi súdmi.

Článok 3 smernice 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá predávajúcemu za predpokladu, že predal spotrebný tovar vykazujúci vadu, umožňuje požadovať od spotrebiteľa náhradu za užívanie vadného tovaru až do jeho nahradenia novým tovarom.

Zo znenia smernice, ako aj z relevantných prípravných prác totiž vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva zamýšľal z bezplatnosti uvedenia tovaru do súladu predávajúcim urobiť základný prvok ochrany zabezpečovaný touto smernicou spotrebiteľovi. Táto povinnosť bezplatnosti uvedenia tovaru do súladu, uložená predávajúcemu, či už formou opravy, alebo nahradenia vadného tovaru, smeruje k ochrane spotrebiteľa pred nebezpečenstvom finančných nákladov, ktoré by ho mohli odrádzať od uplatňovania jeho práv za absencie takejto ochrany. Toto zabezpečenie bezplatnosti požadované zákonodarcom Spoločenstva vedie k vylúčeniu akejkoľvek finančnej požiadavky zo strany predávajúceho v rámci plnenia si jeho povinnosti uvedenia tovaru, ktorého sa týka zmluva, do súladu. Okrem toho bezplatnosť uvedenia tovaru do súladu zodpovedá cieľu smernice, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov.

(pozri body 33, 34, 36, 43 a výrok)
Žalobcov záujem na konaní týkajúci sa predmetu žaloby musí existovať v štádiu podania žaloby, inak by bola žaloba neprípustná. Tento predmet sporu musí pretrvávať, rovnako ako záujem na konaní, až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, inak by muselo byť konanie zastavené, čo predpokladá, že výsledok konania prináša prospech účastníkovi konania, ktorý žalobu podal.

V tejto súvislosti každá osoba, ktorá požiadala pri dodržaní použiteľných pravidiel o zvýšenie kapacity určitých rybárskych lodí z dôvodu zlepšení v oblasti bezpečnosti vyplývajúcej zo stavby náhradného plavidla, na základe článku 4 ods. 2 rozhodnutia 97/413 o cieľoch a podrobných pravidlách reštrukturalizácie sektora rybného hospodárstva Spoločenstva na obdobie od 1. januára 1997 do 31. decembra 2001 na účely dosiahnutia trvalo udržateľnej rovnováhy medzi zdrojmi a ich využívaním [neoficiálny preklad], a bodu 3.3 prílohy rozhodnutia 98/125 o schválení viacročného usmerňovacieho programu írskej rybárskej flotily na obdobie od 1. januára 1997 do 31. decembra 2001, má zjavne právny záujem na zrušení rozhodnutia zamietajúceho také povolenie.

Zrušenie rozhodnutia Komisie, ktorým sa odmieta udelenie požadovaného povolenia, má totiž v dôsledku toho pre všetky osoby, ktorých žiadosti boli zamietnuté, za následok, že vydanie povolenia bude opäť možné na základe nového preskúmania týchto žiadostí, ktoré Komisia musí vykonať. Pokiaľ dôjde k vydaniu tohto povolenia, znamená to, že všetky opatrenia, ktoré ešte treba vykonať, vrátane prípadnej stavby náhradného plavidla, na účely uskutočnenia alebo využitia zvýšenia požadovanej kapacity, môžu byť vykonané pri dodržaní prípadne použiteľných podmienok a lehôt.

Nemožno teda usudzovať, že žalobcovia, ktorí ku dňu prijatia sporného rozhodnutia nepristúpili k stavbe plavidiel uvedených v jeho prílohe II, takže k tomuto dňu neboli ich vlastníkmi, z tohto dôvodu nemali záujem na konaní.

(pozri body 25, 32 — 34)
Podľa znenia článku 231 druhého odseku ES Súdny dvor môže pri vyhlásení nariadenia za neplatné uviesť, ak to považuje za potrebné, ktoré účinky nariadenia vyhláseného za neplatné sa považujú za zachované. Takéto ustanovenie sa môže uplatňovať rovnako pri rozhodnutí prijatom s cieľom zmeny prílohy uvádzanej v smernici. Berúc do úvahy skutočnosť, že spor je zapríčinený najmä spôsobom zostavenia smernice 2002/95 o obmedzení používania určitých nebezpečných látok v elektrických a elektronických zariadeniach, najmä mimoriadne zložitým vzťahom medzi jej článkami 4 a 5 a bodom 10 jej prílohy, ako aj skutočnosť, že Komisia prijala rozhodnutie 2005/717, ktorým sa na účely prispôsobenia sa technickému pokroku mení a dopĺňa príloha k uvedenej smernici, deväť mesiacov pred nadobudnutím účinnosti zákazu dekabromodifenyléteru, Súdny dvor môže dokonca ex offo s cieľom zohľadniť záujmy dotknutých podnikov, z dôvodov právnej istoty, zachovať účinky zrušeného ustanovenia počas nevyhnutne potrebného adaptačného obdobia.

(pozri body 84 — 86)
Na jednej strane totiž v prípade podobnosti medzi ochrannou známkou a označením a medzi tovarmi alebo službami pravdepodobnosť zámeny predstavuje osobitnú podmienku ochrany. Článok 5 ods. 1 písm. b) smernice 89/104 sa tak má použiť len vtedy, ak existuje z dôvodu zhodnosti alebo podobnosti tak ochranných známok, ako aj označených výrobkov alebo služieb pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti. Na druhej strane z článku 3a ods. 1 písm. d) smernice 84/450 vyplýva, že porovnávacia reklama nie je prípustná, ak existuje pravdepodobnosť zámeny medzi inzerentom a súťažiteľom alebo medzi ochrannými známkami, tovarmi alebo službami inzerenta a súťažiteľa. So zreteľom na odôvodnenia č. 13 až 15 smernice 97/55 treba rovnako vyložiť pojem „zámena“ použitý tak v článku 5 ods. 1 písm. b) smernice 89/104, ako aj v článku 3a ods. 1 písm. d) smernice 84/450.

Pojem pravdepodobnosti zámeny je rovnaký v článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 5 ods. 1 písm. b) prvej smernice 89/104 o ochranných známkach.

Článok 4 ods. 1 písm. b) smernice 89/104 sa však týka prihlášky ochrannej známky. Ak je ochranná známka už zapísaná, jej majiteľ má právo používať ju podľa svojej vôle, takže na účely posúdenia, či prihláška patrí medzi dôvody zamietnutia uvedené v tomto ustanovení, treba preskúmať, či existuje pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou namietateľa za všetkých okolností, v ktorých by prihlasovanú ochrannú známku, ak by mala byť zapísaná, bolo možné použiť.

Naopak za predpokladu uvedeného v článku 5 ods. 1 písm. b) smernice 89/104 sa tretí používateľ označenia zhodného alebo podobného zapísanej ochrannej známke nedomáha žiadneho práva z ochrannej známky na toto označenie, ale presne ho využíva. Za týchto podmienok na účely posúdenia, či majiteľ zapísanej ochrannej známky má právo brániť sa proti tomuto osobitnému použitiu, sa treba obmedziť na okolnosti, ktoré charakterizujú toto použitie bez toho, aby bolo potrebné zisťovať, či iné použitie rovnakého označenia za iných okolností by bolo tiež spôsobilé vyvolať pravdepodobnosť zámeny.

(pozri body 65 — 67)
Keďže Spoločenstvo nie je viazané medzinárodným dohovorom o zabránení znečisťovania z lodí (dohovor Marpol 73/78), samotná okolnosť, že smernica 2005/35 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia má za cieľ zahrnúť do práva Spoločenstva určité predpisy, ktoré sú upravené v uvedenom dohovore, nepostačuje na to, aby Súdnemu dvoru prislúchalo skúmať zákonnosť tejto smernice vzhľadom na predmetný dohovor. Právomoci Spoločenstva musia byť síce vykonávané v súlade s medzinárodným právom vrátane ustanovení medzinárodných dohôd v rozsahu, v akom kodifikujú obyčajové pravidlá uznávané medzinárodným právom verejným. Keďže však pravidlo 9 a pravidlo 11 písm. b) prílohy I dohovoru Marpol 73/78 a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b) prílohy II tohto dohovoru nepredstavujú vyjadrenie obyčajových pravidiel uznávaných medzinárodným právom verejným, platnosť smernice 2005/35 nemôže byť posudzovaná vzhľadom na tento dohovor, hoci členské štáty sú ním viazané.

Článok 4 smernice 2005/35 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia v spojení s jej článkom 8 zaväzuje členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami, ak bolo spáchané „úmyselne, z nepozornosti alebo závažnej nedbanlivosti“ bez toho, že by definoval tieto pojmy. Tieto odlišné pojmy, najmä pojem „závažnej nedbanlivosti“, však zodpovedajú kritériu založenia zodpovednosti, ktoré sa má uplatňovať na nedefinovaný počet situácií, ktoré je nemožné predvídať vopred, a nie na presné konania, ktoré by bolo možné vopred špecifikovať v normatívnom akte práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva. Okrem toho sú tieto pojmy plne integrované a používané v právnych systémoch príslušných členských štátov. V tejto súvislosti pojem „závažnej nedbanlivosti“ v zmysle uvedeného článku 4 musí byť chápaný ako pojem predpokladajúci neúmyselné konanie alebo opomenutie, ktorým zodpovedná osoba porušuje závažným spôsobom povinnosť starostlivosti, ktorú mala a mohla dodržať, a to vzhľadom na jej postavenie, jej znalosti, jej schopnosti a jej individuálnu situáciu. Nakoniec podľa článku 249 ES smernica 2005/35 má byť členskými štátmi prebratá do ustanovení ich príslušných vnútroštátnych právnych poriadkov. Preto samotná definícia porušení upravených v článku 4 smernice 2005/35 a uplatniteľných sankcií vyplýva z predpisov stanovených členskými štátmi.

Z toho vyplýva, že článok 4 smernice 2005/35 v spojení s jej článkom 8 neporušuje všeobecnú zásadu právnej istoty tým, že zaväzuje členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami spáchané „[zo] závažnej nedbanlivosti“ bez toho, že by definoval tento pojem.

(pozri body 72 — 74, 77 — 79, bod 2 výroku)