Zo znenia bodu 20 týchto praktických pokynov, podľa ktorého „odvolan[ie], ktoré by s výnimkou mimoriadnych okolností nemal[o] prekročiť 25 strán“, pritom jasne vyplýva, že toto odôvodnenie nestanovuje absolútne obmedzenie počtu strán, ktorým by sa podmieňovala prípustnosť takého odvolania, ale poskytuje účastníkom konania v tejto súvislosti len odporúčanie.

Praktické pokyny pre účastníkov konania v konaniach pred Súdnym dvorom sú orientačné a nie sú právne záväzné. Ako totiž vyplýva z odôvodnení 1 až 3 týchto pokynov, boli prijaté s cieľom doplniť a objasniť pravidlá uplatniteľné v konaní pred Súdnym dvorom, a to v záujme riadneho výkonu spravodlivosti, pričom ich cieľom nie je nahradiť príslušné ustanovenia Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

Dane nepatria do pôsobnosti ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci okrem prípadu, keď sú takým spôsobom financovania opatrenia pomoci, že tvoria neoddeliteľnú súčasť tohto opatrenia.

Na to, aby bolo možné daň považovať za neoddeliteľnú súčasť opatrenia pomoci, musí medzi daňou a pomocou podľa vnútroštátnej úpravy nevyhnutne existovať záväzný vzťah určenia v tom zmysle, že výnos dane je povinne určený na financovanie pomoci a priamo ovplyvňuje výšku pomoci a v dôsledku toho ovplyvňuje posúdenie zlučiteľnosti tejto pomoci s vnútorným trhom.

V rámci daňových opatrení, ktorými sa čiastočne financuje pomoc, ktoré sú uložené konkurentom príjemcu pomoci, na poskytovanie služby vo verejnom záujme, ale nie sú uložené tomuto príjemcovi pomoci, nepredstavujú tieto daňové opatrenia neoddeliteľnú súčasť uvedenej pomoci vtedy, ak výška pomoci sa určí podľa čistých nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme, ak príjmy z daní prekročia náklady na poskytovanie služby vo verejnom záujme, zostatok sa prevedie do rezervného fondu alebo do štátneho rozpočtu a ak uvedené príjmy nepostačujú na pokrytie nákladov, členský štát je povinný pokryť rozdiel.

Keďže príjem z uvedených daňových opatrení nemá žiadny priamy vplyv na výšku poskytovanej pomoci, jej pridelenie ani výška nezávisia od tohto príjmu a tento príjem nie je nevyhnutne určený na financovanie tejto pomoci, keďže časť tohto príjmu môže byť pridelená na iné účely, nemožno dospieť k záveru, že medzi týmito daňovými opatreniami a predmetnou pomocou existuje záväzný vzťah určenia.

Okrem toho priamym dôsledkom prípadnej nepoužiteľnosti dotknutých daňových opatrení z dôvodu ich možnej nezlučiteľnosti s právom Únie nie je spochybnenie pomoci, pretože členský štát je povinný pokryť rozdiel medzi finančnými prostriedkami, ktorými disponuje príjemca pomoci, a celkovými nákladmi tohto príjemcu na plnenie jej záväzkov v oblasti služby vo verejnom záujme.

Okrem toho okolnosť, podľa ktorej povinnosť platiť túto daň predstavuje pre iné spoločnosti preto dodatočné konkurenčné nevýhody na trhoch, na ktorých súťažia s príjemcom pomoci, lebo samotný tento príjemca túto daň neplatí, nestačí na preukázanie, že daň tvorí neoddeliteľnú súčasť pomoci. Otázka, či daň je neoddeliteľnou súčasťou pomoci financovanej z tejto dane, totiž nezávisí od existencie konkurenčného vzťahu medzi osobou s daňovou povinnosťou a príjemcom pomoci financovanej z uvedenej dane, ale len od existencie záväzného vzťahu určenia medzi uvedenou daňou a dotknutou pomocou podľa relevantnej vnútroštátnej úpravy.

V prípade opačného rozhodnutia by to znamenalo, že akákoľvek daň vyberaná odvetvovo a dotýkajúca sa hospodárskych subjektov, ktoré súťažia s príjemcom pomoci, ktorý je prostredníctvom tohto poplatku financovaný, by sa musela preskúmať z hľadiska článkov 107 a 108 ZFEÚ.

(pozri body 65, 68 – 72, 77, 79 – 81, 83)