Vec C‑303/12

Guido Imfeld, Nathalie Garcet

proti

État belge

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal de première instance de Liège)

„Sloboda usadiť sa — Rovnosť zaobchádzania — Daň z príjmov — Právna úprava, ktorej cieľom je zamedziť dvojitému zdaneniu — Príjmy pochádzajúce z iného štátu, ako je štát bydliska — Metóda oslobodenia od dane s výhradou progresívneho zdanenia v štáte bydliska — Čiastočné zohľadnenie osobnej a rodinnej situácie — Strata určitých daňových výhod spojených s osobnou a rodinnou situáciou pracovníka“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. decembra 2013

Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Dane z príjmov – Metóda oslobodenia od dane s výhradou progresívneho zdanenia a započítania nezdaniteľnej časti príjmu za nezaopatrené dieťa na najvyšší príjem – Vnútroštátna právna úprava, ktorá priznáva daňovú výhodu manželským párom poberajúcim celý príjem alebo jeho najväčšiu časť v tomto štáte – Nezohľadnenie osobnej a rodinnej situácie daňovníkov – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi – Neexistencia

(Článok 49 ZFEÚ)

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu daňovej právnej úpravy členského štátu, ktorá znemožňuje manželskému páru s bydliskom v tomto štáte a s príjmom pochádzajúcim tak z tohto štátu, ako aj z iného členského štátu, aby si uplatnil konkrétnu daňovú výhodu z dôvodu spôsobov jej uplatnenia, hoci by daný manželský pár na túto výhodu mal nárok, ak by ten z manželov, koho príjmy sú vyššie, nepoberal celý svoj príjem v inom členskom štáte.

Takáto vnútroštátna právna úprava stanovujúca daňovú výhodu pre manželské páry, najmä vo forme dodatočnej položky za nezaopatrené dieťa na účely oslobodenia, ktorá sa uplatňuje na príjmy manžela alebo manželky s najvyšším príjmom, a nijako pritom nezohľadňuje okolnosť, že táto osoba v súlade s výkonom slobôd zaručených Zmluvou nemusí poberať príjem výhradne v členskom štáte bydliska, z čoho pre uvedený pár okamžite a automaticky vyplýva následná strata predmetnej výhody, je najmä spôsobilá ohroziť slobodu usadiť sa. Bez ohľadu na daňové zaobchádzanie s daňovníkom v členskom štáte zamestnania však automatická povaha tejto straty zasahuje do slobody usadiť sa.

Takúto právnu úpravu nemožno odôvodniť potrebou zachovať rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi. Na jednej strane sa takéhoto odôvodnenia nemôže dovolávať členský štát bydliska daňovníka s cieľom zbaviť sa zodpovednosti, ktorá mu v zásade prislúcha, priznať daňovníkovi odpočty osobného a rodinného typu, ibaže by bol tento štát zmluvne zbavený svojej povinnosti v celom rozsahu zohľadniť osobnú a rodinnú situáciu daňovníkov, ktorí majú bydlisko na jeho území a čiastočne vykonávajú svoju hospodársku činnosť v inom členskom štáte, alebo by tento štát konštatoval, že jeden alebo viaceré štáty zamestnania mimo akejkoľvek zmluvy priznávajú v súvislosti s príjmami, ktoré zdaňujú, výhody spojené so zohľadnením osobnej a rodinnej situácie daňovníkov, ktorí nemajú bydlisko na území týchto štátov, ale tam majú zdroj svojich zdaniteľných príjmov. Právna úprava, z ktorej nevyplýva nijaký vzťah medzi daňovými výhodami, ktoré poskytuje rezidentom dotknutého členského štátu a daňovými výhodami, ktoré môžu uvedení rezidenti získať v rámci zdanenia v inom členskom štáte, zatiaľ čo zo zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia, ktorou sú tieto členské štáty viazané, nevyplýva pre členský štát zamestnania nijaká povinnosť zohľadniť osobnú a rodinnú situáciu daňovníkov s bydliskom v inom členskom štáte, nespĺňa tieto podmienky.

Na druhej strane odôvodnenie založené na nevyhnutnosti zachovať vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi možno pripustiť najmä vtedy, ak sa predmetný režim usiluje zabrániť konaniam, ktoré by mohli ohroziť právo niektorého členského štátu vykonávať svoju daňovú právomoc vo vzťahu k činnostiam uskutočňovaným na jeho území. To predpokladá, že odstránenie obmedzujúceho opatrenia by malo za následok, že členský štát bydliska sa vzdá časti svojej daňovej právomoci v prospech iných členských štátov.

(pozri body 62, 69, 72, 73, 75, 76, 80 a výrok)

Vec C‑303/12

Guido Imfeld, Nathalie Garcet

proti

État belge

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal de première instance de Liège)

„Sloboda usadiť sa — Rovnosť zaobchádzania — Daň z príjmov — Právna úprava, ktorej cieľom je zamedziť dvojitému zdaneniu — Príjmy pochádzajúce z iného štátu, ako je štát bydliska — Metóda oslobodenia od dane s výhradou progresívneho zdanenia v štáte bydliska — Čiastočné zohľadnenie osobnej a rodinnej situácie — Strata určitých daňových výhod spojených s osobnou a rodinnou situáciou pracovníka“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. decembra 2013

Sloboda usadiť sa — Obmedzenia — Daňová právna úprava — Dane z príjmov — Metóda oslobodenia od dane s výhradou progresívneho zdanenia a započítania nezdaniteľnej časti príjmu za nezaopatrené dieťa na najvyšší príjem — Vnútroštátna právna úprava, ktorá priznáva daňovú výhodu manželským párom poberajúcim celý príjem alebo jeho najväčšiu časť v tomto štáte — Nezohľadnenie osobnej a rodinnej situácie daňovníkov — Neprípustnosť — Odôvodnenie — Zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi — Neexistencia

(Článok 49 ZFEÚ)

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu daňovej právnej úpravy členského štátu, ktorá znemožňuje manželskému páru s bydliskom v tomto štáte a s príjmom pochádzajúcim tak z tohto štátu, ako aj z iného členského štátu, aby si uplatnil konkrétnu daňovú výhodu z dôvodu spôsobov jej uplatnenia, hoci by daný manželský pár na túto výhodu mal nárok, ak by ten z manželov, koho príjmy sú vyššie, nepoberal celý svoj príjem v inom členskom štáte.

Takáto vnútroštátna právna úprava stanovujúca daňovú výhodu pre manželské páry, najmä vo forme dodatočnej položky za nezaopatrené dieťa na účely oslobodenia, ktorá sa uplatňuje na príjmy manžela alebo manželky s najvyšším príjmom, a nijako pritom nezohľadňuje okolnosť, že táto osoba v súlade s výkonom slobôd zaručených Zmluvou nemusí poberať príjem výhradne v členskom štáte bydliska, z čoho pre uvedený pár okamžite a automaticky vyplýva následná strata predmetnej výhody, je najmä spôsobilá ohroziť slobodu usadiť sa. Bez ohľadu na daňové zaobchádzanie s daňovníkom v členskom štáte zamestnania však automatická povaha tejto straty zasahuje do slobody usadiť sa.

Takúto právnu úpravu nemožno odôvodniť potrebou zachovať rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi. Na jednej strane sa takéhoto odôvodnenia nemôže dovolávať členský štát bydliska daňovníka s cieľom zbaviť sa zodpovednosti, ktorá mu v zásade prislúcha, priznať daňovníkovi odpočty osobného a rodinného typu, ibaže by bol tento štát zmluvne zbavený svojej povinnosti v celom rozsahu zohľadniť osobnú a rodinnú situáciu daňovníkov, ktorí majú bydlisko na jeho území a čiastočne vykonávajú svoju hospodársku činnosť v inom členskom štáte, alebo by tento štát konštatoval, že jeden alebo viaceré štáty zamestnania mimo akejkoľvek zmluvy priznávajú v súvislosti s príjmami, ktoré zdaňujú, výhody spojené so zohľadnením osobnej a rodinnej situácie daňovníkov, ktorí nemajú bydlisko na území týchto štátov, ale tam majú zdroj svojich zdaniteľných príjmov. Právna úprava, z ktorej nevyplýva nijaký vzťah medzi daňovými výhodami, ktoré poskytuje rezidentom dotknutého členského štátu a daňovými výhodami, ktoré môžu uvedení rezidenti získať v rámci zdanenia v inom členskom štáte, zatiaľ čo zo zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia, ktorou sú tieto členské štáty viazané, nevyplýva pre členský štát zamestnania nijaká povinnosť zohľadniť osobnú a rodinnú situáciu daňovníkov s bydliskom v inom členskom štáte, nespĺňa tieto podmienky.

Na druhej strane odôvodnenie založené na nevyhnutnosti zachovať vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi možno pripustiť najmä vtedy, ak sa predmetný režim usiluje zabrániť konaniam, ktoré by mohli ohroziť právo niektorého členského štátu vykonávať svoju daňovú právomoc vo vzťahu k činnostiam uskutočňovaným na jeho území. To predpokladá, že odstránenie obmedzujúceho opatrenia by malo za následok, že členský štát bydliska sa vzdá časti svojej daňovej právomoci v prospech iných členských štátov.

(pozri body 62, 69, 72, 73, 75, 76, 80 a výrok)