ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Odôvodnenia 1, 12, 16 a 28 smernice 2011/7 stanovujú: „(1) V smernici Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách [Ú. v. ES L 200, 2000, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226] sa má vykonať niekoľko podstatných zmien. Je žiadúce, aby sa z dôvodu prehľadnosti a racionalizácie dotknuté ustanovenia prepracovali. … (12) Oneskorená platba predstavuje porušenie zmluvy, ktoré sa v dôsledku nízkych alebo žiadnych účtovaných úrokov z omeškania a/alebo zdĺhavých konaní o náhradu škody vo väčšine členských štátov stáva finančne atraktívnym pre dlžníkov. Na odvrátenie tohto trendu a odradenie od oneskorených platieb je potrebná rázna zmena smerom ku kultúre včasných platieb vrátane toho, že vylúčenie práva na účtovanie úroku by sa malo vždy považovať za značne nevýhodnú zmluvnú podmienku alebo obchodnú praktiku. Takáto zmena by takisto mala zahŕňať zavedenie konkrétnych ustanovení o lehotách splatnosti a náhrade nákladov vzniknutých veriteľovi a okrem iného by tiež mala znamenať, že vylúčenie práva na náhradu nákladov na vymáhanie by sa malo považovať za značne nevýhodné, ak sa nepreukáže opak. … (16) Táto smernica by nemala veriteľovi ukladať povinnosť vymáhať úrok z omeškania. … … (28) Táto smernica by mala zakázať zneužívanie zmluvnej slobody na úkor veriteľov. V dôsledku toho možno prípad, keď zmluvná podmienka alebo obchodná praktika týkajúca sa dňa alebo lehoty splatnosti, sadzby úroku z omeškania alebo náhrady nákladov na vymáhanie nie je opodstatnená na základe podmienok stanovených pre dlžníka alebo slúži hlavne na účel zabezpečenia dodatočnej likvidity pre dlžníka na úkor veriteľa, považovať za zneužívanie. Na tento účel… by sa každá zmluvná podmienka alebo obchodná praktika, ktorá sa značne odchyľuje od dobrých obchodných zvyklostí a je v rozpore s dobrou vierou a poctivým obchodovaním, mala považovať za nespravodlivú pre veriteľa. Najmä priame vylúčenie práva na účtovanie úroku by sa malo vždy považovať za značne nevýhodné, zatiaľ čo vylúčenie práva na náhradu nákladov na vymáhanie by sa malo považovať za značne nevýhodné, ak sa nepreukáže opak. Touto smernicou by nemali byť dotknuté vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa spôsobu uzatvárania zmlúv ani upravujúce platnosť zmluvných podmienok, ktoré sú pre dlžníka nespravodlivé.“
19

Brandconcern ďalej uvádza, že vzhľadom na pravidlo stanovené Súdnym dvorom v bode 61 rozsudku z 19. júna 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), týkajúceho sa slovného označenia „IP Translator“, Všeobecný súd právne pochybil, keď sa domnieval, že odvolací senát EUIPO bol povinný v súlade so zásadou právnej istoty preskúmať, či Scooters India riadne používala ochrannú známku LAMBRETTA pre výrobky, pre ktoré nebola zapísaná. Podľa názoru odvolateľky totiž Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že hoci Scooters India získala zápis ochrannej známky LAMBRETTA pre – v súlade so svojou prihláškou – „vozidlá; pozemné, vzdušné alebo vodné dopravné prostriedky“ patriace do triedy 12 v zmysle Niceskej dohody, tejto spoločnosti mala byť poskytnutá ochrana, ktorú priznáva zápis tejto ochrannej známky, pre všetky výrobky nachádzajúce sa v abecednom zozname tejto triedy.
52

Ak by normotvorca Únie mal v úmysle obmedziť pôsobnosť článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 a obmedziť pojem „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ iba na trestné činy vymenované v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475, mohol tak bez problémov urobiť tak, že by tieto trestné činy výslovne vymenoval, alebo by na ne odkázal v tomto rámcovom rozhodnutí.
25

Za týchto podmienok Juzgado de Primera Instancia no 2 de Santander (Súd prvého stupňa č. 2 Santander, Španielsko) rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Má sa štvrté prechodné ustanovenie zákona č. 1/2013 vykladať v tom zmysle, že nemôže predstavovať prekážku ochrany spotrebiteľa? 2. Je podľa smernice 93/13, a najmä jej článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1, ktorých cieľom je zaručiť ochranu spotrebiteľov a užívateľov v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity, spotrebiteľovi dovolené odvolávať sa na existenciu nekalých podmienok aj po uplynutí lehoty stanovenej na tento účel vo vnútroštátnom právnom predpise, v dôsledku čoho musí vnútroštátny súd posúdiť uvedené podmienky? 3. Je podľa smernice 93/13, a najmä jej článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1, ktorých cieľom je zaručiť ochranu spotrebiteľov v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity, vnútroštátny súd povinný ex offo posúdiť existenciu nekalej podmienky a následne z toho vyvodiť dôsledky? Musí opätovne preskúmať ex offo podmienku, ktorú predtým odmietol preskúmať alebo o ktorej vyhlásil, že nebola nekalá, v rozhodnutí s právnou silou rozhodnutej veci? 4. Môže súd, ktorý preskúmava nekalú povahu vedľajších podmienok zmluvy, zohľadniť pomer kvality a ceny a na základe akých kritérií? Majú sa v prípade takéhoto preskúmania zohľadniť obmedzenia cien uložené vo vnútroštátnych právnych predpisoch? Môže dôjsť k tomu, že niektoré dojednania, ktoré sú vo všeobecnosti platné, stratia platnosť, ak sa cena transakcie bude javiť ako veľmi vysoká v porovnaní s bežnou trhovou cenou? 5. Možno na účely uplatnenia článku 4 smernice 93/13 zohľadniť okolnosti, ktoré nastali po uzatvorení zmluvy, ak to vyplýva z preskúmania vnútroštátneho právneho predpisu? 6. Má sa článok 693 ods. 2 [Občianskeho súdneho poriadku] vykladať v tom zmysle, že nemôže predstavovať prekážku ochrany záujmov spotrebiteľa? 7. Má podľa smernice 93/13, a najmä jej článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1, ktorých cieľom je zaručiť ochranu spotrebiteľov v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity, vnútroštátny súd, ak zistí existenciu nekalej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti úveru, považovať túto podmienku za nedojednanú a vyvodiť z toho vyplývajúce dôsledky, hoci predajca alebo dodávateľ vyčkal, kým uplynie minimálna doba stanovená vo vnútroštátnom právnom predpise?“
2

Letisko v Lübecku prevádzkovala do 31. decembra 2012 spoločnosť Flughafen Lübeck GmbH (ďalej len „FL“). FL bola do 30. novembra 2005 v 100 % vlastníctve Hansestadt Lübeck (mesto Lübeck), žalobcu v prvostupňovom konaní. Od 1. decembra 2005 do konca októbra 2009 bola FL v 90 % vlastníctve novozélandskej spoločnosti Infratil a v 10 % vlastníctve mesta Lübeck. Od novembra 2009 bola FL opäť v 100 % vlastníctve mesta Lübeck. Dňa 1. januára 2013 sa letisko v Lübecku odpredalo spoločnosti Yasmina Flughafenmanagement GmbH. FL bola prevzatá mestom Lübeck a 2. januára 2013 bola vymazaná z obchodného registra.
37

Ak by sa totiž spoločnostiam dala možnosť zvoliť si, či ich straty budú zohľadnené v členskom štáte ich usadenia alebo v inom členskom štáte, citeľne by sa tým ohrozilo vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, keďže by v týchto dvoch štátoch boli upravené daňové základy až do výšky presunutých strát (rozsudok z 21. februára 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 43).
5

Článok 38 CIRS, nazvaný „Majetkový vklad do základného imania spoločnosti“, stanovuje: „1. Pri uskutočňovaní vkladu fyzickou osobou do základného imania spoločnosti formou prevodu celého majetku súvisiaceho s výkonom podnikateľskej a samostatnej zárobkovej činnosti sa nemusí určiť zdaniteľný príjem, pokiaľ sú splnené tieto požiadavky: a) subjekt, na ktorý sa majetok prevádza, je spoločnosťou so sídlom a skutočným vedením na území Portugalska; b) fyzická osoba, ktorá uskutočňuje prevod, vlastní najmenej 50 % základného imania spoločnosti a činnosť, ktorú táto spoločnosť vykonáva, je v podstate zhodná s činnosťou, ktorú vykonávala fyzická osoba samostatne; c) prevádzané zložky aktív a pasív sa na účely tohto prevodu zahrnú do účtovných hodnôt evidovaných v účtovníctve alebo v účtovných záznamoch fyzickej osoby; čiže hodnôt, ktoré sa určili na základe ustanovení tohto zákona alebo výsledkov opätovných zhodnotení vykonaných podľa daňovej právnej úpravy; d) podiely na základnom imaní prijaté ako protihodnota pri prevode sa na účely zdanenia ziskov alebo strát z ich neskoršieho prevodu ocenia čistou hodnotou prevedených zložiek aktív a pasív, ktoré boli ocenené podľa predchádzajúceho písmena; e) spoločnosť uvedená v písmene a) sa prostredníctvom vyhlásenia zaviaže, že dodrží ustanovenia článku 77 zákona o dani z príjmov právnických osôb; toto vyhlásenie sa pripojí ku každému daňovému priznaniu k príjmom fyzickej osoby za zdaňovacie obdobie, v ktorom sa prevod uskutočnil. 2. Ustanovenia predchádzajúceho odseku sa neuplatnia v prípade, že majetok, pri ktorom došlo k odkladu zdanenia ziskov v zmysle článku 10 ods. 3 písm. b), je súčasťou prevedeného majetku. 3. Zisk z akéhokoľvek odplatného prevodu podielov na základnom imaní prijatých ako protiplnenie pri prevode upravenom v odseku 1 tohto článku, sa do piatich rokov od dátumu prevodu zahrnie do príjmu z podnikateľskej a zo samostatnej zárobkovej činnosti a bude sa považovať za čistý zisk kategórie B. Počas tohto päťročného obdobia sa neuskutoční žiadna transakcia týkajúca sa obchodných podielov, na ktoré sa vzťahujú režimy daňovej neutrality, pretože inak by v okamihu uskutočnenia transakcie tohto typu platilo, že bol dosiahnutý zisk a že k tomuto zisku treba pripočítať 15 % za každý rok alebo časť uplynulého roka, v ktorom bol konštatovaný majetkový vklad do základného imania spoločnosti, pričom tento zisk by sa musel pripočítať k príjmu za rok, v ktorom sa tieto transakcie zaznamenali.“
Článok 23 ods. 5 a článok 24 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa majú vykladať v tom zmysle, že v rámci sporu týkajúceho sa nesplnenia zmluvného záväzku, v ktorom sa žalobca obrátil na súd členského štátu, na ktorého území má žalovaný svoje sídlo, môže právomoc tohto súdu vyplývať z článku 24 tohto nariadenia, pokiaľ žalovaný nenamieta proti jeho právomoci, hoci zmluva medzi týmito dvomi stranami obsahuje doložku o voľbe právomoci v prospech súdu tretieho štátu.

Článok 24 druhá veta nariadenia č. 44/2001 uvádza, že implicitná voľba právomoci súdu, na ktorom bola podaná žaloba, sa neuplatní, ak žalovaný uplatní námietku nedostatku právomoci, čím vyjadrí svoju vôľu neuznať právomoc tohto súdu, alebo ak ide o spory, pre ktoré článok 22 uvedeného nariadenia stanovuje pravidlá výlučnej právomoci. Vzhľadom na to, že voľba právomoci dohodou o voľbe právomoci súdu v zmysle článku 23 nariadenia č. 44/2001 sa medzi výnimkami uvedenými v uvedenom článku 24 druhej vete nariadenia č. 44/2001 neuvádza, neexistuje dôvod súvisiaci so všeobecnou štruktúrou alebo s cieľmi tohto nariadenia, ktorý by umožňoval domnievať sa, že účastníci konania nemôžu predložiť spor inému súdu, ako je ten, ktorý stanovuje dohoda. Toto odôvodnenie je uplatniteľné pri existencii dohody o voľbe právomoci súdu členského štátu, ako aj pri existencii takej dohody v prospech súdu tretieho štátu, keďže implicitná voľba právomoci podľa článku 24 prvej vety nariadenia č. 44/2001 je založená na slobodnej voľbe účastníkov konania týkajúceho sa tejto právomoci.

(pozri body 22 – 25, bod 1 výroku)
Vec C‑144/15

Staatssecretaris van Financiën

proti

Customs Support Holland BV

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Spoločný colný sadzobník — Kombinovaná nomenklatúra — Položky 2304, 2308 a 2309 — Zaradenie sójového bielkovinového koncentrátu“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) z 3. marca 2016

Colná únia – Spoločný colný sadzobník – Položky sadzobníka – Sójový bielkovinový koncentrát používaný ako prísada do kŕmnej zmesi pre veľmi mladé teľatá – Zaradenie do položky 2309 kombinovanej nomenklatúry

(Nariadenie Rady č. 2658/87, zmenené a doplnené nariadením č. 948/2009, príloha I, položka 2309)

Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmenená a doplnená nariadením č. 948/2009, sa má vykladať v tom zmysle, že sójový bielkovinový koncentrát, ako je koncentrát dotknutý vo veci samej, sa má zaradiť do položky 2309 tejto nomenklatúry.

V tejto súvislosti, pokiaľ ide o položku 2309 kombinovanej nomenklatúry, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „prípravkom“ v zmysle tejto položky treba chápať buď spracovanie výrobku, alebo zmiešanie s inými výrobkami. Na to, aby predmetný výrobok mohol patriť do položky 2309 kombinovanej nomenklatúry, musí byť navyše jednak vhodný iba na výživu zvierat a jednak podliehať konečnému spracovaniu alebo byť výsledkom zmiešania rozličných látok. Okrem toho z poznámky 1 ku kapitole 23 kombinovanej nomenklatúry vyplýva, že položka 2309 zahŕňa aj výrobky používané ako krmivo pre zvieratá, inde nešpecifikované ani nezahrnuté, získané spracovaním rastlinných alebo živočíšnych materiálov v takom rozsahu, že stratili podstatné charakteristické znaky pôvodného materiálu, iné ako rastlinný odpad, rastlinné zvyšky a vedľajšie produkty tohto spracovania.

Na to, aby sójový bielkovinový koncentrát mohol patriť do položky 2309 kombinovanej nomenklatúry, musí byť navyše výsledkom procesu, ktorý ho zbaví podstatného charakteristického znaku, ktorým je rastlinná látka, z ktorej je získaný. V tejto súvislosti proces spracovania extrahovaného sójového šrotu, ktorého výsledkom je dotknutý výrobok, sleduje konkrétne zootechnické ciele, pretože spočíva vo vytvorení bielkovinového koncentrátu, ktorý možno na rozdiel od sójového šrotu podávať veľmi mladým teľatám. Charakter a objektívne vlastnosti takéhoto výrobku, a predovšetkým cielené odstránenie či redukovanie určitých zložiek extrahovaného sójového šrotu, aby tento výrobok mohol slúžiť ako krmivo pre určitý druh zvierat, tak umožňujú domnievať sa, že tento výrobok spĺňa podmienky požadované na jeho zaradenie do položky 2309 kombinovanej nomenklatúry.

(pozri body 36, 38, 40, 41, 49 a výrok)
Vec C‑163/15

Youssef Hassan

proti

Breiding Vertriebsgesellschaft mbH

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Düsseldorf)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Ochranná známka Spoločenstva — Nariadenie (ES) č. 207/2009 — Článok 23 — Licencia — Register ochranných známok Spoločenstva — Právo držiteľa licencie začať konanie pre porušenie práv z ochrannej známky napriek tomu, že licencia nie je zapísaná v registri“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 4. februára 2016

Ochranná známka Spoločenstva — Ochranná známka Spoločenstva ako predmet vlastníctva — Uplatniteľnosť voči tretím osobám — Právo držiteľa licencie začať konanie pre porušenie práv z ochrannej známky napriek tomu, že licencia nie je zapísaná v registri ochranných známok

(Nariadenie Rady č. 207/2009, článok 23 ods. 1)

Článok 23 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva sa má vykladať v tom zmysle, že držiteľ licencie môže začať konanie pre porušenie práv z ochrannej známky Spoločenstva, ktorá je predmetom licencie, hoci táto licencia nebola zapísaná do registra ochranných známok Spoločenstva. Napriek skutočnosti, že ak by sa táto veta posudzovala izolovane, mohla by sa vykladať tak, že pokiaľ licencia nie je zapísaná do uvedeného registra, držiteľ licencie nemôže uplatňovať práva udelené licenciou voči tretím osobám vrátane osoby porušujúcej práva z ochrannej známky, Súdny dvor pripomenul, že pre výklad ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou.

Pokiaľ ide o cieľ pravidla stanoveného v článku 23 ods. 1 prvej vete nariadenia č. 207/2009, treba konštatovať, že vzhľadom na nemožnosť uplatňovať voči tretím osobám právne akty uvedené v článkoch 17, 19 a 22 uvedeného nariadenia, ktoré neboli zapísané do registra ochranných známok Spoločenstva, má za účel ochranu toho, kto má alebo môže mať práva na ochrannú známku Spoločenstva ako na predmet vlastníctva. Z toho vyplýva, že uvedený článok 23 ods. 1 prvá veta sa neuplatňuje na situáciu, v ktorej tretia osoba porušovaním práv z ochrannej známky zasahuje do práv udeľovaných ochrannou známkou Spoločenstva.

(pozri body 18, 19, 25, 26 a výrok)
Vec C‑355/15

Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH

proti

Universität für Bodenkultur Wien

a

VAMED Management und Service GmbH & Co. KG in Wien

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgerichtshof)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné zákazky – Smernica 89/665/EHS – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania – Článok 1 ods. 3 – Záujem na konaní – Článok 2a ods. 2 – Pojem ‚dotknutý uchádzač‘ – Právo uchádzača, ktorého ponuka bola právoplatne vylúčená verejným obstarávateľom, podať žalobu proti neskoršiemu rozhodnutiu o zadaní zákazky“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 21. decembra 2016

Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác – Smernica 89/665 – Povinnosť členských štátov stanoviť postup preskúmavania – Prístup k postupom preskúmavania – Nemožnosť uchádzača, ktorého ponuka bola vylúčená z verejného obstarávania právoplatným rozhodnutím verejného obstarávateľa, podať návrh na určenie protiprávnosti ponuky predloženej druhým a jediným úspešným uchádzačom, ktorému bola zadaná zákazka – Prípustnosť

(Smernica Rady 89/665, zmenená smernicou 2007/66, článok 1 ods. 3 a článok 2a)

Článok 1 ods. 3 smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, zmenenej smernicou 2007/66, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby uchádzačovi, ktorého ponuka bola vylúčená z verejného obstarávania právoplatným rozhodnutím verejného obstarávateľa, bol odmietnutý prístup k preskúmaniu rozhodnutia o zadaní dotknutej verejnej zákazky a uzatvorenia zmluvy, ak ponuky predložili iba tento vylúčený uchádzač a úspešný uchádzač, ktorému bola táto zákazka zadaná, a ak podľa názoru vylúčeného uchádzača mala byť vylúčená takisto ponuka úspešného uchádzača.

Ako totiž vyplýva z článku 1 ods. 3 a článku 2a smernice 89/665, táto smernica má zabezpečiť prístup k účinnému preskúmaniu nezákonných rozhodnutí vydaných vo verejnom obstarávaní tým, že každému vylúčenému uchádzačovi umožní napadnúť nielen rozhodnutie o vylúčení, ktoré by ho poškodzovalo, ale takisto, pokiaľ sa o tomto napadnutom rozhodnutí ešte nerozhodlo, aj neskoršie rozhodnutia, ktoré by mu spôsobili škodu, ak by jeho vylúčenie bolo zrušené. Za týchto podmienok článok 1 ods. 3 tejto smernice nemožno vykladať tak, že vyžaduje, aby bol uchádzačovi, ktorý má byť považovaný za právoplatne vylúčeného uchádzača v zmysle článku 2a ods. 2 druhého pododseku tejto smernice, priznaný prístup k preskúmaniu rozhodnutia o zadaní zákazky.

(pozri body 34 – 36 a výrok)
Vec C‑667/15

Loterie Nationale – Nationale Loterij NV van publiek recht

proti

Paulovi Adriaensenovi a i.

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hof van beroep te Antwerpen)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Klamlivá obchodná praktika – Pyramídová schéma – Plnenia poskytnuté novými členmi a kompenzácie vyplácané existujúcim členom – Nepriamy finančný vzťah“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 15. decembra 2016

Aproximácia právnych predpisov – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29 – Klamlivá obchodná praktika – Pojem – Pyramídová schéma – Zahrnutie – Nevyhnutnosť priameho finančného vzťahu medzi plneniami, ktoré tomuto systému poskytujú noví členovia, a kompenzáciami vyplácanými existujúcim členom – Neexistencia

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29, príloha I bod 14)

Bod 14 prílohy I smernice 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie umožňuje kvalifikovať obchodnú praktiku ako „pyramídovú schému“ aj v prípade, keď medzi plneniami, ktoré tomuto systému poskytujú noví členovia, a kompenzáciami vyplácanými existujúcim členom existuje len nepriamy vzťah.

Zo znenia bodu 14 prílohy I smernice 2005/29 totiž nemožno vyvodiť, že požadovaný finančný vzťah musí byť nevyhnutne priamy. Dôležitá je kvalifikácia plnení ako plnení, ktoré „hlavne“ alebo „v prvom rade“ poskytnú noví členovia tohto systému. Okrem toho v prípade opačného výkladu tohto ustanovenia by hrozilo, že by bol zbavený svojho potrebného účinku, pretože požiadavka priameho vzťahu by umožnila ľahko obísť absolútny zákaz pyramídových schém.

V každom prípade sa zdá, že systém spĺňa podmienky, ktoré umožňujú jeho kvalifikáciu ako „obchodnej praktiky“ v zmysle prílohy I smernice 2005/29, ak jeho cieľom je dosiahnuť zisk pre samotný systém, to znamená pre svojich predstaviteľov, a nie pre hráčov. Je úlohou vnútroštátneho súdu ubezpečiť sa o tom.

(pozri body 30, 31, 33, 34 a výrok)
Smernica 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej zamestnávateľ môže pri neexistencii dohody so zástupcami zamestnancov o návrhu hromadného prepúšťania pristúpiť k tomuto prepúšťaniu iba pod podmienkou, že príslušný vnútroštátny orgán verejnej moci, ktorému sa tento návrh musí oznámiť, neprijme v lehote stanovenej touto právnou úpravou a po preskúmaní dokumentácie a posúdení podmienok trhu práce, situácie podniku, ako aj záujmu národného hospodárstva odôvodnené rozhodnutie neschváliť v celom rozsahu alebo sčasti uskutočnenie zamýšľaných prepúšťaní. Neplatí to však v prípade, ak sa ukáže, čo musí prípadne overiť vnútroštátny súd, že vzhľadom na tri kritériá posúdenia, na ktoré odkazuje táto právna úprava, a na ich konkrétne uplatnenie uvedeným orgánom verejnej moci pod kontrolou príslušných súdov má táto právna úprava za následok pozbavenie ustanovení tejto smernice ich potrebného účinku.

Smernica 98/59 totiž zaisťuje len čiastočnú harmonizáciu pravidiel ochrany zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania, a to postup, ktorý je potrebné dodržať pri takomto prepúšťaní. Táto smernica tak nezasahuje do slobody zamestnávateľa uskutočniť alebo neuskutočniť hromadné prepúšťanie. Táto smernica najmä nespresňuje okolnosti, za ktorých môže zamestnávateľ uskutočniť hromadné prepúšťanie, a nijako sa nedotýka jeho slobodného rozhodovania, čo sa týka otázky, či a kedy musí vypracovať návrh hromadného prepúšťania. Hmotnoprávne podmienky, ktorým prípadne podlieha možnosť hromadného prepúšťania zo strany zamestnávateľa, preto v zásade nepatria do pôsobnosti smernice 98/59, v dôsledku čoho sa na ne vzťahuje právomoc členských štátov.

Aj keď je však pravda, že smernica 98/59 zaisťuje len čiastočnú harmonizáciu pravidiel na ochranu pracovníkov v prípade hromadného prepúšťania, skutočnosťou zostáva, že obmedzený charakter takejto harmonizácie nezbavuje ustanovenia článkov 2 až 4 tejto smernice potrebného účinku. V dôsledku toho členský štát nemôže najmä prijať vnútroštátne opatrenie, ktoré by síce mohlo zaručiť posilnenú úroveň ochrany práv zamestnancov pred hromadným prepúšťaním, malo by však napriek tomu za následok, že zbaví články 2 až 4 uvedenej smernice ich potrebného účinku. O takú situáciu by šlo v prípade vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá podmieňuje hromadné prepúšťanie predchádzajúcemu súhlasu orgánu verejnej moci, ak z dôvodu napríklad kritérií, z hľadiska ktorých sa má uvedený orgán vyjadriť, alebo spôsobu, akým ich tento orgán konkrétne vykladá a uplatňuje, je akákoľvek skutočná možnosť zamestnávateľa pristúpiť k takémuto hromadnému prepúšťaniu v praxi vylúčená.

(pozri body 29 – 31, 33, 36 – 38, 44, bod 1 výroku)