NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JEAN RICHARD DE LA TOUR

prednesené 28. apríla 2022 ( 1 )

Vec C‑604/20

ROI Land Investments Ltd.

proti

FD

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí – Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012 – Články 17 a 21 – Nariadenie (ES) č. 593/2008 – Rozhodné právo – Článok 6 – Individuálna pracovná zmluva uzatvorená medzi zamestnávateľom a zamestnancom – Dohoda o ručení uzatvorená medzi týmto zamestnancom a treťou spoločnosťou, ktorá ručí za plnenie záväzkov tohto zamestnávateľa voči uvedenému zamestnancovi – Žaloba založená na tejto dohode o ručení – Žaloba vo veci pracovnej zmluvy – Pojem ‚zamestnávateľ‘ – Pojmy ‚podnikanie alebo povolanie‘ a ‚predmet činnosti alebo výkon povolania – Pojem ‚spotrebiteľ‘ – Podmienky uplatnenia vnútroštátnych noriem právomoci“

I. Úvod

1. Návrh za začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko) sa týka výkladu článku 6 ods. 1, článku 17 ods. 1, článku 21 ods. 1 písm. b) bod i), ako aj článku 21 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach ( 2 ), ako aj článku 6 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) ( 3 ).

2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi FD, ktorý má bydlisko a pracuje v Nemecku, a spoločnosťou ROI Land Investments Ltd so sídlom v Kanade, ktorého predmetom je neuhradenie záväzkov spoločnosti R Swiss AG v konkurze zo strany spoločnosti ROI Land Investments Ltd voči FD vyplývajúcich z pracovného pomeru, a to na základe dohody o ručení uzatvorenej medzi spoločnosťou ROI Land Investments Ltd a FD pri prevode pracovnej zmluvy FD na dcérsku spoločnosť, R Swiss AG.

3. Nezvyčajná povaha týchto okolností v porovnaní s okolnosťami, ktoré slúžili ako základ judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa právomoci súdov v cezhraničných sporoch vo veci pracovných zmlúv, vedú vnútroštátny súd k otázkam o normách právomoci, ktoré majú chrániť zamestnancov a spotrebiteľov a ktoré sa v zásade týkajú výkladu pojmu „zamestnávateľ“ v oblasti individuálnej pracovnej zmluvy a pojmov „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v oblasti spotrebiteľskej zmluvy, pričom jeden z týchto pojmov by mohol založiť právomoc nemeckých súdov.

4. Ďalej vysvetlím dôvody, ktoré ma vedú v podstate k záveru: – že spoločnosť, ktorá z dôvodu priameho záujmu na riadnom plnení pracovnej zmluvy zamestnanca s inou spoločnosťou tej istej skupiny s ním uzatvorila dohodu, ktorá tvorí neoddeliteľnú súčasť uvedenej zmluvy, na základe ktorej najmä ručí za odmenu tohto zamestnanca je tiež „zamestnávateľom“ v zmysle oddielu 5 kapitoly II nariadenia č. 1215/2012, – že vnútroštátne normy právomoci sa neuplatnia vtedy, keď sú splnené podmienky uplatnenia článku 21 ods. 2 tohto nariadenia, a – že za predpokladu, že spor nepatrí do pôsobnosti uvedeného oddielu, zamestnanec, v takej situácii, v akej je zamestnanec v prejednávanej veci, nie je spotrebiteľom v zmysle nariadenia Rím I a nariadenia č. 1215/2012.

II. Právny rámec

A. Nariadenie č. 1215/2012

5. V rámci týchto návrhov poukážem na odôvodnenia 14, 15 a 18 nariadenia č. 1215/2012.

6. Článok 6 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje: „Ak žalovaný nemá bydlisko na území členského štátu, právomoc súdov každého členského štátu sa určí podľa právneho poriadku tohto členského štátu, ak nie je inak stanovené v článku 18 ods. 1, článku 21 ods. 2 a v článkoch 24 a 25.“

7. Článok 17 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktorý sa nachádza v oddiele 4 kapitoly II tohto nariadenia týkajúcom sa „Právomoc[i] vo veciach spotrebiteľských zmlúv“ uvádza: „Vo veciach týkajúcich sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania, sa právomoc určí podľa tohto oddielu, pričom nie sú dotknuté ustanovenia článku 6…, ak ide: … c) … o zmluvu uzavretú s účastníkom, ktorý obchoduje alebo podniká v členskom štáte bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto členského štátu alebo do viacerých štátov vrátane tohto členského štátu, a zmluva spadá do rozsahu týchto činností.“

8. Článok 18 toho istého nariadenia, ktorý sa nachádza v rovnakom oddiele, v odseku 1 uvádza: „Spotrebiteľ môže žalovať druhého účastníka zmluvy buď na súdoch členského štátu, v ktorom má tento účastník bydlisko, alebo – bez ohľadu na bydlisko druhého účastníka – na súdoch podľa miesta bydliska spotrebiteľa.“

9. Oddiel 5 kapitoly II nariadenia č. 1215/2012 týkajúci sa „Právomoc[i] vo veciach individuálnych pracovných zmlúv“ obsahuje okrem iného články 20 a 21. článok 20 ods. 1 uvádza: „Vo veciach individuálnych pracovných zmlúv sa právomoc určí podľa tohto oddielu bez toho, aby bol dotknutý článok 6…“

10. Článok 21 tohto nariadenia uvádza: „1. Zamestnávateľa s bydliskom v členskom štáte možno žalovať: … b) v inom členskom štáte: i) na súdoch podľa miesta, kde alebo odkiaľ zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu, alebo na súdoch podľa miesta, kde naposledy prácu vykonával, alebo … 2. Zamestnávateľa, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte, možno žalovať na súde členského štátu v súlade s odsekom 1 písm. b).“

B. Nariadenie Rím I

11. V rámci týchto návrhov poukážem na odôvodnenie 7 nariadenia Rím I.

12. Nariadenie Rím I obsahuje článok 6, ktorý sa týka „Spotrebiteľsk[ých] zml[úv]“ a ktorý v odseku 1 uvádza: „Bez toho, aby boli dotknuté články 5 a 7, zmluva uzavretá fyzickou osobou na účel, ktorý sa môže považovať za patriaci do oblasti mimo jej predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len ‚spotrebiteľ‘), s inou osobou, ktorá koná v rámci svojho predmetu činnosti alebo výkonu povolania (ďalej len ‚podnikateľ‘), sa spravuje právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa za predpokladu, že podnikateľ: a) vykonáva svoju obchodnú alebo podnikateľskú činnosť v krajine obvyklého pobytu spotrebiteľa alebo b) akýmkoľvek spôsobom smeruje takú činnosť na túto krajinu alebo niekoľko krajín vrátane tejto krajiny, a zmluva patrí do rozsahu tejto činnosti.“

III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

13. ROI Land Investments je realitná spoločnosť so sídlom v Kanade. FD, ktorý má bydlisko v Nemecku, pracoval od septembra 2015 pre ROI Land Investments ako „deputy vice president investors relations“ (zástupca viceprezidenta pre vzťahy s investormi) na základe „service agreement“ (zmluva o poskytovaní služieb).

14. Z dôvodu neistoty o povahe ich zmluvných vzťahov sa obe zmluvné strany rozhodli „previesť“ ich zmluvný vzťah na novú švajčiarsku spoločnosť, ktorá mala byť založená na účely distribúcie v Európe. ( 4 ) V priebehu novembra 2015 sa so spätnou účinnosťou dohodli na ukončení platnosti zmluvy o poskytovaní služieb. V sprievodnom liste k tejto dohode sa uvádza, že FD podpísal túto dohodu pod podmienkou, že sa uzatvorí rovnocenná dohoda v súvislosti so zmluvou v oblasti vedenia švajčiarskej spoločnosti, ktorá sa mala založiť.

15. Dňa 15. januára 2016 boli akcie spoločnosti R Swiss, ktorá bola založená deň predtým podľa švajčiarskeho práva, prevedené na prezidenta spoločnosti ROI Land Investments a budúceho predsedu správnej rady spoločnosti R Swiss. V apríli 2016 boli tieto akcie prevedené na R D Canada Inc., 100 % dcérsku spoločnosť spoločnosti ROI Land Investments.

16. Dňa 12. februára 2016 uzatvoril FD písomnú pracovnú zmluvu so spoločnosťou R Swiss týkajúcu sa jeho činnosti riaditeľa, ktorá stanovovala sumu jeho nástupnej prémie a odmeny. V ten istý deň FD a ROI Land Investments podpísali dokument nazvaný „patron agreement“, ktorý je podľa označenia používaného stranami výrazom, ktorý je rovnocenný výrazu „dohoda o ručení“ (ďalej len „dohoda o ručení“) a ktorej obsah je takýto: „§ 1 Spoločnosť R[ ( 5 )] založila na účely distribúcie v Európe dcérsku spoločnosť R Swiss AG. Riaditeľ je vedúcim zamestnancom tejto spoločnosti. V súlade s týmto predpokladom R vyhlasuje: § 2 R nesie v plnom rozsahu zodpovednosť za plnenie záväzkov súvisiacich so zmluvami spoločnosti R Swiss AG na základe spolupráce jej riaditeľa so spoločnosťou R Swiss AG.“

17. Táto dohoda o ručení neobsahuje ani ustanovenie o voľbe súdu ani ustanovenie o voľbe rozhodného práva. Obvyklým miestom výkonu práce FD pre R Swiss bol Stuttgart (Nemecko).

18. Dňa 11. júla 2016 R Swiss dala FD výpoveď. Rozsudkom z 2. novembra 2016 Arbeitsgericht Stuttgart (Pracovný súd Stuttgart, Nemecko), na ktorý podal FD žalobu, právoplatne rozhodol o neplatnosti tejto výpovede. Okrem iného súd uložil spoločnosti R Swiss povinnosť vyplatiť FD, ako bolo dohodnuté v pracovnej zmluve, nástupnú prémiu vo výške 255000 USD (približne 230000 eur) a odmenu za apríl a august 2016 vo výške 212500 USD (približne 192000 eur). R Swiss tieto sumy FD nevyplatila. Začiatkom marca 2017 bolo podľa švajčiarskeho práva začaté konkurzné konanie týkajúce sa majetku spoločnosti R Swiss. Začiatkom mája 2017 bolo toto konanie zastavené pre nedostatok majetku. ( 6 )

19. FD tak podal na ROI Land Investments žalobu na základe dohody o ručení s cieľom dosiahnuť zaplatenie všetkých jeho pohľadávok vyplývajúcich z pracovného pomeru voči spoločnosti R Swiss na Arbeitsgericht Stuttgart (Pracovný súd Stuttgart), ktorý považuje za súd s právomocou rozhodnúť – prinajmenšom – na základe noriem právomoci nariadenia č. 1215/2012 v oblasti spotrebiteľských zmlúv.

20. Rozsudok Arbeitsgericht Stuttgart (Pracovný súd Stuttgart), ktorým súd odmietol svoju právomoc v cezhraničných veciach, bol zmenený zo strany Landesarbeitsgericht (Vyšší pracovný súd, Nemecko), ktorý vychádzal z postavenia FD ako spotrebiteľa.

21. V rámci opravného prostriedku „Revision“ podaného spoločnosťou ROI Land Investments na Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) sa tento súd pýta, či majú nemecké súdy medzinárodnú právomoc na rozhodovanie o žalobe FD, v súlade s nariadením č. 1215/2012, a to na základe osobitných noriem právomoci, či už vo veciach pracovných zmlúv alebo spotrebiteľských zmlúv, a pokiaľ ide o druhý z uvedených prípadov, či treba FD považovať za „spotrebiteľa“ v zmysle nariadenia Rím I s cieľom určiť, či sa na dohodu o ručení vzťahuje nemecké hmotné právo.

22. V tejto súvislosti vnútroštátny súd najskôr uvádza, že táto dohoda o ručení, ako jednostranný záväzok, je podľa nemeckého práva porovnateľná so zárukou a že je nesporné, bez ohľadu na uplatniteľné právo, že zodpovednosť spoločnosti ROI Land Investments za plnenie záväzkov spoločnosti R Swiss nie je obmedzená na prípady nesplnenia záväzku.

23. Následne tento súd uvádza, že v dôsledku tohto ručenia ROI Land Investments nevstúpila do právneho postavenia spoločnosti R Swiss ako zamestnávateľa a že právo udeľovať pokyny FD pri jeho činnosti vykonával výkonný riaditeľ spoločnosti R Swiss.

24. Napokon uvedený súd zdôrazňuje osobitosť sporu vo veci samej, a to, že bez dohody o ručení by medzi FD a spoločnosťou R Swiss nebola uzatvorená žiadna pracovná zmluva a že úlohy predtým vykonávané FD pre ROI Land Investments, materskú spoločnosť, sa po presune FD do dcérskej spoločnosti R Swiss vytvorenej na účely distribúcie v Európe, nezmenili.

25. Okrem toho si uvedený súd želá objasniť vzťah medzi ustanoveniami nariadenia č. 1215/2012 a vnútroštátneho práva z dôvodu výhrady uvedenej v článku 6 ods. 1 tohto nariadenia, ktorá sa týka uplatnenia článku 21 ods. 2 uvedeného nariadenia.

26. Okrem toho, pokiaľ ide o výklad článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 uplatniteľného vo veci spotrebiteľských zmlúv, Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) kladie otázku, či dohodu o ručení možno označiť za zmluvu uzatvorenú žalobcom ako zamestnancom na účely výkonu jeho podnikania alebo povolania. Presnejšie, vnútroštátny súd sa pýta, či pojmy „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ pokrýva len samostatnú zárobkovú činnosť.

27. Za týchto okolností Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 6 ods. 1 v spojení s článkom 21 ods. 2 a článkom 21 ods. 1 písm. b) bodom i) [nariadenia č. 1215/2012] vykladať v tom zmysle, že zamestnanec môže žalovať právnickú osobu, ktorá nie je jeho zamestnávateľom a ktorá nemá bydlisko v zmysle článku 63 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 na území členského štátu, ale ktorá vo vzťahu k zamestnancovi na základe dohody o ručení priamo ručí za nároky vyplývajúce z individuálnej pracovnej zmluvy uzavretej s treťou osobou, na súdoch podľa miesta, kde alebo odkiaľ zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu v pracovnom pomere s treťou osobou, alebo na súdoch podľa miesta, kde naposledy vykonával prácu v pracovnom pomere, ak by bez dohody o ručení nedošlo k uzavretiu pracovnej zmluvy s uvedenou treťou osobou? 2. Má sa článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že výhrada týkajúca sa článku 21 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 vylučuje uplatnenie noriem právomoci stanovených vo vnútroštátnom práve členského štátu, ktoré zamestnancovi umožňujú žalovať právnickú osobu, ktorá vo vzťahu k nemu za okolností, aké sú opísané v prvej otázke, priamo ručí za nároky vyplývajúce z individuálnej pracovnej zmluvy uzavretej s treťou osobou, ako ,právneho nástupcu‘ zamestnávateľa na súdoch podľa miesta obvyklého výkonu práce, ak taká právomoc nie je daná podľa článku 21 ods. 2 v spojení s článkom 21 ods. 1 písm. b) bodom i) nariadenia č. 1215/2012? 3. V prípade, ak bude odpoveď na prvú otázku záporná a odpoveď na druhú otázku bude kladná: a) Má sa článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že pojem ,podnikanie alebo povolanie‘ zahŕňa závislé zamestnanie v pracovnom pomere? b) V prípade kladnej odpovede, má sa článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že dohoda o ručení, na základe ktorej právnická osoba priamo ručí za nároky zamestnanca vyplývajúce z individuálnej pracovnej zmluvy uzavretej s treťou osobou, predstavuje zmluvu, ktorú zamestnanec uzavrel na účely, ktoré je možné považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania? 4. Ak by mal vnútroštátny súd podľa odpovede na vyššie uvedené otázky medzinárodnú právomoc na rozhodnutie sporu: a) Má sa článok 6 ods. 1 [nariadenia Rím I] vykladať v tom zmysle, že pojem ,predmet činnosti alebo výkon povolania‘ zahŕňa závislé zamestnanie v pracovnom pomere? b) V prípade kladnej odpovede, má sa článok 6 ods. 1 nariadenia Rím I vykladať v tom zmysle, že dohoda o ručení, na základe ktorej právnická osoba priamo ručí vo vzťahu k zamestnancovi za nároky vyplývajúce z individuálnej pracovnej zmluvy uzavretej s treťou osobou, predstavuje zmluvu, ktorú zamestnanec uzavrel na účel, ktorý sa môže považovať za patriaci do predmetu činnosti alebo výkonu povolania?“

28. Písomné pripomienky predložili Súdnemu dvoru FD a Európska komisia.

IV. Analýza

29. Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd) predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania v rámci sporu, ktorý začal FD proti spoločnosti ROI Land Investments, teda spoločnosti, ktorá nemá sídlo na území členského štátu. Právomoc nemeckých súdov neupravuje vnútroštátne právo vtedy, ak je splnená jedna z podmienok uvedených v článku 6 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012. Keďže FD založil svoju žalobu na dohode, ktorá zaručuje vyplatenie jeho pohľadávok vyplývajúcich z pracovného pomeru a ktorá bola uzatvorená v rámci pracovnoprávneho vzťahu a keďže predchádzajúci súd, na ktorý bola žaloba podaná, konštatoval svoju právomoc, pričom sa domnieval, že FD má postavenie spotrebiteľa, pochybnosti vyjadrené vnútroštátnym súdom sa celkom správne zameriavajú na pôsobnosť ustanovení článku 18 ods. 1 a článku 21 ods. 2 tohto nariadenia, na ktoré odkazuje tento článok 6.

30. Takže v tejto veci sa uvedený súd predovšetkým pýta, či môžu mať nemecké súdy právomoc na základe ustanovení ochrannej povahy v kapitole II oddiele 5 nariadenia č. 1215/2012, ktoré sa týkajú individuálnych pracovných zmlúv alebo na základe oddielu 4 tejto kapitoly, ktorý sa týka spotrebiteľských zmlúv. Za predpokladu, že bude uplatniteľné jedno z ustanovení tohto oddielu, uvedený súd sa pýta, aký je rozsah pojmu „spotrebiteľ“ v rámci nariadenia Rím I tak, aby sa určilo, či sa na dohodu o ručení uplatní nemecké hmotné právo.

31. Tieto otázky, ktoré sa týkajú dvoch nariadení, jedného o právomoci súdov a druhého o práve uplatniteľnom na zmluvné záväzky, odôvodňujú vysvetlenie viacerých všeobecných pravidiel, z ktorých sú niektoré pripomenuté v judikatúre Súdneho dvora.

32. Po prvé v rozsahu, v akom nariadenie č. 1215/2012 ruší a nahrádza nariadenie (ES) č. 44/2001 ( 7 ), platí výklad prijatý Súdnym dvorom vo vzťahu k ustanoveniam tohto posledného uvedeného nariadenia rovnako aj vo vzťahu k nariadeniu č. 1215/2012, pretože ustanovenia týchto dvoch právnych nástrojov Únie možno kvalifikovať ako rovnocenné. ( 8 )

33. To isté platí o normách právomoci vo veci pracovnej zmluvy, ktoré, hoci ich zdrojom nie sú ustanovenia Bruselského dohovoru z roku 1968 v jeho pôvodnom znení, ( 9 ) boli zavedené v roku 1989 a potom prevzaté ( 10 ) a doplnené tak, že predstavujú osobitný oddiel nariadení, ktoré nahradili Bruselský dohovor z roku 1968. Je to však nariadenie č. 1215/2012, ktoré zaviedlo internacionalizáciu noriem právomoci tak pre spotrebiteľské zmluvy, ako aj pre pracovné zmluvy. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania patrí teda do rámca, ktorým sa rozšírilo uplatňovanie noriem právomoci článku 18 ods. 1 a článku 21 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia na žalovaného s bydliskom v treťom štáte. ( 11 )

34. Navyše ustanovenia Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach podpísaného v Lugane 30. októbra 2007 ( 12 ), ktoré sú v podstate rovnaké ako ustanovenia nariadenia č. 1215/2012, nariadenia č. 44/2001, ako aj Bruselského dohovoru z roku 1968 sa vykladajú v zhode s ustanoveniami neskôr uvedených nariadení a dohovoru. ( 13 )

35. Napokon, ako je uvedené v odôvodnení 7 nariadenia Rím I, vecná pôsobnosť a ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s nariadením č. 44/2001 a keďže uvedené nariadenie bolo zrušené a nahradené nariadením č. 1215/2012, tento cieľ koherentnosti platí rovnako pre nariadenie č. 1215/2012. ( 14 )

36. Po druhé určenie významu a rozsahu pojmov, pre ktoré právo Únie neposkytuje nijakú definíciu, sa musí zistiť podľa ich obvyklého významu v bežnom jazyku, pričom sa zároveň zohľadnia súvislosti, v ktorých sa používajú, ako aj účel sledovaný právnou úpravou, v ktorej sa nachádzajú. ( 15 ) V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými zneniami textu práva Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať v závislosti od všeobecnej systematiky a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou. ( 16 )

37. Po tretie normy právomoci, ktoré sú v prejednávanej veci uplatniteľné, teda pravidlá, ktoré sú teraz uvedené v kapitole II oddieloch 4 a 5 nariadenia č. 1215/2012, predstavujú výnimky zo všeobecných noriem právomoci súdov členského štátu, v ktorom má žalovaný bydlisko, ako sú uvedené v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia. Musia sa preto vykladať reštriktívne v tom zmysle, že nemôžu viesť k výkladu, ktorý by presahoval rámec prípadov výslovne stanovených uvedeným nariadením ( 17 ), ak nie je inak stanovené vzhľadom na kogentnú povahu viacerých cieľov stanovených normotvorcom. ( 18 )

38. Po uvedenom úvode podrobne preskúmam podmienky uplatnenia článku 17 ods. 1, ako aj článku 21 ods. 1 písm. b) bodu i) nariadenia č. 1215/2012 a to v poradí, v akom položil otázky vnútroštátny súd, a vzhľadom na konkrétne okolnosti sporu vo veci samej.

A. O právomoci vo veciach individuálnych pracovných zmlúv

39. Svojou prvou prejudiciálnou otázku sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či sa má článok 21 ods. 1 písm. b) bod i) a článok 21 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že zamestnanec môže žalovať na súde podľa posledného miesta, odkiaľ zamestnanec obvykle vykonával svoju prácu, takú osobu, ktorá nemá bydlisko na území členského štátu a s ktorou neuzatvoril pracovnú zmluvu, ale ktorá na základe dohody o ručení, od ktorej záviselo uzatvorenie uvedenej zmluvy, priamo ručí za plnenie záväzkov zamestnávateľa voči tomuto zamestnancovi.

40. Článok 21 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1215/2012 je ustanovením, na ktoré odkazuje článok 21 ods. 2 tohto nariadenia, ktorý je uplatniteľný, v súlade s článkom 6 ods. 1 uvedeného nariadenia, vtedy, keď zamestnávateľ nemá bydlisko na území členského štátu. Ide teda o osobitné ustanovenie kapitoly II oddielu 5 uvedeného nariadenia, ktoré stanovuje normy právomoci súdov rozhodujúcich spory „vo veciach individuálnych pracovných zmlúv“ vtedy, keď zamestnanec žaluje zamestnávateľa.

41. Pojem „zamestnávateľ“ v zmysle nariadenia č. 1215/2012 Súdny dvor ešte nedefinoval. ( 19 ) Jeho judikatúra zakotvila len charakteristiky vzťahu zamestnanca a zamestnávateľa.

42. Z toho vyplýva, že pojem „individuálna pracovná zmluva“ uvedený v článku 20 nariadenia č. 1215/2012 treba vykladať autonómne, aby sa zabezpečilo jednotné uplatňovanie kompetenčných pravidiel stanovených týmto nariadením vo všetkých členských štátoch. ( 20 )

43. Súdny dvor uvádza, že pojem „individuálna pracovná zmluva“ predpokladá vzťah podriadenosti zamestnanca voči zamestnávateľovi, ( 21 ) pričom charakteristickým znakom pracovnoprávneho vzťahu je okolnosť, že určitá osoba je povinná vykonávať po určitú dobu v prospech inej osoby a pod jej vedením činnosti, za ktoré poberá odmenu. ( 22 )

44. Pokiaľ ide o existenciu takého vzťahu podriadenosti, Súdny dvor uviedol, že sa musí posúdiť v každom jednotlivom prípade na základe všetkých skutočností a okolností, ktoré charakterizujú vzťah medzi stranami tak, aby sa určilo, či okrem formálnych a zmluvných väzieb skutočná situácia odôvodňuje označiť za „zamestnávateľa“ zmluvnú stranu označenú zamestnancom. ( 23 )

45. Tieto požiadavky teda vo všeobecnosti slúžia na vymedzenie samostatnej zárobkovej činnosti a postavenia zamestnanca. ( 24 ) Neboli použité na vymedzenie hraníc pojmu „zamestnávateľ“ ( 25 ).

46. Súdny dvor tiež rozhodol, že pracovné zmluvy majú určité osobitosti v tom, že vytvárajú trvalý vzťah, ktorý zaraďuje zamestnanca do rámca určitej organizácie prevádzky podniku alebo zamestnávateľa a že sa lokalizujú na mieste vykonávania činností, ktoré určuje uplatnenie ustanovení kogentného práva a kolektívnych zmlúv. ( 26 )

47. V spore vo veci samej je podľa vnútroštátneho súdu nesporné, že FD a ROI Land Investments neboli v čase podania žaloby formálne zaviazaní individuálnou pracovnou zmluvou a neexistoval medzi nimi žiaden vzťah podriadenosti, pričom sa dokonca domnieva, že „na tom nič nemení ani prípadná možnosť, že ROI Land Investments vykonávala vplyv na riadenie spoločnosti R Swiss“.

48. Nezdá sa mi však byť vylúčená, na základe vysvetlení tohto súdu týkajúcich sa skutočnej situácie FD vo vzťahu k spoločnosti ROI Land Investments, možnosť, aby bola táto materská spoločnosť považovaná za zamestnávateľa v zmysle článku 21 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.

49. Konkrétne okolnosti sporu vo veci samej totiž opätovne preukazujú zvláštnosti pojmu „zamestnávateľ“ v rámci skupiny spoločností ( 27 ) a poukazujú na riziko vyvodenia záveru podľa obvyklých kritérií, a to že za každých okolností musí byť preukázaný jedinečný vzťah medzi zamestnancom a zamestnávateľom, pričom zamestnávateľ je tým, na účet ktorého tento zamestnanec plní svoje úlohy, tým, ktorý vykonáva riadiace právomoci, a tým, ktorý vypláca uvedenému zamestnancovi odmenu alebo akúkoľvek inú protihodnotu.

50. Treba mať podľa môjho názoru na zreteli postupné prekrývanie zmluvných vzťahov alebo rozčlenenie podstatných náležitostí pracovnej zmluvy, ku ktorým môže dochádzať v rámci skupiny spoločností, a organizačné úpravy, ktoré môžu byť pre takú organizáciu vhodné. ( 28 )

51. V prejednávanej veci je žaloba, ktorú podal FD proti spoločnosti ROI Land Investments, založená na záväzku uvedenej spoločnosti splniť záväzky jeho zamestnávateľa, spoločnosti R Swiss, bez ktorého by FD neuzatvoril v ten istý deň novú zmluvu so spoločnosťou R Swiss. ( 29 ) Tento záväzok bol prevzatý bez toho, aby na jeho plnenie bolo potrebné nesplnenie záväzkov zamestnávateľom. Okrem toho bol v rámci tohto pracovnoprávneho vzťahu FD povinný vykonávať presne rovnaké pracovné činnosti, ako boli tie, ktoré predtým vykonával na účet spoločnosti ROI Land Investments. Vnútroštátny súd rovnako zmienil ekonomické vzťahy medzi zmluvným zamestnávateľom a touto treťou osobou. ( 30 )

52. Podľa môjho názoru z toho vyplýva, že nároky, ktorých sa vo svojej žalobe voči spoločnosti ROI Land Investments domáha FD, vyplývajú z individuálnej pracovnej zmluvy uzatvorenej medzi FD a spoločnosťou R Swiss. Keďže sa súčasný a bezpodmienečný záväzok spoločnosti ROI Land Investments týka podstatnej náležitosti pracovnoprávneho vzťahu, konkrétne odmeny FD, tvorí neoddeliteľnú súčasť individuálnej pracovnej zmluvy. ( 31 ) Tým nie je ROI Land Investments len jednoduchým ručiteľom, ale možno ho na základe článku 20 a článku 21 nariadenia č. 1215/2012 považovať za zamestnávateľa.

53. Zostáva však preskúmať, čo by v spore vo veci samej umožnilo konštatovať existenciu ďalšej podstatnej charakteristiky pracovnoprávneho vzťahu, konkrétne záväzku zamestnanca vykonávať pre zamestnávateľa činnosti, za ktoré dostáva odmenu. ( 32 )

54. Ak sa vychádza z tejto prísnej vzájomnosti záväzkov vyplývajúcich z pracovnoprávneho vzťahu, mohlo by stačiť konštatovanie, že predmetnou dohodou o ručení, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy sa dotknutá tretia osoba dostala do situácie zamestnávateľa de facto. Inými slovami tým, že takto ručí za odmenu zamestnanca, táto tretia osoba koná tak, ako keby to bola ona, na účet ktorej sa vykonáva činnosť.

55. Vzhľadom na jeho dosah sa mi však toto riešenie vyvodzované len z formálneho vzťahu medzi záväzkami zmluvných strán v rámci pracovnoprávneho vzťahu nezdá byť úplne uspokojujúce. Podľa môjho názoru treba zohľadniť aj kontext, v ktorom boli tieto záväzky prevzaté.

56. V dôsledku toho Súdnemu dvoru navrhujem, aby konštatoval, že dohoda o ručení uzatvorená s osobou, ktorá nie je zmluvnou stranou pracovnej zmluvy, je v rámci vzájomnej ekonomickej závislosti medzi zamestnávateľom a uvedenou treťou osobou ( 33 ) prejavom záujmu tejto tretej osoby na plnení pracovnej zmluvy. Také kritérium už Súdny dvor použil v rozsudku z 10. apríla 2003, Pugliese ( 34 ).

57. Rovnako ako v prejednávanej veci aj vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, vznikol pracovnoprávny vzťah v rámci skupiny spoločností a zmluvné záväzky existovali popri sebe. Predmetom sporu bolo vyplatenie cestovných nákladov a nákladov na ubytovanie zamestnancovi, na ktoré sa zaviazal po podpísaní pracovnej zmluvy prvý zamestnávateľ, ( 35 ) na základe ktorého pokynov tento zamestnanec už viac nepracoval. ( 36 )

58. V rozsudku Pugliese Súdny dvor uviedol, že „spor sa týka individuálnej pracovnej zmluvy“ ( 37 ). Uviedol, že treba preskúmať, v akom rozsahu existuje vzťah medzi týmito dvoma predmetnými pracovnými zmluvami, ( 38 ) a potom rozhodol, že zamestnanec, ktorý má zmluvný vzťah s dvoma rozličnými zamestnávateľmi môže žalovať prvého zamestnávateľa na súde podľa miesta, na ktorom vykonáva činnosť pre druhého zamestnávateľa vtedy, keď má sám prvý zamestnávateľ „v okamihu uzatvorenia druhej zmluvy záujem na plnení úloh, ktoré bude zamestnanec vykonávať pre druhého zamestnávateľa na mieste určenom druhým zamestnávateľom“ ( 39 ).

59. Súdny dvor toto kritérium vyvodil preto, aby naplnil cieľ primeranej ochrany zamestnanca, pričom to viedlo k voľbe úzkej väzby medzi sporom a súdom, na ktorý bol tento spor predložený na rozhodnutie. ( 40 ) Súdny dvor okrem toho rozhodol, že také kritérium je uspokojujúce z hľadiska požiadaviek právnej istoty, predvídateľnosti a riadneho výkonu spravodlivosti. ( 41 )

60. Zdá sa mi, že toto kritérium záujmu na plnení úloh vykonávaných zamestnancom, ktorý preukázala zmluvná strana, ktorá sa zaviazala voči zamestnancovi možno uplatniť široko, ( 42 ) bez toho, aby bolo obmedzené na prípady, v ktorých boli uzatvorené viaceré pracovné zmluvy. Domnievam sa, že jeho uplatnenie možno rozšíriť na prípad, v ktorom, tak ako je to v prejednávanej veci, tvorí dohoda o ručení neoddeliteľnú súčasť pracovnej zmluvy. ( 43 ) Taký výklad sa mi zdá byť uspokojujúci z hľadiska zásad, ktoré boli vyjadrené v rozsudku Pugliese a ktoré boli opätovne potvrdené v nariadení č. 1215/2012. ( 44 )

61. Vzhľadom na skutočnosť, že každý podnik v rámci skupiny má určitý všeobecný a nepriamy záujem na dobrom plnení pracovných úloh každého zamestnanca skupiny, však navrhujem stanoviť hranicu tohto kritéria „záujmu na plnení úloh vykonávaných zamestnancom“, ktoré slúži na definíciu pojmu „zamestnávateľ“. Podľa môjho názoru musí byť tento záujem tretej osoby priamy.

62. V prejednávanej veci poznamenávam, že ROI Land Investments mala podľa znenia uznesenia vnútroštátneho súdu „priamy záujem na plnení záväzkov žalobcu voči spoločnosti R Swiss“.

63. Rovnako ako v rozsudku Pugliese by tak Súdny dvor mohol vymedziť určité všeobecné kritéria posúdenia tohto záujmu.

64. V tomto rozhodnutí Súdny dvor uviedol, že „existencia záujmu [na plnení úloh vykonávaných zamestnancom] by sa nemala overovať reštriktívne, z hľadiska formálnych a výlučných kritérií, ale mala by sa posudzovať globálne, so zohľadnením všetkých okolnosti prejednávanej veci“ ( 45 ). Súdny dvor vymenoval, nie vyčerpávajúcim spôsobom, rozličné prvky, ktoré treba vyhodnotiť ( 46 ) a ktoré, ako sa mi zdá, možno preniesť na záujem tretej osoby na vzťahu so zmluvným zamestnávateľom. Týmito hlavnými prvkami sú: – skutočnosť, že existuje organická alebo ekonomická väzba medzi dvoma spoločnosťami, ktoré uzatvorili zmluvu so zamestnancom, ( 47 ) – skutočnosť, že uzatvorenie novej pracovnej zmluvy bolo predpokladané pri zrušení alebo ukončení platnosti zmluvy uzatvorenej predtým s treťou stranou, ( 48 ) – skutočnosť, že platnosť predchádzajúcej zmluvy bola zrušená za protihodnotu uzatvorenia novej zmluvy, ( 49 ) – skutočnosť, že existuje dohoda medzi zmluvným zamestnávateľom a treťou osobou, ktorá upravuje rámec koexistencie zmlúv uzatvorených so zamestnancom, – skutočnosť, že tretia osoba si nepriamo ponecháva právomoc riadiť činnosť zamestnanca, ( 50 ) – skutočnosť, že tretia osoba môže rozhodovať o trvaní výkonu činnosti zamestnanca u zmluvného zamestnávateľa.

65. Zdá sa mi, že sú relevantné aj ďalšie prvky, ku ktorým má inšpirovali tvrdenia vnútroštátneho súdu: – skutočnosť, že tretia osoba je zmluvne zodpovedná za plnenie záväzkov zmluvného zamestnávateľa, osobitne na požiadanie zamestnanca, bez akéhokoľvek obmedzenia, ( 51 ) – skutočnosť, že povaha úloh zamestnanca, ktoré vykonával počas platnosti predchádzajúcej zmluvy pod vedením tretej osoby, sa po uzatvorení novej zmluvy nezmenila, ( 52 ) – skutočnosť, že tento zamestnanec je napriek zrušeniu platnosti pôvodnej zmluvy naďalej zaviazaný vykonávať činnosti pre uvedenú tretiu osobu. ( 53 )

66. Pokiaľ ide o všetky tieto kritériá, dodávam, že podľa môjho názoru nie je žiaden dôvod obmedzovať ich na právnické osoby. Fyzické osoby tiež môžu byť zmluvnými zamestnávateľmi alebo dotknutými zamestnávateľmi v rámci skupiny alebo siete samostatných podnikov.

67. V dôsledku toho bude úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť z hľadiska týchto alebo ďalších, ešte relevantnejších kritérií, či okolnosti sporu vo veci samej umožňujú konštatovať existenciu priameho záujmu tretej osoby na riadnom plnení pracovných úloh zamestnanca v rámci pracovnej zmluvy uzatvorenej s inou osobou z tej istej skupiny, z ktorého by bolo možné vyvodiť, že túto tretiu osobu možno považovať za zamestnávateľa v zmysle článku 21 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012.

68. Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prvú prejudiciálnu otázku vnútroštátneho súdu odpovedal tak, že za „zamestnanca“ v zmysle článku 21 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1215/2012 možno považovať fyzickú alebo právnickú osobu, či už má alebo nemá bydlisko na území členského štátu, s ktorou zamestnanec neuzatvoril svoju pracovnú zmluvu, ale uzatvoril dohodu, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy a na základe ktorej je táto osoba zodpovedná za plnenie záväzkov zamestnávateľa voči tomuto zamestnancovi a to vtedy, ak má takáto osoba priamy záujem na riadnom plnení uvedenej zmluvy.

B. O výlučnosti určitých noriem právomoci vtedy, keď žalovaný nemá bydlisko v členskom štáte

69. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, za predpokladu, že by Súdny dvor dospel k záveru, že spor nepatrí do pôsobnosti kapitoly II oddielu 5 nariadenia č. 1215/2012, či sa má článok 6 ods. 1 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že výhrada vzťahujúca sa na článok 21 ods. 2 uvedeného nariadenia vylučuje uplatnenie noriem právomoci podľa vnútroštátneho práva.

70. V tejto súvislosti poznamenávam, že vnútroštátny súd nevyjadril rovnakú pochybnosť, pokiaľ ide o uplatnenie noriem právomoci uvedených v kapitole II oddiele 4 toho istého nariadenia, ktoré sú predmetom tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky, hoci problematika je rovnaká.

71. Ak by mal Súdny dvor odpovedať záporne na prvú prejudiciálnu otázku z toho dôvodu, že tretiu osobu, ktorá nie je zmluvnou stranou pracovnej zmluvy, tak ako je to v spore vo veci samej, nemožno považovať za zamestnávateľa, spor by nepatril do pôsobnosti kapitoly II oddielu 5 nariadenia č. 1215/2012. V dôsledku toho by sa mali z dôvodov vysvetlených vyššie uplatniť vnútroštátne normy právomoci.

72. Po prvé tieto normy právomoci sú v zásade uplatniteľné voči žalovaným, ktorí nemajú bydlisko v členskom štáte, v súlade so znením článku 6 ods. 1 tohto nariadenia v spojení s jeho odôvodnením 14.

73. Po druhé by nebolo predstaviteľné, aby mohli mať normy Únie o právomoci mimo ich pôsobnosti taký účinok, aby bránili uplatneniu vnútroštátnych ustanovení. Okrem toho by mal akýkoľvek iný výklad ten účinok, že by sa stali v každom prípade neuplatniteľnými vnútroštátne normy právomoci.

74. Preto by bolo možné odpovedať na druhú otázku vnútroštátneho súdu tak, že za predpokladu, že článok 21 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 nie je uplatniteľný, článok 6 ods. 1 tohto nariadenia treba vykladať v tom zmysle, že sú uplatniteľné vnútroštátne normy právomoci.

75. Navrhujem však Súdnemu dvoru, aby upriamil svoju pozornosť na výklad a contrario, ktorý by bolo možné vyvodiť z takej odpovede formulovanej všeobecným spôsobom. Takáto obozretnosť sa mi zdá byť odôvodnená odkazom vnútroštátneho súdu na komentáre nemeckej právnej vedy, z ktorých vyplývajú pochybnosti o vzájomnom vzťahu ustanovení článku 6 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a ustanovení oddielov venovaných sporom vo veci spotrebiteľských zmlúv a pracovných zmlúv. ( 54 )

76. Článok 6 ods. 1 tohto nariadenia totiž stanovuje, že ak žalovaný nemá bydlisko na území členského štátu, právomoc súdov sa určí podľa vnútroštátneho práva „ak nie je inak stanovené“ ( 55 ) v článku 18 ods. 1 a článku 21 ods. 2 uvedeného nariadenia. Tieto články sú uvedené v každom z dotknutých oddielov, po článku 17 ods. 1, podľa ktorého „sa právomoc určí podľa tohto oddielu, pričom nie sú dotknuté ustanovenia článku 6…“ a po článku 20 ods. 1 uvedeného nariadenia, podľa ktorého „sa právomoc určí podľa tohto oddielu bez toho, aby bol dotknutý článok 6…“ nariadenia č. 1215/2012. ( 56 )

77. V Bruselskom dohovore z roku 1968, rovnako ako aj v nariadení č. 44/2001, boli použité rovnaké pojmy: „ak nestanovia niečo iné“ v článku 4 pre tieto dva nástroje a „pričom nie sú dotknuté“ v článku 13 tohto dohovoru a v článku 15 tohto nariadenia a „bez vplyvu na“ v článku 18 tohto nariadenia. Pravidlá výlučnej právomoci a potom v uvedenom nariadení pravidlá týkajúce sa dohody o súdnej právomoci by mali viesť k vylúčeniu uplatnenia vnútroštátneho práva. ( 57 )

78. Nastoľuje sa teda otázka, či by v nariadení č. 1215/2012 malo mať pridanie noriem právomoci určených na ochranu slabšieho účastníka rovnaký dosah. Sú možné viaceré prístupy.

79. Dalo by sa vyvodiť zo znenia článku 5 tohto nariadenia, podľa ktorého žalovaných s bydliskom na území členských štátov možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe pravidiel upravených v oddieloch 2 až 7 kapitoly II tohto nariadenia, ktoré je odlišné od znenia článku 6 ods. 1 toho istého nariadenia uplatniteľného na žalovaných s bydliskom v tretích štátoch, že vnútroštátne normy právomoci sa môžu naďalej uplatňovať popri normách právomoci upravených nariadením č. 1215/2012. ( 58 )

80. Ďalší argument by bolo možné vyvodiť z toho, že článok 21 ods. 2 tohto nariadenia uvádza, že zamestnávateľa „možno žalovať na súde členského štátu v súlade s odsekom 1 písm. b)“ ( 59 ). Zamestnanec teda má možnosť vybrať si medzi právomocou založenou na uvedenom nariadení a právomocou vyplývajúcou z vnútroštátneho práva ( 60 ).

81. Dalo by sa však tiež tvrdiť, vzhľadom na druhú vetu odôvodnenia 14 nariadenia č. 1215/2012, ktorá sa týka noriem právomoci, ktoré treba uprednostniť vzhľadom na ciele sledované týmto nariadením ( 61 ), že pravidlá uvedené v kapitole II, oddieloch 4 a 5 uvedeného nariadenia vylučujú, bez toho, aby ich rozlišovali, uplatnenie vnútroštátneho pravidiel práva, hoci by aj mohli byť výhodnejšie pre žalobcu ( 62 ).

82. Prikláňam sa k tomuto stanovisku, ktoré sa opiera o koherenciu nariadenia č. 1215/2012, jeho súlad s predošlými ustanoveniami a ich cieľmi, pričom tým umožňuje odstrániť pochybnosti vyplývajúce z rozdielov v jazykových verziách.

83. V prvom rade pripomínam, že v článku 6 nariadenia č. 1215/2012, z hľadiska všeobecných ustanovení vzťahujúcich sa na prípad, v ktorom žalovaný nemá bydlisko v členskom štáte, bolo vylúčenie vnútroštátneho práva, predtým predpokladané pre pravidlá výlučnej právomoci ( 63 ), rozšírené osobitne v prospech spotrebiteľov a zamestnancov, pričom sa zachovala zásada uplatnenia vnútroštátnych noriem právomoci ( 64 ). Ide teda podľa môjho názoru o výnimky z tejto zásady.

84. V druhom rade uvádzam, že v oddieloch nariadenia č. 1215/2012, ktoré sa týkajú spotrebiteľov a zamestnancov, ktorí sú označovaní ako „slabší účastník“ ( 65 ), bola výhrada ( 66 ) uplatnenia určitých všeobecných ustanovení ponechaná, vrátane článku 6 tohto nariadenia. Zo spoločného výkladu týchto textov vyvodzujem, že článok 6 uvedeného nariadenia sa týka vo všeobecnosti prípadu akéhokoľvek žalovaného, ktorý má bydlisko v treťom štáte, a že odkaz v tomto ustanovení na článok 21 ods. 2 toho istého nariadenia definuje pravidlá uplatniteľné na osobitný prípad zamestnávateľa žalovaného zamestnancom. Normotvorca tak rozhodol, že vnútroštátne pravidlá sa uplatňujú vtedy, keď je žalovaný zamestnancom.

85. V dôsledku toho sa nemožno odchýliť od zásady vyjadrenej Súdnym dvorom, podľa ktorej ak sa uplatňujú normy právomoci uvedené v kapitole II oddiele 5 nariadenia č. 1215/2012, musia mať prednosť pred vnútroštátnymi normami právomoci, a to dokonca aj vtedy, ak by boli tieto pravidlá výhodnejšie pre zamestnanca z dôvodov nielen ich osobitnej, ale aj vyčerpávajúcej povahy. ( 67 )

86. Za týchto podmienok sa domnievam, že uvedená zásada napĺňa cieľ právnej úpravy uplatniteľnej v oblasti spolupráce v občianskoprávnych veciach, a to unifikovať kolízne normy, ako aj požiadavku predvídateľnosti kolíznych noriem a obmedzenia počtu súdov s právomocou za podmienok, ktoré chránia slabšie dotknuté strany a to vtedy, keď sa tieto normy právomoci môžu na ne hypoteticky uplatniť. ( 68 )

87. Zo všetkých uvedených dôvodov Súdnemu dvoru navrhujem, aby na druhú prejudiciálnu otázku odpovedal tak, že článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že uplatnenie vnútroštátnych noriem právomoci je vylúčené vtedy, keď sú splnené podmienky uplatnenia článku 21 ods. 2 tohto nariadenia.

C. Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv

88. Treťou a štvrtou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či zamestnanec, ktorý sa nachádza v takej situácii, o akú ide v prejednávanej veci, môže využiť ustanovenia určené na ochranu spotrebiteľov a to s cieľom založiť právomoc vnútroštátneho súdu.

89. Tretia otázka sa týka ustanovení článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012. Štvrtá otázka sa týka ustanovení článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I. Predmetom oboch sú zmluvy uzatvorené fyzickou osobou „na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť [jej] podnikania alebo povolania“ a „mimo jej predmet činnosti alebo výkon povolania“.

90. Podľa vnútroštátneho súdu ( 69 ) ide o určenie toho, či sa pojmy „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v zmysle týchto ustanovení vzťahujú nielen na samostatnú zárobkovú činnosť, ale tiež na závislé zamestnanie v pracovnom pomere.

91. Keďže vecná pôsobnosť a ustanovenia nariadenia Rím I musia byť vo vzájomnom súlade, a to najmä vo vzťahu k pravidlám týkajúcim sa súdnej právomoci ( 70 ), tretiu a štvrtú prejudiciálnu otázku preskúmam spoločne, a to najskôr ich prvú a potom ich druhú časť. Pokiaľ ide o nariadenie č. 1215/2012, vnútroštátny súd položil tretiu prejudiciálnu otázku iba za predpokladu, že odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku bude záporná. Keďže Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prvú otázku odpovedal kladne, nasledujúca analýza má len subsidiárnu povahu.

1. O pojmoch „podnikanie alebo povolanie“ v zmysle nariadenia č. 1215/2012 a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v zmysle nariadenia Rím I

92. Prvou časťou tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd v zásade Súdneho dvora pýta, či sa má článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a článok 6 ods. 1 nariadenia Rím I vykladať v tom zmysle, že pojmy „podnikanie alebo povolanie“„predmet činnosti alebo výkon povolania“ zahŕňajú závislé zamestnanie v pracovnom pomere.

93. Pripomínam, že ide o jednu z podmienok pre uplatnenie noriem právomoci určených na ochranu spotrebiteľov. ( 71 ) Ukazuje sa, že výklad pojmov „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ je neľahký z toho dôvodu, že rôzne jazykové verzie článku 17 nariadenia č. 1215/2012 ( 72 ) sa nezhodujú ani v rámci tohto nariadenia a ani s rôznymi jazykovými verziami článku 6 nariadenia Rím I.

94. Vo francúzskej jazykovej verzii a v ďalších jazykových verziách je totiž spotrebiteľ v článku 17 ods. 1 prvej vete nariadenia č. 1215/2012 vymedzený ako osoba, ktorá uzatvorila zmluvu „na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť [jej] podnikania alebo povolania“ zatiaľ čo v tom istom odseku písm. c) je druhým účastníkom účastník „ktorý obchoduje alebo podniká“ ( 73 ). Naopak, v nemeckej jazykovej verzii ( 74 ) a v ďalších jazykových verziách ( 75 ) sa na činnosti spotrebiteľa a jeho zmluvnej protistrany používajú rovnaké pojmy. V ďalších jazykových verziách sa nachádzajú odlišné výrazy bez spoločných pojmov na vymedzenie spotrebiteľa a činnosti žalovaného. ( 76 )

95. Okrem toho pojmy používané v článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I na vymedzenie pojmu spotrebiteľ a podnikateľ nezodpovedajú vždy pojmom používaným v článku 17 nariadenia č. 1215/2012. Takto je napríklad vo francúzskej jazykovej verzii „podnikateľ“ definovaný odkazom na „podnikani[e] alebo povolani[e]“ a nie na účastníka, ktorý „obchoduje alebo podniká“, ako v článku 17 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia.

96. Za týchto podmienok sa mi zdá, že výklad predmetných ustanovení sa musí opierať o definíciu pojmu „spotrebiteľ“ ( 77 ). Súdny dvor nedávno pripomenul, pokiaľ ide o nariadenie č. 1215/2012, že „do osobitného režimu stanoveného uvedeným nariadením v oblasti ochrany spotrebiteľa ako slabšieho účastníka zmluvy patria len zmluvy uzavreté mimo a nezávisle od akéhokoľvek podnikania alebo povolania, ktorých jediným cieľom je uspokojiť vlastnú súkromnú spotrebu jednotlivca ( 78 )“ ( 79 ).

97. Súdny dvor vo svojej ustálenej judikatúre založenej na vývoji ustanovení určených na ochranu spotrebiteľa a od počiatku uvedených v Bruselskom dohovore z roku 1968 teda celkom jasne nerozlišoval podľa toho, či sa podnikanie alebo povolanie vykonáva samostatne alebo nie. ( 80 )

98. FD tvrdí, že nemecký súd má právomoc na rozhodnutie sporu z toho dôvodu, že dohoda o ručení, na ktorej postavil svoju žalobu, bola uzatvorená na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť výkonu jeho podnikania alebo povolania. Tvrdí, že na to, aby bolo závislé zamestnanie zahrnuté pod pojem „spotrebiteľ“, musia zamestnanci používať svoju odmenu na „pokrytie svojich vlastných potrieb“.

99. Ak by sa však postupovalo podľa tejto logiky, museli by sa do tohto pojmu zahrnúť tiež ďalší podnikatelia, mimo závislého zamestnania, ako sú napríklad umelci, remeselníci, poľnohospodári alebo nezávislí obchodníci, ktorí pre svoj každodenný život používajú svoje zisky rovnako ako zamestnanci svoju mzdu. Okrem toho, pokiaľ spotrebiteľ používa alebo spotrebúva tovary alebo služby a používa na tento účel svoju mzdu, túto mzdu nemožno považovať sa predmet spotreby v zmysle kapitoly II oddielu 4 nariadenia č. 1215/2012.

100. Okrem toho by sa dal použiť systematický výklad. Normotvorca Únie totiž upravil rôzne súdne právomoci pre spotrebiteľov a pre zamestnancov. Široký výklad rozsahu uplatnenia noriem právomoci v prospech spotrebiteľov v takej situácii ( 81 ) by viedol k obchádzaniu rozhodnutia normotvorcu definovať osobitné pravidlá týkajúce sa zamestnancov, ktoré im neumožňujú podať žalobu na súde v mieste svojho bydliska, ako je to v prípade spotrebiteľov, a uprednostňujú pre podanie žaloby súd, ktorý je blízko miestu výkonu ich práce.

101. Napokon dodávam, rovnako ako Komisia, že taký výklad nemožno odôvodniť neexistenciou ustanovenia, ktoré by bolo uplatniteľné na situáciu, ktorú nariadenie č. 1215/2012 neupravilo. ( 82 )

102. Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prvú časť tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky vnútroštátneho súdu odpovedal tak, že pojmy „podnikanie alebo povolanie“ v zmysle článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v zmysle článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I sa vzťahujú na závislé zamestnanie v pracovnom pomere.

2. O kvalifikácii dohody, ktorá zamestnancovi zaručuje splnenie záväzkov zamestnávateľa

103. Druhou časťou tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd v zásade Súdneho dvora pýta, či sa má článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a článok 6 ods. 1 nariadenia Rím I vykladať v tom zmysle, že pojmy „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ zahŕňajú dohodu o ručení, na základe ktorej je tretia osoba priamo zodpovedná voči zamestnancovi za splnenie záväzkov vyplývajúcich z individuálnej pracovnej zmluvy uzatvorenej s jeho zamestnávateľom.

104. Táto otázka je položená len za predpokladu, že pojmy „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ nezahŕňajú činnosť zamestnanca, čo by mohlo odôvodniť medzinárodnú právomoc vnútroštátneho súdu.

105. Keďže som také riešenie predtým vylúčil, navrhujem Súdnemu dvoru, aby subsidiárne vnútroštátnemu súdu odpovedal, že záväzok, hoci aj jednostranný, ( 83 ) uzavretý so zamestnancom, ktorý smeruje k dodržaniu záväzkov jeho zamestnávateľa a nie k uspokojeniu osobných potrieb, priamo súvisí s pracovnou zmluvou. Preto nie je uzatvorený „mimo a nezávisle od akéhokoľvek podnikania alebo povolania“ ( 84 ).

106. Keďže v prejednávanej veci by mali okolnosti, za akých bola uzatvorená dohoda o ručení a jej obsah viesť k záveru, že tvorí neoddeliteľnú súčasť pracovnej zmluvy, ( 85 ) treba z toho vyvodiť, že je závislá od výkonu podnikania alebo povolania FD. V tejto súvislosti možno použiť rozhodnutie Súdneho dvora týkajúce sa vylúčenia pracovných zmlúv z pôsobnosti smernice 93/13/EHS ( 86 ). ( 87 )

107. Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby subsidiárne odpovedal na druhú časť tretej a štvrtej prejudiciálnej otázky vnútroštátneho súdu tak, že dohoda o ručení, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy a na základe ktorej je osoba zodpovedná za plnenie záväzkov zamestnávateľa voči zamestnancovi, patrí pod pojmy „podnikanie alebo povolanie“ v zmysle článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v zmysle článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I.

V. Návrh

108. Vzhľadom na všetky na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovný súd, Nemecko), takto: V prvom rade: 1. Článok 21 ods. 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach za „zamestnávateľa“ v zmysle článku 21 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1215/2012 možno považovať fyzickú alebo právnickú osobu, či už má alebo nemá bydlisko na území členského štátu, s ktorou zamestnanec neuzatvoril svoju pracovnú zmluvu, ale uzatvoril dohodu, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy a na základe ktorej je táto osoba zodpovedná za plnenie záväzkov zamestnávateľa voči tomuto zamestnancovi, a to vtedy, ak má takáto osoba priamy záujem na riadnom plnení uvedenej zmluvy. Existenciu takého priameho záujmu musí vnútroštátny súd posudzovať globálne, so zohľadnením všetkých okolností prejednávanej veci. 2. Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že uplatnenie vnútroštátnych noriem právomoci je vylúčené vtedy, keď sú splnené podmienky uplatnenia článku 21 ods. 2 tohto nariadenia. Subsidiárne za predpokladu, že by Súdny dvor dospel k záveru, že spor nepatrí do pôsobnosti článku 21 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012: 3. Článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a článok 6 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „podnikanie alebo povolanie“ v zmysle článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a „predmet činnosti alebo výkon povolania“ v zmysle článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I sa vzťahuje na závislé zamestnanie v pracovnom pomere. 4. Článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 a článok 6 ods. 1 nariadenia č. 593/2008 sa má vykladať v tom zmysle, že dohoda o ručení, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy a na základe ktorej je osoba zodpovedná za plnenie záväzkov zamestnávateľa voči zamestnancovi, patrí pod pojmy „podnikanie alebo povolanie“ a „predmet činnosti alebo výkon povolania“.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1.

( 3 ) Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6, ďalej len „nariadenie Rím I“.

( 4 ) Podľa znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania v zmysle konštatovania Landesarbeitsgericht (Krajský pracovný súd, Nemecko), proti ktorému ROI Land Investments nenamietala, bol „zmluvný vzťah pri poskytovaní služby“„presunutý“ na R Swiss výlučne z dôvodu „daňovej optimalizácie“, pričom sa nezmenila činnosť FD, ktorá spočívala v získavaní investorov pre projekty spoločnosti v oblasti nehnuteľností na európskom trhu, vrátane Nemecka.

( 5 ) Podľa konštatovania vnútroštátneho súdu ide o ROI Land Investments.

( 6 ) Nie je zrejmé, či FD spĺňa podmienky na využitie systému záruk zavedeného v Nemecku na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. EÚ L 283, 2008, s. 36).

( 7 ) Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

( 8 ) Pozri najmä rozsudok zo 16. novembra 2016, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, bod 26 a citovaná judikatúra), a vo veci spotrebiteľskej zmluvy rozsudok z 3. októbra 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 38). Túto zásadu pripomína odôvodnenie 34 nariadenia č. 1215/2012 pre predpisy, ktoré nahradili Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený dohovorom z 9. októbra 1978 (Ú. v. ES L 304, 1978, s. 1), dohovorom z 25. októbra 1982 (Ú. v. ES L 388, 1982, s. 1) a dohovorom z 26. mája 1989 (Ú. v. ES L 285, 1989, s. 1), ďalej len „Bruselský dohovor z roku 1968“.

( 9 ) Pozri, pre podrobné pripomenutie histórie týchto ustanovení v judikatúre a legislatívnom procese, GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑É.: Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007). Paris: L.G.D.J., 2018 (6. vydanie), s. 457 a nasl., ako aj GRUŠIĆ, U.: The European Private International Law of Employment. Cambridge: Cambridge University Press, 2015, s. 58 – 62.

( 10 ) Pozri súlad medzi článkom 5 ods. 1 Bruselského dohovoru z roku 1968, článkom 19 nariadenia č. 44/2001 a článkom 21 nariadenia č. 1215/2012. Prehľadná tabuľka týchto ustanovení je dostupná na internetovej adrese: http://www.lynxlex.com/sites/default/files/files/Tableau%20panoramique%20de%20Bruxelles%20%C3%A0%20Lugano.pdf.

( 11 ) Takže zamestnanec môže na základe ustanovení článku 21 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia žalovať svojho zamestnávateľa v členskom štáte na súdoch podľa obvyklého miesta výkonu jeho práce alebo, za určitých podmienok, podľa miesta, kde sa nachádza prevádzkareň, ktorá ho zamestnala.

( 12 ) Tento dohovor bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 147, 2009, s. 1) a je nazývaný „Luganský dohovor II“.

( 13 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. septembra 2021, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, bod 33 a citovaná judikatúra).

( 14 ) Pozri rozsudky zo 14. septembra 2017, Nogueira a i. (C‑168/16 a C‑169/16, EU:C:2017:688, bod 55), a z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, bod 36).

( 15 ) Pozri rozsudok z 22. apríla 2021, Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, bod 22).

( 16 ) Pozri najmä rozsudok z 10. decembra 2020, Personal Exchange International (C‑774/19, ďalej len „rozsudok Personal Exchange International, EU:C:2020:1015, bod 27).

( 17 ) Pozri konkrétnejšie, pokiaľ ide o spotrebiteľské zmluvy, rozsudok z 19. januára 1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, bod 16 a citovaná judikatúra), ako aj rozsudok Personal Exchange International (bod 24). Pokiaľ ide o pracovné zmluvy, pozri rozsudok z 22. mája 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 28 a citovaná judikatúra).

( 18 ) Pozri pre ilustráciu rozsudok z 21. januára 2016, SOVAG (C‑521/14, EU:C:2016:41, bod 37).

( 19 ) Pozri tiež nedávno pripomenuté rozličné kritériá vyvodzované z judikatúry Súdneho dvora vo veci sociálneho zabezpečenia, pracovnoprávnych vzťahov a medzinárodného práva súkromného v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Pikamäe vo veci AFMB a i. (C‑610/18, EU:C:2019:1010, body 41 až 55).

( 20 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 24 a citovaná judikatúra).

( 21 ) Pri neexistencii tohto vzťahu podriadenosti možno vzťahy medzi zmluvnými stranami označiť za zmluvu o poskytovaní služieb, na ktorú sa vzťahuje článok 7 ods. 1 písm. b) druhá zarážka nariadenia č. 1215/2012. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2015, Holterman Ferho Exploitatie a i. (C‑47/14, ďalej len „rozsudok Holterman Ferho Exploitatie a i., EU:C:2015:574, body 51 a 58). Toto ustanovenie sa však vzťahuje len na žalovaného s bydliskom na území členského štátu.

( 22 ) Pozri najmä rozsudky z 11. apríla 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, bod 25 a citovaná judikatúra), ako aj z 25. februára 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, bod 25 a citovaná judikatúra).

( 23 ) Pozri rozsudok z 11. apríla 2019, Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, body 26 a 27, ako aj citovanú judikatúru). Pozri tiež analogicky rozsudok z 15. decembra 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, ďalej len „rozsudok Voogsgeerd, EU:C:2011:842, bod 62).

( 24 ) Pozri rozsudok Holterman Ferho Exploitatie a i. (bod 41). Pozri okrem iného, na pripomenutie pojmu zamestnanec v zmysle článku 45 ZFEÚ, návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, bod 88) a rozsudok Holterman Ferho Exploitatie a i. (bod 41).

( 25 ) Pozri pre porovnanie rozsudok Voogsgeerd (bod 65), v ktorom Súdny dvor, pokiaľ ide o Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvorený na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. ES L 266, 1980, s. 1) uviedol že, „prevádzkareň iného podniku, ako je ten, ktorý je formálne uvedený ako zamestnávateľ, s ktorým má tento podnik väzby, možno považovať za ,prevádzkareň‘ vtedy, ak objektívne okolnosti umožňujú preukázať existenciu reálnej situácie, ktorá sa odlišuje od situácie vyplývajúcej z ustanovení zmluvy, a to aj vtedy, ak na tento druhý podnik nebola formálne prevedená riadiaca právomoc“.

( 26 ) Pozri rozsudok Holterman Ferho Exploitatie a i. (bod 39 a citovaná judikatúra).

( 27 ) Pozri, pokiaľ ide o identifikáciu trvalého vzťahu, ktorý zaraďuje zamestnanca do rámca určitej organizácie činnosti tejto spoločnosti, rozsudok Holterman Ferho Exploitatie a i. (bod 45). Pozri tiež na ilustráciu návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, body 104 a 105).

( 28 ) Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511, bod 38). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol Saugmandsgaard Øe vo veci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, bod 109).

( 29 ) Pozri body 16 a 24 vyššie, ako aj poznámku pod čiarou 4.

( 30 ) Pozri body 14 a 15 vyššie.

( 31 ) V tomto zmysle je zabezpečený súlad s nariadením Rím I, ktorého článok 8 označuje právny poriadok uplatniteľný na pracovnú zmluvu. Pozri analogicky, pokiaľ ide o podmienky uplatnenia kritérií definovaných zákonodarcom, rozsudok Voogsgeerd (body 44 až 51).

( 32 ) Pozri bod 43 vyššie.

( 33 ) Pozri body 50 a 52 vyššie.

( 34 ) C‑437/00, ďalej len „rozsudok Pugliese, EU:C:2003:219.

( 35 ) Pozri rozsudok Pugliese (body 6 a 10).

( 36 ) Zamestnanec uzavrel postupne dve pracovné zmluvy s dvoma zamestnávateľmi. Prvý zamestnávateľ bol plne informovaný o uzatvorení druhej zmluvy a súhlasil s prerušením platnosti prvej zmluvy (bod 13 tohto rozsudku) a to z dôvodu preloženia tohto zamestnanca na pracovné miesto v druhej spoločnosti, v ktorej mal tento zamestnávateľ 21 % podiel na základnom imaní (bod 5 uvedeného rozsudku).

( 37 ) Rozsudok Pugliese (bod 15). V návrhoch, ktoré predniesol vo veci Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511) v bode 44 generálny advokát Jacobs preskúmal túto otázku: „Týka sa spor ,vecí individuálnych pracovných zmlúv‘?“ V bode 45 a nasl. vyjadril názor, že vzťah medzi zamestnancom a žalovaným nemožno odlišovať od pracovnej zmluvy, zmysle článku 5 bod 1 Bruselského dohovoru z roku 1968, a to napriek pozastaveniu účinnosti záväzku zamestnanca pracovať pre žalovaného a napriek skutočnosti, že predmetom sporu bolo plnenie dohody, ktorá je odlišná od pôvodnej pracovnej zmluvy. Najmä sa domnieval, že predmetné dohody predstavujú „celok, ktorý mal a nikdy nestratil povahu pracovnej zmluvy“, pričom uviedol, že účinky tejto zmluvy, ktoré zostali v platnosti, ako je napríklad platenie poistných odvodov a uznanie odpracovaných rokov, predstavujú charakteristické záväzky zamestnávateľa voči jeho zamestnancovi.

( 38 ) Pozri rozsudok Pugliese (bod 21).

( 39 ) Bod 23 tohto rozsudku. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 40 ) Pozri rozsudok Pugliese (body 17 a 18). Pozri v tom istom zmysle rozsudok z 21. júna 2018, Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, body 23 a 24 a citovaná judikatúra).

( 41 ) Pozri rozsudok Pugliese (bod 16).

( 42 ) Pozri v tom istom zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Bosworth a Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, bod 109).

( 43 ) Pozri bod 52 vyššie.

( 44 ) Pozri odôvodnenia 15, 16, 18 a 21 tohto nariadenia. Pozri analogicky rozsudok zo 4. októbra 2018, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, body 34 a 36).

( 45 ) Rozsudok Pugliese (bod 24).

( 46 ) Rozsudok Pugliese (bod 24).

( 47 ) Pozri v prejednávanej veci body 14 a 15 vyššie.

( 48 ) Pozri v prejednávanej veci bod 14 vyššie.

( 49 ) Pozri v tejto súvislosti bod 14 vyššie.

( 50 ) Čo podľa tvrdení vnútroštátneho súdu v prejednávanej veci chýbalo. Pozri bod 47 vyššie, ktorý zodpovedá bodu 49 uvedených návrhov.

( 51 ) Pozri v prejednávanej veci body 16 a 24 vyššie.

( 52 ) Pozri v prejednávanej veci bod 24 vyššie.

( 53 ) Pozri úvahy pripomenuté v poznámke pod čiarou 4.

( 54 ) Pozri v tom istom zmysle GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑É.: c. d., s. 464, ako aj poznámku pod čiarou 167.

( 55 ) Ide o rovnaký pojem, aký je použitý v článku 4 nariadenia č. 1215/2012.

( 56 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež rovnaký rozdiel v znení v nemeckej, anglickej a poľskej jazykovej verzii.

( 57 ) Poznamenávam však, že v nariadení č. 44/2001, tak ako aj v nariadení č. 1215/2012 sú v týchto článkoch uvedené rovnaké pojmy v ich verziách v španielskom („sin perjuicio“), dánskom („jf. dog“), talianskom („salva/fatto salvo“), holandskom („onverminderd“), portugalskom („sem prejuízo“) a švédskom („om inte annat“) jazyku.

( 58 ) Pozri v tomto zmysle GARCIMARTÍN ÁLFEREZ, F. J., SÁNCHEZ FERNÁNDEZ, S.: El nuevo Reglamento Bruselas I: qué ha cambiado en el ámbito de la competencia judicial. In: Revista española de derecho europeo. Madrid: Marcial Pons Ediciones Jurídicas y Sociales, č. 48, 2013, s. 3 – 6, ako aj POHL, M.: Die Neufassung der EuGVVO – im Spannungsfeld zwischen Vertrauen und Kontrolle. In: Praxis des Internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPRax). Köln: Verlag Ernst und Werner Gieseking GmbH, zv. 2, 2013, s. 109 – 111.

( 59 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 60 ) Pozri NORD, N.: Refonte du règlement „Bruxelles I“ et protection du travailleur. In: La Semaine Juridique Social. Paris: LexisNexis, č. 52, 2014, s. 3, bod 19.

( 61 )

( 62 ) Pozri v tejto súvislosti NORD, N.: c. d., s. 3 a 4, bod 20. Pokiaľ ide o pravidlá vo veci pracovnej zmluvy, pozri CUNIBERTI, G.: La réforme du Règlement Bruxelles I. In: Droit et procédures – EJT. Paris: Dalloz, č. 2, 2013, bod 37.

( 63 ) Pozri v tomto zmysle správu P. Jenarda o Dohovore z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci o výkone a rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 1), najmä s. 21.

( 64 ) Pozri, pokiaľ ide o vývoj tohto ustanovenia, najmä GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑É.: c. d., s. 137.

( 65 ) Odôvodnenie 18 tohto nariadenia.

( 66 ) Tento pojem je prevzatý zo správy P. Jenarda, c. d., s. 33.

( 67 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. mája 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 18), a z 25. februára 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, body 33 a 34, ako aj citovaná judikatúra).

( 68 ) Pozri v tom istom zmysle NORD, N.: c. d., s. 3 a 4, bod 20, ako aj CUNIBERTI, G.: La réforme du Règlement Bruxelles I. In: Droit et procédures – EJT. Paris: Dalloz, č. 2, 2013, bod 37. Pozri tiež TEMMING, F., GLATZ, P.: Vorlagen an den EuGH, Arbeitsrecht, Haftung aus Arbeitsvertrag/Rechtsnachfolger. In: Zeitschrift für europäisches Sozial‑ und Arbeitsrecht (ZESAR), Berlin: Erich Schmidt Verlag, č. 5/6, 2021, s. 230, najmä s. 232.

( 69 ) Pozri bod 26 vyššie a poznámku pod čiarou 74.

( 70 ) Pozri bod 35 vyššie.

( 71 ) Pozri rozsudok z 26. marca 2020, Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, bod 56 a citovaná judikatúra), ako aj rozsudok Personal Exchange International (bod 27).

( 72 ) Článok 15 predchádzajúceho nariadenia č. 44/2001 znie rovnako. Pozri v tejto súvislosti vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Personal Exchange International, pochybnosti vnútroštátneho súdu, na základe verzie v slovinskom jazyku (bod 21 tohto rozsudku).

( 73 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Tá istá dichotómia je v španielskej a talianskej jazykovej verzii.

( 74 ) Výraz „berufliche oder gewerbliche Tätigkeit“ sa nachádza v týchto dvoch odsekoch. Podľa informácií vnútroštátneho súdu vyplývajú ťažkosti pri výklade tohto výrazu z pridania pojmu „gewerblich“ k pojmu „beruflich“, ktorý má veľmi široký význam. Dalo by sa z neho vyvodzovať, že sa týka len samostatných zárobkových činností alebo činností vykonávaných v slobodnom povolaní.

( 75 ) Pozri napríklad vo verzii v poľskom jazyku („zawodową lub gospodarczą“) alebo v portugalskom jazyku („atividade comercial ou profissional“). V dánskej jazykovej verzii sa používa len jeden pojem („erhvervsmæssige virksomhed“), ale tiež dva krát rovnakým spôsobom.

( 76 ) Pozri napríklad v anglickom jazyku („trade or profession“/„commercial or professional activities“), v holandskom jazyku („bedrijfs of beroepsmatig“/„commerciële of beroepsactiviteiten“) alebo v švédskom jazyku („affärsverksamhet eller yrkesverksamhet“/„kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet“).

( 77 ) Pokiaľ ide jazykové verzie, ktoré som preskúmal, poznamenávam, že pojem „spotrebiteľ“ označuje osobu, ktorá tovar alebo službu len využíva. Spotrebiteľ sa tak nachádza v opačnej situácii, ako je situácia zamestnanca, ktorý vyrába tovar alebo ponúka služby na účet svojho zamestnávateľa. Pozri v tomto zmysle rozsudok Personal Exchange International (bod 38).

( 78 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 79 ) Rozsudok z 3. októbra 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 42 a citovaná judikatúra). Pozri tiež pre, sčasti všeobecnejšie, pripomenutie rovnakých kritérií, pokiaľ ide o články 15 až 17 nariadenia č. 44/2001, rozsudok Personal Exchange International (body 29 až 31 a citovaná judikatúra).

( 80 ) Pozri správu M. P. Schlossera k Dohovoru o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, ako aj k Protokolu o výklade Dohovoru zo strany Súdneho dvora (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 71) (najmä s. 118, bod 153) a rozsudok zo 14. marca 2013, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 32 a citovaná judikatúra).

( 81 ) Pozri pre porovnanie rozsudok Personal Exchange International týkajúci sa zmluvy o pokerových hrách uzavretej online osobou, ktoré pravidelne vyhrávala značné sumy.

( 82 ) V tejto súvislosti vnútroštátny súd zdôraznil, že pri súčasnom právnom stave by cieľ ochrany slabšieho účastníka vyjadrený v odôvodneniach 14 a 18 nariadenia č. 1215/2012 nebol splnený, ak by mal byť pracovný pomer dôvodom pre vylúčenie možnosti zamestnanca pracujúceho v rámci skupiny spoločností využiť normy právomoci uplatniteľné na spotrebiteľov, alebo, naopak pokiaľ by neexistencia takého pracovného pomeru bola dôvodom neuplatniteľnosti pravidiel rovnako stanovených týmto nariadením na ochranu zamestnancov.

( 83 ) Pozri, analogicky, rozsudok zo 14. mája 2009, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, bod 51).

( 84 ) Pozri bod 96 vyššie.

( 85 ) Pozri bod 52 vyššie.

( 86 ) Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).

( 87 ) Pozri rozsudok z 21. marca 2019, Pouvin a Dijoux (C‑590/17, EU:C:2019:232, bod 32).