NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 5. mája 2022( )

Vec C‑61/21

JP

proti

Ministre de la Transition écologique,

Premier ministre

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour administrative d’appel de Versailles (Odvolací správny súd Versailles, Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2008/50/ES – Kvalita okolitého ovzdušia – Limitné hodnoty pre ochranu ľudského zdravia – Prekročenie – Plány kvality ovzdušia – Zodpovednosť štátu – Právo jednotlivca žiadať o náhradu škody za poškodenie zdravia, ktoré vyplynulo z porušenia práva Únie – Závažné porušenie – Priama príčinná súvislosť – Okamih posúdenia porušenia“





I. Úvod

1. Ambiciózne limitné hodnoty kvality okolitého ovzdušia podľa smernice 2008/50( ) na mnohých miestach (zatiaľ?) stále nie sú dostatočne dodržiavané.( ) V roku 2022 sa však majú prijať v tejto oblasti významné rozhodnutia. Na politickej úrovni plánuje Komisia predložiť návrhy na prepracovanie platných predpisov.( ) Zároveň prebiehajú rôzne konania, v ktorých Súdny dvor môže objasniť dôležité otázky o uplatňovaní týchto právnych predpisov. Okrem návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý sa týka významu smernice pre schvaľovanie projektov( ) a prvého konania o uložení pokuty v súvislosti s výkonom rozsudku z dôvodu porušenia smernice( ) vzniká v tomto konaní otázka, či sa jednotlivci môžu domáhať náhrady škody za poškodenie zdravia v dôsledku porušenia limitných hodnôt.

2. Ústrednou otázkou tohto konania je prvá podmienka mimozmluvnej zodpovednosti členských štátov za porušenia práva Únie, konkrétne, či ustanovenia smernice 2008/50 priznávajú práva jednotlivcom. Okrem toho je taktiež potrebné posúdiť, za akých podmienok je prípadné porušenie tejto smernice dostatočne závažné, a tiež sa zaoberať dôkazom o priamej príčinnej súvislosti medzi porušením a škodou s cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu usmernenie týkajúce sa rozhodného okamihu na posúdenie porušenia.

II. Právny rámec

3. Právna úprava kvality ovzdušia bola v čase relevantnom pre konanie vo veci samej upravená najskôr smernicami 96/62( ) a 1999/30( ), ktoré boli s účinnosťou od 11. júna 2010 nahradené smernicou 2008/50.

A. Smernica 96/62

4. Podľa článku 1 prvej zarážky smernice 96/62 bolo cieľom tejto smernice definovať základné princípy spoločnej stratégie pre „definovanie a stanovenie cieľov pre kvalitu okolitého ovzdušia v Spoločenstve navrhované na zabránenie, prevenciu alebo zníženie škodlivých vplyvov na ľudské zdravie a životné prostredie ako celok“. Vyššie uvedené vyplýva aj z odôvodnenia 2.

5. Článok 2 bod 5 smernice 96/62 definoval pojem „limitná hodnota“ ako „úroveň stanovenú [založenú – neoficiálny preklad] na vedeckých znalostiach, s cieľom zabránenia, prevencie alebo zníženia škodlivých vplyvov na ľudské zdravie a/alebo životné prostredie ako celku, ktorá sa dosiahne v danom čase a nie je už viac presahovaná“.

6. Článok 7 smernice 96/62 upravuje všeobecné požiadavky na zlepšenie kvality okolitého ovzdušia:

„1. Členské štáty uskutočnia nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie súladu s limitnými hodnotami.

2. Opatrenia stanovené na dosiahnutie cieľov tejto smernice:

a) budú brať do úvahy integrovaný prístup na ochranu ovzdušia, vody a pôdy;

b) nebudú porušovať právne predpisy spoločenstva o ochrane, bezpečnosti a zdraví pracujúcich pri prác;

c) nebudú mať žiadny podstatne negatívny vplyv na životné prostredie iných členských štátov.

3. Členské štáty zostavia akčné plány označujúce opatrenia, ktoré je potrebné zaviesť v krátkom čase tam, kde je riziko prekročenia limitných hodnôt a/alebo výstražných prahov, s cieľom zníženia tohoto rizika a limitovania trvania takýchto prípadov. Takéto plány môžu, od prípadu k prípadu, ustanoviť opatrenia na kontrolu a tam, kde je to nevyhnutné, prerušenie činností, vrátane premávky motorových vozidiel, ktorá prispieva k prekračovaniu limitných hodnôt.“

7. Článok 8 smernice 96/62 sa týkal zón, kde je úroveň vyššia, ako sú limitné hodnoty:

„1. Členské štáty zostavia zoznam zón a aglomerácií, v ktorých je úroveň jedného alebo viacerých znečisťujúcich látok vyššia ako limitné hodnoty plus hranica tolerancie.

Tam, kde nebola stanovená hranica tolerancie pre určité znečisťujúce látky pre zóny a aglomerácie, v ktorých úroveň týchto znečisťujúcich látok presahuje limitné hodnoty, sa postupuje rovnakým spôsobom ako v zónach a aglomeráciách uvedených v prvom pododseku a vzťahujú sa na nich odseky 3, 4 a 5.

2. …

3. V zónach a aglomeráciách uvedených v odseku 1 členské štáty príjmu také opatrenia, aby zaistili, že plán alebo program je pripravený alebo vykonaný pre dosiahnutie limitných hodnôt v rámci určeného časového limitu.

Uvedený plán alebo program, ktorý musí byť sprístupnený verejnosti, bude obsahovať prinajmenšom informácie uvedené v prílohe IV.

4. V zónach a aglomeráciách uvedených v odseku 1, kde úroveň jedného alebo viacerých znečisťujúcich látok je vyššia ako limitná hodnota, členské štáty zabezpečia integrovaný plán, ktorý sa vzťahuje na všetky príslušné znečisťujúce látky.

5. …“

8. Podľa odôvodnenia 12 smernice 96/62 slúžilo aj toto ustanovenie ochrane ľudského zdravia a životného prostredia ako celku.

9. Článok 11 ods. 1 písm. a) bod iii smernice 96/62 stanovuje lehotu pre predloženie plánov podľa článku 8:

„V zónach uvedených v článku 8 ods. 1 budú:

i) …

iii) zasielať Komisii plány alebo programy uvedené v článku 8 ods. 3 najneskôr do dvoch rokov po skončení každého roka, počas ktorého boli dané úrovne zaznamenané.“

10. Príloha IV k smernici 96/62 stanovovala, že plány alebo programy na dosiahnutie limitov museli zahŕňať predovšetkým informácie o zdrojoch znečistenia a predpokladanom čase zlepšenia kvality okolitého ovzdušia na základe prijatých opatrení:

„1. Lokalizácia nadmerného znečistenia

– región

– miesto (mapa)

– meracie stanovisko (mapa, zemepisné súradnice)

2. Všeobecná informácia

– druh zóny (mesto, priemyselná alebo poľnohospodárska zóna)

– odhad znečisteného prostredia (km2) a počtu obyvateľstva vystaveného znečisteniu

– vhodné klimatické údaje

– príslušné údaje o topografii

– dostatočná informácia o druhu cieľov, ktoré vyžadujú ochranu

3. …

4. Povaha a posúdenie znečistenia

– koncentrácie spozorované za posledné roky (pred vykonaním zlepšovacích opatrení)

– koncentrácie merané od začiatku projektu

– technika použitá na meranie

5. Zdroj znečistenia

– zoznam hlavných emisných zdrojov, ktoré sú zodpovedné za znečistenie (mapa)

– celkové množstvo emisií pochádzajúcich z týchto zdrojov (tony/rok)

– informácia o znečistení, ktoré pochádza z iných regiónov

6. Analýza situácie

– detaily tých faktorov, ktoré sú zodpovedné za prekročenie noriem (doprava, vrátane cezhraničnej dopravy, proces tvorby, formovania)

– detaily možných spôsobov ako zlepšiť kvalitu ovzdušia

7. Podklady tých opatrení alebo projektov na zlepšenie, ktoré existovali pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice

– lokálne, regionálne, národné, medzinárodné opatrenia

– pozorované výsledky týchto kritérií

8. Podklady tých opatrení alebo projektov prijatých s cieľom na redukovanie znečistenia po nadobudnutí účinnosti tejto smernice

– výpis a popis všetkých kritérií ustanovených v projekte

– časový rozvrh vykonania

– odhad zlepšenia kvality ovzdušia a času požadovaného na dosiahnutie týchto cieľov

9. Podklady dlhodobo plánovaných a skúmaných opatrení alebo projektov

10. …“

B. Smernica 1999/30

11. Smernica 1999/30 stanovovala potrebné limitné hodnoty oxidu siričitého, oxidu dusičitého a oxidov dusíka, tuhých znečisťujúcich látok a olova v okolitom ovzduší. Článok 1 potvrdzuje, že táto právna úprava má za cieľ vyhýbať sa, predchádzať a znižovať škodlivé účinky na ľudské zdravie a životné prostredie ako celok.

12. Pre oxid dusičitý platili limitné hodnoty na ochranu ľudského zdravia podľa časti I článku 4 prílohy II k smernici 1999/30 s účinnosťou od 1. januára 2010. Po prvé hodinová limitná hodnota 200 μg/m3 oxidu dusičitého nesmela byť prekročená viac ako 18x za kalendárny rok. Po druhé ročná limitná hodnota bola stanovená na 40 μg/m3.

13. Naopak pre tuhé znečisťujúce látky (PM10) platili limitné hodnoty na ochranu ľudského zdravia podľa článku 5 a časti I fázy I prílohy III k smernici 1999/30 už od 1. januára 2005. 24‑hodinová limitná hodnota na ochranu ľudského zdravia v objeme 50 μg/m3 PM10 nesmela byť prekročená viac ako 35x za kalendárny rok. Ročná limitná hodnota bola stanovená na 40 μg/m3 PM10 festgelegt.

C. Smernica 2008/50

14. Prvé dva odôvodnenia smernice 2008/50 opisujú jej hlavné ciele:

„(1) V šiestom environmentálnom akčnom programe Spoločenstva… sa stanovuje potreba znížiť znečistenie na úrovne minimalizujúce škodlivé účinky na zdravie ľudí, pričom sa osobitná pozornosť venuje citlivým skupinám obyvateľstva, a na životné prostredie ako celok, zlepšiť monitorovanie a hodnotenie kvality ovzdušia vrátane depozície znečisťujúcich látok a poskytovať informácie verejnosti.

(2) S cieľom chrániť zdravie ľudí a životné prostredie ako celok je mimoriadne dôležité bojovať proti emisiám znečisťujúcich látok zo zdroja a prijímať a vykonávať najúčinnejšie opatrenia na znižovanie emisií na miestnej a národnej úrovni, ako aj na úrovni Spoločenstva. Preto by sa malo emisiám škodlivých látok znečisťujúcich ovzdušie zabraňovať, predchádzať im alebo by sa mali znižovať a mali by sa určovať primerané ciele pre kvalitu okolitého ovzdušia, zohľadňujúc pritom príslušné normy, usmernenia a programy Svetovej zdravotníckej organizácie (WHO).“

15. Článok 1 bod 1 smernice 2008/50 upravuje jej hlavné ciele:

„Táto smernica ustanovuje opatrenia zamerané na:

1. vymedzenie a stanovenie cieľov pre kvalitu okolitého ovzdušia určených na zabránenie, prevenciu alebo zníženie škodlivých vplyvov na zdravie ľudí a životné prostredie ako celok,

2. …“

16. Článok 2 bod 5 smernica 2008/50 definuje pojem limitná hodnota, ako „úroveň stanovená na základe vedeckých poznatkov na účely zabránenia, prevencie alebo zníženia škodlivých vplyvov na zdravie ľudí a/alebo životné prostredie ako celok, ktorá sa má dosiahnuť v danom období a po dosiahnutí sa už nemá prekročiť“.

17. Článok 13 ods. 1 smernice 2008/50 ukladá povinnosť dodržiavať rôzne limitné hodnoty:

„Členské štáty zabezpečia, aby úrovne oxidu siričitého, PM10, olova a oxidu uhoľnatého v okolitom ovzduší neprekročili na území ich zón a aglomerácií limitné hodnoty stanovené v prílohe XI.

Pokiaľ ide o oxid dusičitý a benzén, limitné hodnoty určené v prílohe XI sa nesmú od dátumov v nej stanovených prekročiť.

Dodržiavanie týchto požiadaviek sa vyhodnotí v súlade s prílohou III.

…“

18. Relevantné limitné hodnoty oxidu dusičitého a pre tuhé častice (PM10) podľa prílohy XI k smernici 2008/50 zodpovedajú limitným hodnotám smernice 99/30.

19. Článok 22 smernice 2008/50 umožňuje predĺženie lehoty na dosiahnutie limitných hodnôt za určitých podmienok:

„1. Ak v danej zóne alebo aglomerácii nie je možné dosiahnuť súlad s limitnými hodnotami pre oxid dusičitý alebo benzén v lehotách určených v prílohe XI, členský štát môže tieto lehoty pre danú zónu alebo aglomeráciu predĺžiť maximálne o päť rokov za podmienky, že pre zónu alebo aglomeráciu, na ktorú by sa malo predĺženie vzťahovať, sa v súlade s článkom 23 vypracuje plán kvality ovzdušia; takýto plán kvality ovzdušia sa doplní o informácie uvedené v oddiele B prílohy XV, ktoré sa týkajú príslušných znečisťujúcich látok, a preukáže, ako sa dosiahne súlad s limitnými hodnotami v rámci novej lehoty.

2. Ak v danej zóne alebo aglomerácii nemožno z dôvodu rozptylových charakteristík špecifických pre príslušné miesto, nepriaznivých klimatických podmienok alebo cezhraničných príspevkov dosiahnuť súlad s limitnými hodnotami pre PM10 určenými v prílohe XI, je členský štát oslobodený od povinnosti uplatňovať uvedené limitné hodnoty do 11. júna 2011 za predpokladu, že sú splnené podmienky ustanovené v odseku 1 a že členský štát preukáže, že na celonárodnej, regionálnej a miestnej úrovni boli prijaté všetky primerané opatrenia na dodržanie lehôt.

3. …

4. Členské štáty oznámia Komisii prípady, v ktorých sa podľa ich názoru môžu uplatňovať odseky 1 alebo 2, a oznámia plán kvality ovzdušia uvedený v odseku 1 vrátane všetkých príslušných informácií, ktoré potrebuje Komisia na zhodnotenie toho, či sú alebo nie sú splnené príslušné podmienky. Komisia pri hodnotení zohľadní odhadované účinky opatrení, ktoré prijali členské štáty, na kvalitu okolitého ovzdušia v členských štátoch v súčasnosti a v budúcnosti, ako aj odhadované účinky súčasných opatrení Spoločenstva na kvalitu okolitého ovzdušia a plánované opatrenia Spoločenstva, ktoré Komisia navrhne.

Ak Komisia nevznesie žiadne námietky do deviatich mesiacov od doručenia uvedeného oznámenia, príslušné podmienky na uplatňovanie odsekov 1 alebo 2 sa považujú za splnené.

Ak sú vznesené námietky, Komisia môže od členských štátov vyžadovať úpravu alebo poskytnutie nových plánov kvality ovzdušia.“

20. Pre dotknutú zónu aglomerácie Paríž v tomto konaní síce Francúzsko podľa pokynov Komisie( ) predložilo oznámenia s cieľom predĺženia lehôt pre PM10 a oxid dusičitý, avšak Komisia vzniesla námietky.( )

21. Článok 23 ods. 1 smernice 2008/50 stanovuje, že pri prekročení limitných hodnôt v niektorých zónach alebo aglomeráciách je potrebné vypracovať plány kvality ovzdušia s cieľom dosiahnuť hodnoty:

„Ak v daných zónach alebo aglomeráciách prekročia úrovne znečisťujúcich látok v okolitom ovzduší akúkoľvek limitnú hodnotu alebo cieľovú hodnotu vrátane akejkoľvek príslušnej medze tolerancie, zabezpečia členské štáty vypracovanie plánov kvality ovzdušia pre tieto zóny a aglomerácie s cieľom dosiahnuť príslušnú limitnú hodnotu alebo cieľovú hodnotu určenú v prílohách XI a XIV.

V prípade prekročenia týchto limitných hodnôt, pre ktoré už lehota na ich dosiahnutie uplynula, stanovia plány kvality ovzdušia vhodné opatrenia na to, aby sa obdobie, keď sú hodnoty prekročené, čo najviac skrátilo. …

Uvedené plány kvality ovzdušia obsahujú minimálne informácie uvedené v oddiele A prílohy XV… Tieto plány sa bezodkladne oznámia Komisii, najneskôr však dva roky po skončení roku, v ktorom sa zistilo prvé prekročenie.

…“

22. Požiadavky podľa oddielu A prílohy XV k smernici 2008/50 zodpovedajú v zásade požiadavkám prílohy IV k smernici 96/62.

III. Skutkový stav a návrh na začatie prejudiciálneho konania

23. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa predkladá na základe skutočnosti, že v aglomerácii Paríž sú prekračované limitné hodnoty kvality okolitého ovzdušia. Súdny dvor v tomto ohľade v roku 2019 rozhodol, že boli prekročené limitné hodnoty oxidu dusičitého, ktoré sa mali dodržiavať od roku 2010.( ) Naposledy rozhodol, že v období rokov 2005 až 2019 neboli dodržané ani limitné hodnoty PM10.( ) Francúzska Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) taktiež potvrdila, že do roku 2020 dochádzalo v Paríži dlhodobo k prekračovaniu limitných hodnôt oxidu dusičitého a do rokov 2018 a 2019 aj k prekračovaniu limitných hodnôt PM10.( )

24. Žalobca v konaní vo veci samej žiada, aby predseda Departement Val‑d’Oise (Správna oblasť Val‑d’Oise, Francúzsko) prijal v časti aglomerácie Paríža opatrenia potrebné na dodržiavanie limitných hodnôt stanovených smernicou 2008/50. Okrem toho sa domáha náhrady rôznych škôd vyčíslených na sumu 21 miliónov eur, ktoré boli spôsobené znečistením ovzdušia. K porušeniam dochádzalo od roku 2003 a postupom času sa dokonca zhoršovali.

25. Svoj nárok na náhradu škody odôvodňuje žalobca predovšetkým tým, že v dôsledku zhoršenia ovzdušia v aglomerácii Paríža, kde býva, bolo poškodené jeho zdravie. Zhoršenie spočíva podľa jeho názoru v tom, že francúzske orgány porušili svoje povinnosti vyplývajúce zo smernice 2008/50. S cieľom dosiahnuť náhradu namietaného poškodenia zdravia si žalobca uplatňuje svoj nárok z titulu zodpovednosti štátu za škodu.

26. Po tom, čo Tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (Správny súd Cergy‑Pontoise, Francúzsko) žalobu zamietol, sa však v súčasnosti vedie odvolacie konanie pred Cour administrative d’appel de Versailles (Odvolací správny súd Versailles, Francúzsko). Tento súd zastáva názor, že rozhodnutie o nároku na náhradu škody si vyžaduje objasnenie pôsobnosti článku 13 ods. 1 a článku 23 ods. 1 smernice 2008/50. Ide o to, či sa má jednotlivcovi v prípade dostatočne závažného porušenia povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení členským štátom Európskej únie priznať právo na náhradu škôd, ktoré ohrozujú jeho zdravie.

27. Cour administrative d’appel de Versailles (Odvolací správny súd Versailles) preto predkladá Súdnemu dvoru tieto otázky:

„1. Majú sa uplatniteľné pravidlá práva Európskej únie vyplývajúce z článku 13 ods. 1 a článku 23 ods. 1 smernice 2008/50 vykladať v tom zmysle, že v prípade dostatočne závažného porušenia povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení zo strany členského štátu Európskej únie zakladajú právo jednotlivcov získať od predmetného členského štátu náhradu za poškodenie ich zdravia, ktoré je v priamej a určitej príčinnej súvislosti so zhoršením kvality ovzdušia?

2. Za predpokladu, že vyššie uvedené ustanovenia môžu skutočne zakladať toto právo na náhradu za poškodenie zdravia, za akých podmienok môže toto právo vzniknúť, najmä s ohľadom na okamih, ku ktorému má byť posúdená existencia nesplnenia povinnosti, za ktorú zodpovedá predmetný členský štát?“

28. Žalobca v konaní vo veci samej, Francúzska republika, Írsko, Talianska republika, Poľsko a Európska Komisia predložili svoje písomné pripomienky. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. marca 2022, sa zúčastnila Francúzska republika, Írsko, Holandské kráľovstvo, Poľsko a Komisia.

IV. Právne posúdenie

29. Súdny dvor už v súvislosti s prebratím ustanovení práva Únie na ochranu ovzdušia pripomenul zásadu zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcovi porušeniami práva Únie štátom.( ) Návrhom na začatie prejudiciálneho konania v tejto veci sa má objasniť, do akej miery môže porušenie limitných hodnôt stanovených právom Únie v súvislosti s ochranou kvality ovzdušia založiť nárok na náhradu škody.

30. Podľa ustálenej judikatúry by bola ohrozená úplná účinnosť práva Únie a účinná ochrana práv, ktoré z neho vyplývajú, ak by jednotlivec nemal možnosť získať náhradu škody, ktorá mu bola spôsobená v dôsledku porušenia práva Únie, ktoré možno pripísať členskému štátu.( )

31. Poškodení majú právo na náhradu, keď sú splnené tri podmienky: porušená právna norma Únie má za cieľ priznať jednotlivcom práva, porušenie tejto normy je dostatočne závažné a medzi týmto porušením a škodou spôsobenou jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť.( )

32. Prvá prejudiciálna otázka naznačuje, že ide o dostatočne závažné porušenie a je daná aj priama príčinná súvislosť. Predmetom tejto otázky je posúdenie, či z požiadaviek, ktoré smernica 2008/50 kladie na kvalitu ovzdušia, vyplývajú jednotlivcom určité práva, teda či porušenie takýchto požiadaviek vôbec môže zakladať nárok na náhradu škody (pozri bod A). Ak ide o takýto prípad, druhou otázkou sa majú objasniť predpoklady vzniku takéhoto nároku, a to najmä čo sa týka rozhodného okamihu na posúdenie vzniku porušenia, za ktoré členský štát zodpovedá. Je preto tiež potrebné posúdiť, za akých podmienok možno potvrdiť, že ide o dostatočne závažné porušenie a priamu príčinnú súvislosť (pozri bod B).

A. Prvá otázka – priznanie práv ustanoveniami o kvalite ovzdušia

33. Právo na náhradu škody vyplývajúcu z porušenia ustanovení práva Únie si v prvom rade vyžaduje, aby norma práva Únie, ktorá bola porušená, mala za cieľ priznať práva poškodeným osobám.( )

34. Je pravda, že v súvislosti so vznikom nárokov na náhradu škody nie je podstatné, či má dotknutá norma práva Únie priamy účinok.( ) Napriek tomu je však priamy účinok skutočnosťou, ktorá podporuje predpoklad o priznaní práv,( ) pretože v takomto prípade možno určiť obsah priznaného práva, čo tvorí podmienku na vznik nároku na náhradu škody.( )

35. V prvom rade je preto potrebné preskúmať, či sú ustanovenia upravujúce limitné hodnoty a opatrenia na zlepšenie kvality ovzdušia dostatočne jasné na to, aby bolo možné určiť obsah prípadných práv. Následne možno posúdiť, či majú tieto ustanovenia za cieľ priznať jednotlivcom práva.

1. Jasný obsah ustanovení smerníc 96/62 a 1999/30

36. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa síce týka len smernice 2008/50, avšak predmetom konania vo veci samej sú aj poškodenia, ktoré boli žalobcovi spôsobené od roku 2003. Od tohto okamihu do uplynutia lehoty na prebratie smernice 2008/50, teda do 11. júna 2010, upravovali kvalitu ovzdušia najskôr smernice 96/62 a 1999/30 v súvislosti so znečisťujúcimi látkami PM10 (jemný prach) a oxidom dusičitým, ktoré sa uvádzajú v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

a) Limitné hodnoty

37. Podľa článku 7 ods. 1 smernice 96/62 členské štáty uskutočnia nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie súladu s limitnými hodnotami. Limitné hodnoty pre oxid dusičitý vyplývajú z článku 4 v spojení s prílohou II k smernici 1999/30 a platili od 1. januára 2010.

38. Limitné hodnoty pre PM10 boli stanovené v článku 5 v spojení s časťou I fázou I prílohy III k tejto smernici a platili od 1. januára 2005.

39. Uvedené limitné hodnoty a lehoty boli neskôr v nezmenenej podobe prevzaté to prílohy XI k smernici 2008/50.

40. Povinnosť dodržiavať limitné hodnoty preto v každom prípade existuje od príslušného rozhodného okamihu a v zmysle znenia príslušných ustanovení má jasnú a nepodmienenú povahu.( )

b) Zlepšenie kvality ovzdušia

41. Navyše už aj smernica 96/62 obsahovala právnu úpravu zlepšenia kvality ovzdušia na obdobie pred uplynutím lehôt na uplatňovanie limitných hodnôt a v budúcnosti.

i) Pred záväznosťou limitných hodnôt

42. Prvá povinnosť zlepšiť kvalitu ovzdušia existovala už predtým, ako boli záväzným spôsobom upravené limitné hodnoty v rokoch 2005, resp. 2010. Členské štáty boli v tejto fáze povinné prijať opatrenia potrebné na to, aby bolo možné limitné hodnoty dodržať najneskôr v okamihu, keď sa stali záväznými.

43. Podrobnosti tejto povinnosti vyplynuli z článku 8 smernice 96/62. Najskôr boli členské štáty podľa článku 8 ods. 1 povinné zostaviť zoznam zón a aglomerácií, v ktorých bola úroveň jednej alebo viacerých znečisťujúcich látok vyššia ako limitné hodnoty a hranicu tolerancie tiež upravenú v smernici 1999/30. V takto určených zónach a aglomeráciách boli členské štáty podľa článku 8 ods. 3 smernice 96/62 povinné pripraviť alebo vykonať plány a opatrenia potrebné na dosiahnutie limitných hodnôt v rámci určeného časového limitu, teda do okamihu, keď sa stal tento článok záväzným.

44. Hranica tolerancie pritom znamenala percentuálny podiel limitnej hodnoty, ktorá sa od okamihu stanovenia limitnej hodnoty do okamihu jej uplatnenia lineárne znížila na úroveň 0 %. Hranica tolerancie sa postupne znižovala priamoúmerne s približujúcim sa okamihom účinnosti limitných hodnôt. S účinnosťou príslušnej limitnej hodnoty hranica tolerancie úplne zanikla.

45. Údajne sa táto povinnosť týkala viacerých zón a aglomerácií, v ktorých boli neskôr po uplynutí lehoty na ich uplatnenie, teda v rokoch 2005 alebo 2010, prekročené limitné hodnoty.( )

46. Takéto plány, resp. programy museli spĺňať požiadavky podľa prílohy IV k smernici 96/62, ktoré sa z veľkej časti zhodujú s podmienkami upravenými v oddiele A prílohy XV k smernici 2008/50. Tieto požiadavky nemajú výlučne formálny charakter, pretože sporné informácie dokumentujú pôvod znečistenia (body 5 a 6), analýzu možných opatrení potrebných na zlepšenie kvality ovzdušia (bod 6), ako aj prijaté a vykonané opatrenia (body 7 až 9) vrátane časového harmonogramu a odhadu plánovaného zlepšenia kvality ovzdušia (bod 8). Posúdenie, či je plán alebo program vhodný na dodržanie limitných hodnôt po uplynutí lehôt stanovených na ich uplatnenie, si logicky vyžaduje vyššie uvedené informácie.

47. Na okraj treba poznamenať, že článok 23 ods. 1 prvý pododsek smernice 2008/50 upravuje obdobnú povinnosť aj v prípade jemných častíc s veľkosťou PM2,5, v prípade ktorých sa limitná hodnota mala dodržať až po uplynutí lehoty na prebratie smernice.

ii) Po uplynutí lehôt na uplatnenie limitných hodnôt

48. Článok 7 ods. 3 smernice 96/62 okrem toho stanovoval, že členské štáty zostavia akčné plány označujúce opatrenia, ktoré je potrebné zaviesť v krátkom čase tam, kde je riziko prekročenia limitných hodnôt a/alebo výstražných prahov s cieľom znížiť toto riziko a limitovať trvanie takýchto prípadov.

49. Podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62 nebola upravená možnosť prekročenia limitných hodnôt. Skôr, ako sa stanú uplatniteľnými, musia členské štáty podľa článku 8 prijať potrebné opatrenia na to, aby boli dodržané v okamihu, keď sa stanú uplatniteľnými. Pre nasledujúce obdobie stanovoval článok 7 ods. 3 pre členské štáty povinnosť predchádzať riziku ich prekročenia. Definícia pojmu limitná hodnota v článku 2 bode 5 smernice 96/62 potvrdzovala vyššie uvedené závery, keďže sa podľa nej limitná hodnota musela dosiahnuť v danom čase a nesmela viac byť prekročená.

50. Súdny dvor zároveň v rozsudku Janecek rozhodol, členské štáty neboli povinné prijať opatrenia na zabezpečenie toho, aby nikdy nedošlo k prekročeniu. Naopak, priklonil sa k systému smernice 96/62, ktorej cieľom je integrované zníženie znečistenia životného prostredia v tom zmysle, že členským štátom prináleží, aby prijali opatrenia, ktoré boli spôsobilé znížiť čo možno najviac riziko prekročenia, ako aj jeho trvanie berúc pritom do úvahy všetky okolnosti vyplývajúce z daného času a dotknutých záujmov. Členské štáty museli v tejto súvislosti zabezpečiť rovnováhu medzi dotknutými verejnými a súkromnými záujmami. Hranice takejto voľnej úvahy podliehali súdnemu preskúmaniu.( )

51. K tomuto rozsudku sa možno prikloniť v rozsahu, v akom v danom okamihu bolo známe, že v mnohých členských štátoch boli prekročené limitné hodnoty PM10 a ich dodržanie by si vyžadovalo vynaloženie neprimeraného úsilia. Čo sa týka limitných hodnôt uplatniteľných v roku 2010 pre oxid dusičitý, Komisia predpokladala podobnú situáciu.( ) Požiadavka vyjadrená v texte smernice 96/62, aby nikdy neboli prekročené limitné hodnoty, sa preto ukázala ako neuskutočniteľná. Toto zistenie okrem iného ešte pred vyhlásením rozsudku vo veci Janecek viedlo k prijatiu smernice 2008/50, ktorá je taktiež predmetom posúdenia.

52. Súdny dvor navyše správne zdôraznil potrebu zváženia navzájom si odporujúcich záujmov pri prijímaní akčných plánov. Normotvorca síce predpokladal takéto zváženie už pri úprave limitných hodnôt, avšak právo Únie nemôže od členských štátov vyžadovať prijatie takých opatrení pre dodržanie limitných hodnôt, ktorých nevýhody by prevážili nad zlepšením ochrany životného prostredia a ľudského zdravia vyplývajúcim z uplatnenia limitných hodnôt.( )

53. Závery z rozsudku Janecek sa však obmedzujú len na povinnosť vytvoriť akčné plány podľa článku 7 ods. 3 smernice 96/62. Len tieto plány nemuseli byť vyhotovené takým spôsobom, aby vylučovali akékoľvek prekročenie limitných hodnôt. Na rozdiel od toho však povinnosť dodržiavať limitné hodnoty mala už podľa smerníc 96/62 a 1999/30 nezávislú povahu.( ) Prekročenia limitných hodnôt mohli členské štáty rovnako, ako iné porušenia práva Únie( ), odôvodniť len prostredníctvom predloženia konkrétneho dôkazu o neprekonateľných ťažkostiach resp. o vyššej moci.( )

c) Priebežný záver

54. Zostáva poznamenať, že články 7 a 8 smernice 96/62 v spojení s limitnými hodnotami oxidu dusičitého a PM10 podľa smernice 99/30 stanovovali jasnú a nepodmienenú povinnosť dodržiavať platné limitné hodnoty pre PM10 s účinnosťou od 1. januára 2005 a pre oxid dusičitý s účinnosťou od 1. januára 2010. Členské štáty však boli v súlade s článkom 7 ods. 3 smernice 96/62 v rámci dosiahnutia rovnováhy medzi navzájom si odporujúcimi záujmami povinné prijať iba také opatrenia, ktoré by čo najviac skrátili dĺžku prekročenia. Táto druhá povinnosť je dostatočne jasná len v prípade prekročenia hraníc existujúcej miery príslušnej voľnej úvahy.

2. Jasný obsah ustanovení smernice 2008/50

55. Okrem toho je tiež potrebné posúdiť, či sú ustanovenia smernice 2008/50, ktorá v roku 2008 s účinnosťou od 11. júna 2010 zrušila smernice 96/62 a 1999/30, po obsahovej stránke dostatočne jasné.

a) Limitné hodnoty

56. Podľa článku 13 ods. 1 prvej vety smernice 2008/50 členské štáty zabezpečia, aby úrovne rôznych znečisťujúcich látok v ovzduší, a predovšetkým PM10, neprekročili v ovzduší na území ich zón a aglomerácií limitné hodnoty stanovené v prílohe XI. Okrem toho v súlade s článkom 13 ods. 1 druhou vetou, pokiaľ ide o oxid dusičitý a benzén, limitné hodnoty určené v prílohe XI sa nesmú od dátumov v nej stanovených prekročiť.

57. Odlišné znenie týchto dvoch viet nespochybňuje jasnú povahu povinnosti dodržiavať limitné hodnoty. Uvedená formulácia je odôvodnená tým, že limitné hodnoty pre znečisťujúce látky uvedené v článku 13 ods. 1 prvej vete smernice 2008/50, ako vyplýva z prílohy XI, platili už od roku 2005, kým smernica nadobudla účinnosť až v roku 2008. Naopak, limitné hodnoty pre oxid dusičitý a benzén sa stali záväznými až v roku 2010, a teda po tom, čo smernica nadobudla účinnosť.

58. Členské štáty boli preto povinné zabezpečiť, aby nikde v ich zónach a aglomeráciách nedochádzalo k prekročeniu hodnôt znečisťujúcich látok uvedených v článku 13 ods. 1 smernice 2008/50 stanovených v prílohe XI.( ) Iba niektoré miesta, kde sa ľudia obvykle nezdržiavajú bez ochrany, si v tomto ohľade podľa prílohy III oddielu A bodu 1 nevyžadujú nijaké posúdenie.( )

59. Na základe individuálneho posúdenia sa preto článok 13 ods. 1 a príloha XI smernice 2008/50 javia ako dostatočne jasné.( ) Uvedené potvrdzuje aj tá skutočnosť, že Súdny dvor opakovane konštatoval porušenie tohto ustanovenia členskými štátmi.( )

b) Plány kvality ovzdušia podľa článku 23 smernice 2008/50

60. Okrem povinnosti dodržiavania limitných hodnôt podľa článku 13 ods. 1 smernice 2008/50 sa uplatní aj povinnosť zlepšenia kvality ovzdušia podľa článku 23 ods. 1.

61. Podľa tohto ustanovenia, ak v daných zónach alebo aglomeráciách prekročia úrovne znečisťujúcich látok v okolitom ovzduší akúkoľvek limitnú hodnotu alebo cieľovú hodnotu vrátane akejkoľvek príslušnej medze tolerancie, zabezpečia členské štáty vypracovanie plánov kvality ovzdušia pre tieto zóny a aglomerácie s cieľom dosiahnuť príslušnú limitnú hodnotu alebo cieľovú hodnotu určenú v prílohách XI a XIV k smernici 2008/50. V prípade prekročenia takýchto limitných hodnôt pre ktoré lehota na ich dosiahnutie už uplynula, stanovia plány kvality ovzdušia vhodné opatrenia na to, aby sa obdobie, keď sú hodnoty prekročené, čo najviac skrátilo. Tieto plány kvality ovzdušia obsahujú minimálne informácie uvedené v oddiele A prílohy XV.

62. Článok 23 smernice 2008/50 teda zavádza priamu spojitosť jednak medzi prekročením limitných hodnôt stanovených pre PM10 upravených v článku 13 ods. 1 v spojení s prílohou XI a jednak vypracovaním plánov kvality ovzdušia.( )

63. Zúčastnené členské štáty sa preto domnievajú, že smernica 2008/50 si nevyžaduje, aby sa zabránilo akémukoľvek prekročeniu limitných hodnôt, ale že v článku 23 ods. 1 iba stanovuje povinnosť prijať plány kvality ovzdušia. Poľsko dokonca uvádza, že povinnosť dodržiavania limitných hodnôt nie je z hľadiska článku 23 ods. 1 nepodmienená.

64. Takýto názor zrejme podporuje už uvedený rozsudok vo veci Janecek, v ktorom Súdny dvor v súvislosti s článkom 7 ods. 3 smernice 96/62 rozhodol, že členské štáty nie sú povinné zabrániť akémukoľvek prekročeniu limitných hodnôt.( ) Podobne, ako v prípade skoršej právnej úpravy, plány kvality ovzdušia podľa článku 23 smernice 2008/50 možno prijať len s prihliadnutím na dosiahnutie rovnováhy medzi cieľom spočívajúcim v znížení rizika znečistenia a rôznymi dotknutými verejnými a súkromnými záujmami.( )

65. Už v rámci smerníc 96/62 a 1999/30 však vznikajú pochybnosti o tom, že opatrenia na zlepšenie kvality ovzdušia postačujú ako odôvodnenie pre porušenie limitných hodnôt.( ) S ohľadom na smernicu 2008/50 Súdny dvor už medzičasom opakovane odmietol názor, že členský štát si v celom rozsahu splnil svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 13 ods. 1, tým, že vyhotovil plán kvality ovzdušia.( )

66. Takýto výklad by v zmysle nedávneho rozsudku veľkej komory navyše ponechal uskutočnenie cieľa ochrany zdravia ľudí pripomenutého v článku 1 bode 1 smernice 2008/50 výlučne na voľnú úvahu členských štátov, čo odporuje úmyslu normotvorcu Únie. Tento záver odvodzuje Súdny dvor predovšetkým z definície pojmu „limitná hodnota“ použitého v článku 2 bode 5, ktorá si vyžaduje, aby bolo jej dodržanie v danej lehote zaručené, a následne nesmie byť prekročená.( )

67. Okrem toho smernica 2008/50 spresnila povinnosť dodržiavania limitných hodnôt v porovnaní s ustanoveniami smernice 96/62 prijatím ustanovenia, ktoré by stratilo svoj význam, ak by sa už len samotné prijatie plánu kvality ovzdušia považovalo za dostatočné odôvodnenie prekročenia.( ) Článok 22 smernice 2008/50 pripúšťa predĺženie lehôt na dodržiavanie limitných hodnôt najviac o päť rokov v prípade oxidu dusičitého alebo benzénu a najviac o šesť rokov v prípade PM10. Predĺženie lehôt v prvom rade predpokladá, aby členské štáty prijali plány kvality ovzdušia, ktorými sa zaručí dodržanie takejto predĺženej lehoty. Plány kvality ovzdušia podľa článku 23 ods. 1 naopak nie sú viazané touto lehotou.

c) Priebežný záver

68. Takýmto spôsobom článok 13 ods. 1 smernice 2008/50 zakladá dostatočne určitú a priamo účinnú povinnosť členských štátov zabrániť prekročeniu limitných hodnôt zistených znečisťujúcich látok v ovzduší.

69. Z článku 23 ods. 1 smernice 2008/50 navyše vyplýva jasná samostatná povinnosť vyhotoviť plány kvality ovzdušia, ktorá sa poruší, ak nebudú dodržané limitné hodnoty.( )

70. Poľsko sa síce domnieva, že článok 23 ods. 1 smernice 2008/50 nie je dostatočne jasný vo vzťahu k obsahu plánov kvality ovzdušia. Toto ustanovenie nestanovuje nijakú lehotu na ukončenie prekračovania limitných hodnôt, ale vyžaduje iba to, aby bolo obdobie nedodržania týchto hodnôt čo najkratšie. Okrem toho si prijatie opatrení vyžaduje zváženie navzájom si odporujúcich záujmov, čo zdôrazňuje aj Francúzsko a Írsko.

71. Voči tomu však možno namietať, že miera voľnej úvahy spojená so zvážením záujmov síce môže byť relevantná na posúdenie, či ide o dostatočne závažné porušenie,( ) a môže zohrávať určitú úlohu aj pri posúdení príčinnej súvislosti.( ) Nemá však rozhodujúci význam na posúdenie, či je sporná právna úprava dostatočne určitá na to, aby z nej jednotlivcom vyplývali určité práva. Okrem toho stačí, aby sa jednotlivci pred vnútroštátnymi súdmi mohli odvolávať na dodržiavanie hraníc takejto voľnej úvahy.( )

3. Účel limitných hodnôt a povinnosť zlepšenia kvality ovzdušia

72. Či je účelom limitných hodnôt a povinnosti zlepšenia kvality ovzdušia podľa smerníc 96/62, 1999/30 a 2008/50 priznanie práv tým osobám, ktorých zdravie bolo poškodené v dôsledku znečistenia ovzdušia, závisí okrem určiteľnosti prípadných práv predovšetkým od cieľov tejto právnej úpravy.( )

73. Smernice 96/62 a 2008/50 majú v zmysle odôvodnenia 2 a článku 1 za cieľ zabraňovať, predchádzať alebo znižovať škodlivé vplyvy na ľudské zdravie.( ) Ustanovenia prijaté v rámci týchto smerníc upravujúce kvalitu okolitého ovzdušia teda konkretizujú povinnosti Únie v oblasti ochrany životného prostredia a verejného zdravia, ktoré vyplývajú okrem iného z článku 3 ods. 3 ZEÚ a článku 191 ods. 1 a 2 ZFEÚ. Podľa týchto ustanovení má politika Únie v oblasti životného prostredia za cieľ dosiahnuť vysokú úroveň ochrany, pričom zohľadňuje rozmanité situácie v jednotlivých regiónoch Únie a je založená najmä na zásadách obozretnosti a prevencie.( ) Takáto povinnosť ochrany vyplýva navyše aj z článkov 2, 3 a 37 Charty základných práv.( )

74. To, že najmä limitné hodnoty PM10 a oxidu dusičitého slúžia na ochranu ľudského zdravia, vyplýva už z ich označenia ako limitných hodnôt na ochranu ľudského zdravia v prílohách II a III k smernici 1999/30, ako aj v článku 13 a prílohy XI k smernici 2008/50. Aj definícia pojmu „limitná hodnota“, ktorú zdôrazňuje žalobca, upravená v článku 2 bode 5 smerníc 96/62 a 2008/50 stanovuje, že limitná hodnota sa stanovuje na účely zabránenia, prevencie alebo zníženia škodlivých vplyvov na zdravie a/alebo životné prostredie ako celok.

75. Keďže príslušné povinnosti týkajúce sa zlepšenia kvality ovzdušia boli prijaté v reakcii na prekročenie týchto limitných hodnôt, majú aj tieto povinnosti nepochybne za cieľ zabezpečiť ochranu zdravia.

76. Ako správne zdôrazňuje Komisia, Súdny dvor so zreteľom na takýto cieľ ochrany už aj v súvislosti s predchádzajúcimi smernicami na ochranu ovzdušia rozhodol, že jednotlivci musia mať možnosť odvolávať sa na kogentné ustanovenia týchto smerníc ako na práva.( ) Vychádzajúc z vyššie uvedeného, Súdny dvor prijal odkaz na smernice 96/62 a 2008/50( ) a aj v tejto súvislosti hovoril o súdnej ochrane práv.( )

77. Poľsko a Írsko sa síce domnievajú, že cieľom ochrany zdravia sa myslí len ochrana širokej verejnosti, avšak takéto tvrdenie nevyznieva presvedčivo. Práve záujem na zdraví má nanajvýš osobnú, a teda individuálnu povahu a odráža vyššie uvedenú judikatúru.

78. O inú situáciu by mohlo ísť v prípade ustanovení práva životného prostredia, ktoré v prvom rade slúžia na ochranu zvierat, rastlín a biotopov, avšak pre človeka sú prospešné len nepriamo. V tomto smere možno pomýšľať na kritické hodnoty ochrany vegetácie podľa článku 14 a prílohy XIII k smernici 2008/50. Či tieto ustanovenia majú za cieľ priznať práva jednotlivcom, však nie je predmetom tohto konania.

79. Na rozdiel od názoru Írska, zásada „znečisťovateľ platí“ neodporuje prijatiu zodpovednosti štátu za poškodenie zdravia vyplývajúce z porušenia ustanovení o kvalite okolitého ovzdušia.

80. Zásada „znečisťovateľ platí“ je síce zásadou politiky životného prostredia upravenou v článku 191 ods. 2 ZFEÚ, a preto je na ňu potrebné prihliadať aj pri výklade ustanovení o kvalite okolitého ovzdušia. Takisto je pravda, že podľa tejto zásady „znečisťovateľ platí“ má náklady znášať osoba, ktorá znečistila ovzdušie, čo je v iných jazykových zneniach vyjadrené ešte jasnejšie ako v nemeckom jazykovom znení výrazom „Verursacherprinzip“, napríklad v anglickom jazykovom znení sa uvádza „that the polluter should pay“ alebo vo francúzskom jazykovom znení „principe du pollueur‑payeur“.

81. Táto zásada však nemôže zbaviť členské štáty ich vlastnej zodpovednosti, ak v rozpore s právom Únie pripustia znečistenie ovzdušia, resp. mu nezabránia. To, že ustanovenia upravujúce kvalitu okolitého ovzdušia upravujú takúto zodpovednosť, je okrem iného odôvodnené tým, že znečistenie okolitého ovzdušia je spravidla spôsobené rôznymi zdrojmi, a preto členské štáty musia rozhodnúť, do akej miery musia znečisťovatelia znížiť svoje emisie.

4. O rozsudku Paul

82. Význam týchto úvah týkajúcich sa účelu ustanovení o kvalite ovzdušia je obzvlášť viditeľný, keď ich porovnáme s úvahami v rozsudku Paul. Ide o jediný rozsudok, v ktorom Súdny dvor odmietol nárok na náhradu škody z dôvodu, že sporné ustanovenia nemali za cieľ priznať práva jednotlivcom.

83. Tento rozsudok sa týkal v tom čase platných povinností bankového dohľadu, ktoré slúžili na ochranu sporiteľov.( ) Tieto ustanovenia mali spoločné prvky s ochranou kvality ovzdušia. Obidve úlohy, jednak bankový dohľad a jednak ochrana kvality ovzdušia, sa totiž vyznačujú veľkou mierou komplexnosti( ) a práva jednotlivcov sa výslovne neuvádzajú,( ) ako v tomto konaní zdôraznilo Francúzsko.

84. V tom čase platné ustanovenia o bankovom dohľade sa však v zásadných bodoch odlišovali od ochrany kvality ovzdušia. Tieto rozdiely nemožno pripísať len odlišnému predmetu právnej úpravy.

85. Najskôr existovalo poistenie vkladov( ), teda osobitná právna úprava ochrany pre vkladateľov, ktorá bránila tomu, aby sa im priznali rozsiahlejšie práva na náhradu škody.( ) V súvislosti s poškodením zdravia vyvolaným znečistením ovzdušia naopak takáto osobitná právna úprava neexistuje.

86. Hlavný cieľ vtedajšej právnej úpravy bankového dohľadu však predovšetkým spočíval v snahe umožniť vzájomné uznávanie povolení a systémov bankového dohľadu. Takýmto spôsobom sa umožnilo udeľovanie jednej licencie pre banky uznávanej v celej Únii a uplatnenie zásady obozretného dohľadu v domovskom členskom štáte.( ) Právne úpravy bankového dohľadu teda vzhľadom na ich právny základ mali uskutočniť slobodu bánk usadiť sa, keďže harmonizovali vnútroštátne požiadavky. Nebolo preto potrebné upraviť zodpovednosť štátu voči vkladateľom v prípade, ak takúto zodpovednosť neupravovali vnútroštátne predpisy, resp. ak bola dokonca vylúčená.( )

87. Ustanovenia o ochrane kvality ovzdušia naopak boli prijaté v rámci právomoci Únie v oblasti životného prostredia, a preto bolo ich cieľom v súlade s článkom 191 ZFEÚ nevyhnutne zabezpečiť vysokú úroveň ochrany zdravia ľudí. Práve takáto ochrana je hlavným účelom, kým ciele spočívajúce vo vytvorení vnútorného trhu majú vedľajšiu a nepriamu úlohu.

5. Chýbajúca právna úprava finančných nárokov

88. Námietku Francúzska však možno chápať aj v tom zmysle, že nárok na náhradu škody predpokladá porušenie právnej úpravy, ktorá stanovuje právo jednotlivca na peňažné plnenie alebo hospodárske výhody. Takáto úprava sa v ustanoveniach o kvalite ovzdušia nenachádza.

89. Predmetom doterajších rozhodnutí potvrdzujúcich zodpovednosť štátu za porušenie práva Únie bolo v skutočnosti často zaručenie finančných nárokov, ako sú napríklad poistenia miezd a dôchodkového poistenia v prípade konkurzu zamestnávateľa,( ) alebo nárokov cestujúcich využívajúcich balík cestovných služieb v prípade vyhlásenia konkurzu na majetok cestovnej kancelárie,( ) poistenia vkladov( ) a ochrany investorov pred neprimerane vysokými cenami v rámci fúzií( ) alebo o nároky obetí trestných činov na náhradu škody.( )

90. Rovnakým smerom sa zrejme uberajú aj výroky Súdneho dvora v tom zmysle, že porušenie príslušnej právnej úpravy má priamy vplyv na právne postavenie („situation juridique“) poškodeného.( ) Tým sa mysleli právom chránené majetkové záujmy súvisiace s poistením vkladov a ochrana investorov.

91. Omeškanie členského štátu so zaručením dodržiavania limitných hodnôt by naopak nebolo možné opísať ako zmenu právneho postavenia osoby, ktorej zdravie bolo takýmto spôsobom poškodené. Ide skôr o zásah do právneho záujmu, ktorý je omnoho dôležitejší ako vyššie uvedené majetkové záujmy. Každý človek má právo na telesnú a duševnú integritu, ktoré je upravené v článku 3 Charty základných práv, a v porovnaní s inými právnymi záujmami má prednostné postavenie.( )

92. Aj bez ohľadu na vplyv na právne postavenie poškodeného je však potrebné zdôrazniť, že judikatúra v oblasti zodpovednosti štátu nie je založená na ochrane finančných záujmov dotknutej osoby, ale má sa ňou zaručiť plný účinok práva Únie prostredníctvom ochrany práv, ktoré právo Únie priznáva jednotlivcom.( ) Zásada zodpovednosti štátu za škody, ktoré jednotlivcovi vzniknú v dôsledku porušení práva Únie, za ktoré zodpovedá členský štát, je vlastná systému Zmlúv, na ktorých je Únia založená.( )

93. Vzhľadom na tento cieľ Súdny dvor tiež uznal, že smernica o posudzovaní vplyvov na životné prostredie( ) má za cieľ priznať práva jednotlivcovi,( ) aj keď nároky na náhradu škody môžu spravidla stroskotať na chýbajúcom vzťahu priamej príčinnej súvislosti.( )

94. S poškodením zdravia sa okrem iného spájajú aj hospodárske škody, napr. náklady na liečbu alebo výpadky príjmu. Preto Komisia v návrhu smernice 2008/50 zdôraznila okrem zdravotných dôsledkov znečistenia ovzdušia aj odhadované finančné škody vo výške 189 až 609 miliárd eur ročne do roku 2020.( ) Prinajmenšom takéto škody sú zahrnuté do účelu ustanovení o ochrane kvality ovzdušia.

6. Okruh oprávnených osôb

95. Chcela však Únia v skutočnosti ťažko určiteľnému okruhu prípadne dotknutých osôb naozaj priznať právo na určitú kvalitu okolitého ovzdušia, ktorého porušenie by mohlo zakladať nároky na náhradu škody?

96. Medzičasom Súdny dvor v dvanástich konaniach o porušení zmluvy konštatoval, že desať členských štátov nedosiahlo štandard kvality okolitého ovzdušia.( ) Deväť novších rozsudkov dokonca potvrdzuje systematické a dlhodobé porušovanie tohto štandardu. Sedem konaní, ktoré sa okrem iného týkali troch ďalších členských štátov, v súčasnosti stále prebiehajú( ). Prinajmenšom proti Belgicku( ), Nemecku( ), Francúzsku( ) a Spojenému kráľovstvu( ) sa vedie konanie týkajúce sa štandardu kvality ovzdušia aj pred vnútroštátnymi súdmi.

97. Členské štáty by preto museli počítať s uplatnením množstva nárokov na náhradu škody z dôvodu porušenia štandardu kvality ovzdušia, ak by takéto štandardy priznávali príslušné práva. Bez ohľadu na finančné riziká, ktoré s tým súvisia, by spor týkajúci sa takýchto nárokov mohol významne zaťažiť vnútroštátne súdy.

98. Tieto hľadiská však neodporujú priznaniu práv, ktoré by mohli zakladať nároky na náhradu škody, pretože veľký počet prípadne dotknutých osôb poukazuje v prvom rade na význam primeranej kvality ovzdušia.

99. Náklady spojené s nárokmi na náhradu škody nie sú ani zjavne neprimerané v pomere k závažnosti problému. V prípade limitných hodnôt kvality ovzdušia nejde len o bezvýznamné ťažkosti, ale o významné poškodenia zdravia, ktoré môžu viesť až k predčasnej smrti.( )

100. Okruh skutočne dotknutých osôb zároveň nie je natoľko široký, aby zahŕňal takmer všetkých obyvateľov dotknutých členských štátov a aby si teda obyvatelia museli navzájom poskytovať náhradu škody v podobe daní. V skutočnosti zaťažuje prekročenie limitných hodnôt predovšetkým vybrané skupiny, ktoré žijú v obzvlášť znečistených oblastiach, resp. v nich pracujú.( ) Ide často o ľudí s nižším sociálno‑ekonomickým postavením,( ) ktorí sú obzvlášť odkázaní na súdnu ochranu.

101. Aj z tohto dôvodu( ) nemožno predpokladať, na rozdiel od Poľska a Írska, že ustanovenia upravujúce kvalitu ovzdušia chránia výhradne širokú verejnosť. Kvalita ovzdušia sa musí chrániť všeobecne, avšak osobitné problémy vznikajú v konkrétnych miestach a dotýkajú sa určitých identifikovateľných okruhov osôb. Preto sa len osoby, ktoré sú priamo dotknuté prekročením limitných hodnôt alebo sú vystavené riziku takéhoto prekročenia, môžu odvolávať na článok 23 ods. 1 smernice 2008/50.( )

102. V zmysle vyššie uvedených úvah už Súdny dvor v súvislosti s uplatňovaním ustanovení o kvalite ovzdušia poukázal na možnosť existencie nároku na náhradu škody v práve Únie.( )

7. Odpoveď na prvú otázku

103. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti treba konštatovať, že limitné hodnoty znečisťujúcich látok v okolitom ovzduší a povinnosti týkajúce sa zlepšenia kvality ovzdušia podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62 v spojení so smernicou 1999/30, ako aj podľa článkov 13 a 23 smernice 2008/50 majú za cieľ priznať práva jednotlivcom.

B. Druhá otázka – ďalšie podmienky na vznik nároku na náhradu škody

104. Druhá otázka je zameraná na posúdenie podmienok, od ktorých závisí priznanie nároku na náhradu za poškodenie zdravia. Vnútroštátny súd sa zaujíma predovšetkým o okamih, v ktorom sa má posúdiť existencia porušenia ustanovení o ochrane kvality ovzdušia.

105. V tomto smere je potrebné pripomenúť obe podmienky vzniku nároku na náhradu škody: porušenie práva Únie musí byť dostatočne závažné (pozri bod 1) a medzi porušením a škodou musí existovať priama príčinná súvislosť (pozri bod 2).( )

1. O dostatočne závažnom porušení

106. Pri určení, či ide o dostatočne závažné porušenie práva Únie, musí vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na náhradu škody, zohľadniť všetky skutočnosti príznačné pre situáciu, o ktorej má rozhodnúť. K týmto skutočnostiam patrí stupeň jasnosti a presnosti porušenej normy, rozsah miery voľnej úvahy, ktorý porušená norma ponecháva vnútroštátnym orgánom, úmyselná alebo neúmyselná povaha nesplnenia povinnosti alebo spôsobenej škody, ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť prípadného právneho posúdenia, okolnosť, že v prípade potreby mohli postoje inštitúcie Európskej únie prispieť k prijatiu alebo zachovaniu opatrení alebo vnútroštátnej praxe, ktoré sú v rozpore s právom Únie.( )

107. Okrem toho z judikatúry vyplýva, že porušenie práva Únie je dostatočne závažné, ak pretrváva naďalej napriek rozsudku, ktorý toto vytýkané nesplnenie povinnosti konštatuje, alebo napriek rozhodnutiu o prejudiciálnej otázke alebo ustálenej judikatúre Súdneho dvora v danej oblasti, z ktorých vyplýva, že dotknuté správanie je porušením práva.( )

a) Prekročenie limitných hodnôt ako závažné porušenie

108. Povinnosť dodržiavať limitné hodnoty PM10 (od roku 2005) a oxidu dusičitého (od 2010), ktorá vyplynula najskôr z článku 7 ods. 1 smernice 96/62, ako aj z článku 4 v spojení s prílohou II a článkom 5 v spojení s oddielom I fázou 1 prílohy III k smernici 1999/30 a od 11. júna 2010 z článku 13 ods. 1 a prílohy XI k smernici 2008/50 je jasná a členským štátom neponecháva nijaký priestor na voľnú úvahu. Na tomto základe by bolo možné dospieť k záveru, že porušenie bolo už so zreteľom na jeho povahu závažné.

109. Súdny dvor však v rozsudku Janecek týkajúcom sa smerníc 96/62 a 1999/30 rozhodol, že členské štáty neboli povinné prijať opatrenia na zabezpečenie toho, aby nikdy nedošlo k prekročeniu.( ) Neskoršie rozsudky týkajúce sa týchto smerníc síce podporujú záver v tom zmysle, že prekročenie limitných hodnôt je zároveň samostatným porušením práva Únie,( ) avšak v tom čase už platila smernica 2008/50. Prekročenie limitných hodnôt sa preto počas doby platnosti smerníc 96/62 a 1999/30 samo osebe ešte nepovažovalo za dostatočne závažné porušenie práva Únie.

110. Aj napriek tomu však rozsudok vo veci Janecek potvrdzuje jasnú a nepodmienenú povinnosť vyhotoviť akčné plány podľa článku 7 ods. 3 smernice 96/62.( ) Táto povinnosť úzko súvisí s prekročením limitných hodnôt, pretože k takémuto prekročeniu nedôjde, resp. sa čo najviac obmedzí, ak členský štát prijal dostatočné opatrenia na zníženie znečistenia ovzdušia, či už pred alebo počas doby platnosti limitnej hodnoty.

111. V smernici 2008/50 je táto súvislosť jasne vyjadrená, pretože povinnosť vyhotoviť plány kvality ovzdušia podľa článku 23 vzniká v dôsledku prekročenia limitných hodnôt podľa článku 13 a prílohy XI.

112. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti sa domnievam, že jednak podľa v minulosti platných smerníc a jednak podľa smernice 2008/50 predstavuje prekročenie limitnej hodnoty pre kvalitu okolitého ovzdušia bez príslušného plánu na predchádzanie prekročeniu závažné porušenie práva Únie, ktoré môže zakladať nároky na náhradu škody.

b) Kvalita plánov

113. Na rozdiel od názoru Poľska na vylúčenie závažného porušenia však nestačí, aby bol prijatý akýkoľvek plán. Ako poznamenáva Taliansko, na to, aby bolo možné vylúčiť, že sa porušenie limitnej hodnoty bude považovať za závažné, nesmie plán vykazovať zjavné nedostatky.

114. V tejto súvislosti je predovšetkým podstatné, či zodpovedné orgány dodržali požiadavky upravené v oddiele A prílohy XV k smernici 2008/50, resp. prílohy IV k smernici 96/62. Iba ak je plán spojený s informáciami uvedenými v týchto ustanoveniach, možno posúdiť, či je vôbec vhodný na to, aby viac nedochádzalo k prekračovaniu hodnôt, resp. dokedy sa má prekračovanie skončiť.( )

115. Aj v tom prípade, ak sa prihliadlo na všetky formálne požiadavky, však môže byť prekročenie limitnej hodnoty dostatočne závažné, ak plán zjavne nespĺňa obsahové náležitosti, pretože zodpovedný orgán nesprávne uplatnil voľnú úvahu.( ) Takéto nedostatky môžu spočívať najmä v tom, že predpokladaná doba prekračovania zjavne nie je „čo možno najkratšia“, alebo v tom, že nápravné opatrenia sa ukázali ako nevhodné. Takisto si možno predstaviť, že plány sú založené na zjavne nesprávne umiestnených miestach na odber vzoriek( ) alebo zjavne nesprávnych modelových výpočtoch, a preto sa nezohľadní skutočný rozsah prekročenia limitných hodnôt.

116. Posúdenie týchto požiadaviek prináleží v konaní vo veci samej vnútroštátnym súdom. Pri tejto príležitosti by mali prihliadnuť na to, že Komisia pri posudzovaní predĺžených lehôt podľa článku 22 smernice 2008/50 už odmietla plány predložené Francúzskom, okrem iného aj pre aglomeráciu Paríža.( ) Aj Súdny dvor už rozhodol, že Francúzska republika v období od 11. júna 2010 do 16. apríla 2017 zjavne neprijala okrem iného aj pre túto aglomeráciu včas vhodné opatrenia na to, aby bola doba nedodržania limitných hodnôt oxidu dusičitého( ) a PM10( ) čo možno najkratšia.

c) Relevantné obdobie

117. Súvislosť medzi závažným porušením limitných hodnôt a plánom na predchádzanie prekročeniu si vyžaduje, aby sa obdobia, ktoré sa zohľadnia pri posudzovaní nároku na náhradu škody, určili s prihliadnutím na takýto plán. Každé obdobie, počas ktorého sa limitná hodnota prekročila bez toho, aby existoval dostatočný plán, sa považuje za obdobie, počas ktorého dotknutý členský štát závažným spôsobom porušil príslušné ustanovenia o kvalite ovzdušia.

118. Čo sa týka konania vo veci samej, a teda aglomerácie Paríža, vyplýva príslušný okamih uplatnenia limitnej hodnoty bez príslušného predĺženia lehoty podľa článku 22 smernice 2008/50 z prílohy XI, ktorá sa v tomto ohľade zhoduje so skôr platnou smernicou 1999/30. Limitné hodnoty pre PM10 teda platia od 1. januára 2005 a limitné hodnoty pre oxid dusičitý od 1. januára 2010.

119. Povinnosť vyhotoviť plány kvality ovzdušia podľa článku 23 smernice 2008/50 naopak vznikla až po uplynutí lehoty na prebratie, teda do 11. júna 2010.

120. Podľa článku 23 ods. 1 pododseku 3 smernice 2008/50 sa tieto plány bezodkladne oznámia Komisii, najneskôr však dva roky po skončení roku, v ktorom sa zistilo prvé prekročenie. Z vyššie uvedeného jednotlivé zúčastnené členské štáty vyvodzujú záver, že táto povinnosť vyhotoviť plány kvality ovzdušia nadobudla účinnosť až po uplynutí týchto dodatočných lehôt.

121. Tento názor by mohol platiť pre prekročenie limitných hodnôt alebo cieľových hodnôt vrátane príslušnej hranice tolerancie, ktoré nastalo až po uplynutí lehoty na prebratie smernice 2008/50.

122. Prekročenia, ktoré už existovali v okamihu uplynutia lehoty na prebratie, podliehajú naopak povinnostiam podľa článku 7 ods. 3 a článku 8 smernice 96/62 v spojení s limitnými hodnotami a hranicami tolerancie podľa smernice 1999/30. Tieto ustanovenia zakladali povinnosť porovnateľnú s článkom 23 smernice 2008/50, ktorej pôsobnosť však bola z časového hľadiska ešte širšia.( ) Platila už predtým, ako sa limitné hodnoty stali účinnými, a to hneď, ako došlo k ich prekročeniu plus hranica tolerancie.

123. Aj na predloženie týchto plánov je podľa článku 11 ods. 1 písm. a) bodu iii) smernice 2008/50 stanovená lehota v dĺžke dvoch rokov. Tieto plány však museli zaručiť, že uvedené limitné hodnoty budú dodržané v okamihu ich platnosti a že v tomto okamihu budú aj v celom rozsahu účinné.

124. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti museli členské štáty vyhotoviť všetky potrebné plány, ak boli limitné hodnoty prekročené pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2008/50. Zdá sa, že ide o takúto situáciu v konaní vo veci samej, pretože Francúzsko pre aglomeráciu Paríža neúspešne požiadalo Komisiu o predĺženie lehoty pre PM10 a oxid dusičitý,( ) a teda vychádzalo z predpokladu, že dôjde k prekročeniu limitných hodnôt. Túto otázku by však mal posúdiť vnútroštátny súd.

d) Priebežný záver

125. Závažné porušenie ustanovení o ochrane kvality ovzdušia týkajúcich sa PM10 alebo oxidu dusičitého podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62, smernice 1999/30, ako aj článkov 13 a 23 smernice 2008/50 zahŕňa v prípade prekročenia limitných hodnôt po uplynutí lehoty na ich uplatňovanie všetky obdobia, počas ktorých boli príslušné platné limitné hodnoty prekročené, bez toho, aby bol prijatý plán na zlepšenie kvality ovzdušia, ktorý by zodpovedal požiadavkám stanoveným v prílohe IV k smernici 96/62 alebo oddiele A prílohy XV k smernici 2008/50, a nevykazoval ani zjavné vady.

2. O priamej príčinnej súvislosti

126. Skutočné ťažkosti pri uplatňovaní nárokov na náhradu škody spočívajú v predložení dôkazu o priamej príčinnej súvislosti medzi závažným porušením ustanovení o kvalite ovzdušia a konkrétnym poškodením zdravia

127. V zásade prináleží poškodenému, aby po právnej stránke dostatočne preukázal rozsah škody, ktorú utrpel v dôsledku porušenia práva Únie, ktorá je predpokladom vzniku zodpovednosti štátu za takúto škodu.( )

128. Určenie konkrétneho dôkazného bremena prináleží vnútroštátnym súdom. Tieto sú povinné skúmať, či namietané poškodenie dostatočne priamo vyplýva z porušenia práva Únie členským štátom,( ) pričom sa musí prihliadnuť na zásady ekvivalencie a efektívnosti.( ) S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď môže Súdny dvor uviesť všetky usmernenia, ktoré považuje za potrebné.( )

129. Konanie alebo, tak ako v prípade nedostatočných opatrení na zlepšenie kvality ovzdušia, opomenutie, je príčinou vzniku škody len vtedy, ak spôsobená škoda vyplynula bezprostredne z tohto konania. Požadovaná príčinná súvislosť nie je splnená, ak by škoda vznikla aj bez predmetného konania alebo opomenutia.( )

130. Limitné hodnoty PM10 a oxidu uhličitého sú síce založené na predpoklade o vzniku významných škôd, a to najmä predčasných úmrtí v dôsledku znečistenia ovzdušia.( ) Takýmto spôsobom však nie je preukázané, že ujma konkrétnym osobám vznikla v dôsledku prekročení limitných hodnôt a nedostatočných plánov kvality ovzdušia. Takéto poškodenia možno pripísať aj iným príčinám, ako sú napríklad osobné vlastnosti osoby alebo správanie osoby, napr. fajčenie. Keďže Svetová zdravotná organizácia v súčasnosti odporúča zavedenie prísnejších limitných hodnôt,( ) nemožno vylúčiť, že ovzdušie je aj napriek dodržiavaniu smernice 2008/50 dostatočne znečistené na to, aby spôsobilo takéto ochorenia.

131. Na účely preukázania priamej príčinnej súvislosti musí poškodený preukázať po prvé, že sa počas dostatočne dlhého obdobia zdržiaval v prostredí, v ktorom boli limitné hodnoty pre kvalitu okolitého ovzdušia stanovené právom Únie závažne porušené. Dĺžka tohto obdobia je lekárskou otázkou, ktorá si vyžaduje odbornú odpoveď.

132. Takýto pobyt by mal predovšetkým vyplývať z prítomnosti na pracovisku alebo v mieste bydliska, ale aj na iných miestach, na ktorých sa osoba často zdržiavala počas dlhšieho obdobia.

133. Nestačí však, aby sa osoba zdržiavala v aglomerácii alebo zóne, v ktorej boli na jednom alebo viacerých miestach odberu vzoriek prekročené limitné hodnoty. Určité miesta na odber vzoriek sa totiž majú vybaviť takým spôsobom, aby sa informácie o znečistení zozbierali o zónach, ktoré sú najviac postihnuté znečistením.( ) Preto aj v takýchto aglomeráciách alebo zónach existujú mnohé miesta, v ktorých je ovzdušie znečistené omnoho menej a zodpovedá kritériám stanoveným právom Únie.

134. Poškodený musí teda konkrétne preukázať, že limitné hodnoty boli prekročené na uvádzanom mieste pobytu a počas namietaného časového obdobia. V prípade, ak sa na spornom mieste pobytu nenachádzalo nijaké miesto na odber vzoriek, musí existovať možnosť určiť mieru znečistenia na základe modelových výpočtov, pretože aj členské štáty majú možnosť využívať takýto nástroj.( ) Európska agentúra životného prostredia tak predpokladá, že časť mestského obyvateľstva, ktorá žije v zónach vo vzdialenosti 100 metrov od hlavných ciest, je vystavená vyššiemu zaťaženiu znečisťujúcimi látkami, ak sú v dotknutej aglomerácii prekročené limitné hodnoty.( )

135. Kto chce získať náhradu škody za znečistenie ovzdušia musí po druhé preukázať škodu, ktorú možno vôbec spojiť s príslušným znečistením ovzdušia.

136. Po tretie musí poškodený preukázať priamu príčinnú súvislosť medzi uvádzaným miestom pobytu na určitom mieste, kde bola závažne porušená limitná hodnota kvality okolitého ovzdušia a namietanou škodou.

137. Všetko vyššie uvedené by si vyžadovalo pravidelné lekárske posudky, ktoré by nepochybne museli zohľadniť aj vedecké podklady na stanovenie limitných hodnôt a sčasti aj prísnejšie odporúčania Svetovej zdravotnej organizácie.

138. Takýto dôkaz by bolo možné uľahčiť prostredníctvom vyvrátiteľnej domnienky, v zmysle ktorej obvyklé poškodenie zdravia možno v prípade dostatočne dlhého pobytu v prostredí, v ktorom boli prekročené limitné hodnoty, pripísať takémuto prekročeniu. ESĽP v tomto ohľade v prípade zjavne závažnejšieho znečistenia ovzdušia vyvodil z prekročenia limitných hodnôt a ďalších dôležitých skutočností domnienku o vzniku škody.( ) Na účely takéhoto uľahčenia dôkazného bremena by sa poškodený mohol odvolávať na zásadu efektivity, ak by úplný dôkaz vylučujúci akékoľvek rozumné pochybnosti neprimerane sťažil získanie náhrady škody.

139. Nepovažujem však za primerané, aby Súdny dvor v tomto konaní rozhodol o tom, či takáto domnienka vyplýva z práva Únie a osobitne z ustanovení o kvalite okolitého ovzdušia. Táto otázka totiž nebola predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania a nepoukázali na ňu ani účastníci konania. Prijatie takejto domnienky si však vyžaduje intenzívne objasnenie vedeckých podkladov na zistenie príčinnej súvislosti medzi znečistením ovzdušia a poškodením zdravia.

140. Niektorí účastníci konania okrem toho zdôrazňujú, že žalobca sa už v roku 2003 sťažoval na zdravotné problémy, t. j. ešte pred uplatniteľnosťou limitnej hodnoty pre PM10. To však nevylučuje, aby v dôsledku znečistenia ovzdušia utrpel aj ďalšie ujmy – či už aby sa zhoršil jeho stav, alebo aby sa nedokázal vyliečiť, resp. aby jeho liečba trvala dlhšie. Takéto porušenia limitných hodnôt však bolo možné očakávať, keďže znečistenie ovzdušia často zhoršuje dôsledky už existujúcich zdravotných problémov.( ) Aj táto otázka má odbornú povahu a je potrebné, aby ju v konkrétnom prípade posúdil vnútroštátny súd.

141. Napokon je potrebné poznamenať, že spoločne s dôkazom o priamej príčinnej súvislosti medzi závažným porušením limitných hodnôt a poškodením zdravia ešte nebolo povedané všetko. Členský štát sa naopak môže zbaviť svojej zodpovednosti tým, že preukáže, že takéto prekročenia by nastali aj v tom prípade, ak by prijal plány kvality ovzdušia, ktoré by spĺňali požiadavky stanovené smernicou.

3. Odpoveď na druhú otázku

142. Z vyššie uvedených skutočnosti vyplýva, že nárok na náhradu škody, ktorá vyplýva z poškodenia zdravia spôsobeného prekročením limitnej hodnoty PM10 alebo oxidu dusičitého v okolitom ovzduší podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62 v spojení so smernicou 1999/30 alebo článkom 13 smernice 2008/50 predpokladá, že poškodený preukáže existenciu priamej príčinnej súvislosti medzi takýmto porušením a jeho pobytom v mieste, kde boli prekročené namietané limitné hodnoty, a zároveň že neexistuje plán na zlepšenie kvality ovzdušia, ktorý by spĺňal požiadavky stanovené v prílohe IV k smernici 96/62 resp. v oddiele A prílohy XV k smernici 2008/50, a nemal by iné zjavné vady.

V. Návrh

143. Súdnemu dvoru preto navrhujem, aby na návrh na začatie prejudiciálneho konania odpovedal takto:

1. Limitné hodnoty pre znečisťujúce látky v okolitom ovzduší a povinnosti týkajúce sa zlepšenia kvality ovzdušia podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62 v spojení so smernicou 1999/30, ako aj podľa článkov 13 a 23 smernice 2008/50 majú za cieľ priznať práva jednotlivcom.

2. Nárok na náhradu škody, ktorá vyplýva z poškodenia zdravia spôsobeného prekročením limitnej hodnoty PM10 alebo oxidu dusičitého v okolitom ovzduší podľa článkov 7 a 8 smernice 96/62 v spojení so smernicou 1999/30 alebo článkom 13 smernice 2008/50 predpokladá, že poškodený preukáže existenciu priamej príčinnej súvislosti medzi takýmto porušením a svojím pobytom v mieste, kde boli prekročené namietané limitné hodnoty, a zároveň že neexistuje plán na zlepšenie kvality ovzdušia, ktorý by spĺňal požiadavky stanovené v prílohe IV k smernici 96/62, resp. v oddiele A prílohy XV k smernici 2008/50, a nemal by iné zjavné vady.