Vec C‑396/03 P

Magnus Killinger

proti

Spolkovej republike Nemecko a i.

„Odvolania – Nemeckí vysokoškolskí absolventi práva – Diskriminácia“

Uznesenie Súdneho dvora (štvrtá komora) z 3. júna 2005

Abstrakt uznesenia

1. Odvolanie – Dôvody – Odôvodnenie rozsudku postihnuté porušením práva Spoločenstva – Výrok založený na iných právnych dôvodoch – Zamietnutie

2. Žaloba na nečinnosť – Vyzvanie inštitúcie – Výzva konať – Uplatnenie samotnou žalobou – Vylúčenie

(Článok 232 druhý odsek ES)

3. Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na účinnú žalobu – Porušenie práva Spoločenstva vnútroštátnymi orgánmi členského štátu – Podanie návrhu na súdy Spoločenstva Komisiou alebo iným členským štátom a podanie návrhu na príslušné vnútroštátne súdy každou fyzickou alebo právnickou osobou – Nenarušenie účinnosti súdnej ochrany

1. Porušenie práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa nie je takej povahy, aby viedlo k zrušeniu napadnutého uznesenia, keďže sa výrok tohto uznesenia zdá byť dôvodný z iných právnych dôvodov.

(pozri bod 12)

2. Článok 232 druhý odsek ES podriaďuje prípustnosť žaloby na nečinnosť podmienke, podľa ktorej musí byť dotknutá žalovaná inštitúcia najprv vyzvaná, aby konala. Pokiaľ ide o podmienku prípustnosti žaloby, nemožno usudzovať, že žaloba podaná na Súd prvého stupňa by mohla byť považovaná za výzvu v zmysle tohto ustanovenia.

(pozri bod 16)

3. V organizácii právnych prostriedkov, tak ako ich stanovuje Zmluva, môže byť porušenie práva Spoločenstva vnútroštátnymi orgánmi, ktoré zahŕňa aj porušenie článku 234 tretieho odseku ES, predložené Komisiou alebo iným členským štátom na súdy Spoločenstva, alebo každou fyzickou alebo právnickou osobou na príslušné vnútroštátne súdy. V poslednom uvedenom prípade prislúcha vnútroštátnym súdom, aby zaručili ochranu právnych noriem Spoločenstva, a nedošlo tak k žiadnemu zásahu do účinnosti súdnej ochrany.

(pozri bod 28)

UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)

z 3. júna 2005 ( )

„Odvolanie – Nemeckí vysokoškolskí absolventi práva – Diskriminácia“

Vo veci C‑396/03 P,

ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 22. septembra 2003,

Magnus Killinger, bydliskom v Meiningene (Nemecko), v zastúpení: T. Scheuernstuhl, Rechtsanwalt,

odvolateľ,

ďalší účastníci konania:

Spolková republika Nemecko,

Rada Európskej únie,

Komisia Európskych spoločenstiev,

žalované v prvostupňovom konaní,

SÚDNY DVOR (štvrtá komora),

v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia K. Schiemann (spravodajca) a E. Juhász,

generálny advokát: A. Tizzano,

tajomník: R. Grass,

po vypočutí návrhov generálneho advokáta,

vydal toto

Uznesenie

1 Svojím odvolaním sa M. Killinger domáha zrušenia uznesenia Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 8. júla 2003, Killinger/Nemecko a i. (T‑186/03, neuverejnené v Zbierke, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým Súd prvého stupňa vyhlásil za neprípustnú jeho žalobu, v ktorej navrhoval:

– zrušiť rozhodnutie ministerstva spravodlivosti a európskych záležitostí Spolkovej krajiny Durínsko, ako aj sériu rozhodnutí nemeckých súdov týkajúcich sa žaloby podanej M. Killingerom najprv na Verwaltungsgericht Weimar,

– nariadiť Spolkovej republike Nemecko, aby mu umožnila vykonávať na úrovni Spoločenstva profesijnú a hospodársku činnosť právnika za rovnakých podmienok ako tie, ktoré sa uplatňujú pre absolventov práva z iných členských štátov,

subsidiárne vrátiť vec, ktorá viedla k rozhodnutiam uvedeným v predchádzajúcom bode, inému súdnemu senátu Verwaltungsgericht Weimar a určiť, že nemecké súdy porušili povinnosti vyplývajúce im z článku 234 druhého a tretieho odseku ES,

– zaviazať Spolkovú republiku Nemecko, aby mu zaplatila náhradu škody z dôvodu majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktoré utrpel v dôsledku diskriminačného konania uplatneného týmto členským štátom,

– konštatovať nečinnosť Spolkovej republiky Nemecko, Rady Európskej únie a Komisie Európskych spoločenstiev, pretože neprijali právne predpisy a akty podliehajúce ich výkonnej právomoci potrebné na umožnenie nediskriminačného výkonu profesijnej činnosti nemeckých absolventov práva na úrovni Spoločenstva, a

– nariadiť Spolkovej republike Nemecko, Rade a Komisii zmeniť alebo doplniť právne predpisy a akty podliehajúce ich výkonnej právomoci, aby zaistili, že slobodný výkon profesijnej činnosti právnikov, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v Nemecku, nebude na úrovni Spoločenstva podliehať odlišným kvalitatívnym podmienkam, ako sú podmienky uložené právnikom, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v iných členských štátoch.

2 M. Killinger okrem toho navrhuje, aby Súdny dvor s konečnou platnosťou rozhodol o spore a vyhovel jeho návrhom, ktoré predložil na Súde prvého stupňa.

3 M. Killinger v prvom stupni najmä tvrdil, že kritérium druhej štátnej skúšky v rámci vzdelávania právnikov v Nemecku diskriminuje nemeckých štátnych príslušníkov v prospech právnikov so vzdelaním nadobudnutým v iných členských štátoch. Toto kritérium je podľa neho nepomerne prísnejšie. Jednak stavia nemeckých právnikov do znevýhodneného postavenia, pokiaľ ide o ich prístup k výkonu povolania advokáta v Nemecku vzhľadom na to, že absolventi z iných členských štátov majú možnosť, aby bol uznaný ekvivalent ich vzdelania, ktoré dosiahli za jednoduchších podmienok. Okrem toho viaceré medzinárodné inštitúcie, medzi nimi aj Súdny dvor Európskych spoločenstiev, uplatňujú diskriminačné praktiky tým, že podriaďujú prístup právnikov, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v Nemecku, k niektorým pracovným miestam druhou štátnou skúškou, kým právnici z iných členských štátov musia spĺňať z kvalitatívneho hľadiska len menej prísne kritériá uplatňované na prístup k povolaniu advokáta v štátoch ich pôvodu.

Napadnuté uznesenie

4 Napadnutým uznesením Súd prvého stupňa podľa článku 111 svojho rokovacieho poriadku vyhlásil žalobu M. Killingera za zjavne neprípustnú.

5 V tomto smere Súd prvého stupňa na prvom mieste konštatoval, že nie je príslušný na rozhodovanie o žalobách fyzických osôb proti členskému štátu. Na druhom mieste v bode 4 napadnutého uznesenia konštatoval:

„Touto žalobou sa žalobca domáha zrušenia rozhodnutia vnútroštátnej správnej inštitúcie a viacerých rozhodnutí vnútroštátnych súdov. Žaloba teda nesmeruje proti aktu inštitúcie alebo orgánu Európskych spoločenstiev a v dôsledku toho je zjavne neprípustná. Keďže je žaloba okrem toho namierená proti členskému štátu, treba ju zamietnuť ako zjavne neprípustnú bez toho, aby ju bolo potrebné doručiť žalovaným.“

Odvolanie

6 Podľa článku 119 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, pokiaľ je odvolanie zjavne nedôvodné, môže ho Súdny dvor odôvodneným uznesením kedykoľvek zamietnuť.

7 Z odvolania možno vyvodiť štyri hlavné dôvody. M. Killinger vytýka Súdu prvého stupňa, že:

– neodôvodnene uplatnil článok 111 svojho rokovacieho poriadku,

– neprihliadol na to, že jeho žaloba označuje ako žalované nielen inštitúcie Spolkovej republiky Nemecko, ale aj Radu a Komisiu, a že napáda nielen pozitívne akty, ale aj nečinnosť, a týmito aspektmi žaloby sa Súd prvého stupňa neoprávnene nezaoberal,

– neprihliadol na to, že inštitúcie Spolkovej republiky Nemecko majú byť z funkčného hľadiska považované za inštitúcie Európskej únie a z tohto dôvodu je Súd prvého stupňa príslušný rozhodnúť o žalobe smerujúcej proti nim, a

– neprihliadol na to, že na ochranu práva Spoločenstva je nevyhnutné, aby práva občanov mohli byť predmetom žaloby podanej na súdy Spoločenstva.

O prvom odvolacom dôvode

8 Vo svojom prvom odvolacom dôvode M. Killinger tvrdí, že použitie článku 111 rokovacieho poriadku Súdom prvého stupňa nie je odôvodnené a zasahuje do jeho práva na riadne a účinné súdne konanie v zmysle článku 6 a článku 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), ako aj článku 47 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej v Nice 7. decembra 2000 (Ú. v. ES C 364, s. 1), v spojení s článkom 6 EÚ.

9 V tomto smere stačí konštatovať, že samotné uplatnenie postupu podľa článku 111 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa nezasahuje do práva na riadne a účinné súdne konanie, keďže toto ustanovenie sa použije iba vo veciach, v ktorých je Súd prvého stupňa zjavne nepríslušný rozhodnúť o žalobe, kde je žaloba zjavne neprípustná, alebo tam, kde žalobe zjavne chýba akýkoľvek právny základ. Ak by Súd prvého stupňa nesprávne usúdil, že podmienky použitia tohto článku boli splnené, bolo by skôr opodstatnené napadnúť toto posúdenie, ako to robí M. Killinger vo svojom druhom, treťom a štvrtom odvolacom dôvode, než samotné použitie uvedeného článku. V dôsledku toho je opodstatnené zamietnuť prvý odvolací dôvod ako zjavne nedôvodný.

O druhom odvolacom dôvode

10 Vo svojom druhom odvolacom dôvode M. Killinger vytýka Súdu prvého stupňa, že neprihliadol na to, že jeho žaloba označuje ako žalované nielen inštitúcie Spolkovej republiky Nemecko, ale aj Radu a Komisiu, a že napáda nielen pozitívne akty, ale aj nečinnosť, čo sú aspekty žaloby, ktorými sa Súd prvého stupňa neoprávnene ani nezaoberal.

11 Zo znenia napadnutého uznesenia vyplýva, že sa Súd prvého stupňa skutočne nezaoberal štvrtým a piatym bodom návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni. Takéto opomenutie je zrejme v rozpore s právom Spoločenstva.

12 V každom prípade však porušenie práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa nie je takej povahy, aby viedlo k zrušeniu napadnutého uznesenia, keďže sa výrok tohto uznesenia zdá byť dôvodný z iných právnych dôvodov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. júna 1992, Lestelle/Komisia, C‑30/91 P, Zb. s. I‑3755, bod 28; z 30. septembra 2003, Biret International/Rada, C‑93/02 P, Zb. s. I‑10497, bod 60, a z 2. decembra 2004, José Martí Peix/Komisia, C‑226/03 P, Zb. s. I‑11421, bod 29).

13 Je teda vhodné preskúmať, či skutočnosť, že sa Súd prvého stupňa nezaoberal štvrtým a piatym bodom návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni, je takej povahy, že môže spochybniť výrok napadnutého uznesenia.

O štvrtom bode návrhov podaných v prvom stupni

14 Štvrtý bod návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni mal za cieľ, aby Súd prvého stupňa konštatoval nečinnosť Spolkovej republiky Nemecko, Rady a Komisie, pretože neprijali právne predpisy a akty podliehajúce ich výkonnej právomoci potrebné na umožnenie nediskriminačného výkonu profesijnej činnosti nemeckých absolventov práva.

15 Pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko, tento bod návrhov bol zjavne neprípustný, keďže súdy Spoločenstva nie sú príslušné rozhodnúť spor medzi fyzickou osobou a členským štátom, ako bude upresnené v bode 26 tohto uznesenia.

16 Pokiaľ ide o Radu a Komisiu, Súd prvého stupňa je v zásade príslušný rozhodovať o žalobe pre nečinnosť podanej fyzickými osobami na základe článku 232 tretieho odseku ES. Druhý odsek tohto článku však podriaďuje prípustnosť takejto žaloby podmienke, podľa ktorej dotknutá žalovaná inštitúcia musí byť najprv vyzvaná, aby konala. M. Killinger pritom na strane 11 svojej žaloby podanej na Súd prvého stupňa výslovne priznal, že Rade ani Komisii žiadnu predbežnú výzvu nezaslal. Je vhodné dodať, že pokiaľ ide o podmienku prípustnosti žaloby, nemožno usudzovať v rozpore s tvrdením M. Killingera, že jeho žaloba by mohla byť považovaná za výzvu v zmysle článku 232 druhého odseku ES.

17 Za týchto okolností bol štvrtý bod návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni zjavne neprípustný a výrok napadnutého uznesenia nie je spochybnený tým, že sa Súd prvého stupňa nezaoberal týmto bodom návrhov.

O piatom bode návrhov podaných v prvom stupni

18 Piaty bod návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni smeroval k tomu, aby Súd prvého stupňa nariadil Spolkovej republike Nemecko, Rade a Komisii zmeniť alebo doplniť právne predpisy a akty podliehajúce ich výkonnej právomoci, aby zaistili, že slobodný výkon profesijnej činnosti právnikov, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v Nemecku, nebude na úrovni Spoločenstva podliehať odlišným podmienkam po kvantitatívnej a kvalitatívnej stránke, ako sú podmienky uložené právnikom, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v iných členských štátoch, to znamená požiadavke druhej štátnej skúšky. M. Killinger vytýka Komisii najmä to, že vyžaduje druhú štátnu skúšku pre účasť právnikov, ktorí dosiahli vysokoškolské právnické vzdelanie v Nemecku, na výberových konaniach na prijatie do zamestnania do tejto inštitúcie, čo je diskriminačné vo vzťahu k právnikom z iných členských štátov, pre ktorých sa uplatňujú menej náročné podmienky. M. Killinger pripojil na strane 62 prílohy svojej žaloby podanej na Súd prvého stupňa list z personálneho oddelenia Súdneho dvora z 11. marca 1991, ktorým bola zamietnutá jeho kandidatúra na miesto právnika – lingvistu v nemeckej prekladateľskej sekcii, v rámci oznámenia o výberovom konaní CJ 5/90 uverejneného 17. októbra 1990 (Ú. v. ES C 262, s. 11) iba z toho dôvodu, že úspešne nezložil spomenutú druhú štátnu skúšku, ktorej úspešné zloženie je vyžadované podľa hlavy III bodu 2 písm. a) uvedeného oznámenia o výberovom konaní ako podmienka účasti v tomto výberovom konaní.

19 Pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko, piaty bod návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni bol, ako sa uvádza v bode 15 tohto uznesenia, zjavne neprípustný, keďže súdy Spoločenstva nie sú príslušné rozhodnúť spor medzi fyzickou osobou a členským štátom.

20 Pokiaľ ide o Radu a Komisiu, sú úvahy uvedené v bode 16 tohto uznesenia použiteľné a predmetný piaty bod návrhov je rovnako zjavne neprípustný, keďže podmienka stanovená v článku 232 druhom odseku ES nie je splnená.

21 Okrem toho je potrebné upresniť, že podľa uvedeného článku možno podať na Súdny dvor žalobu pre nečinnosť jednotlivých inštitúcií, ale Súdny dvor zjavne nie je príslušný na to, aby týmto inštitúciám vydal príkazy.

22 Čo sa týka kritérií inštitúcií Spoločenstva na prijímanie do zamestnania, ktoré sú podľa tvrdenia M. Killingera diskriminačné, stačí uviesť, že M. Killinger nepodal proti konkrétnemu oznámeniu o výberovom konaní alebo proti odmietnutiu jeho kandidatúry odvolanie v súlade s náležitými ustanoveniami článku 236 ES v spojení s článkami 90 a 91 služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev. Pokiaľ ide o odmietnutie kandidatúry M. Killingera oddeleniami Súdneho dvora z 11. marca 1991, je v každom prípade vhodné uviesť, že odvolanie malo byť podané skôr proti tejto inštitúcii ako proti Komisii, a že lehota troch mesiacov vyžadovaná v tomto zmysle podľa článku 91 ods. 3 uvedeného služobného poriadku už dávno uplynula. Pokiaľ ide o oznámenie z 30. apríla 2003 o pracovnom mieste na Európskom súde pre ľudské práva, ktorého kópia sa nachádza na stranách 310 a 311 prílohy žaloby podanej na Súde prvého stupňa, je potrebné uviesť, že tento Súd nepatrí do systému inštitúcií Európskej únie, a teda súdy Spoločenstva nie sú v žiadnom prípade príslušné rozhodovať o žalobách proti tejto inštitúcii.

23 Za týchto podmienok piaty bod návrhov podaných M. Killingerom v prvom stupni je zjavne neprípustný a výrok napadnutého rozhodnutia nie je spochybnený tým, že sa Súd prvého stupňa nezaoberal týmto bodom návrhov.

24 Druhý odvolací dôvod M. Killingera je teda zjavne neúčinný, a musí byť preto ako zjavne nedôvodný zamietnutý.

O treťom odvolacom dôvode

25 Svojím tretím odvolacím dôvodom M. Killinger vytýka Súdu prvého stupňa, že vyhlásil za neprijateľnú jeho žalobu v časti smerujúcej proti Spolkovej republike Nemecko. Podľa neho Súd prvého stupňa mal považovať inštitúcie daného členského štátu z funkčného hľadiska za inštitúcie Európskej únie, následkom čoho mal uznať svoju príslušnosť vo veci rozhodnúť.

26 Uplatnením zásady uvedenej v článku 5 prvom odseku ES sú súdy Spoločenstva príslušné konať iba v oblastiach, v ktorých im príslušnosť bola priznaná Zmluvou ES alebo aktmi sekundárneho práva. Zmluva jasne rozlišuje medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva a nepripúšťa takúto „funkčnú“ analýzu, akú naznačil M. Killinger. Súd prvého stupňa teda správne dospel k názoru, že nebol príslušný rozhodnúť o spore medzi fyzickou osobou a členským štátom. Je teda opodstatnené tretí odvolací dôvod zamietnuť ako zjavne nedôvodný.

O štvrtom odvolacom dôvod

27 Vo svojom štvrtom odvolacom dôvode M. Killinger v zásade tvrdí, že na zabezpečenie práva na účinnú súdnu ochranu v zmysle článku 13 EDĽP je nevyhnutné, aby Súd prvého stupňa uznal svoju príslušnosť spor rozhodnúť, a to aj proti členskému štátu a bez ohľadu na skutočnosť, že v tomto smere Zmluva neustanovuje žiadnu osobitnú príslušnosť, pokiaľ je namietané porušenie článku 234 druhého a tretieho odseku ES. V opačnom prípade by vnútroštátne inštitúcie mohli porušovať právo Spoločenstva bez toho, aby ich bolo možné za toto porušovanie sankcionovať.

28 V tomto smere je potrebné pripomenúť, že súdy Spoločenstva sú príslušné konať iba v oblastiach, v ktorých im na konanie bola príslušnosť výslovne priznaná, ako bolo rozhodnuté v bode 26 tohto uznesenia. V organizácii právnych prostriedkov, tak ako ich stanovuje Zmluva, môže byť porušenie práva Spoločenstva vnútroštátnymi inštitúciami, ktoré zahŕňa aj porušenie článku 234 tretieho odseku ES, predložené Komisiou alebo iným členským štátom na súdy Spoločenstva, alebo každou fyzickou alebo právnickou osobou na príslušné vnútroštátne súdy. V poslednom uvedenom prípade prislúcha vnútroštátnym súdom, aby zaručili ochranu právnych noriem Spoločenstva, a nedošlo tak k žiadnemu zásahu do účinnosti súdnej ochrany. Preto je opodstatnené zamietnuť štvrtý odvolací dôvod ako zjavne nedôvodný.

29 Za týchto podmienok musí byť podľa článku 119 rokovacieho poriadku odvolanie zamietnuté ako zjavne nedôvodné.

O trovách

30 Podľa článku 69 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní Súdny dvor rozhoduje o trovách konania v uznesení, ktorým sa konanie končí. Keďže odvolanie odvolateľa bolo zamietnuté, M. Killinger znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) nariadil:

1. Odvolanie sa zamieta.

2. M. Killinger znáša svoje vlastné trovy konania.

Podpisy