NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 29. júla 2019 ( 1 )

Vec C‑468/18

R

proti

P

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Judecătoria Constanţa (Súd prvého stupňa Constanţa, Rumunsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí vo veciach vyživovacej povinnosti – Nariadenie (ES) č. 4/2009 – Článok 3 písm. a) – Súd podľa miesta obvyklého pobytu odporcu – Článok 3 písm. d) – Súd, ktorý má právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností – Článok 5 – Účasť odporcu na konaní – Súd, na ktorý bol súčasne predložený návrh na rozvod a jeho dôsledky vo veciach rodičovských práv a povinností a návrh na výživné na spoločné dieťa – Rozhodnutie tohto súdu o odmietnutí svojej právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností – Právomoc na prejednanie návrhu týkajúceho sa vyživovacej povinnosti voči dieťaťu – Súd vhodnejšie umiestnený na prejednanie veci“

I. Úvod

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 písm. a) a d) a článku 5 nariadenia Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti ( 2 ).

2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi R, bydliskom v Spojenom kráľovstve, a P, bydliskom v Rumunsku, vo veci návrhu platenia výživného na starostlivosť o ich spoločné dieťa, podaného v rámci konania o rozvode a rodičovských právach a povinnostiach.

3. Prejednávaná vec ponúka Súdnemu dvoru príležitosť jednak spresniť podmienky uplatňovania článku 3 písm. a) a d) a článku 5 nariadenia č. 4/2009, a jednak rozhodnúť o povinnosti súdu, ktorý má právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti, uprednostniť koncentráciu súdnych konaní tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, ktorú už zohľadnil pri vyhlásení, že nemá právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Nariadenie (ES) č. 2201/2003

4. Odôvodnenia 5, 11 a 12 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 ( 3 ), uvádzajú: „(5) S cieľom zabezpečiť rovnosť pre všetky deti, toto nariadenie sa vzťahuje na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, vrátane opatrení na ochranu dieťaťa, nezávisle na konaniach v manželských veciach. … (11) Vyživovacia povinnosť je vylúčená z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, keďže sa na ňu vzťahuje už nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 [z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach ( 4 )]. Súdy, ktoré majú právomoc podľa tohto nariadenia, budú mať vo všeobecnosti právomoc rozhodovať o vyživovacej povinnosti podľa článku 5 ods. 2 nariadenia [č. 44/2001]. (12) Kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. To znamená, že právomoc by mal mať v prvom rade členský štát obvyklého pobytu dieťaťa, s výnimkou určitých prípadov zmeny pobytu dieťaťa alebo v dôsledku dohody medzi nositeľmi rodičovských práv a povinností.“

5. Článok 1 tohto nariadenia stanovuje: „1. Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na: a) rozvod, rozluku alebo anulovania manželstva; b) nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností. … 3. Toto nariadenie sa nevzťahuje na: … e) vyživovaciu povinnosť; …“

6. Článok 2 bod 7 uvedeného nariadenia znie takto: „Na účely tohto nariadenia: … 7. pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom.“

7. Podľa článku 3 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia vo veciach rozvodu majú právomoc súdy členského štátu, ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia.

8. Článok 8 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje: „1. Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania. 2. Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov 9, 10 a 12.“

9. Článok 12 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje: „Súdy členského štátu pri výkone svojej právomoci podľa článku 3, na základe návrhu na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva, majú právomoc v každej veci, ktorá sa týka rodičovských práv a povinností a ktorá súvisí s týmto návrhom, ak: a) aspoň jeden z manželov má rodičovské práva a povinnosti k dieťaťu a b) manželia a nositelia rodičovských práv a povinností prijali právomoc týchto súdov výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase začatia konania a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.“

2. Nariadenie č. 4/2009

10. Toto nariadenie nahrádza ustanovenia nariadenia č. 44/2001 týkajúce sa vyživovacej povinnosti ( 5 ). Rovnako nahrádza v oblasti vyživovacej povinnosti nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky ( 6 ), s výnimkou európskych exekučných titulov týkajúcich sa vyživovacej povinnosti vydaných členskými štátmi, ktoré nie sú viazané Haagskym protokolom z 23. novembra 2007 o rozhodnom práve pre vyživovaciu povinnosť, schváleným v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/941/ES z 30. novembra 2009 ( 7 ), konkrétne Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska a Dánskom ( 8 ).

11. Vzhľadom na dátum uplatňovania Haagskeho protokolu z roku 2007 v Únii sa nariadenie č. 4/2009 uplatňuje od 18. júna 2011. ( 9 )

12. Podľa svojich odôvodnení 1 a 2 sa nariadenie č. 4/2009, a najmä nariadenia č. 44/2001 a č. 2201/2003 týkajú prijatia opatrení v oblasti justičnej spolupráce v občianskych veciach s cezhraničnými dôsledkami a okrem iného zahŕňajú opatrenia na podporu zlučiteľnosti noriem členských štátov týkajúcich sa kolíznych noriem a konfliktov právomoci.

13. Odôvodnenia 9, 10 a 15 nariadenia č. 4/2009 uvádzajú: „(9) Oprávnenému na výživné by sa malo umožniť jednoduchým spôsobom dosiahnuť v členskom štáte vydanie rozhodnutia, ktoré bude automaticky, bez akejkoľvek ďalšej formality vykonateľné v inom členskom štáte. (10) Na dosiahnutie tohto cieľa je žiaduce vytvoriť nástroj Spoločenstva vo veciach vyživovacej povinnosti, ktorý by obsahoval súbor ustanovení o právomoci, o kolíznych normách, o uznávaní a vykonateľnosti, výkone, právnej pomoci a o spolupráci medzi ústrednými orgánmi. … (15) S cieľom ochrániť záujmy oprávnených na výživné a podporiť riadny výkon spravodlivosti v rámci [Únie] je potrebné prispôsobiť normy právomoci, ako vyplývajú z nariadenia [č. 44/2001]. Skutočnosť, že povinný má obvyklý pobyt v treťom štáte by nemala vylučovať uplatnenie noriem Spoločenstva týkajúcich sa právomoci, a preto by sa viac nemalo odkazovať na normy vnútroštátneho právneho poriadku. Preto je potrebné v tomto nariadení určiť, v ktorých prípadoch môže súd členského štátu vykonávať subsidiárnu právomoc.“

14. Pojem „oprávnený“ je v článku 2 ods. 1 bode 10 nariadenia č. 4/2009 vymedzený ako „každá fyzická osoba, ktorá má nárok výživné alebo o ktorej sa tvrdí, že má takýto nárok“.

15. Článok 3 tohto nariadenia stanovuje: „V členských štátoch je právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti daná: a) súdu podľa miesta obvyklého pobytu povinného, alebo b) súdu podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného, alebo c) súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o osobnom stave, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov, alebo d) súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať o rodičovských právach a povinnostiach, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti niektorého z účastníkov.“

16. Článok 5 uvedeného nariadenia, nazvaný „Právomoc založená na účasti odporcu“, stanovuje: „Okrem právomoci založenej na iných ustanoveniach tohto nariadenia má právomoc súd členského štátu vtedy, ak sa odporca zúčastní konania. To neplatí, ak sa odporca zúčastní konania len, aby namietol absenciu právomoci.“

17. Článok 10 toho istého nariadenia, nazvaný „Skúmanie právomoci“, stanovuje: „Ak sa začalo konanie na súde členského štátu vo veci, v ktorej nemá podľa tohto nariadenia právomoc konať, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.“

18. Články 12, 13 a 14 nariadenia č. 4/2009 uvádzajú pravidlá týkajúce sa v príslušnom poradí prekážky začatej veci, súvisiacich vecí a predbežných opatrení vrátane ochranných opatrení.

B. Rumunské právo

19. Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania môže rumunský súd, ktorý vyhlásil svoju právomoc na prejednanie veci, v ktoromkoľvek štádiu konania preskúmať svoju právomoc ex offo alebo na žiadosť účastníkov konania. ( 10 )

III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

20. R a P, rumunskí štátni príslušníci, uzavreli manželstvo 15. augusta 2015 v Rumunsku. Sú matkou a otcom dieťaťa, ktoré sa narodilo 8. novembra 2015 v Belfaste (Spojené kráľovstvo), kde žili až do ich rozchodu v roku 2016. P sa vrátil do Rumunska, zatiaľ čo R zostala v Belfaste s dieťaťom.

21. Dňa 29. septembra 2016 R podala návrh na Judecătoria Constanța (Súd prvého stupňa Constanța, Rumunsko) proti P s cieľom dosiahnuť rozvod, určiť bydlisko dieťaťa v mieste jej bydliska, priznať výlučný výkon rodičovských práv a povinností a uložiť P povinnosť platiť výživné na dieťa.

22. P spochybnil právomoc tohto súdu. Tento súd vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhu na rozvod na základe štátnej príslušnosti manželov podľa článku 3 písm. b) nariadenia č. 2201/2003.

23. V nadväznosti na rozhodnutie uvedeného súdu z 8. júna 2017 o rozdelení návrhov R boli založené dve nové veci, pričom predmetom jednej bol výkon rodičovských práv a povinností vo vzťahu k dieťaťu a určenie jeho bydliska u matky, a predmetom druhej bola povinnosť P platiť výživné na toto dieťa.

24. Pokiaľ ide o vec týkajúcu sa výkonu rodičovských práv a povinností, Judecătoria Constanța (Súd prvého stupňa Constanța) vyhlásil, že nemá právomoc podľa článku 12 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, pričom zohľadnil najlepší záujem dieťaťa. Tento súd okrem toho rozhodol, že súdy Spojeného kráľovstva majú právomoc rozhodnúť o tomto návrhu v súlade s článkom 8 ods. l nariadenia č. 2201/2003 z dôvodu, že dieťa malo od svojho narodenia obvyklý pobyt v tomto členskom štáte. Proti tomuto rozhodnutiu o nedostatku právomoci účastníci konania nepodali odvolanie.

25. Pokiaľ ide o vec, ktorej predmetom je výživné na dieťa, vnútroštátny súd vyhlásil, že má právomoc na základe článku 3 písm. a) nariadenia č. 4/2009 vzhľadom na obvyklý pobyt odporcu. Tento súd zdôrazňuje, že P, ktorý sa zúčastnil konania na tomto súde, nevzniesol námietku nedostatku právomoci, ale tvrdil, že by sa mal na Súdny dvor podať návrh na začatie prejudiciálneho konania.

26. Uvedený súd dodáva, že účastníci konania, teda R a P sa zhodli na tom, že je vhodné podať tento návrh na výklad príslušných ustanovení práva Únie. Tento súd súhlasí s touto analýzou, keďže sa domnieva, že pred akýmkoľvek vecným preskúmaním návrhu týkajúceho sa vyživovacej povinnosti voči dieťaťu a v ktoromkoľvek štádiu konania ešte stále môže skúmať svoju právomoc.

27. Vnútroštátny súd má totiž pochybnosti týkajúce sa vzťahu medzi tromi ustanoveniami nariadenia č. 4/2009, konkrétne medzi článkom 3 písm. a) a d) a článkom 5.

28. Tento súd sa pýta, či v dôsledku toho, že návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti je spojený s návrhom vo veciach rodičovských práv a povinností, je jediným kritériom uplatniteľným na určenie právomoci súdu v členských štátoch kritérium, ktoré stanovuje článok 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009, čím sa vylúčia ďalšie kritériá stanovené v článku 3 písm. a) alebo v článku 5 uvedeného nariadenia, ktoré by mohli založiť právomoc súdu, konkrétne obvyklý pobyt odporcu alebo jeho účasť na konaní pred súdom.

29. Vnútroštátny súd vyjadril názor, že riešenie, ktoré pripúšťa uplatnenie týchto dvoch posledných uvedených kritérií právomoci by spochybnilo vedľajší charakter návrhu na platenie výživného a bolo by v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa, ktorý zohľadnil pri odmietnutí svojej právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností. Tento názor podporujú aj praktické dôvody týkajúce sa vykonávania dôkazov a rýchlosti konania.

30. Navyše tento súd zastáva názor, že pokiaľ ide o uplatňovanie článku 5 nariadenia č. 4/2009, takáto právomoc by bola vylúčená, ak by skutočnosť, že návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti je vedľajší vo vzťahu k návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností, mala mať za následok, že spochybnenie právomoci tohto súdu zo strany P bude mať vplyv na preskúmanie tohto návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností. ( 11 )

31. Na podporu týchto argumentov sa vnútroštátny súd odvoláva na rozsudok zo 16. júla 2015, A ( 12 ), ale vyjadruje pochybnosti o jeho dosahu z dôvodu, že niektoré skutkové okolnosti v tejto veci sa líšia od skutkových okolností vo veci samej. Ako rozdiely uvádza tento súd neexistenciu námietky právomoci zo strany odporcu P a skutočnosť, že je jediným súdom, na ktorom sa začali všetky konania o záležitostiach tejto rodiny, napriek jeho rozhodnutiu o nedostatku právomoci založenej na mieste obvyklého pobytu dieťaťa.

32. Za týchto okolností Judecătoria Constanța (Súd prvého stupňa Constanța) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. V prípade, keď má súd členského štátu rozhodnúť o jedinom návrhu obsahujúcom tri petity, a to návrhy na rozvod manželstva rodičov maloletého dieťaťa, úpravu rodičovských práv a povinností k tomuto maloletému dieťaťu a určenie vyživovacej povinnosti voči maloletému dieťaťu, môžu sa ustanovenia článku 3 písm. a) a d) a článku 5 nariadenia č. 4/2009 vykladať v tom zmysle, že rozvodový súd, ktorý je súčasne súdom v mieste obvyklého pobytu odporcu, a súdom, na ktorého konaní sa odporca zúčastnil, môže rozhodnúť o návrhu na určenie vyživovacej povinnosti voči maloletému dieťaťu, hoci konštatoval nedostatok právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu, alebo o návrhu na určenie vyživovacej povinnosti môže [v tomto zmysle] rozhodnúť len súd, ktorý má právomoc rozhodnúť o návrhu týkajúcom sa rodičovských práv a povinností voči maloletému dieťaťu? 2. V rovnakej situácii, pokiaľ ide o podanie žaloby na vnútroštátny súd, zachováva si návrh týkajúci sa výživného na maloleté dieťa charakter vedľajšieho návrhu k návrhu týkajúcemu sa rodičovských práv a povinností podľa článku 3 písm. d) predmetného nariadenia? 3. V prípade zápornej odpovede na druhú otázku, je v najlepšom záujme dieťaťa, aby súd príslušného členského štátu rozhodol na základe článku 3 písm. a) nariadenia č. 4/2009 o návrhu týkajúcom sa vyživovacej povinnosti rodiča voči maloletému dieťaťu pochádzajúcemu z manželstva, ktorého rozvod sa navrhuje, a to pri zohľadnení skutočnosti, že tento súd v súvislosti s výkonom rodičovských práv a povinností vyhlásil nedostatok svojej právomoci, pričom s právnou silou rozhodnutej veci stanovil, že v danej veci nie sú splnené podmienky podľa článku 12 nariadenia [č. 2201/2003]?“

IV. Analýza

33. Svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré navrhujem preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 písm. a) a článok 5 nariadenia č. 4/2009 vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby súd členského štátu, ktorý má právomoc prejednať návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti voči odporcovi s obvyklým pobytom na území tohto členského štátu, alebo ktorý sa zúčastnil na konaní pred týmto súdom, odmietol túto právomoc z dôvodov, že takýto návrh je spojený s návrhom vo veciach rodičovských práv a povinností v zmysle článku 3 písm. d) tohto nariadenia, a že súd, ktorý má právomoc prejednať tento posledný uvedený návrh, je so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa vhodnejšie umiestnený na prijatie rozhodnutia o týchto návrhoch.

A. Úvodné pripomienky

34. Na úvod treba zdôrazniť niekoľko skutočností týkajúcich sa kontextu, v akom sa zrodila táto otázka.

35. V prejednávanej veci, rovnako ako v mnohých iných predchádzajúcich veciach, ( 13 ) bol návrh na zrušenie manželského vzťahu, v tomto prípade rozvodom, a na usporiadanie jeho dôsledkov pre dieťa pochádzajúce z manželského páru, predložený na súd, ktorý má právomoc rozhodnúť o zániku manželstva na základe spoločnej štátnej príslušnosti manželov, zatiaľ čo obvyklý pobyt prinajmenšom jedného z nich a dieťaťa bol v inom členskom štáte.

36. V takomto prípade sa voľba navrhovateľa podať všetky návrhy na jeden súd vo všeobecnosti riadi vôľou využiť výhody koncentrácie súdnych konaní. ( 14 ) Keďže ide o manželský spor s cezhraničnými dôsledkami, článok 12 nariadenia č. 2201/2003, ktorý stanovuje rozšírenie súdnej právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, a ustanovenia článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009 umožňujú navrhovateľovi dosiahnuť tento cieľ.

37. V prejednávanej veci po tom, čo P., odporca a otec dieťaťa ( 15 ), najprv spochybnil právomoc vnútroštátneho súdu, konkrétne rumunského súdu, vyhlásil tento súd, že má právomoc, pokiaľ ide o rozvod, ale nemá právomoc rozhodnúť o výkone rodičovských práv a povinností so zreteľom na najlepší záujem dieťaťa.

38. V dôsledku toho je potrebné overiť, podľa akých kritérií vyplývajúcich z článkov 3 a 5 nariadenia č. 4/2009, ktoré sa ako jediné uplatňujú v prejednávanej veci, ( 16 ) môže tento súd ešte prejednať návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti. ( 17 )

B. Podmienky uplatnenia kritérií založených na článkoch 3 a 5 nariadenia č. 4/2009

39. Článok 3 tohto nariadenia obsahuje dve kategórie kritérií, pričom jedna súvisí s pobytom jedného z účastníkov konania [v písmene a), pokiaľ ide o povinného, alebo v písmene b), pokiaľ ide o oprávneného], ( 18 ) a druhá upravuje koncentráciu súdnych konaní [podľa písmena c) v prípade návrhu týkajúceho sa osobného stavu alebo podľa písmena d) v prípade návrhu týkajúceho sa rodičovských práv a povinností].

40. Keďže osobou oprávnenou na výživné je konkrétne v prejednávanej veci maloleté dieťa, ( 19 ) v mene ktorého návrh podala jeho matka R, s obvyklým pobytom v Spojenom kráľovstve, vnútroštátny súd po vylúčení vecí na samostatné konania platne vyhlásil, ( 20 ) že má právomoc rozhodnúť o návrhu na výživné podľa kritéria stanoveného v článku 3 písm. a) nariadenia č. 4/2009 z dôvodu miesta, kde má odporca P svoj obvyklý pobyt. ( 21 )

41. Keďže dieťa má bydlisko v inom členskom štáte, právomoc vnútroštátneho súdu sa nemôže zakladať na článku 3 písm. b) tohto nariadenia. Sú uplatniteľné ostatné kritéria procesnej povahy, ktoré sú spôsobilé založiť právomoc vnútroštátneho súdu?

42. Návrh vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorý by mal prejednať súd v Spojenom kráľovstve, ( 22 ) by na základe článku 3 písm. c) tohto nariadenia zostal v právomoci vnútroštátneho súdu, ktorý má právomoc konať o rozvode. Súdny dvor vylúčil túto možnosť v rozsudku A, ktorý sa týkal podobných skutkových okolností, ako sú okolnosti vo veci samej. Toto je podstatný dosah tohto rozsudku vydaného v inom procesnom kontexte, ktorý viedol Súdny dvor k tomu, aby určil, voči ktorému návrhu je návrh týkajúci sa výživného na dieťa vedľajší. ( 23 )

43. Súdny dvor tak rozhodol, že „článok 3 písm. c) a d) nariadenia č. 4/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ bol na súd v členskom štáte podaný návrh na rozluku alebo rozvod manželstva rodičov maloletého dieťaťa, a na súd iného členského štátu návrh týkajúci sa rodičovských práv a povinností k tomuto dieťaťu, návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti k tomuto istému dieťaťu je vedľajším návrhom výlučne v konaní o rodičovských právach a povinnostiach v zmysle článku 3 písm. d) tohto nariadenia“ ( 24 ).

44. Z analýzy kritérií stanovených v článku 3 nariadenia č. 4/2009 teda vyplýva, že vo veci samej len jedno z nich, konkrétne kritérium uvedené v písmene a) tohto článku, umožňuje vnútroštátnemu súdu rozhodnúť vo veciach vyživovacej povinnosti.

45. V dôsledku toho je v prvom rade potrebné spresniť, že článok 5 tohto nariadenia, na ktorý sa odvoláva vnútroštátny súd z dôvodu účasti odporcu na konaní, sa nemá uplatňovať, pretože toto ustanovenie uvádza právomoc uplatňovanú v prípade nedostatku právomoci súdu, na ktorom začalo konanie. ( 25 )

46. Z tohto pohľadu vec sama dokonale ilustruje skutočnosť, že pokiaľ má súd právomoc na základe obvyklého pobytu odporcu, kritérium jeho účasti na konaní pred týmto súdom bez toho, že by spochybnil jeho právomoc, ( 26 ) nie je relevantné.

47. V druhom rade, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť z vedľajšieho charakteru návrhu týkajúceho sa vyživovacej povinnosti vo vzťahu k návrhu vo veci rodičovských práv a povinností, treba najskôr zdôrazniť, že vo veci samej konštatovanie toho, že na súd Spojeného kráľovstva nebol podaný takýto návrh a prípadne ani návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti po rozdelení pôvodného návrhu, stačí na to, aby nevznikali žiadne pochybnosti o uplatnení jediného kritéria právomoci splneného v danej situácii, a to kritéria založeného na článku 3 písm. a) nariadenia č. 4/2009.

48. Ďalej možno konštatovať, že za týchto okolností nie je potrebné zaoberať sa možnými dôsledkami uplatňovania ustanovení týkajúcich sa prekážky začatej veci ( 27 ) a súvisiacich vecí ( 28 ) zo strany súdu, ktorý začal konať ako druhý.

49. Nakoniec žiadne riešenie nemožno vyvodiť ani z odôvodnenia rozsudku A v zmysle, ktorý navrhol vnútroštátny súd a ktorý tiež podporila rumunská vláda. Tí totiž zastávajú názor, že v prípade spojených návrhov týkajúcich sa rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti k spoločnému dieťaťu, by súd členského štátu, v ktorom má toto dieťa svoj obvyklý pobyt, mal mať výlučnú právomoc.

50. V tejto súvislosti vnútroštátny súd zdôraznil, že Súdny dvor konštatoval, že „návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti k maloletým deťom je… svojou povahou neoddeliteľne spojený s konaním o rodičovských právach a povinnostiach“ a že „súd príslušný na rozhodovanie v konaniach o rodičovských právach a povinnostiach, ako je definovaný v článku 2 bode 7 nariadenia č. 2201/2003, môže najlepšie in concreto posúdiť otázky súvisiace s návrhom týkajúcim sa vyživovacej povinnosti k dieťaťu, stanoviť výšku uvedenej povinnosti určenej na prispievanie k nákladom na výživu a výchovu dieťaťa a prispôsobiť ju podľa stanoveného spôsobu striedavej alebo výlučnej starostlivosti, podľa práva styku s dieťaťom a rozsahu tohto práva a ďalších údajov o skutkových okolnostiach týkajúcich sa výkonu rodičovských práv a povinností, ktoré mu boli predložené. ( 29 )

51. Mal by tak Súdny dvor implicitne zastávať názor, že kritérium obvyklého pobytu dieťaťa, a teda oprávneného na výživné, sa musí za každých okolností uprednostniť vzhľadom na riziko nesúladu medzi rozhodnutím súdu s právomocou vo veciach vyživovacej povinnosti a rozhodnutím súdu, ktorý má výlučnú právomoc rozhodnúť o rodičovských právach a povinnostiach? ( 30 )

52. Inými slovami – je z rozsudku A treba vyvodiť, že súd, ktorý nemá právomoc na rozhodovanie o návrhu týkajúcom sa rodičovských práv a povinností voči dieťaťu, sa musí vzdať výkonu svojej právomoci v oblasti vyživovacej povinnosti k tomuto dieťaťu v prospech súdu, ktorý by mal lepšie predpoklady na rozhodnutie o tomto návrhu?

53. Nemyslím si to. Hoci rozsudok A objasňuje vzťah medzi kritériami obsiahnutými v článku 3 písm. c) a d) nariadenia č. 4/2009, nevyjadruje sa k ostatným kritériám na určenie právomoci stanoveným v článku 3 alebo v článku 5 tohto nariadenia. Preskúmanie posledných uvedených kritérií totiž nebolo pre vnútroštátny súd užitočné, keďže na rozdiel od skutkových okolností vo veci samej mali manželia, rodičia detí oprávnených na výživné, svoj obvyklý pobyt v rovnakom členskom štáte ako ich deti.

54. Pri výklade ustanovení článku 3 písm. c) a d) nariadenia č. 4/2009 je tak potrebné zohľadniť najlepší záujem dieťaťa. ( 31 )

55. Túto analýzu dosahu rozsudku A potvrdili aj nedávne uznesenia zo 16. januára 2018, PM ( 32 ), a z 10. apríla 2018, CV ( 33 ). Z toho vyplýva, že ak súd nemá právomoc rozhodnúť o návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností k maloletému dieťaťu, a teda nemá ani právomoc rozhodovať o návrhu na vyživovaciu povinnosť v prospech tohto dieťaťa na základe článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009, je potrebné napriek tomu overiť, či nemá právomoc rozhodnúť o tomto poslednom uvedenom návrhu z iného titulu podľa tohto nariadenia. ( 34 )

56. Akýkoľvek iný výklad rozsudku A v zmysle, ktorý navrhol vnútroštátny súd, by na jednej strane viedol k tomu, že sa nezohľadní skutočnosť, že dôvody tohto rozsudku slúžia najmä na odôvodnenie prepojenia návrhu týkajúceho vyživovacej povinnosti s návrhom vo veciach rodičovských práv a povinností, skôr než s návrhom týkajúcim sa manželského vzťahu. Na druhej strane by takýto dosah priznaný uvedenému rozsudku nezohľadňoval znenie a kontext nariadenia č. 4/2009, ani ciele sledované týmto nariadením. ( 35 )

57. Pokiaľ ide o znenie článku 3 tohto nariadenia, Súdny dvor už v rozsudku A konštatoval, že kritériá na určenie právomoci sú alternatívne, a od vydania tohto rozsudku sa odstránili všetky pochybnosti o výklade tohto ustanovenia v prípade, že súd začne konať o návrhu týkajúcom sa osobného stavu a o návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností. ( 36 )

58. Pokiaľ ide o kontext a sledované ciele, je potrebné v prvom rade pripomenúť, že jediným účelom pridania písmena d) k skorším ustanoveniam článku 3 nariadenia č. 4/2009 prevzatého z článku 5 ods. 2 nariadenia č. 44/2001, ( 37 ) je usporiadať koncentráciu právomoci súdu v prípade, ak sa neuplatňuje kritérium obvyklého pobytu oprávneného stanovené v článku 3 písm. b) nariadenia č. 4/2009. ( 38 )

59. V druhom rade, od Bruselského dohovoru, ktorý otvoril možnosti právomoci tým, že stanovil osobitné kritériá určovania právomoci, ktoré sa odlišovali od kritéria miesta bydliska odporcu, s cieľom uprednostniť „prípadnú územnú alebo procedurálnu blízkosť“ ( 39 ), boli stanovené osobitné kritériá na určenie právomoci na účely dosiahnutia dvoch cieľov, konkrétne chrániť záujmy oprávnených, ako to pripomenul Súdny dvor, a podporiť riadny výkon spravodlivosti. ( 40 ) Je teda potrebné konštatovať, že kritériá na určenie právomoci sú alternatívne, pričom sa uprednostňuje voľba navrhovateľa. ( 41 )

60. Po tretie zdôrazňujem, podobne ako Komisia, že osobitné uprednostňovanie koncentrácie súdnych konaní so zreteľom na miesto pobytu dieťaťa by pri neexistencii iného návrhu týkajúceho sa rodičovských práv a povinností podaného v príslušnom členskom štáte viedlo k odopretiu spravodlivosti, pokiaľ ide o nevybavený návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti, čo by bolo v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa a narušilo by zásadu predvídateľnosti pravidiel určovania právomoci.

61. V dôsledku toho treba poznamenať, že cieľom ustanovení nariadenia č. 4/2009, najmä tých, ktoré sa týkajú právomoci, je umožniť oprávnenému na výživné dosiahnuť uspokojenie svojich nárokov za podmienok, ktoré ho chránia na základe obmedzených a nehierarchických kritérií.

62. Okrem toho treba zdôrazniť rozdiel medzi článkom 10 nariadenia č. 4/2009 a článkom 17 nariadenia č. 2201/2003. Hoci stanovujú, že súd, ktorý začal chybne konať vo veci výživného, musí ex offo vyhlásiť, že nemá právomoc, tento súd nemusí ďalej overovať, či má právomoc súd iného členského štátu. Vzhľadom na taxatívnu povahu kritérií určovania právomoci ( 42 ) musí súd s právomocou vo veciach výživného rozhodnúť. Ak tak neurobia, môžu napriek tomu rozhodnúť o návrhu na vydanie predbežných a preventívnych opatrení, ktoré sú dostupné podľa právneho poriadku dotknutého členského štátu. ( 43 )

63. Pokiaľ navrhovateľ nemá možnosť zvoliť si iné kritérium na určenie právomoci, musí súd, na ktorý bol podaný návrh vo veci výživného, rozdeliť súdne konania.

64. Na rozdiel od toho, čo tvrdí vnútroštátny súd a rumunská vláda, najmä pokiaľ ide o dôkazné požiadavky, ( 44 ) možno v súlade s cieľmi sledovanými nariadením č. 4/2009 na odôvodnenie uplatnenia kritéria právomoci stanoveného v článku 3 písm. a) tohto nariadenia vo veci samej uviesť viacero argumentov.

C. Argumenty odôvodňujúce uplatnenie článku 3 písm. a) nariadenia č. 4/2009

65. Po prvé, ako zdôrazňuje Komisia, kritérium bydliska odporcu si mohol zvoliť vedome oprávnený, ktorého zastupoval jeden z jeho rodičov.

66. Po druhé táto voľba môže byť odôvodnená tým, že dobrú znalosť o schopnosti rodiča dlžníka platiť výživné môže zaručiť súd v mieste jeho obvyklého pobytu.

67. Po tretie, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré musia byť zohľadnené pri určení sumy požadovaného výživného, je podľa všetkého jednoduchšie zistiť potreby dieťaťa, ako overiť schopnosť rodiča dlžníka platiť výživné. Ak sa totiž začne konanie vo veci rodičovských práv a povinností, musí súd príslušný vo veci vyživovacej povinnosti prerušiť konanie iba do doby, keď bude vydané rozhodnutie, ktoré bude slúžiť ako základ návrhu oprávneného na určenie výživného. Naopak súd, ktorý má právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností, môže mať vážne ťažkosti zhromaždiť a overiť dôkazy o zdrojoch a výdavkov rodiča dlžníka, osobitne v prípade, keď by zariadil svoju platobnú neschopnosť.

68. Po štvrté neexistencia rozhodnutia o výkone rodičovských práv a povinností nemôže zabrániť súdu posúdiť potreby dieťaťa, ako to dokazujú okrem iného ďalšie kritériá právomoci stanovené normotvorcom Únie. Je tiež možné zohľadniť dohodu rodičov o zachovaní obvyklého pobytu dieťaťa.

69. Možno uviesť aj ďalšie argumenty založené na pravidlách týkajúcich sa vecnej stránky rozhodnutia a jeho vykonania.

70. Treba totiž pripomenúť, že Spojené kráľovstvo a Dánske kráľovstvo nepristúpilo k Haagskemu protokolu z roku 2007. ( 45 ) V dôsledku toho na jednej strane nie sú tieto štáty viazané pravidlami určujúcimi rozhodné právo, ktoré sú stanovené v tomto protokole. ( 46 ) Na druhej strane rozsudky vydané v týchto štátoch nemajú nárok na oslobodenie od konania o vykonateľnosti v iných členských štátoch. Tieto rozsudky tu musia byť predmetom návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti. ( 47 )

71. Voľbu kritéria pobytu povinného tak môžu sprevádzať aj obavy spojené s vymáhaním pohľadávky výživného za priaznivých podmienok, ( 48 ) pričom toto vymáhanie by sa nemalo zdržovať diskusiou o uznávaní alebo vykonateľnosti rozsudku vydaného v inom členskom štáte. ( 49 )

72. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti preto zastávam názor, že článok 3 nariadenia č. 4/2009 musí byť vykladaný v tom zmysle, že skutočnosť, že návrh vo veci vyživovacej povinnosti je vedľajší vo vzťahu k návrhu vo veci rodičovských práv a povinností v zmysle článku 3 písm. d) tohto nariadenia, nemá za následok vylúčenie právomoci súdu členského štátu podľa článku 3 písm. a) uvedeného nariadenia alebo prípadne podľa článku 5 toho istého nariadenia.

73. Je však treba sa uistiť, že taký výklad pravidiel právomoci nie je v rozpore s najlepším záujmom dieťaťa.

D. Zohľadnenie najlepšieho záujmu dieťaťa

74. Ako Súdny dvor pripomenul v rozsudku A, „nariadenie č. 4/2009 sa musí uplatňovať v súlade s článkom 24 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, podľa ktorého pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa“ ( 50 ).

75. Ako pritom paradoxne ukazuje konanie vo veci samej, môže byť navrhovateľ vo veci vyživovacej povinnosti donútený vzhľadom na najlepší záujem dieťaťa rozdeliť návrhy, ktoré podal na jeden súd, v dôsledku toho, že tento súd vyhlási, že nemá právomoc v oblasti rodičovských práv a povinností.

76. Hoci podľa mňa nevýhody rozhodnutia o neexistencii pretrvania právomoci na základe článku 12 nariadenia č. 2201/2003 musia byť in abstracto relativizované, ako som už zdôraznil skôr, nevyhnutnosť zohľadniť najlepší záujem dieťaťa odôvodňuje in concreto posúdiť dôsledky skutočnosti, že dva súdy musia konať s cieľom, aby postupne došlo k rozhodnutiu o návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností a následne k rozhodnutiu o návrhu na výživné, hoci je tento návrh vedľajší vo vzťahu k prvému návrhu.

77. Konkrétne v prejednávanej veci sa však zdá, že navrhovateľ, pani R, svojím stanoviskom k vhodnosti predloženia návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor vyjadrila svoju vôľu potvrdiť pôvodnú voľbu začať konanie len jednom súde, ktorý má právomoc rozhodnúť o jej návrhu na rozvod, ako aj o všetkých jeho dôsledkoch pre spoločné dieťa.

78. Okrem toho, ako zdôraznila rumunská vláda vo svojich písomných pripomienkach, ( 51 ) je potrebné zohľadniť skutočnosť, že nový návrh na výživné podaný na inom súde môže pripraviť oprávneného o jeho nárok na získanie výživného od dátumu jeho prvej žiadosti, v prejednávanej veci od 29. septembra 2016.

79. Toto rozdelenie súdnych konaní nariadené oprávnenému na výživné ( 52 ) v nadväznosti na neexistenciu rozšírenia právomoci súdu, ktorý koná o návrhu na rozvod, aj na veci rodičovských práv a povinností, ako aj nevýhody vyplývajúce zo späťvzatia pôvodného návrhu za predpokladu, že je prípustné podľa práva konajúceho súdu, ( 53 ) vedú preto k silným pochybnostiam o uspokojení záujmov oprávneného. Za týchto podmienok zdieľam obavy vyjadrené vnútroštátnym súdom, ako aj rumunskou vládou.

80. Preto považujem za potrebné hľadať riešenie, ktoré by chránilo záujmy oprávneného v súlade s cieľmi nariadenia č. 4/2009 a článkom 24 ods. 2 Charty základných práv.

81. V tomto smere rozsudok A predstavuje relevantný základ pre konštrukciu vytvorenú judikatúrou Súdneho dvora týkajúcu sa výkladu nariadenia č. 4/2009, keďže zdôrazňuje význam koncentrácie konaní o finančných dôsledkoch zániku manželstva rodičov vo vzťahu k ich deťom. ( 54 ) To isté vyplýva aj zo zistenia chýbajúcej koordinácie medzi týmto nariadením a článkom 12 nariadenia č. 2201/2003, ako aj z neúčinnosti pravidiel týkajúcich sa prekážky začatej veci alebo súvisiacich vecí v takomto prípade. ( 55 )

82. V dôsledku toho by podľa mňa bolo možné v súlade s logikou nariadenia č. 4/2009 a pri zohľadnení najlepšieho záujmu dieťaťa stanoviť, že súd konajúci o návrhu týkajúcom sa vyživovacej povinnosti, na ktorú je toto dieťa oprávnené, môže po rozhodnutí o nedostatku právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností informovať navrhovateľa, že má právomoc na základe článku 3 písm. a) tohto nariadenia a položiť mu otázku, či zotrváva na svojom návrhu v oblasti vyživovacej povinnosti.

83. Vzhľadom na to, že normotvorca Únie neprijal v nariadení č. 4/2009 osobitné ustanovenia, ( 56 ) aké sa nachádzajú v článku 15 nariadenia č. 2201/2003, ( 57 ) alebo ustanovenia zabezpečujúce koordináciu s článkom 12 tohto nariadenia, nemôže sa súd, na ktorom začalo konanie, vzdať výkonu svojej právomoci v prospech súdu s lepšími predpokladmi na rozhodnutie o všetkých návrhoch týkajúcich sa dieťaťa.

84. Okrem toho, aj keby mal súd, ktorý má právomoc rozhodnúť o návrhu týkajúcom sa rodičovských práv a povinností lepšie predpoklady na rozhodnutie o návrhu týkajúcom sa vyživovacej povinnosti, ktorý je vo vzťahu k prvému uvedenému návrhu vedľajší, nie je mi jasné, ako by najlepší záujem dieťaťa mohol odôvodniť, aby oprávnený z výživného bol povinný zmeniť svoju voľbu príslušného súdu.

85. Tato analýza platí o to viac, ak rovnako ako v prejednávanom prípade nebolo začaté konanie na žiadnom inom súde.

V. Návrh

86. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Judecătoria Constanţa (Súd prvého stupňa Constanţa, Rumunsko), takto: 1. Článok 3 nariadenia Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že návrh týkajúci sa vyživovacej povinnosti je spojený s návrhom vo veciach rodičovských práv a povinností v zmysle článku 3 písm. d) tohto nariadenia nemá za následok vylúčenie právomoci súdu členského štátu založenej na článku 3 písm. a) uvedeného nariadenia alebo prípadne na článku 5 toho istého nariadenia. 2. Vzhľadom nato, že normotvorca Únie neprijal v nariadení č. 4/2009 osobitné ustanovenia, aké sa nachádzajú v článku 15 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, alebo ustanovenia zabezpečujúce koordináciu s článkom 12 nariadenia č. 2201/2003, nemôže sa súd, na ktorom bolo začaté konanie, vzdať výkonu svojej právomoci v prospech súdu s lepšími predpokladmi na rozhodnutie.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1.

( 3 ) Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243.

( 4 ) Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42.

( 5 ) Pozri v tejto súvislosti, pokiaľ ide o relevantnosť judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa tohto nariadenia, rozsudok z 18. decembra 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 23).

( 6 ) Ú. v. EÚ L 143, 2004, s. 15; Mim. vyd. 19/007, s. 38.

( 7 ) Ú. v. EÚ L 331, 2009, s. 17, ďalej len „Haagsky protokol z roku 2007“.

( 8 ) Európska únia ratifikovala tento protokol 8. apríla 2010 v mene členských štátov s výnimkou dvoch štátov, ktoré k nemu nepristúpili. Pozri v tejto súvislosti zoznam zmluvných štátov k 31. marcu 2017, ktorý je dostupný na internetovej stránke Haagskej konferencie: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/status‑table/?cid=133.

( 9 ) Pozri článok 76 tretí odsek nariadenia č. 4/2009. Tento dátum uplatňovania treba odlišovať od dátumu nadobudnutia účinnosti Haagskeho protokolu z roku 2007, ktorý bol stanovený medzi všetkými zmluvnými štátmi na 1. augusta 2013. Pozri tiež GAUDEMET‑TALLON, H. a ANCEL, M.‑E.: Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007). 6e ed., collection „Droit des affaires“. Paris: Librairie générale de droit et de jurisprudence, 2018, bod 216, s. 318.

( 10 ) Pozri v tejto súvislosti článok 1071 Codul de procedură civilă (Občiansky súdny poriadok) uvedený v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci OF (C‑759/18), o ktorej sa v súčasnosti vedie konanie pred Súdnym dvorom (s. 5).

( 11 ) Pozri bod 22 vyššie.

( 12 ) C‑184/14, ďalej len „rozsudok vo veci A, EU:C:2015:479.

( 13 ) Pozri najmä rozsudok A (body 15 až 17), a rozsudok zo 6. októbra 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, body 13 a 14), ako aj uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 16. januára 2018, PM (C‑604/17, neuverejnené, EU:C:2018:10, body 12 až 14), a zo 4. októbra 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, body 13 a 14). Pozri okrem toho návrh na prejudiciálne konanie vo veci OF (vec C‑759/18) v súčasnosti prejednávanej pred Súdnym dvorom, ktorý v odseku 13 uvádza množstvo podobných prípadov týkajúcich sa rumunských štátnych príslušníkov s obvyklým pobytom v inom členskom štáte, v danej veci v Taliansku, ktoré sa týkajú právomoci súdu konajúceho vo veciach rodičovských práv a povinností a vyživovacej povinnosti, za rovnakých podmienok ako vo veci samej.

( 14 ) V tejto súvislosti vnútroštátny súd pripomenul, že „v súlade s vnútroštátnym právom majú v takomto prípade rodičovské práva a povinnosti a výživné charakter vedľajšieho návrhu vzhľadom k petitu týkajúcemu sa rozvodu (článok 931 ods. 2 Občianskeho súdneho poriadku)“. Voľba kritéria štátnej príslušnosti manželov môže byť rovnako odôvodnená voľbou rozhodného práva pre zánik manželstva. V tejto súvislosti možno poznamenať, že Spojené kráľovstvo nie je viazané nariadením Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10).

( 15 ) Pozri bod 22 vyššie.

( 16 ) Článok 4 nariadenia č. 4/2009, nazvaný „Voľba súdu“, sa podľa jeho odseku 3 nevzťahuje na spor o vyživovaciu povinnosť na dieťa vo veku do 18 rokov. Článok 6 tohto nariadenia stanovuje subsidiárnu právomoc založenú na spoločnej štátnej príslušnosti účastníkov konania, zatiaľ čo článok 7 uvedeného nariadenia vytvára forum necessitatis.

( 17 ) Pozri bod 25 vyššie, pokiaľ ide o to, že otec nespochybnil právomoc súdu, ktorý prejednáva túto vec.

( 18 ) Pokiaľ ide o uplatňovanie tohto kritéria, pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, a osobitne bod 34 o odôvodnení tohto kritéria).

( 19 ) Pozri vymedzenie pojmu oprávnený na výživné uvedené v článku 2 ods. 10 nariadenia č. 4/2009. Porovnaj s článkom 46 tohto nariadenia, ktorý sa týka bezplatnej právnej pomoci pre žiadosti podané v prípade výživného pre deti. Pozri tiež rozsudok z 15. januára 2004, Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, bod 30, z ktorého vyplýva, že oprávneným na výživné je osoba, ktorej potreby musí určiť konajúci súd). Pozri okrem toho FONGARO, E. a HECTOR, P.: Obligation alimentaire. In: Répertoire de droit européen, Encyclopédie juridique Dalloz. Paris: Dalloz, 2018, bod 97, ako aj ANCEL, B., MUIR WATT, H.: Aliments sans frontières. In: Revue critique de droit international privé. Paris: Dalloz, 2010, č. 3, s. 457 až 484, najmä bod 4, poznámka pod čiarou 9 (s. 460) a bod 8 (s. 463 a 464). Pozri v rovnakom zmysle HELLNER, M.: Maintenance obligations. In: Encyclopedia of Private International Law. Cheltenham: Edward Edgar Publishing, 2017, s. 1185 až 1194, najmä s. 1190.

( 20 ) Porovnaj s rozsudkom zo 4. októbra 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, bod 16).

( 21 ) Možno poznamenať, že toto kritérium nebolo zohľadnené v prípade rozvodu.

( 22 ) Pozri body 24 a 31 vyššie.

( 23 ) V tejto veci boli manželia a ich maloleté deti, talianski štátni príslušníci, s trvalým pobytom v Londýne (Spojené kráľovstvo). Na taliansky súd boli podané návrhy týkajúce sa manželského vzťahu a jeho dôsledkov pre deti, pričom ten istý navrhovateľ neskôr podal návrh na anglický súd smerujúci k určeniu podmienok výkonu rodičovských práv a povinností. Taliansky súd vyvodil z článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, že len anglické súdy majú právomoc rozhodnúť o otázkach spojených s rodičovskými právami a povinnosťami v zmysle článku 2 bodu 7 tohto nariadenia z dôvodu, že deti majú obvyklý pobyt v Londýne.

( 24 ) Rozsudok A (bod 48). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 25 ) Súhlasím s názorom Európskej komisie, podľa ktorej tento článok predstavuje formu „automatického rozšírenia“ právomoci. V tomto zmysle pozri najmä GALLANT, E.: Droit processuel civil de l’Union européenne. Paris: LexisNexis, 2011, bod 319, s. 109, ktorý používa rovnaký výraz a spresňuje, že toto pravidlo umožňuje súdu, ktorý nemá právomoc, aby rozhodol vo veciach vyživovacej povinnosti. Porovnaj s článkom 26 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).

( 26 ) Podľa môjho názoru o takýto prípad ide v prejednávanej veci v rámci veci týkajúcej sa vyživovacej povinnosti po vylúčení vecí na samostatné konania. V tejto súvislosti pozri pochybnosti vnútroštátneho súdu uvedené v bode 30 vyššie.

( 27 ) Pozri článok 12 nariadenia č. 4/2009.

( 28 ) Pozri článok 13 nariadenia č. 4/2009.

( 29 ) Rozsudok A (body 40 a 43).

( 30 ) Pozri v tomto zmysle GALLANT, E: c. d., bod 313, s. 108.

( 31 ) Pozri rozsudok A (body 43 až 46, a konkrétne ten posledný bod).

( 32 ) C‑604/17, neuverejnené, EU:C:2018:10.

( 33 ) C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220.

( 34 ) Pozri uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 16. januára 2018, PM (C‑604/17, neuverejnené, EU:C:2018:10, bod 33), a uznesenie z 10. apríla 2018, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, bod 55).

( 35 ) Pozri ako nedávne pripomenutie metódy výkladu, ktorý zvyčajne Súdny dvor podá, najmä rozsudok z 21. júna 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, bod 34).

( 36 ) Pozri rozsudok A (body 33, 34 a 48).

( 37 ) Tento článok prevzal bez zmien text článku 5 ods. 2 Dohovoru z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmeneného neskoršími dohovormi o prístupe nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“), vrátane doplnenia z roku 1978 o právomoci súdu, ktorému bol predložený návrh týkajúci sa osobného stavu. Pozri tiež GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 219, s. 320.

( 38 ) Pozri v tomto zmysle BOICHÉ, A.: Les règles de compétence judiciaire, dossier Recouvrement des obligations alimentaires dans l’Union. In: Actualité juridique : famille. Paris: Dalloz, 2009, č. 3, s. 107 až 112, najmä komentár k článku 3 písm. d) nariadenia č. 4/2009.

( 39 ) Vyraz, ktorý sumarizuje odôvodnenie osobitných pravidiel určovania právomoci, použitý v GAUDEMET‑TALLON, H., ANCEL, M.‑E.: c. d., bod 180, s. 246.

( 40 ) Pozri rozsudok z 18. decembra 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, body 26 až 29). Pozri tiež odôvodnenie 15 nariadenia č. 4/2009.

( 41 ) Pokiaľ ide o podporu vyhradenú pre oprávneného pri určovaní príslušného súdu, pozri najmä JOUBERT, N.: La mise en œuvre de l’obligation alimentaire en présence d’un élément d’extranéité dans les relations entre parents et enfants. In: Droit de la famille. Paris: LexisNexis, 2018, č. 1, zložka 3, bod 7. Pozri tiež FARGE, M.: Promotion transfrontière du droit à obtenir des aliments: l’apport du règlement (CE) no 4/2009 du 18 décembre 2008 (1re partie). In: Droit de la famille. Paris: LexisNexis, 2011, č. 9, štúdia 18, bod 16.

( 42 ) Pozri tiež v tomto zmysle BOICHÉ, A.: c. d., najmä komentár k článku 10 nariadenia č. 4/2009.

( 43 ) Pozri článok 14 nariadenia č. 4/2009.

( 44 ) Pozri bod 29 vyššie.

( 45 ) Pozri poznámku pod čiarou 8 vyššie.

( 46 ) Konkrétne, ak je dotknutý členský štát viazaný týmto protokolom, podľa článku 4 ods. 3 uvedeného protokolu zaručuje voľba oprávneného podať návrh na súd členského štátu obvyklého pobytu povinného uplatnenie práva štátu konajúceho súdu.

( 47 ) Pozri článok 23 a nasl. nariadenia č. 4/2009. Pokiaľ ide o dôsledky Brexitu, ktoré by viedli k tomu, že Spojené kráľovstvo by sa považovalo za tretiu krajinu, a právnu neúčinnosť vo veciach uznávania rozhodnutí, keďže dnes rozsudky vydané v Spojenom kráľovstve nevyužívajú doložku vykonateľnosti, pozri najmä FARGE, M.: Conjectures sur le Brexit… dans Droit de la famille. In: La Semaine juridique, Édition générale. Paris: LexisNexis, 2016, č. 38, s. 1723 až 1729, najmä s. 1725. Pozri takisto PILICH, M.: Brexit and EU private international law: May the UK stay in? In: Maastricht Journal of European and Comparative Law. New‑York: Sage Publishing, 2017, zv. 24, č. 3, s. 382 až 398, najmä s. 391 až 393.

( 48 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 9. februára 2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, body 32 až 34 a citovaná judikatúra), ako aj odôvodnenie 9 nariadenia č. 4/2009 na pripomenutie cieľov spočívajúcich v jednoduchosti a rýchlosti, ktoré toto nariadenie sleduje.

( 49 ) Pozri na pripomenutie jedného z cieľov nariadenia č. 4/2009, ktorý má zabezpečiť účinné vymáhanie pohľadávok na výživné v cezhraničných situáciách, odôvodnenie 15 tohto nariadenia, ako aj rozsudok z 18. decembra 2014, Sanders a Huber (C‑400/13 a C‑408/13, EU:C:2014:2461, bod 41). Pozri tiež pre podrobný výklad pravidiel o uznávaní a výkone rozsudkov vydaných v členskom štáte, ktorý nie je viazaný Haagskym protokolom, najmä FONGARO, E., HECTOR, P.: c. d., body 78 až 90.

( 50 ) Pozri rozsudok A (bod 46).

( 51 ) Pozri bod 31 týchto pripomienok.

( 52 ) Pozri, čo sa týka pripomienok týkajúcich sa systému zvoleného v nariadení č. 2201/2003, ANCEL, B., MUIR WATT, H.: L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. In: Revue critique de droit international privé. Paris: Dalloz, 2005, č. 4, s. 569 až 606, najmä poznámku pod čiarou 7 a odkaz na odôvodnenie 6 tohto nariadenia.

( 53 ) V tomto procesnom kontexte by totiž späťvzatie návrhu pred súdom, ktorý pôvodne začal vo veci konať a ktorý má právomoc, bolo možné považovať za vzdanie sa nároku na výživné, čo je v rozpore s verejným poriadkom štátu konajúceho súdu.

( 54 ) Pozri rozsudok A (bod 43).

( 55 ) V tejto súvislosti možno vykonať porovnanie s rozsudkom zo 4. októbra 2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, bod 47).

( 56 ) V tejto súvislosti pozri odôvodnenie absencie predvídania aktuálnych ťažkostí, ktorým treba čeliť, vyplývajúce z konštatovania obsiahnutého v odôvodnení 11 nariadenia č. 2201/2003, podľa ktorého „súdy, ktoré majú právomoc podľa tohto nariadenia budú vo všeobecnosti mať právomoc rozhodovať o vyživovacej povinnosti“, pripomenutého v Zelenej knihe Komisie z 15. apríla 2004 o vyživovacích povinnostiach [COM(2004) 254 final], bod 5.1.1, s. 14.

( 57 ) Tento článok zaviedol pravidlo inšpirované teóriou forum non conveniens. Tá je zakotvená tiež v článkoch 8 a 9 Haagskeho dohovoru z 19. októbra 1996 o právomoci orgánov, uplatniteľnom práve, uznávaní, výkone a spolupráci vo veciach rodičovských práv a povinností a o opatreniach na ochranu detí (dostupného na internetovej stránke https://assets.hcch.net/docs/e74e817b‑1faa‑4aa9‑bd29‑3ff68da03f43.pdf), ktoré „mechanizmus redukujú na prenos alebo nárokovanie si právomoci“, vyjadrené slovami GALLANT, E.: Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. In: Revue critique de droit international privé. Paríž: Dalloz, 2017, č. 3, s. 464 až 471, bod 2.