ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Také tvrdenie považujem za jednoznačne nesprávne. Ako Komisia opísala výstižnou metaforou, prijatie takého tvrdenia by znamenalo, že Írsko a Spojené kráľovstvo by sa v istom zmysle stali „vyhnancami“, s ktorými by v určitých oblastiach nebolo možné nadviazať nijaké vzťahy. Taký dôsledok by bol podľa všetkého neprimeraný v tom zmysle, že by penalizoval Írsko a Spojené kráľovstvo v rozsahu, ktorý prekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na povzbudenie uvedených krajín k účasti na schengenskom acquis a jeho vývoji. Mohli by totiž vzniknúť otázky v zmysle článku 4 ods. 3 ZEÚ. Ako Komisia zdôraznila na pojednávaní, zásada úprimnej spolupráce je vzájomná: členské štáty, ktoré nepristúpili k schengenskému acquis, by sa mali zdržať prijatia opatrení, ktoré by mohli ohroziť vývoj tohto acquis, no členské štáty, ktoré k uvedenému acquis pristúpili, by mali rešpektovať tie členské štáty, ktoré sa rozhodli zostať mimo, a pomáhať im.
19.

Ani po otázke položenej na pojednávaní neexistujú dôkazy svedčiace o tom, že pre konanie vo veci samej by mohol byť relevantný článok 12 ods. 3 smernice 2004/38. Manželia v konaní vo veci samej, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, by teda v dôsledku odchodu svojich manželských partneriek, ktoré sú občiankami Únie, boli stratili svoje právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte ešte predtým, než by občianky Únie vôbec požiadali o rozvod mimo Írska.
18.

V tomto štádiu sa však konanie vo veci samej týka predovšetkým úzkeho problému, a to štvrtého dodatočného návrhu, v ktorom Orizzonte Salute uviedla nový žalobný dôvod spochybňujúci zákonnosť výšky súdneho poplatku vybratého za pôvodnú žalobu. V súvislosti s týmto právnym problémom, ktorý sa vnútroštátny súd rozhodol preskúmať ako prvý, prejudiciálna otázka nie je hypotetická. Navyše vzhľadom na to, že napadnuté opatrenie predstavuje piaty súdny poplatok vybratý v konaní vo veci samej, sa domnievam, že Súdny dvor by mal zodpovedať aj otázku kumulatívnych poplatkov. Pokiaľ by Súdny dvor konštatoval nezlučiteľnosť talianskeho systému s právom EÚ, vnútroštátny súd by musel z tohto konštatovania vyvodiť príslušné závery v súvislosti so súdnym poplatkom vybratým za pôvodnú žalobu. Vzhľadom na tieto parametre je teda návrh na začatie prejudiciálneho konania prípustný.
46.

Ak by sa použil opačný prístup, teoreticky by bolo možné položiť si otázku týkajúcu sa „záväzného charakteru jurisdikcie“ španielskych správnych súdov v konaní o žalobe vo veci správneho súdnictva podanej priamo na týchto všeobecných správnych súdoch v oblasti verejného obstarávania. Domnievam sa, že v takej situácii by nebolo možné považovať jurisdikciu správneho súdu za „záväznú“, lebo žaloba vo veci správneho súdnictva by nebola jediným dostupným prostriedkom nápravy. ( 53 )
26.

Za okolností v prejednávanej veci to znamená, že pokiaľ ide o informácie poskytnuté navrhovateľom v tlačive návrhu, postup preskúmania by sa nemal uplatniť, keď dlžník (najmä keď, ako v tomto prípade, ide o skúsený subjekt) mohol už po preskúmaní riadne doručeného európskeho platobného rozkazu zistiť, že informácie, na ktorých bola založená príslušnosť súdu, ktorý rozkaz vydal (t. j. informácie poskytnuté navrhovateľom), boli nepresné, nesprávne alebo nepravdivé. To znamená, že súhlasím so spoločnosťou Thurner Hotel a s rakúskou vládou, že za „výnimočnú okolnosť“, ktorá by odôvodňovala preskúmanie rozkazu, nemožno považovať také nepravdivé alebo nepresné informácie, na ktoré dlžník už mohol reagovať prostredníctvom odporu. V konečnom dôsledku sa domnievam, že „nepravdivé informácie“ uvedené v odôvodnení 25 nariadenia č. 1896/2006 sa musia obmedziť na informácie, ktorých nepravdivosť alebo nepresnosť sa preukáže alebo môže byť zistená dlžníkom skutočne neskôr, po uplynutí lehoty podľa článku 16 ods. 2 uvedeného nariadenia, čo je skutočnosť, ktorú v každom prípade musí posúdiť vnútroštátny súd.
71.

Článok 13 ods. 1 smernice 2006/112 a článok 4 ods. 5 prvý pododsek šiestej smernice si v tejto súvislosti zachovali rovnaké znenie aj v nemeckej a anglickej jazykovej verzii. V nemeckom jazyku je výpočet takýto: „Staaten, Länder, Gemeinden und sonstige Einrichtungen des öffentlichen Rechts“, zatiaľ čo anglická jazyková verzia znie takto: „states, regional and local government authorities and other bodies governed by public law“.
55.

Súdny dvor osobitne rozhodol, že vnútroštátny súd musí ex offo nariadiť vykonávanie dôkazov s cieľom zistiť, či určitá podmienka patrí do pôsobnosti smernice 93/13, a v prípade, že to tak je, posúdiť ex offo prípadnú nekalú povahu tejto podmienky. ( 26 ) Tiež spresnil, že vnútroštátny súd, ktorý konštatuje, že určitá zmluvná podmienka má nekalú povahu, je navyše povinný jednak bez toho, aby počkal, kým spotrebiteľ podá príslušný návrh, vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z tohto konštatovania vyplývajú podľa vnútroštátneho práva, a to vždy pri dodržaní zásady kontradiktórnosti, ( 27 ) s cieľom zabezpečiť, aby touto podmienkou nebol spotrebiteľ viazaný, a jednak v zásade na základe objektívnych kritérií posúdiť, či dotknutá zmluva môže naďalej existovať bez uvedenej podmienky. ( 28 )
49.

Analogicky by to malo platiť pre výklad nariadenia Brusel IIa a nemalo by sa to dotknúť jeho výnimky vzťahujúcej sa na otázky dedenia na účely spomínaného schválenia dedičskej dohody, keďže ako je uvedené v bode 37 a nasl., nie je to v rozpore s úvahami vzhľadom na právo Únie.
36.

Komisia na druhej strane poznamenáva, že spoločnosti Mory naďalej existujú len preto, aby sa dokončila ich likvidácia. Je teda vylúčené, že by mohli mať záujem na konaní s cieľom prinavrátenia ich postavenia v rámci hospodárskej súťaže vďaka vráteniu protiprávnej a nezlučiteľnej pomoci poskytnutej skupine Sernam. Navyše odvolatelia, s cieľom pokúsiť sa odôvodniť záujem na konaní, v žalobe na Všeobecnom súde uviedli len možnosť podať žalobu o náhradu. Okrem toho tvrdenie založené na rozšírení návrhu na vymáhanie pomoci aj na spoločnosť Geodis je neprípustné, pretože toto rozšírenie by ex post ovplyvnilo napadnuté uznesenie a nemohlo by sa teda vziať do úvahy na účely posúdenia zákonnosti uvedeného uznesenia. Ďalej žaloba, na základe ktorej začalo toto konanie na Všeobecnom súde, neuvádzala toto tvrdenie, pretože v danom okamihu spoločnosť Geodis ešte nezískala aktíva skupiny Sernam. Rozšírenie žaloby na spoločnosť Geodis by teda nebolo automatické. Subsidiárne Komisia tvrdí, že v každom prípade nie je vôbec preukázané, že by uvedené tvrdenie malo dôvodnosť alebo čo i len najmenšiu šancu na úspech vo vnútroštátnom práve.
V nadväznosti na vyššie uvedené napokon uvádzam, že sa nestotožňujem ani s návrhom gréckej vlády, aby sa vychádzalo z toho, že premlčacia doba začína plynúť v okamihu, keď príslušný orgán zistí, že platba bola uskutočnená neoprávnene. Bez ohľadu na to, že tento výklad článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 nemá nijakú oporu v znení tohto ustanovenia ( 46 ), ak by premlčacia doba začala plynúť až od tohto okamihu, dochádzalo by k predlžovaniu premlčacích dôb stanovených zákonodarcom, ktoré by v zásade nebolo časovo obmedzené, čo by odporovalo akejkoľvek požiadavke predvídateľnosti. Začiatok premlčacej doby by v takých prípadoch závisel od neistého okamihu, keď orgány začnú postup potrebný na overenie správnosti operácií uskutočnených hospodárskym subjektom. Pre uvedený subjekt by to znamenalo časovo neobmedzené obdobie právnej neistoty a tiež by to sťažilo preukázanie zákonnosti sporných konaní alebo opomenutí, čo by bolo v rozpore s požiadavkami právnej istoty. ( 47 )
60.

Doby odpočinku tak majú kompenzovať únavu spôsobenú časom venovaným práci. Táto základná funkcia dôb odpočinku by bola narušená, ak by sa do doby odpočinku zahrnul čas, ktorý pracovníci, ktorí v rámci výkonu povolania cestujú, venujú presunu z miesta svojho bydliska k prvému klientovi a od ich posledného klienta do miesta svojho bydliska.
23.

Groupe Steria má ako materská spoločnosť spoločne zdaňovanej skupiny nepriame podiely v spoločnostiach, ktoré by mohli byť zahrnuté do jej daňovej skupiny, pokiaľ by nemali sídlo v inom členskom štáte. Daňová skupina spoločnosti Groupe Steria teda podľa francúzskych právnych predpisov nemá možnosť poberať výnosy z týchto nepriamych podielov oslobodené od dane nielen do výšky 95 %, ale v plnom rozsahu, a to výlučne z dôvodu existencie podielov v spoločnostiach, ktoré majú sídlo v iných členských štátoch.
55.

Podľa Supremo Tribunal de Justiça si TAP neponechala zamestnancov, ktorých predtým zamestnávala AIA. Títo zamestnanci mali so spoločnosťou TAP uzavretú pracovnú zmluvu. Išlo teda o zamestnancov, ktorých zamestnávala TAP, a nie AIA. Dotknutých zamestnancov vyslala TAP na výkon úloh v spoločnosti AIA a po zrušení spoločnosti AIA sa vrátili do podniku, ktorý ich zamestnával. Supremo Tribunal de Justiça vo svojom rozsudku teda vychádza z toho, že návrat zamestnancov spoločnosti TAP do ich podniku po zrušení spoločnosti AIA, do ktorej boli vyslaní, vyplýva z plnenia pracovnej zmluvy, ktorú uzavreli so svojím zamestnávateľom, teda so spoločnosťou TAP. Aj keď títo zamestnanci boli pridelení na pracovné miesta zodpovedajúce ich kategórii a počas leta 1993 vykonávali úlohy v oblasti nepravidelných letov, ktoré v tomto roku prevádzkovala TAP, činnosť týchto zamestnancov v rámci spoločnosti TAP podľa Supremo Tribunal de Justiça neumožňuje určiť existenciu samostatného hospodárskeho subjektu pôsobiaceho v oblasti nepravidelných letov.
42.

Komisia uvádza, že ak by nariadenie č. 883/2004 bolo uplatniteľné na spor vo veci samej, belgické orgány by nemohli namietať pravidlo podielu 1/1 zo stanoveného počtu odpracovaných rokov voči pani Wojciechowskej, pretože by tým došlo k porušeniu zásady sčítavania jednotlivých dôb poistenia a bolo by to v rozpore s účelom pravidiel na zamedzenie súbehu dávok podľa tohto nariadenia. ( 29 ) Podľa názoru Komisie to isté platí v prípade povinnosti lojálnej spolupráce, ktorú má Belgické kráľovstvo podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ. V tejto súvislosti Komisia na jednej strane uvádza, že pravidlo podielu 1/1 môže brániť výkonu povolania v inštitúcii Únie, a teda od neho odrádzať, pretože zamestnanec tým, že prijme zamestnanie v takej inštitúcii, bude pripravený o ochranu pred pravidlom na zamedzenie súbehu dávok stanoveným belgickou právnou úpravou, ktorého sa voči nemu nemožno dovolávať, pokiaľ si uplatnil právo na slobodu pohybu v inom členskom štáte. Komisia na druhej strane zdôrazňuje, že z judikatúry vyplýva, že účel prijímania kvalifikovaných zamestnancov do zamestnania inštitúciami Únie, pri plnení ktorého členské štáty podporujú Úniu v zmysle zásady lojálnej spolupráce, viedol k stanoveniu základnej zásady uplatňovanej v judikatúre Súdneho dvora, čiže zásady, podľa ktorej sa nároky osoby, ktorá vykonávala zamestnanie v členskom štáte, na sociálne zabezpečenie nesmú zhoršiť z dôvodu, že pracovala v európskych inštitúciách. Podľa názoru Komisie rozdiely existujúce medzi sporom vo veci samej a sporom, ktorý viedol k rozsudku My (C‑293/03, EU:C:2004:821), neumožňujú dospieť k odlišnému záveru, ako je ten, ku ktorému dospel Súdny dvor v uvedenom rozsudku. Okrem toho sa na základe uplatnenia článku 10a kráľovského nariadenia č. 50 v prejednávanej veci dospelo k záveru, že pani Wojciechowski platila príspevky na sociálne zabezpečenie v rámci belgického dôchodkového systému bez nároku na protiplnenie.
46.

Vyplýva to totiž z informácií, ktoré poskytla Fedasil vo svojom vyjadrení na pojednávaní a ktoré potvrdila belgická vláda. Z diskusie účastníkov konania o tejto otázke vyplýva, že problémom v konečnom dôsledku nie je to, či sa spätná účinnosť zákona z roku 2014 vzťahuje aj na pomoc – pričom nikto netvrdil, že to nie je tak –, ale skôr výpočet dávok, ktoré pán Tall nepoberal v spornom období a na ktoré by v súčasnosti mal nárok na základe novej právnej úpravy. Problém teda spočíva v konečnom dôsledku v určení zložky hmotnej pomoci, ktorú vzhľadom na jej povahu nemožno vrátiť v danom okamihu in natura, ale len v rovnocennej podobe, čo si vyžaduje výpočet, pri ktorom sa zohľadnia osobitné pomery pána Talla, pričom túto otázku bude musieť posúdiť a vyriešiť vnútroštátny súd.
27.

Prípustnosť žaloby by sa posudzovala inak, ak by Komisia navrhovala, aby Súdny dvor určil, že rozhodnutím zo 4. septembra 2013 bolo porušené právo Únie. V tom prípade by išlo o neprípustné rozšírenie predmetu žaloby v porovnaní s konaním pred podaním žaloby. Ako to však potvrdzuje vysvetlenie v replike, žalobný návrh sa nemá takto vykladať.
63.

Pokiaľ ide o konkrétne posúdenie vyhlásení uvedených v bode 19 týchto návrhov, uvádzam, že keďže odvolateľky netvrdia, že došlo k skresleniu dôkazov, Súdnemu dvoru neprináleží spochybniť posúdenie týchto dôkazov zo strany Všeobecného súdu ani váhu, ktorú im prisúdil vo svojej analýze. ( 45 ) V tejto súvislosti chcem uviesť len to, že Všeobecný súd konštatoval, že tieto vyhlásenia nepreukazujú, že odvolateľky už nemali na svoju dcérsku spoločnosť rozhodujúci vplyv, a teda nie sú spôsobilé vyvrátiť kapitálovú domnienku, z ktorej vychádza pripísanie zodpovednosti odvolateľkám. Keď teda odvolateľky tvrdia, že úvahy uvedené v bode 106 napadnutého rozsudku, ktoré svedčia nanajvýš o hypotetickom vplyve, nepostačujú na to, aby im bola pripísaná zodpovednosť, pozerajú sa na vec z nesprávneho hľadiska vzhľadom na to, že ako napokon podrobnejšie objasním v bodoch 70 a nasl. týchto návrhov, neberú do úvahy to, že porušenie bolo odvolateľkám pripísané na základe kapitálovej domnienky.
—

„Podozrenie na pranie špinavých peňazí alebo financovanie terorizmu“ v zmysle článku 7 písm. c) smernice 2005/60/ES vzniká najmä vtedy, ak – s prihliadnutím na individuálne okolnosti klienta a jeho transakcií (a to aj pokiaľ ide o využívanie a správu jeho účtu alebo účtov) – existujú určité overiteľné dôvody, ktoré svedčia o riziku, že v súvislosti s týmto klientom dochádza alebo dôjde k praniu špinavých peňazí alebo financovaniu terorizmu. Článok 11 ods. 1 nestanovuje odchýlku od článku 7 písm. c). Bez ohľadu na akékoľvek odchýlky, výnimky alebo prahové hodnoty, a teda bez ohľadu na to, či klient je alebo nie je subjektom, na ktorý sa vzťahuje smernica 2005/60/ES, článok 7 písm. c) stanovuje, že opatrenia povinnej starostlivosti vo vzťahu ku klientovi sa vždy vyžadujú, ak existuje podozrenie na pranie špinavých peňazí alebo financovanie terorizmu. Ak teda vznikne také podozrenie, členský štát nemôže povoliť alebo vyžadovať uplatnenie opatrení zjednodušenej povinnej starostlivosti vo vzťahu ku klientovi.
79.

Podľa môjho názoru je rozdiel medzi posúdením toho, či by sa strana mohla lepšie obhajovať, keby na jednej strane získala prístup k celému spisu vo veci a keby jej na druhej strane bolo povolené vypočutie in camera. Zatiaľ čo význam neoprávnene zadržaných dokumentov možno posúdiť ex post, ( 39 ) význam vypočutia in camera takto posúdiť nemožno: je nemožné s úplnou určitosťou zistiť, čo sa skutočne odohráva na takých stretnutiach. Rovnako nič nebráni účastníkovi konania v tom, aby Komisii na takom stretnutí predložil ďalšie relevantné dôverné informácie, o ktorých sa predtým nezmienil. Ak teda existuje právo na vypočutie in camera pred Komisiou a ak sa ústne vypočutie uskutoční len raz – ako v prejednávanej veci –, treba vychádzať z toho, že strana, ktorá naň mala nárok, no bolo jej odopreté, nebola vôbec vypočutá. ( 40 ) Keďže je dôležité, aby bolo zrejmé, že dochádza k výkonu spravodlivosti, vôbec nepovažujem za presvedčivú myšlienku, že obranné úvahy odopierajúce možnosť vypočutia in camera by mali byť potvrdené, lebo dotknutej strane by to pravdepodobne nepomohlo.
127.

Výklad, ktorý podal Všeobecný súd, totiž nemožno označiť za „preformulovanie“, ak sa pod týmto pojmom rozumie vytvorenie kritéria, ktoré je odlišné od kritéria stanoveného normotvorcom vo vykladanej norme, ako to tvrdí NIOC. Podľa môjho názoru Všeobecný súd nezaviedol v predmetnom ustanovení kritérium odlišné od kritéria, ktoré vyplýva z jeho doslovného znenia. Nevytvoril takpovediac normu, ktorá neexistuje v znení ustanovenia, ale podal taký výklad tohto ustanovenia, ktorý zabezpečuje jeho súlad s právom Únie a umožňuje vyvodiť z jeho znenia kritérium zaradenia do sporného zoznamu, ktoré spĺňa všetky požiadavky spojené so zásadou právnej istoty a so zárukami právneho štátu.
149.

Po druhé za predpokladu, že cieľ právnej úpravy, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, je skutočne obmedzený na boj proti rizikovej a ťažkej spotrebe alkoholických nápojov, čo musí overiť vnútroštátny súd, sa domnievam, že autorom tejto právnej úpravy prináleží preukázať, že zvýšenie daňového zaťaženia nie je spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ. Nepredložili však seriózny dôkaz preukazujúci, že, ako tvrdia, zvýšenie daňového zaťaženia by malo „neprimeraný“ vplyv v porovnaní so sledovaným cieľom. Treba konštatovať, že tvrdia najmä to, že také opatrenie by sa „zbytočne“ dotklo umiernených konzumentov, ktorým nehrozí rovnaké riziko. Rovnako ako vnútroštátny súd nevidím dôvod, pre ktorý by mal byť tento vedľajší účinok všeobecného nárastu daní vnímaný ako negatívny v rámci boja proti rizikovej alebo ťažkej spotrebe alkoholu, hoci navyše vedecké štúdie podľa všetkého preukazujú, že riziková alebo ťažká spotreba alkoholu sa postupne zvyšuje spolu s nárastom príjmov spotrebiteľov, zatiaľ čo týždenné množstvo zakúpených najlacnejších alkoholických nápojov sa zároveň znižuje spolu s nárastom príjmov spotrebiteľov, ktorí sú rizikovými alebo ťažkými konzumentmi alkoholu.
52.

Po druhé pre oslobodenie transakcií týkajúcich sa samotnej meny od dane existuje osobitné ustanovenie, a to oslobodenie od dane podľa článku 135 ods. 1 písm. e) smernice o DPH, ktorého uplatniteľnosť bola preskúmaná v predchádzajúcej časti. Ak by však Súdny dvor konštatoval, že transakcie týkajúce sa priamo určitej virtuálnej meny, ako sú bitcoiny, nespadajú pod toto osobitné ustanovenie, pretože oslobodená má byť iba výmena zákonných platobných prostriedkov, takéto rozhodnutie normotvorcu by sa nerešpektovalo, ak by bolo namiesto toho široko vykladané iné oslobodenie od dane. Transakcie, ktoré sa týkajú priamo určitej meny, sú buď oslobodené podľa osobitného ustanovenia článku 135 ods. 1 písm. e) smernice o DPH, určeného na tieto účely, ak sú splnené jeho podmienky, alebo oslobodené nie sú. V opačnom prípade by boli podmienky stanovené v rámci tohto oslobodenia od dane v konečnom dôsledku irelevantné.
43.

Treba však spresniť, že žaloba podaná na základe článku 17 ods. 2 písm. c) smernice 86/653 nesmie obchádzať pravidlo zákazu súbehu zakotvené v judikatúre, lebo inak by došlo k nadmernej finančnej kompenzácii v prospech zástupcu v rozpore s cieľmi sledovanými touto smernicou. Uplatnená škoda, na ktorú sa vzťahuje táto žaloba, sa tiež musí odlišovať od škody, na ktorú sa vzťahuje náhrada. Ak by sa pripustilo, že dodatočná náhrada škody uvedená v tomto ustanovení môže slúžiť aj na kompenzáciu straty budúcej odmeny, viedlo by to navyše k porušeniu hornej hranice náhrady za ukončenie zmluvy stanovenej smernicou 86/653.
17.

Žalobkyňa vo veci samej, ako sa zdá, vo svojich písomných pripomienkach naznačuje, že vstup predmetných tovarov na územie štátov určenia bez colnej kontroly bol umožnený v dôsledku nedostatkov v činnosti colných orgánov v týchto štátoch a že z tohto dôvodu by dokumenty vystavené medzinárodnými ozbrojenými silami, ktoré sú príjemcami zásielok, mali byť považované za dokumenty, ktoré majú rovnakú, ak nie vyššiu, dôkaznú silu, ako colné dokumenty. No aj za predpokladu, že by to tak bolo, podľa článku 365 ods. 3 vykonávacieho nariadenia nemožno z rovnakého titulu ako colné dokumenty tretích štátov ako dôkaz ukončenia colného režimu tranzitu pripustiť dokumenty vystavené príjemcom zásielky tovaru, a to ani v prípade, že je tento príjemca verejnoprávnym orgánom, akými sú medzinárodné ozbrojené sily. ( 10 ) Ani výsady a imunity, ktoré tieto ozbrojené sily bežne požívajú, nemôžu toto konštatovanie vyvrátiť, pretože výsada v colnej oblasti umožňuje dovoz tovaru s oslobodením od cla, nie však bez vedomosti colných orgánov.
55.

Ak by sa sporné nariadenie muselo prijať pred uplynutím platnosti pôvodného opatrenia, teda pred 13. decembrom 2012, Komisia by nevyhnutne musela ukončiť svoje prešetrovanie v kratšej lehote, ako je deväťmesačná lehota stanovená v článku 13 ods. 3 základného nariadenia. Názor, že toto nariadenie sa mohlo platne prijať až do 13. decembra 2012 pred polnocou, a nie neskôr, aj keď v rámci tejto deväťmesačnej lehoty, je navyše podľa môjho názoru sotva logický a koherentný. Prečo by samotná skutočnosť, že opatrenie je ešte uplatniteľné, hoci len krátku chvíľu, umožňovala platne prijať rozširujúce nariadenie, ktoré by bolo naopak od polnoci 14. decembra 2012 protiprávne? Malo by sa ísť ešte ďalej a vyžadovať, aby Rada prijala opatrenie, ktorým sa so spätnou účinnosťou rozširujú antidumpingové clá, v minimálnej lehote pred uplynutím platnosti týchto ciel? Bolo by treba zájsť ešte ďalej, a hoci ide o zabránenie praktikám obchádzania zisteným v minulosti, po vykonanom preskúmaní podmieniť retroaktívne rozšírenie antidumpingového opatrenia jeho zachovaním do budúcnosti? Stanovenie takej lehoty, či takejto požiadavky pokračovať v uplatňovaní pôvodného opatrenia, judikatúrou by znamenalo, že do základného nariadenia by sa doplnila podmienka, ktorú toto nariadenie zjavne neobsahuje. Toto nariadenie ani nestanovuje inštitúciám Únie povinnosť, aby v tomto konkrétnom prípade, keď sa určité praktiky zodpovedajúce definícii obchádzania vyskytli pred skončením obdobia uplatňovania antidumpingového cla, proti týmto praktikám zakročili a začali nové antidumpingové konanie bez toho, aby pokračovali v konaní stanovenom osobitne na tieto účely v článku 13 uvedeného nariadenia.
46.

Ako je totiž uvedené vyššie, cieľom zariadení opatrovateľskej služby je umožniť osobám vyššieho veku žiť v prostredí prispôsobenom ich stavu. Povinné a voliteľné služby, ktoré spoločnosť Les Jardins de Jouvence ponúka, im umožňujú využívať za čo najlepších podmienok hlavnú službu, to znamená poskytnutie prispôsobeného ubytovania, a to v príjemnom prostredí. Činnosť tejto spoločnosti tvorí jeden celok, ktorý je podľa môjho názoru neoddeliteľný. Ako by to bolo, keby táto spoločnosť ponúkala ubytovaným osobám iba poskytnutie ubytovania? Rozhodli by sa uvedené osoby žiť v tomto zariadení? Podľa môjho názoru je odpoveď na túto otázku záporná. Zmyslom existencie zariadení opatrovateľskej služby je napokon, tak ako naznačuje ich názov, poskytovať osobám vyššieho veku ubytovanie s ponukou služieb, ktoré im umožní žiť samostatne a s úplným pokojom na duši.
37.

Vo veci C‑359/14 traja účastníci konania (If P&C, Nemecko a Komisia) tvrdia, že vzhľadom na to, že regresná žaloba vyplýva a súvisí so a) zmluvou medzi poistníkom a poisťovateľom ťažného vozidla a b) zmluvou medzi poistníkom a poisťovateľom ťahaného vozidla, regresná žaloba má zmluvnú povahu. Rozhodné právo by sa preto malo určiť podľa nariadenia Rím I a použijú sa litovské predpisy. If P&C sa domnieva, že túto otázku rieši článok 7 nariadenia Rím I, ktorý konkrétne upravuje poistné zmluvy. Nemecko tvrdí, že sa uplatní článok 16 nariadenia Rím I, ktorý sa týka nárokov zo spoločného záväzku.
8.

Článok 4 tej istej smernice stanovuje: „1. Členské štáty zabezpečia, že komunálne odpadové vody vstupujúce do zberných systémov prejdú pred vypustením sekundárnym čistením alebo ekvivalentným čistením takto: — najneskôr do 31. decembra 2000 pre všetky vypúšťania z aglomerácií s p. k. viac ako 15000, — najneskôr do 31. decembra 2005 pre všetky vypúšťania z aglomerácií s p. k. od 10000 do 15000, — najneskôr do 31. decembra 2005 pre vypúšťania do sladkých vôd a estuárií z aglomerácií od 2000 do 10000 p. k. … 3. Vypúšťanie z čističiek komunálnych odpadových vôd uvedené v odsekoch 1 a 2 musí spĺňať príslušné požiadavky v oddiele B prílohy I. … 4. Záťaž vyjadrená v p. k. sa vypočíta na základe maximálnej priemernej týždennej záťaže vstupujúcej do čističky v priebehu roka, s vylúčením neobvyklých situácií, ako sú napríklad tie spôsobené lejakom.“