NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MICHAL BOBEK

prednesené 7. novembra 2019 ( 1 )

Vec C‑659/18

VW

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (Vyšetrovací súd č. 4 Badalona, Španielsko)]

„Súdna spolupráca v trestných veciach – Smernica 2013/48/EÚ – Článok 2 – Pôsobnosť – Článok 3 – Právo na prístup k obhajcovi – Nedostavenie sa na predvolanie – Vnútroštátny zatykač – Dočasné výnimky – Článok 8 – Okolnosti, za ktorých možno odložiť prístup k obhajcovi“

I. Úvod

1. Počiatky povolania advokáta siahajú do starovekého Grécka a Ríma. ( 2 ) No nárok osôb, proti ktorým je vedené trestné konanie, na pomoc zo strany obhajcu ako ich právo je relatívne modernou inováciou, ktorá sa datuje od 18. a 19. storočia. ( 3 )

2. V súčasnosti sa právo na prístup k obhajcovi (v niektorých jurisdikciách označované aj ako právo na poradenstvo) v trestnom konaní považuje za kľúčovú súčasť práv na obhajobu a všeobecnejšie práva na spravodlivý proces. ( 4 ) Je okrem iného zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), v článku 6 ods. 3 písm. c) Európskeho dohovoru o ľudských právach (ďalej len „EDĽP“) a v článku 14 ods. 3 písm. b) Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach. ( 5 )

3. V prejednávanej veci bol Súdny dvor vyzvaný, aby objasnil rozsah práva na prístup k obhajcovi podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody. ( 6 ) Konkrétnu otázku položenú Súdnemu dvoru možno zhrnúť takto: môže byť právo na prístup k obhajcovi odložené, až kým sa podozrivý dostaví na súd osobne, ak bol predtým predvolaný týmto súdom, a nedostavil sa, na základe čoho bol na neho vydaný (vnútroštátny) zatykač?

II. Právny rámec

A. Právo Únie

4. Odôvodnenia 12, 19 a 38 smernice 2013/48 stanovujú: „(12) Touto smernicou sa ustanovujú minimálne pravidlá týkajúce sa práva na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a konaní o vykonávaní európskeho zatykača… Posilňuje tak uplatňovanie charty, a najmä jej článkov 4, 6, 7, 47 a 48, vychádzajúc z článkov 3, 5, 6 a 8 EDĽP, tak ako ich vykladá [ESĽP], ktorý vo svojej judikatúre priebežne stanovuje štandardy práva na prístup k obhajcovi. V tejto judikatúre sa okrem iného ustanovuje, že spravodlivosť konania si vyžaduje, aby podozrivá alebo obvinená osoba mala možnosť prístupu k celej škále služieb súvisiacich s právnou pomocou. V tejto súvislosti by obhajcovia podozrivých alebo obvinených osôb mali mať možnosť zabezpečiť bez obmedzenia základné aspekty obhajoby. … (19) Členské štáty by mali zabezpečiť, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu v súlade s touto smernicou. … … (38) Členské štáty by mali vo svojom vnútroštátnom práve jednoznačne stanoviť dôvody a kritériá dočasných výnimiek z práv priznaných v tejto smernici a mali by obmedziť využívanie týchto dočasných výnimiek. Každá takáto dočasná výnimka by mala byť primeraná, prísne časovo obmedzená a nemala by sa zakladať výlučne na druhu alebo závažnosti objasňovaného trestného činu, ktorý dotknutá osoba mala spáchať, a nemala by ňou byť dotknutá spravodlivosť konania ako celku. …“

5. Článok 1 smernice 2013/48 (ďalej len „Predmet úpravy“) stanovuje: „Touto smernicou sa ustanovujú minimálne pravidlá týkajúce sa práv podozrivých a obvinených osôb v trestnom konaní a osôb, na ktoré sa vzťahuje konanie podľa rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV (ďalej len „konanie o európskom zatykači“), na prístup k obhajcovi…“

6. Článok 2 ods. 1 rovnakej smernice (ďalej len „Rozsah pôsobnosti“) stanovuje: „Táto smernica sa vzťahuje na podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní od chvíle, keď boli príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody. Uplatňuje sa do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o tom, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, a to vrátane uloženia trestu a rozhodnutia o prípadnom opravnom prostriedku.“

7. V zmysle článku 3 smernice 2013/48 („Právo na prístup k obhajcovi v trestnom konaní“): „1. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu. 2. Podozrivé alebo obvinené osoby majú prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu. Podozrivé alebo obvinené osoby majú v každom prípade prístup k obhajcovi najneskôr od ktorejkoľvek z týchto skutočností, ktorá nastane skôr: a) pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu; b) pri vykonávaní vyšetrovacieho úkonu alebo obstarávaní dôkazov vyšetrovacími alebo inými príslušnými orgánmi v súlade s odsekom 3 písm. c); c) bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody; d) ak boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote pred tým, ako sa na tento súd dostavia. 3. Právo na prístup k obhajcovi zahŕňa nasledujúce: a) členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo stretnúť sa bez prítomnosti tretej osoby s obhajcom, ktorý ich zastupuje, a komunikovať s ním pred výsluchom zo strany polície, iného orgánu presadzovania práva alebo justičného orgánu; b) členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prítomnosť obhajcu a na jeho účinnú účasť na výsluchu. Takáto účasť musí byť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ týmito postupmi nie je dotknutý účinný výkon a podstata dotknutého práva…; c) členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo aspoň na účasť ich obhajcu na týchto vyšetrovacích úkonoch alebo pri úkonoch na obstaranie dôkazov, ak sú tieto úkony ustanovené vo vnútroštátnom práve a ak sa pri nich vyžaduje alebo je povolená prítomnosť podozrivej alebo obvinenej osoby: i) identifikácia; ii) konfrontácia; iii) rekonštrukcia miesta činu. … 5. Členské štáty môžu dočasne neuplatňovať odsek 2 písm. c) za výnimočných okolností a výlučne v predsúdnom štádiu konania, ak z dôvodu zemepisnej vzdialenosti podozrivej alebo obvinenej osoby nemožno zabezpečiť právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu po jej pozbavení osobnej slobody. 6. Členské štáty môžu dočasnú výnimku z výkonu práv ustanovených v odseku 3 uplatniť len za výnimočných okolností a len v predsúdnom štádiu konania a v odôvodnenom rozsahu, ak je to s ohľadom na konkrétne okolnosti prípadu opodstatnené niektorým z týchto závažných dôvodov: a) ak existuje naliehavá potreba odvrátiť vážne nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo telesnú integritu inej osoby; b) ak je nevyhnutné, aby vyšetrovacie orgány urobili bezodkladné kroky na zabránenie podstatnému ohrozeniu trestného konania.“

8. Článok 8 ods. 1 smernice 2013/48 (ďalej len „Všeobecné podmienky uplatňovania dočasných výnimiek“) stanovuje: „Akákoľvek dočasná výnimka podľa článku 3 ods. 5 alebo ods. 6… a) musí byť primeraná a nesmie presahovať rámec toho, čo je potrebné; b) musí byť prísne časovo obmedzená; c) nesmie byť založená výlučne na druhu alebo závažnosti údajného trestného činu a d) nesmie ohroziť spravodlivosť konania ako celku.“

B. Španielske právo

9. Článok 24 ods. 1 a 2 Ústavy Španielska znie: „1. Každý má právo získať účinnú ochranu sudcov a súdov pri výkone svojich práv a oprávnených záujmov, pričom sa za žiadnych okolností nemôže odoprieť právo na obhajobu. 2. Každý má rovnako právo na zákonného sudcu, na obhajobu a na prístup k obhajcovi, byť informovaný o obvinení vznesenom proti nemu, na verejné súdne konanie bez zbytočných prieťahov a so všetkými zárukami, na použitie dôkazných prostriedkov relevantných pre svoju obhajobu, nevypovedať vo vlastný neprospech, nepriznať svoju vinu a na prezumpciu neviny. …“

10. Článok 118 ods. 1 Ley de Enjuiciamiento Criminal (ďalej len „Trestný poriadok“) v znení z roku 2015, v súčasnosti účinný, stanovuje: „Každý, kto je obvinený z trestného činu, môže uplatniť právo na obhajobu a zúčastňovať sa na úkonoch v konaní, a to od okamihu, kedy je upovedomený o existencii konania, kedy bol zatknutý alebo kedy bolo voči nemu prijaté akéhokoľvek iné zaisťovacie opatrenie alebo od okamihu, kedy bolo voči nemu vznesené obvinenie, a na tieto účely bude bez zbytočného odkladu poučený o nasledujúcich právach: … d) Právo slobodne si zvoliť obhajcu bez toho, aby bolo dotknuté ustanovenie článku 527 ods. 1 písm. a). …“

11. Článok 527 ods. 1 Trestného poriadku stanovuje: „1. V prípadoch uvedených v článku 509 môže byť zatknutá alebo zadržaná osoba pozbavená nasledujúcich práv, ak to odôvodňujú okolnosti prípadu: a) práva zvoliť si obhajcu, ktorému dôveruje. … d) práva na prístup k spisu priamo alebo prostredníctvom svojho advokáta okrem tých dokumentov, ktoré sú podstatné pre napadnutie zákonnosti jej pozbavenia slobody.“

III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka

12. Obvinený v konaní vo veci samej (ďalej len „obvinený“) bol podrobený cestnej kontrole políciou v Badalone (Španielsko). Polícia mala podozrenie, že albánsky vodičský preukaz predložený obvineným nebol pravý, a preto spísala v súvislosti s obvineným 20. apríla 2018 zápisnicu z dôvodu jeho údajného trestného činu spočívajúcom v riadení motorového vozidla bez vodičského preukazu a z dôvodu údajného trestnému činu falšovania verejnej listiny. Dňa 19. mája 2018 sa na základe znaleckého posudku vodičského preukazu potvrdilo, že uvedený doklad je falošný.

13. Uznesením z 11. júna 2018 Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (Vyšetrovací súd č. 4 Badalona, Španielsko), na ktorom bolo začaté trestné konanie proti obvinenému, sa rozhodol vypočuť obvineného za prítomnosti obhajcu. Obhajca mu bol teda ustanovený. Uskutočnilo sa niekoľko neúspešných pokusov o predvolanie obvineného z dôvodu neznámeho miesta jeho pobytu. Nakoniec bol 27. septembra 2018 vydaný príkaz na zatknutie a predvedenie obvineného.

14. Dňa 16. októbra 2018 bol faxom doručený list obhajkyne, ktorým táto vstupuje do konania v mene obvineného, pričom žiada, aby bola vyrozumená o ďalších úkonoch. K uvedenému listu je pripojené jej splnomocnenie, ako aj súhlas predchádzajúceho obhajcu s odovzdaním zastupovania. Obhajkyňa rovnako požaduje zrušenie príkazu na zatknutie s uvedením, že jej klient sa chce dobrovoľne zúčastniť konania na súde.

15. No vzhľadom na to, že obvinený sa nedostavil na základe prvého predvolania a je na neho stále vydaný príkaz na zatknutie, Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (Vyšetrovací súd č. 4 Badalona) sa pýta, či môže byť v súlade s článkom 118 Trestného poriadku právo obvineného na prístup k obhajcovi odložené do vykonania príkazu na zatknutie.

16. Ako zdôraznil vnútroštátny súd a španielska vláda, v tomto ohľade neodporuje týmto tvrdeniam, príslušné vnútroštátne ustanovenia boli vnútroštátnymi súdmi vykladané v tom zmysle, že právo na prístup k obhajcovi podlieha požiadavke podozrivého dostaviť sa osobne. To znamená, že takéto právo možno odoprieť, ak je podozrivý neprítomný na konaní alebo ak jeho miesto pobytu nie je známe. Podľa vnútroštátneho súdu bola táto zásada prvýkrát stanovená v rozsudku č. 87/1984 vydaného zo strany Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko) z 27. júla 1984 ( 7 ) a bez ohľadu na novelizáciu článku 118 Trestného poriadku na základe prebratia smernice 2013/48 do vnútroštátneho práva platí dodnes. Podľa tejto judikatúry je požiadavka, aby bol podozrivý osobne prítomný primeraná a nemá významný vplyv na právo na obhajobu. Prítomnosť obvineného sa v podstate vyžaduje, pretože môže byť potrebné objasniť skutkové okolnosti. Okrem toho, ak situácia pretrváva po ukončení vyšetrovania, vedie to k mareniu výkonu spravodlivosti, keďže nemožno uskutočniť pojednávanie ani vyniesť rozsudok vzhľadom na neprítomnosť na konaní. Pretrvávajúca neprítomnosť by preto mala za následok paralyzáciu konania.

17. Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti týchto vnútroštátnych ustanovení, ako ich vykladajú vnútroštátne súdy, s článkom 3 ods. 2 smernice 2013/48 a článkom 47 Charty. Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (Vyšetrovací súd č. 4 Badalona) sa preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Má sa článok 47 [Charty], a najmä článok 3 ods. 2 [smernice 2013/48] vykladať v tom zmysle, že uplatňovanie práva na prístup k obhajcovi možno oprávnene odložiť v prípade, ak sa podozrivý alebo obvinený nedostaví na prvé predvolanie na súd, a bol vydaný vnútroštátny, európsky alebo medzinárodný zatykač, pričom prístup k obhajcovi a jeho účasť na konaní sa odkladajú do okamihu, kým nedôjde k vykonaniu zatykača a k predvedeniu podozrivého na súd donucovacím orgánom?“

18. Písomné pripomienky v tomto konaní boli doručené zo strany španielskej vlády a Európskej komisie.

IV. Analýza

19. Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či smernica 2013/48, a najmä jej článok 3 ods. 2, vykladaná vzhľadom na článok 47 Charty, bráni vnútroštátnemu ustanoveniu alebo súdnej praxi vykladať toto ustanovenie tak, že v prípade, že sa podozrivý nedostaví na prvé predvolanie na súd, a ak bude vydaný vnútroštátny zatykač, právo na prístup k obhajcovi sa môže odložiť, až kým zatykač nebude vykonaný a kým sa podozrivý nedostaví pred súd.

20. Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné v prvom rade určiť, či sa smernica 2013/48 uplatňuje na také okolnosti, o aké ide v konaní vo veci samej (A). Ďalej budem analyzovať rozsah práva na prístup k obhajcovi (B). Nakoniec sa budem venovať prípadným dočasným výnimkám uvedeným v smernici 2013/48 (C).

21. Predtým je potrebné uviesť dve predbežné vysvetlenia.

22. Po prvé otázky predložené vnútroštátnymi súdmi Súdnemu dvoru podliehajú domnienke relevantnosti. ( 8 ) Hoci teda nemusí byť okamžite zrejmé, akým spôsobom sú určité právne otázky nevyhnutne relevantné vzhľadom na všetky skutočnosti vo veci, ktorá je predmetom konania pred vnútroštátnym súdom, s výnimkou prípadu, keď je za mimoriadnych okolností táto domnienka relevantnosti vyvrátená, ( 9 ) Súdny dvor poskytne v dobrej viere na položenú otázku odpoveď.

23. Po druhé vnútroštátne právo a jeho výklad vnútroštátnymi súdmi sa budú považovať za skutočnosť uvedenú vnútroštátnym súdom, ktorú môžu prípadne vedľajší účastníci konania ďalej objasniť. V tejto veci sa zdá, že vnútroštátne pravidlo je primárne záležitosťou jurisprudencie. Španielska vláda vo svojich pripomienkach dopĺňa odkazy na novšiu judikatúru Tribunal Constitucional (Ústavný súd) v tejto veci. ( 10 ) Aj keď táto vláda zdôrazňuje skutočnosť, že podľa jej vnímania tejto judikatúry nie je odloženie práva na prístup k obhajcovi automatické, v podstate potvrdzuje, že takéto odloženie je skutočne možné, ale že predstavuje potrebné a primerané obmedzenie práva na obhajobu. ( 11 )

A. O uplatniteľnosti smernice 2013/48

24. Pôsobnosť smernice 2013/48 je definovaný v jej článku 2 ods. 1 nasledovne: „Táto smernica sa vzťahuje na podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní od chvíle, keď boli príslušnými orgánmi členského štátu prostredníctvom úradného oznámenia alebo inak upovedomené, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody. …“

25. Na základe informácií obsiahnutých v spise sa zdá, že vo veci samej sú splnené všetky podmienky stanovené v tomto ustanovení.

26. Po prvé vzhľadom na čas, kedy nastali skutkové okolnosti veci a článok 15 smernice 2013/48 nie je pochýb o uplatniteľnosti smernice 2013/48 ratione temporis.

27. Po druhé smernica 2013/48 je uplatniteľná ratione personae. Obvinený je nepochybne pred vnútroštátnymi orgánmi v pozícii „podozrivého“ na účely článku 2 ods. 1 smernice 2013/48. Je podozrivý zo spáchania dvoch trestných činov a z tohto dôvodu bol predvolaný na súd. Bol na neho vydaný vnútroštátny zatykač. To, či bol tento zatykač už vykonaný, alebo nie, nie je relevantné: podozrivé a obvinené osoby majú nárok na obhajcu, keď „sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, a to bez ohľadu na to, či boli pozbavené osobnej slobody“.

28. Po tretie otáznou je uplatniteľnosť smernice 2013/48 ratione materiae. Na jednej strane je nesporné, že konanie pred vnútroštátnym súdom má trestný charakter. Súdny dvor tiež potvrdil, že v prípade smerníc zaručujúcich minimálne štandardy v trestnom konaní, ( 12 ) akou je smernica 2013/48, na to, aby boli uplatniteľné, nie je vyžadovaný v konkrétnom prípade pred vnútroštátnym súdom cezhraničný rozmer. ( 13 )

29. Na druhej strane sa španielska vláda pýta, či bol obvinený „príslušnými orgánmi… upovedomen[‑ý]“ v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2013/48 o skutočnosti, že je podozrivý zo spáchania trestných činov. Je pravda, že bol viackrát úradne predvolaný, aby sa dostavil a poskytol dôkazy, za pomoci obhajcu. Keďže však bolo uvedené, že tieto predvolania boli neúspešné z dôvodu neznámeho miesta pobytu obvineného, španielska vláda zastáva názor, že obvinený ešte nebol úradne informovaný o jeho postavení podozrivého zo strany orgánov, a preto sa ešte ustanovenia smernice 2013/48 nezačali uplatňovať.

30. Toto tvrdenie ma nepresvedčilo.

31. Podľa môjho názoru sa článok 2 ods. 1 smernice 2013/48 zameriava na povahu informácií, nie na spôsob ich poskytovania. Dôležité je, že skutočne došlo k vydaniu úradného rozhodnutia, alebo k inému procesnému kroku zo strany príslušných orgánov, ako to vyžaduje vnútroštátne právo, adresovanému dotknutej osobe, a ktorého cieľom je informovať ju o tom, že na ňu bude nahliadané ako na podozrivú alebo obvinenú. Toto ustanovenie naopak nevyžaduje, aby sa informácie poskytovali špecifickým spôsobom. Výslovne sa v ňom uvádza, že k takémuto rozhodnutiu, keď ho už raz vydajú príslušné orgány, sa môže táto osoba dostať „prostredníctvom úradného oznámenia“, ale tiež „inak“.

32. Predpokladám, že cieľom článku 2 ods. 1 je dosiahnuť rovnováhu medzi právami na obhajobu jednotlivcov na jednej strane, a potrebu chrániť integritu a efektívnosť vyšetrovania trestných činov na strane druhej. Z tohto dôvodu toto ustanovenie nevyžaduje, aby členské štáty zaručili právo na prístup k obhajcovi skôr, ako sa príslušné orgány rozhodnú podniknúť formálny krok informovania podozrivej alebo obvinenej osoby o jej postavení, a to aj v prípade, ak vo vzťahu k tejto osobe prebieha vyšetrovanie. Preto informácie získané podozrivou alebo obvinenou osobou vo vzťahu k existencii trestného vyšetrovania vedeného voči nej, napríklad na základe úniku alebo prostredníctvom neoficiálneho zdroja pred akýmkoľvek úradným oznámením zo strany príslušných orgánov, by nespĺňali podmienku článku 2 ods. 1 smernice 2013/48.

33. No keď orgány uskutočnili formálny krok a snažili sa informovať dotknutú osobu o skutočnosti, že sa s ňou zaobchádza ako s podozrivou alebo obvinenou, spôsob, akým sa táto osoba dozvie o tejto skutočnosti, má iba obmedzený význam vo vzťahu ku skutočnosti, či objektívne získala alebo nezískala toto postavenie podľa smernice. Napríklad nerozumiem tomu, prečo by podozrivý, ktorý sa dozvie o svojom postavení prostredníctvom tlače, televízie alebo internetu, po tom, čo si všimol, alebo bol upozornený na úradné vyhlásenia príslušných orgánov oznámené alebo zachytené ktorýmkoľvek z týchto médií, mal byť zbavený svojho práva na prístup k obhajcovi, aj keď by bolo úradné oznámenie zo strany príslušných orgánov voči nemu neúspešné. Existujú rôzne okolnosti, za ktorých úradné oznámenie nemusí zastihnúť príjemcu. Viaceré z týchto okolností dokonca nemusia súvisieť s ochotou podozrivého vyhnúť sa úradnému doručeniu a konaniu. Vo všetkých týchto situáciách príslušné orgány jasne vyjadrili svoj úmysel zaobchádzať s dotknutou osobou ako s podozrivou alebo obvinenou, o čom bola príslušná osoba informovaná inak ako prostredníctvom úradného oznámenia.

34. Na základe toho by som rád zdôraznil, že toto vnímanie okamihu, odkedy sa smernica 2013/48 začne uplatňovať, v žiadnom prípade neoprávňuje ani nesplnomocňuje na neuplatňovanie uplatniteľných vnútroštátnych trestných procesných ustanovení o doručovaní dokumentov v trestnom konaní, najmä tých, ktoré sa týkajú povinného doručovania písomností. Vzhľadom na možnú rozmanitosť vnútroštátnych pravidiel trestného konania v tejto súvislosti je však len prirodzené, že zastrešujúci nástroj EÚ si ako svoj spúšťací bod uplatňovania zvolí faktickú situáciu (keď sa osoba skutočne dozvie o svojom novom postavení), a nie dodržiavanie formálnych požiadaviek podľa vnútroštátneho práva.

35. Takýto výklad článku 2 ods. 1 smernice 2013/48 sa tiež zdá byť viac v súlade s judikatúrou ESĽP, podľa ktorej právo na prístup k obhajcovi nezávisí od úradného oznámenia orgánov, ale musí byť zaručené od okamihu, keď je postavenie osoby významne ovplyvnené. ( 14 )

36. V prejednávanej veci je nesporné, že (i) obvinený sa stal podozrivým zo spáchania trestného činu; (ii) príslušné orgány sa niekoľkokrát pokúsili informovať ho o konaní, a (iii) tieto orgány dostali list od obhajkyne obvineného po vydaní úradného predvolania.

37. Zdá sa teda, že obvinený sa o vyšetrovaní trestného činu skutočne dozvedel inak ako prostredníctvom úradného oznámenia. Preto podľa článku 2 ods. 1 takáto situácia patrí do pôsobnosti smernice 2013/48.

B. Rozsah práva na prístup k obhajcovi

38. Ďalšou otázkou, ktorou je potrebné sa zaoberať, je to, či vnútroštátne ustanovenie alebo súdna prax, ktorá umožňuje vnútroštátnym orgánom, ak sa podozrivý nedostaví pri predvolaní na súd a ak bude vydaný vnútroštátny zatykač, ktoré umožňuje odložiť právo na prístup k obhajcovi až do vykonania zatykača, je v súlade s článkom 3 smernice 2013/48.

39. Článok 3 ods. 1 smernice 2013/48 stanovuje základnú zásadu, že podozrivé a obvinené osoby „mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu“ ( 15 ).

40. Táto zásada je spresnená v článku 3 ods. 2 smernice 2013/48, pokiaľ ide o okamih konania, od ktorého musí byť priznané právo. Podľa tohto ustanovenia by sa malo poskytnúť právo na prístup k obhajcovi „bez zbytočného odkladu“ ( 16 ). Ďalej sa spresňuje, že prístup by sa mal v každom prípade umožniť od ktorejkoľvek zo štyroch skutočností, ktorá nastane skôr.

41. Pre toto konanie stačí zdôrazniť, že podľa písmena a) tohto zoznamu musia mať podozrivé a obvinené osoby právo na prístup k obhajcovi „pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu“. Okrem toho podľa písmena d) tohto zoznamu sa toto právo musí priznať týmto osobám, ak „boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote predtým, ako sa na tento súd dostavia“.

42. Zdá sa mi, že prípad, o aký ide vo veci samej, spadá priamo do situácie uvedenej v písm. d), ak nie tiež do situácie uvedenej v písm. a). Obvinený bol predvolaný pred vnútroštátny súd – ak je moje pochopenie uplatniteľného vnútroštátneho práva správne – na účely vypočutia obvinení proti nemu a/alebo na vypočutie orgánmi. Presne skutočnosť, že sa obvinený nedostavil napriek predvolaniu, viedlo vnútroštátny súd k otázke, či je sporné vnútroštátne ustanovenie alebo súdna prax zlučiteľné s právom Únie.

43. Je pravda, že ako zdôrazňuje španielska vláda, presný obsah práva na prístup k obhajcovi nie je v smernici 2013/48 taxatívne vymedzený a vo veľkej miere sa riadi vnútroštátnym právom. Najmä článok 3 ods. 3 smernice vyžaduje, aby sa obhajcovia mohli zúčastňovať na niekoľkých procesných činnostiach, z ktorých žiadna nebola podľa tejto vlády uskutočnená v prípade obvineného.

44. Pokiaľ však ide o skutkové okolnosti prejednávanej veci, nie je mi jasné, ako by sa mohli predvolanie na súd na účely výsluchu a neskôr zatykač nepovažovať, a to od okamihu ich uskutočnenia, za spadajúce do článku 3 ods. 3 písm. b), podľa ktorého „členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prítomnosť obhajcu a na jeho účinnú účasť na výsluchu“. Účelom oboch opatrení je uskutočniť výsluch dotknutej osoby.

45. Určite je pravda, že tento konkrétny procesný krok výsluchu na súde ešte nenastal, keď vnútroštátny súd v prejednávanej veci podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Javí sa však tiež, že podľa vnútroštátnej súdnej praxe je možné nepovoliť, aby sa obhajca vybraný podozrivou alebo obvinenou osobou dostavil v mene tejto osoby na účely výsluchu pred súdom. ( 17 )

46. Pokiaľ ide o štrukturálnu otázku položenú španielskou vládou, je nepravdepodobné, že zoznam obsiahnutý v článku 3 ods. 3 smernice 2013/48 zachytáva uzavretým a vyčerpávajúcim spôsobom všetky prvky pojmu právo na prístup k obhajcovi. Ako je uvedené v odôvodneniach smernice 2013/48, vyžaduje sa, aby podozrivá alebo obvinená osoba mala možnosť „prístupu k celej škále služieb súvisiacich s právnou pomocou“ (odôvodnenie 12) a aby mala možnosť „slobodne kontaktovať obhajcu, radiť sa s ním a mať možnosť, aby jej obhajca pomáhal“ (odôvodnenie 27). Na druhej strane ich obhajcovia „mali mať možnosť zabezpečiť bez obmedzenia základné aspekty obhajoby“ (odôvodnenie 12). ( 18 ) Tieto podmienky jasne odrážajú to, čo je stanovené v článku 47 druhom odseku Charty, podľa ktorého „každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať“ ( 19 ).

47. V tejto súvislosti sa zdá, že článok 3 ods. 3 písm. a) až c) smernice vyzerá skôr ako obyčajná ilustrácia toho, na čo sa určite vzťahuje právo na prístup k obhajcovi, než ako vyčerpávajúci zoznam.

48. Výklad smernice 2013/48, ktorý navrhla španielska vláda, by bol navyše v rozpore s judikatúrou ESĽP. Tento súd neustále uvádza, že skutočnosť, že sa obvinený nedostaví na súd napriek tomu, že bol riadne predvolaný, nemôže ospravedlniť, a to ani v prípade neexistencie ospravedlnenia, skutočnosť, že by mu bolo odňaté právo na obhajcu. ( 20 ) Takýto výklad by teda bol nielen v rozpore so všeobecnou minimálnou zárukou stanovenou v článku 52 ods. 3 Charty, ale bol by tiež v rozpore s vôľou normotvorcu Únie, ako je to výslovne vyjadrené v dotknutom právnom nástroji. Podľa odôvodnenia 12 smernica 2013/48 „vychádza… z článkov 3, 5, 6 a 8 EDĽP, tak ako ich vykladá [ESĽP], ktorý vo svojej judikatúre priebežne stanovuje štandardy práva na prístup k obhajcovi“.

49. Podľa článku 3 ods. 2 a 3 smernice 2013/48 teda podozrivý v situácii, akou je tá vo veci samej, musí mať v zásade právo na prístup k obhajcovi. Napriek tomu je potrebné preskúmať, či smernica 2013/48 umožňuje členským štátom odchýliť sa od týchto záruk za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej.

C. O dočasných výnimkách

50. Článok 3 ods. 5 a 6 smernice 2013/48 stanovuje tri skupiny okolností, za ktorých sa členské štáty môžu dočasne odchýliť od vyššie uvedených zásad.

51. Ide o vyčerpávajúci zoznam. Členské štáty nemôžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch ustanoviť iné výnimky, ako sú tie, ktoré sú stanovené v smernici 2013/48. Ak by členské štáty mohli pridať ďalšie výnimky, právo na prístup k obhajcovi zakotvené v článku 3 by mohlo zostať do značnej miery „na papieri“. Pokiaľ by smernica v tejto súvislosti nestanovovala žiadne kritériá, zásady alebo obmedzenia, členské štáty by mali neobmedzenú mieru voľnej úvahy pri znižovaní rozsahu a dosahu článku 3. Zďaleka nedosahujúc minimálnu harmonizáciu, ( 21 ) smernica 2013/48 by teda bola vystavená riziku dosiahnutia iba iluzórnej harmonizácie. ( 22 )

52. Zdá sa, že v danom prípade nie je uplatniteľná žiadna z troch výnimiek.

53. V prvom rade je nesporné, že obvinený sa nenachádza v situáciách predpokladaných ani v článku 3 ods. 5, ani v článku 3 ods. 6 písm. a) smernice 2013/48. Výnimka uvedená v článku 3 ods. 5 sa týka prípadov, ak z dôvodu „zemepisnej vzdialenosti podozrivej alebo obvinenej osoby nemožno zabezpečiť právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu po jej pozbavení osobnej slobody“, pričom výnimka uvedená v článku 3 ods. 6 písm. a) sa uplatňuje, ak „existuje naliehavá potreba odvrátiť vážne nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo telesnú integritu inej osoby“.

54. Rovnako je veľmi nepravdepodobné, že okolnosti v prejednávanej veci zodpovedajú okolnostiam uvedeným v článku 3 ods. 6 písm. b) smernice 2013/48, ktoré sa týkajú situácií, ak „je nevyhnutné, aby vyšetrovacie orgány urobili bezodkladné kroky na zabránenie podstatnému ohrozeniu trestného konania“.

55. Na úvod neviem pochopiť, prečo by konanie orgánov v takom prípade, akým je ten obvineného, bolo také naliehavé, že by za žiadnych okolností nemohlo byť odložené („je nevyhnutné… bezodkladné kroky“). A čo je dôležitejšie, nie je jasné, ako by zbavenie práva podozrivých na prístup k obhajcovi, pokiaľ sa nedostavia osobne, mohlo prispieť k zabráneniu „podstatné[‑ho] ohrozeni[‑a] trestného konania“.

56. Hoci smernica 2013/48 nedefinuje pojem „podstatné ohrozenie“ konania, uvádza príklady v odôvodnení 32, keď odkazuje na cieľ zabrániť „zničeniu alebo pozmeneniu podstatných dôkazov“ a cieľ zabrániť „ovplyvňovaniu svedkov“. Na základe týchto príkladov by sa článok 3 ods. 6 písm. b) smernice 2013/48 mal vykladať v tom zmysle, že vyžaduje existenciu dôveryhodného rizika, že bez uskutočnenia okamžitých úkonov bude konanie nenapraviteľne alebo výrazne ohrozené. Samotné oneskorenie v konaní však nemusí nevyhnutne znamenať toto riziko. Preto samotná skutočnosť, že konanie je sťažené a spomalené do času, kým sa podozrivý nedostaví pred súd (dobrovoľne alebo pri výkone zatykača), nemôže byť podľa môjho názoru považovaná za „podstatné ohrozenie“ v zmysle daného ustanovenia.

57. Samozrejme nepodceňujem dôležitosť účinného vedenia trestného konania, vyhýbania sa zbytočným prieťahom a jeho ukončenia v primeranom čase. Táto zásada sa však uplatňuje na všetky trestné konania a pokiaľ je mi zrejmé, neexistuje žiadny prvok, ktorý by odôvodňoval osobitnú naliehavosť konania, o aké ide vo veci samej. Článok 3 ods. 6 písm. b) smernice 2013/48 nemožno vykladať tak, že povoľuje odloženie práva na prístup k obhajcovi zakaždým, keď podozrivá alebo obvinená osoba bráni rýchlemu postupu v konaní. To by výrazne rozšírilo pôsobnosť výnimky spôsobom, ktorý je v rozpore tak so znením, ako aj s cieľom tohto ustanovenia.

58. „Podstatné ohrozenie“ nemožno identifikovať ani v skutočnosti, ako to navrhuje španielska vláda, že prítomnosť podozrivej osoby pred vnútroštátnym súdom môže byť nevyhnutná na objasnenie skutkového stavu. Je potrebné pripomenúť, že podozrivá alebo obvinená osoba má právo mlčať a nevypovedať vo svoj neprospech. ( 23 ) Orgány členských štátov sú povinné zabezpečiť, aby podozrivé a obvinené osoby v situácii, v akej je napríklad obvinený, boli okamžite informované, okrem iného, o ich práve mlčať. ( 24 )

59. V tejto súvislosti ma trochu znepokojuje ústredné tvrdenie španielskej vlády. Na jednej strane táto vláda tvrdí, že odloženie umožnenia prístupu k obhajcovi je nevyhnutné pre riadny a rýchly priebeh trestného konania, pretože môže byť rozhodujúce získať výpovede od dotknutej osoby a/alebo potenciálne vysvetlenie faktov. Na druhej strane, aj keď je nútená sa dostaviť, táto osoba nie je povinná povedať ani slovo a príslušné orgány ju o tom musia informovať, a to aj v prípade neprítomnosti obhajcu.

60. V tomto okamihu prestáva uvedený cieľ takejto vnútroštátnej súdnej praxe pripomínať niečo zásadné pre (normálne) vedenie (normálneho) trestného konania. Úprimne povedané, začína to vyzerať skôr ako „vyjednávací nástroj“ na prinútenie dostavenia sa na súd alebo „odmenu“ pre spolupracujúcich podozrivých.

61. Podľa môjho názoru by takáto logika bola v rozpore nielen s vyššie uvedenými ustanoveniami smernice, ale aj s právami zakotvenými v článkoch 47 a 48 Charty (právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces a prezumpciu neviny a právo na obhajobu). ( 25 ) Určite nepopieram všeobecnú trakciu morálnej zásady „žiadne výhody pre zlých ľudí“. Ide skôr o to, že poskytnutie konkrétnej výhody, o akú ide v prejednávanej veci, je na základe pomerne jasného znenia článku 3 ods. 2 smernice a vyššie uvedených práv zakotvených v Charte nepopierateľné.

62. Okrem toho by som chcel zdôrazniť, že výnimky stanovené v smernici 2013/48 sa musia vykladať reštriktívne. Túto zásadu potvrdzuje odôvodnenie 38, podľa ktorého by členské štáty mali „obmedziť využívanie“ dočasných výnimiek. Veľmi jasne to tiež vyplýva zo znenia článku 3 ods. 5 a 6, podľa ktorého sa tieto výnimky môžu uplatňovať iba za „výnimočných okolností“ ( 26 ). Mám vážne pochybnosti, že skutočnosť, že podozrivý sa nedostavil pred súd napriek predvolaniu, možno považovať za dôvod, ktorý má za následok vznik „výnimočných okolností“.

63. Okrem toho článok 8 ods. 1 smernice 2013/48 okrem iného stanovuje, že dočasná výnimka „musí byť primeraná a nesmie presahovať rámec toho, čo je potrebné“, „musí byť prísne časovo obmedzená“ a „nesmie ohroziť spravodlivosť konania ako celku“ ( 27 ). Aj keby sa také opatrenie, o aké ide vo veci samej, považovalo za prípustné podľa článku 3 ods. 6 písm. b) smernice 2013/48 quod non, je ťažké si predstaviť, ako by splnilo všetky tieto tri kritériá.

64. Vzhľadom na vyššie uvedené sa žiadna z dočasných výnimiek stanovených v smernici 2013/48 neuplatňuje v situácii, akou je tá vo veci samej. Ako zdôrazňuje španielska vláda, skutočnosť, že sa predmetná výnimka neuplatňuje automaticky, ale iba v každom jednotlivom prípade, neuberá nič zo skutočnosti, že táto výnimka nezodpovedá žiadnemu prípadu z tých, ktoré sú uvedené v smernici 2013/48. Aj keď nie je možné vylúčiť, že v niektorých osobitných veciach, v ktorých sa predmetné vnútroštátne ustanovenie alebo súdna prax uplatňujú na obzvlášť závažné a naliehavé prípady, by mohli byť splnené požiadavky článku 3 ods. 6 písm. b) smernice 2013/48, skutočnosťou zostáva, že jeho osobitne širokú pôsobnosť, ako to dokazuje tento prípad, nie je možné zladiť so znením a duchom smernice 2013/48.

65. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že podľa smernice 2013/48 právo na prístup k obhajcovi nemožno odložiť, kým zatykač nebude vykonaný, a podozrivý bude predvedený pred súd z dôvodu, že sa podozrivý nedostavil na základe predvolania súdu.

V. Návrh

66. Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku položenú Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (Vyšetrovací súd č. 4 Badalona, Španielsko), takto: – Článok 3 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody vykladaný vzhľadom na články 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie bráni vnútroštátnemu ustanoveniu alebo súdnej praxi, podľa ktorej, ak sa podozrivý nedostaví pri prvom predvolaní na súd, a bol vydaný vnútroštátny zatykač, je možné odložiť prístup k obhajcovi do okamihu, kým nedôjde k vykonaniu zatykača a predvedeniu podozrivého na súd.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Pozri napríklad Timberlake, E. W.: Origin and Development of Advocacy as a Profession. In: Virginia Law Review. 1922, roč. 1, zv. 9, s. 25 až 40.

( 3 ) Summers, S. J.: Fair Trials – The European Criminal Procedural Tradition and the European Court of Human Rights. Oxford: Hart Publishing, 2007,, najmä s. 61 až 96.

( 4 ) Napríklad podľa ustálenej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) „právo každého obvineného zo spáchania trestného činu byť účinne obhajovaný obhajcom… je jednou zo základných čŕt spravodlivého procesu“. Pozri okrem iného rozsudky ESĽP z 13. októbra 2009, Dayanan v. Turecko, CE:ECHR:2009:1013JUD000737703, § 30, a z 23. mája 2019, Doyle v. Írsko, CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, § 67.

( 5 ) Prijatého 16. decembra 1966 Valným zhromaždením OSN (Zbierka zmlúv OSN, zv. 999, s. 171).

( 6 ) Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1.

( 7 ) ES:TC:1984:87.

( 8 ) Pozri nedávny rozsudok z 24. októbra 2018, XC a i. (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 16 a tam citovaná judikatúra).

( 9 ) Pozri napríklad uznesenie z 5. septembra 2019, Eli Lilly and Company (C‑239/19, neuverejnené, EU:C:2019:687).

( 10 ) Rozsudky č. 149/1986 z 26. novembra 1986 (ES:TC:1986:149); č. 198/2003 z 10. novembra 2003 (ES:TC:2003:198); č. 132/2011 z 18. júla 2011 (ES:TC:2011:132), a č. 24/2018 z 5. marca 2018 (ES:TC:2018:24).

( 11 ) Tým sa nepriamo potvrdzujú vyhlásenia vnútroštátneho súdu (v bode 16 vyššie), že hoci bol vnútroštátny Trestný poriadok v roku 2015 zmenený, súdna prax sa zjavne nezmenila.

( 12 ) Súdny dvor nedávno potvrdil tento bod, pokiaľ ide o smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1) (pozri rozsudok z 13. júna 2019, Moro, C‑646/17, EU:C:2019:489, body 29 až 37), ktorej príslušné ustanovenia majú v zásade rovnaké znenie ako zodpovedajúce ustanovenia smernice 2013/48.

( 13 ) Prehľad predmetných inštitútov je uvedený v mojich návrhoch vo veci Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, body 27 až 54).

( 14 ) Pozri najmä rozsudky ESĽP z 19. februára 2009, Shabelnik v. Ukrajina, CE:ECHR:2009:0219JUD001640403, § 57, a z 18. februára 2010, Zaichenko v. Rusko, CE:ECHR:2010:0218JUD003966002, § 42.

( 15 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 16 ) Tento výraz je tiež obsiahnutý v odôvodnení 19 smernice 2013/48.

( 17 ) Musím pripustiť, že ide o ďalší záhadný prvok tohto prípadu, konkrétne to, prečo sudca, ktorý sa obáva o efektívnosť a rýchlosť konania, nemohol jednoducho súhlasiť so zmenou právneho zastúpenia, len čo sa predvolaná osoba dostaví pred súd za asistencie iného obhajcu podľa vlastného výberu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 6 ods. 3 písm. c) EDĽP musí mať obvinená osoba právo na svoju obhajobu „prostredníctvom obhajcu podľa vlastného výberu“. Mohlo by sa však argumentovať, že vo všeobecnosti existujú procesné úkony, ktoré môže obhajca vykonať v mene svojho klienta ešte predtým, ako sa tento klient dostaví na výsluch osobne (napríklad nahliadnutie do spisu, komunikácia a konzultácia s klientom alebo zúčastnenie sa na akýchkoľvek iných procesných úkonoch, ktoré sa môžu uskutočniť v tejto fáze).

( 18 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 19 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 20 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky ESĽP z 22. septembra 1994, Pelladoah v. Holandsko, CE:ECHR:1994:0922JUD001673790, § 40, a z 21. januára 1999, Van Geyseghem v. Belgicko, CE:ECHR:1999:0121JUD002610395, § 34.

( 21 ) Pozri odôvodnenie 8 a článok 1 smernice 2013/48.

( 22 ) Fakt, že ide o vyčerpávajúci zoznam, potvrdzuje aj legislatívna história smernice (v tejto súvislosti pozri Cras, S.: The Directive on the Right of Access to a Lawyer in Criminal Proceedings and in European Arrest Warrant Proceedings. In: Eucrim. 1. vydanie, 2014, s. 40 – 41) a ako to uvádza právna veda (pozri napríklad Flore, D.: Droit Pénal Européen. 2. vydanie, Brusel: Larcier, 2014, s. 404; Klip, A.: European Criminal Law – An Integrative Approach. 3. vydanie, Cambridge: Intersentia, 2016, s. 263), a COVOLO, V.: Judicial protection of the right to access a lawyer in the Member States. In: ALLEGREZZA, S., COVOLO, V. (vyd.): Effective Defence Rights in Criminal Proceedings. Miláno: Wolters Kluwer/CEDAM, 2018, s. 487 až 493.

( 23 ) Pozri odôvodnenie 32 smernice 2013/48. Pozri tiež článok 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 65, 2016, s. 1).

( 24 ) Pozri článok 3 ods. 1 smernice 2012/13.

( 25 ) V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa odôvodnenia 12 smernica 2013/48 „posilňuje... uplatňovanie charty, a najmä jej článkov 4, 6, 7, 47 a 48“. V tejto súvislosti pozri rozsudok z 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C 467/18, EU:C:2019:765, bod 37).

( 26 ) Toto kritérium sa nachádza aj v judikatúre ESĽP. Podľa ustálenej judikatúry tohto súdu môže byť právo na prístup k obhajcovi obmedzené iba zo „závažných dôvodov“. Pozri napríklad rozsudok ESĽP z 27. novembra 2008, Salduz v. Turecko, CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 55. ESĽP nedávno objasnil, že „kritérium závažných dôvodov je prísne: so zreteľom na základnú povahu a dôležitosť včasného prístupu k právnemu poradenstvu... obmedzenia prístupu k právnemu poradenstvu sú povolené iba za výnimočných okolností…“. Pozri rozsudok ESĽP z 13. septembra 2016, Ibrahim a i. v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 258. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 27 ) Pozri tiež odôvodnenie 38 smernice 2013/48.