ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Operácia, ktorá spočíva v prechode tovaru cez hranicu po tom, ako bol spracovaný na tovar nepodliehajúci antidumpingovým clám, bez skutočného úmyslu spätného vývozu, a v jeho spätnom dovoze v krátkom čase, nemôže legálne podliehať režimu aktívneho zošľachťovacieho styku. V tejto súvislosti je cieľom aktívneho zošľachťovacieho styku oslobodiť od ciel iba ten tovar, ktorý je na colné územie Spoločenstva dovezený len dočasne, s cieľom, aby bol prepracovaný, opravený alebo spracovaný a následne spätne vyvezený tak, aby tým neutrpela hospodárska činnosť štátov Spoločenstva. Z toho vyplýva, že konanie, ako bolo opísané vyššie, je v rozpore so samotným cieľom režimu aktívneho zošľachťovacieho styku a škodí účinnosti právnej úpravy Spoločenstva.

Dovozca, ktorý by neoprávnene deklaroval tovar v tomto režime a získal by z toho výhodu, bol by povinný zaplatiť clá vzťahujúce sa na dotknutý tovar bez toho, aby to malo vplyv na prípadné správne, občianskoprávne alebo trestnoprávne sankcie podľa vnútroštátneho práva. Príslušnému vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sa má alebo nemá dotknutá operácia považovať za protiprávnu z hľadiska práva Spoločenstva.

(pozri body 23 — 30, bod 2 výroku)
Parížsky dohovor síce stanovuje minimálnu úroveň ochrany pre predmety, ktoré spadajú do rámca jeho pôsobnosti, signatárskym štátom však ponecháva voľnosť, ak chcú rozšíriť rozsah ochrany. Preto aj keby Parížsky dohovor nezaväzoval štáty zapisovať ochranné známky pre služby a keby sa ustanovenia tohto dohovoru na tieto známky nevzťahovali, nič to nemení na skutočnosti, že uvedené štáty majú možnosť jednostranne stanoviť takéto uplatňovanie.

Relevantné ustanovenia práva Spoločenstva ako celok principiálne nerobia rozdiel medzi ochrannými známkami pre výrobky a ochrannými známkami pre služby. Navyše, len púha skutočnosť, že niektoré ustanovenia nariadenia č. 40/94 obmedzujú rozsah svojej pôsobnosti, ako to robí napríklad článok 7 ods. 1 písm. e) j) a k), pokiaľ ide o absolútne dôvody zamietnutia zápisu, pričom sa však v nich stanovené obmedzenie vzťahuje len na niektoré druhy výrobkov, nestačí na spochybnenie úsudku, že ustanovenia uvedeného nariadenia sa ako celok bez rozdielu uplatňujú na ochranné známky pre výrobky a ochranné známky pre služby.

Takéto konštatovanie sa musí nevyhnutne vzťahovať na článok 7 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 40/94, ktorý neobsahuje žiadne výslovné obmedzenie, pokiaľ ide o ochranné známky, ktorých sa týka. Tento výklad nemôže byť spochybnený len samotným faktom, že sporné ustanovenie odkazuje na Parížsky dohovor. Jediným cieľom tohto odkazuje je totiž určiť druh označení, ktoré je potrebné zamietnuť, a nie obmedziť pôsobnosť tohto ustanovenia. Preto rovnako ako v prípade väčšiny absolútnych dôvodov zamietnutia uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 je zápis ochrannej známky potrebné zamietnuť, ak je voči nemu možné uplatniť niektorý z dôvodov zamietnutia uvedených v článku 6b Parížskeho dohovoru, a to bez ohľadu na to, či je ochranná známka prihlasovaná pre výrobky alebo pre služby.

Tento výklad článku 7 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 40/94 navyše potvrdzuje písmeno i) uvedeného článku 7 ods. 1, ktorý sa týka podobnej oblasti, aká je pokrytá bodom h), a síce ochranných známok, ktorých súčasťou sú iné znaky, emblémy alebo erby ako tie, na ktoré sa vzťahuje článok 6b Parížskeho dohovoru.

Článok 7 ods. 1 písm. i) nariadenia č. 40/94 sa totiž bez rozdielu vzťahuje na ochranné známky pre výrobky a ochranné známky pre služby, takže zamietnutie zápisu by sa mohlo napríklad týkať obchodnej známky pre služby, ktorá obsahuje znak. Pritom nič nenaznačuje, prečo by sa takéto zamietnutie zápisu malo uplatniť voči ochrannej známke pre služby, ktorá obsahuje znak, a nie voči ochrannej známke pre služby, ktorá obsahuje štátnu vlajku. Ak chcel normotvorca Spoločenstva priznať takúto ochranu znakom a erbom, treba sa domnievať, že tým väčšmi mal v úmysle priznať prinajmenšom tak isto širokú ochranu erbom, vlajkám a iným znakom štátnej zvrchovanosti alebo symbolickým znakom medzinárodných medzivládnych organizácií. Takže sa zdá málo pravdepodobné, že by normotvorca chcel umožniť poskytovateľovi služieb, aby používal ochrannú známku, ktorá obsahuje štátnu vlajku, a zároveň by takéto používanie zakázal pre znaky — napríklad pre znaky športových združení.

(pozri body 72, 75 — 80)
Vec C-204/08

Peter Rehder

proti

Air Baltic Corporation

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof)

„Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Článok 5 bod 1 písm. b) druhá zarážka — Nariadenie (ES) č. 261/2004 — Článok 5 ods. 1 písm. c) a článok 7 ods. 1 písm. a) — Montrealský dohovor — Článok 33 ods. 1 — Letecká doprava — Návrhy na náhradu škody cestujúcich proti leteckým spoločnostiam v prípade zrušenia letov — Miesto poskytovania služby — Súdna právomoc v prípade leteckej prepravy z jedného členského štátu do iného členského štátu leteckou spoločnosťou so sídlom v treťom členskom štáte“

Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 9. júla 2009 I ‐ 6076

Abstrakt rozsudku

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Súd príslušný podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby – Zmluva o poskytovaní služieb – Väčší počet miest poskytovania služieb v rôznych členských štátoch – Právomoc súdu príslušného podľa hlavného poskytnutia služieb [Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 1 písm. b) druhá zarážka] Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Súd príslušný podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby – Zmluva o poskytovaní služieb – Letecká preprava osôb z jedného členského štátu na miesto určenia v inom členskom štáte – Návrh na náhradu škody za zrušenie letu založený na nariadení č. 261/2004 – Právomoc súdov príslušných podľa miest odletu a príletu na základe voľby žalobcu [Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004; nariadenie Rady č. 44/2001, článok 5 bod 1 písm. b) druhá zarážka]
Vec C-377/08

EGN BV — Filiale Italiana

proti

Agenzia delle Entrate — Ufficio di Roma 2

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte suprema di cassazione)

„Šiesta smernica o DPH — Článok 17 ods. 3 písm. a) — Odpočítateľnosť a vrátenie DPH zaplatenej na vstupe — Poskytovanie telekomunikačných služieb — Poskytovanie služieb príjemcovi usadenému v inom členskom štáte — Článok 9 ods. 2 písm. e) — Určenie miesta poskytovania služieb“

Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 2. júla 2009 I ‐ 5687

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Tovary a služby použité na účely plnení zdaniteľných osôb uskutočnené v inom štáte

[Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 3 písm. a)]

Článok 17 ods. 3 písm. a) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu — spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou 95/7, treba vykladať tak, že taký poskytovateľ telekomunikačných služieb, ktorý je usadený na území jedného členského štátu, má v zmysle tohto ustanovenia v tomto štáte právo na odpočet alebo na vrátenie dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe v súvislosti s telekomunikačnými službami, ktoré boli poskytnuté podniku so sídlom v inom členskom štáte, ak by takýto poskytovateľ mal takéto právo v prípade, že by sporné služby boli poskytnuté v rámci prvého členského štátu.

(pozri bod 34 a výrok)
Vec C-7/08

Har Vaessen Douane Service BV

proti

Staatssecretaris van Financiën

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden)

„Oslobodenie od dovozného cla — Nariadenie (EHS) č. 918/83 — Článok 27 — Tovar nepatrnej individuálnej hodnoty zasielaný ako skupinová zásielka — Zásielky zasielané priamo z tretieho štátu príjemcovi v Spoločenstve“

Návrhy prednesené 23. apríla 2009 — generálna advokátka J. Kokott I ‐ 5583

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júla 2009 I ‐ 5596

Abstrakt rozsudku

Spoločný colný sadzobník – Oslobodenie od dovozného cla

(Nariadenie Rady č. 918/83, článok 27, a nariadenie Rady č. 3357/91)

Článok 27 nariadenia č. 918/83, ustanovujúceho systém spoločenstva pre oslobodenie od cla, zmeneného a doplneného nariadením č. 3357/91, nebráni tomu, aby sa skupinovým zásielkam tovaru, ktorých celková skutočná hodnota prekračuje hranicu uvedenú v tomto článku 27, ale ktoré, ak sú posudzované zvlášť, majú nepatrnú hodnotu, priznalo oslobodenie od dovozného cla pod podmienkou, že každý balík skupinovej zásielky je adresovaný individuálne príjemcovi v Európskom spoločenstve.

Na účely oslobodenia totiž skutočnosť, že balíky s individuálnou hodnotou nižšou ako hranica stanovená uvedeným článkom 27 sú v colnom konaní predložené vo forme skupinovej zásielky, nemá vplyv na ich spôsob zaslania do Spoločenstva, pretože od okamihu ich odoslania z tretieho štátu je známy adresát každého z balíkov. Je rovnako irelevantné, že zmluvný partner týchto príjemcov je takisto usadený v Európskom spoločenstve, pokiaľ sa tovar zasiela priamo z tretieho štátu týmto príjemcom. V tejto súvislosti samotná skutočnosť, že zmluvný partner je usadený v Spoločenstve, neumožňuje domnievať sa, že zásielky tovaru boli pred prepustením do voľného obehu v Spoločenstve umiestnené do iného colného režimu, čo by umožnilo vylúčiť ich z oslobodenia od cla, aby sa zabránilo akémukoľvek zneužitiu tohto oslobodenia.

(pozri body 38, 42, 43, 49 a výrok)
Článok 2 ods. 1 smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že prijatím strategických rozhodnutí alebo rozhodnutí o zmenách v činnosti v rámci skupiny podnikov, ktoré vedú zamestnávateľa k tomu, aby uvažoval o hromadnom prepúšťaní alebo ho plánoval, vzniká tomuto zamestnávateľovi povinnosť prerokovania hromadného prepúšťania so zástupcami pracovníkov. Ako totiž vyplýva z uvedeného článku 2 ods. 2 prvého pododseku, prerokovania sa musia týkať najmä možnosti zabrániť plánovanému hromadnému prepúšťaniu alebo ho znížiť. Prerokovanie, ktoré by začalo až po prijatí rozhodnutia, z ktorého vyplýva potreba takéhoto hromadného prepúšťania, by sa už účinne nemohlo zaoberať skúmaním možných alternatív, ako hromadnému prepúšťaniu predísť.

(pozri body 47, 49, bod 1 výroku)
Článok 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „ak sa tento dohovor v danom prípade uplatňuje“ znamená, že pred prijatím záveru o uplatniteľnosti ustanovení upravujúcich uznanie a výkon, ktoré sú uvedené v nariadení č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, na iné rozhodnutia, než sú uvedené v článku 25 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, je potrebné preskúmať, či tieto rozhodnutia nie sú vylúčené z vecnej pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.

Toto preskúmanie je zjavne nevyhnutné, kým nie je vylúčené, že medzi rozhodnutia uvedené v článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000, ktoré nespadajú do pôsobnosti tohto nariadenia, patria aj rozhodnutia, ktoré nespadajú ani do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001. V tejto súvislosti zo znenia článku 25 ods. 2 vyplýva, že uplatnenie nariadenia č. 44/2001 na rozhodnutie v zmysle tohto ustanovenia podlieha podmienke, že toto rozhodnutie patrí do pôsobnosti posledného uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva, že ak sa predmetné rozhodnutie netýka občianskych alebo obchodných vecí, alebo ak sa uplatní výnimka z pôsobnosti nariadenia č. 44/2001 uvedená v článku 1 tohto nariadenia, uvedené nariadenie nemôže byť uplatnené.

(pozri body 17, 18, 20, bod 1 výroku)
Vec C-37/08

RCI Europe

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný VAT and Duties Tribunal, London)

„Šiesta smernica o DPH — Miesto daňovej povinnosti — Poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom — Poskytovanie služieb spočívajúcich v uľahčení výmeny práv na užívanie rekreačných nehnuteľností medzi držiteľmi týchto práv“

Návrhy prednesené 2. apríla 2009 — generálna advokátka V. Trstenjak I ‐ 7535

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. septembra 2009 I ‐ 7568

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie služieb – Určenie miesta daňovej povinnosti – Poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom

[Smernica Rady 77/388, článok 9 ods. 2 písm. a)]

Článok 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať v tom zmysle, že miestom poskytovania služieb združením, ktorého činnosť spočíva v tom, že medzi svojimi členmi organizuje výmenu ich práv na časovo obmedzené užívanie rekreačných nehnuteľností určených na bývanie, za čo toto združenie ako protihodnotu vyberá od svojich členov poplatky za zápis, ročné členské príspevky, ako aj poplatky za výmenu, je miesto, kde sa nachádza nehnuteľnosť, na ktorú má dotknutý člen právo na časovo obmedzené užívanie.

Je totiž ťažké určiť vzťah medzi združením organizujúcim výmenu a jeho členmi bez zohľadnenia účelu tohto vzťahu. Okrem toho práva na časovo obmedzené užívanie predstavujú práva k nehnuteľnému majetku a ich postúpenie výmenou za užívanie obdobných práv predstavuje transakciu súvisiacu s nehnuteľným majetkom. Majiteľ, ktorý si želá vymeniť svoje právo na časovo obmedzené užívanie za právo inej osoby, nenadviaže kontakt priamo s touto osobou, ale so združením organizujúcim výmenu. Tento systém odlišuje od obyčajného prenájmu prostredníctvom bežnej cestovnej kancelárie skutočnosť, že v rámci tohto systému dotknutá osoba neplatí za dovolenkové služby, ale za službu poskytnutú uvedeným združením na uľahčenie výmeny jej práva týkajúceho sa určitej nehnuteľnosti. Z toho vyplýva, že nehnuteľnosť, s ktorou súvisí poskytovanie služieb združenia, je nehnuteľnosť, ktorej majiteľ požadujúci výmenu, je držiteľom svojho práva. Okrem toho logika, na ktorej sú založené ustanovenia týkajúce sa miesta poskytnutia služby obsiahnuté v článku 9 šiestej smernice, si vyžaduje, že zdanenie sa má vykonať podľa možnosti v mieste spotreby tovaru a služieb. V rámci organizácie výmeny práv na časovo obmedzené užívanie rekreačných nehnuteľností však nedochádza ku spotrebe služieb v mieste usadenia výmennej organizácie, ale v mieste, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, na ktorý sa vzťahuje uvedené právo na užívanie, ktoré je predmetom výmennej služby. Čo sa týka poplatkov za zápis, ročných príspevkov a poplatkov za výmenu, touto nehnuteľnosťou je tá nehnuteľnosť, na ktorú má dotknutý člen práva na časovo obmedzené užívanie, ktoré dáva k dispozícii v systéme výmeny.

(pozri body 37 — 39, 41, 43 a výrok)
Ak majú obaja manželia štátnu príslušnosť dvoch rovnakých členských štátov, bráni článok 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, tomu, aby bola vylúčená právomoc súdov jedného z týchto členských štátov z dôvodu, že navrhovateľa s týmto štátom nič iné nespája. Naopak, súdy členských štátov, ktorých štátnymi príslušníkmi sú manželia, majú podľa tohto ustanovenia právomoc rozhodovať vo veci a títo manželia si môžu vybrať súd členského štátu, ktorý bude rozhodovať vo veci.

V tejto súvislosti systém rozdelenia právomocí súdov stanovený v článku 3 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 2201/2003 spočíva na viacerých alternatívnych objektívnych kritériách a absencii hierarchického usporiadania súdnych právomocí, ktoré upravuje. Je preto dovolená spoločná existencia viacerých rovnocenných súdnych právomocí bez toho, aby bola upravená hierarchia medzi nimi.

Okrem iného zo znenia článku 3 ods. 1 písm. b) nevyplýva, že len štátna príslušnosť „zodpovedajúca skutočnosti“ by mala byť vzatá do úvahy pri uplatnení tohto ustanovenia. Takéto kritérium nemá oporu v cieľoch tohto článku alebo v kontexte, v ktorom je zasadený, a spôsobilo by obmedzovanie právnych subjektov pri voľbe príslušného súdu, najmä v prípade výkonu práva na voľný pohyb osôb. Ak by teda bol obvyklý pobyt základným dôvodom na určenie štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, súdne právomoci upravené v článku 3 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 2201/2003 by sa často zhodovali. To by viedlo pri osobách s viacerými štátnymi príslušnosťami k hierarchickému usporiadaniu súdnych právomocí, ktorá zo znenia tohto odseku nevyplýva.

(pozri body 48 — 54, bod 2 výroku)
Vec C-126/08

Distillerie Smeets Hasselt NV

proti

Belgickému kráľovstvu a i.

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Cassatie)

„Nariadenie (EHS) č. 2913/92 — Colný kódex Spoločenstva — Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla — Zapísanie sumy cla do účtovnej evidencie — Zapísanie do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií — Zapísanie do zápisnice považované za zapísanie do účtovnej evidencie — Odovzdanie kópie zápisnice, ktoré je rovnocenné oznámeniu sumy cla splatného podľa zákona“

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. júla 2009 I ‐ 6811

Abstrakt rozsudku

Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla

(Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 217)

Článok 217 Colného kódexu Spoločenstva, treba vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu stanoviť, že zápis sumy cla vyplývajúcej z colného dlhu sa uskutoční na základe zapísania uvedenej sumy do zápisnice vyhotovenej príslušnými colnými orgánmi, ktorou sa konštatuje porušenie uplatniteľných colných predpisov. Je totiž úlohou členských štátov určiť postupy na takéto zapisovanie súm, ktoré sa môžu odlišovať podľa toho, akú istotu majú colné orgány s ohľadom na okolnosti, za ktorých colný dlh vznikol, že suma cla vyplývajúca z uvedeného dlhu bude zaplatená. Takáto voľná úvaha členských štátov sa uplatní najmä tam, kde sa postup výberu sumy cla týka colného dlhu, ktorý vznikol v dôsledku toho, že príslušné vnútroštátne colné orgány zistili porušenie uplatniteľných colných predpisov, kde je výsledok takéhoto konania vo svojej podstate neistý, a preto tieto orgány nemôžu mať istotu, že uvedená suma bude zaplatená.

(pozri body 23 — 26 a výrok)
Vec C-189/08

Zuid-Chemie BV

proti

Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden)

„Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach — Súdna právomoc a výkon rozhodnutí — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Pojem ‚miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody‘“

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júla 2009 I ‐ 6919

Abstrakt rozsudku

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu

(Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 2 a článok 5 bod 3)

Článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci sporu, týkajúceho sa škody spôsobenej podniku dodávkou kontaminovaného chemického výrobku, ktorý viedol k nepoužiteľnosti umelých hnojív, ktoré podnik vyrába z viacerých surovín, a spracovaním uvedeného výrobku, výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ označuje miesto, kde počiatočná škoda vznikla z dôvodu použitia výrobku obvyklým spôsobom na účely, na ktoré je určený.

Toto ustanovenie sa totiž netýka iba miesta, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, ale aj miesta, kde vznikla škoda, akou je továreň podniku, v ktorej tento podnik spracoval chybný výrobok, čím bola na spracovanom výrobku spôsobená majetková škoda utrpená podnikom, ktorá išla nad rámec škody spojenej so samotným výrobkom. V tejto súvislosti umožňuje zohľadnenie miesta, kde vznikla škoda, ktoré je iné ako miesto, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, obrátiť sa na súd, ktorý je najlepšie spôsobilý rozhodnúť najmä z dôvodov blízkosti sporu a jednoduchšieho vykonávania dôkazov. Naopak voľba iba miesta, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, by v značnom počte prípadov viedla k zámene medzi kritériami príslušnosti, ktoré stanovuje článok 2 a článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001, čím by posledné uvedené ustanovenie stratilo v tomto rozsahu svoj potrebný účinok.

(pozri body 23, 24, 29 — 32 a výrok)
Neexistuje nijaká skutočnosť spôsobilá ovplyvniť platnosť článku 2 písm. a) smernice 90/435 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch v spojení s bodom f) jej prílohy a článkom 5 ods. 1 tejto smernice, pokiaľ ide o zásady slobody usadiť sa alebo voľného pohybu kapitálu.

Hoci totiž povinnosť oslobodiť od zrážkovej dane podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice sa ukladá členským štátom, len pokiaľ ide o zisk vyplatený spoločnostiam, ktoré možno považovať za spoločnosti v zmysle tejto smernice, uvedená smernica neoprávňuje členský štát, aby so ziskom, ktorý sa vypláca spoločnostiam iných členských štátov, ktoré nepatria do jej pôsobnosti, zaobchádzal menej výhodne ako so ziskom vyplácaným porovnateľným spoločnostiam, ktoré sú usadené na jeho území.

V dôsledku toho také vymedzenie pôsobnosti smernice 90/435, ako vyplýva z jej článku 2 písm. a) a bodu f) jej prílohy, ktoré vylučuje iné spoločnosti, ktoré možno založiť podľa vnútroštátneho práva, nemôže vytvárať obmedzenie slobode usadiť sa alebo voľného pohybu kapitálu.

(pozri body 59, 61 — 63, bod 2 výroku)