Vec T-178/98 DEP

Fresh Marine Co. A/S

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Určenie výšky trov konania“

Uznesenie Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 15. septembra 2004

Abstrakt uznesenia

1. Konanie – Trovy konania – Určenie – Trovy konania, ktoré sa nahrádzajú – Pojem – Nutné výdavky, ktoré vznikli účastníkom konania – Skutočnosti, ktoré treba zohľadniť

[Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 91 písm. b)]

2. Konanie – Trovy konania – Určenie – Trovy konania, ktoré sa nahrádzajú – Pojem – Účasť viacerých advokátov

[Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 91 písm. b)]

3. Konanie – Trovy konania – Určenie – Návrh týkajúci sa určitých výdavkov podaný prvýkrát na súde – Prípustnosť

(Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 92 ods. 1)

1. Z článku 91 písm. b) rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyplýva, že sa nahrádzajú len tie trovy konania, ktoré boli vynaložené na účely konania pred Súdom prvého stupňa a zároveň boli na takéto účely nevyhnutné, pričom tieto podmienky platia pre všetky trovy vrátane cestovných nákladov a výdavkov spojených s pobytom.

2. Keďže právo Spoločenstva neobsahuje ustanovenia, ktoré by mali povahu sadzobníka, musí Súd prvého stupňa voľne zvážiť okolnosti prípadu, pričom musí prihliadnuť na predmet a povahu konania, jeho význam z hľadiska práva Spoločenstva, ako aj zložitosť veci – ktorá môže súvisieť s tým, že neexistuje judikatúra týkajúca sa obdobných okolností, čo zväčšuje neistotu, pokiaľ ide o výsledok konania – rozsah práce, najmä na úrovni rešerší a rozboru, ktorý môže sporné konanie vyžadovať od splnomocnených zástupcov alebo od zúčastnených poradcov, a ekonomické záujmy, ktoré spor predstavuje pre účastníkov konania. Z tohto hľadiska závisí možnosť Súdu prvého stupňa určiť hodnotu vykonanej práce od presnosti poskytnutých informácií.

Sudca Spoločenstva nie je oprávnený rozhodnúť o výške odmien, ktoré majú účastníci konania zaplatiť svojim advokátom, ale má určiť rozsah, v akom môžu byť tieto odmeny nahradené účastníkom konania zaviazaným na náhradu trov konania. Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa nemôže vziať do úvahy vnútroštátne sadzobníky odmien advokátov, ani prípadné dohody uzavreté na tento účel medzi dotknutým účastníkom konania a jeho splnomocnenými zástupcami alebo poradcami.

(pozri body 26 – 28, 33, 41)

3. Pokiaľ ide o rozsah práce, ktorú mohli mať advokáti v súvislosti s konaním vo veci samej, treba pripomenúť, že hoci sa zásadne nahrádzajú odmeny len jedného advokáta, napriek tomu možno vzhľadom na osobitosti konkrétneho prípadu, medzi ktoré patrí v prvom rade jeho zložitosť, uvažovať o tom, že do pojmu „nutné výdavky“ sa môže zahrnúť aj odmena viacerým advokátom. V zásade však treba brať do úvahy celkový počet hodín práce, ktoré sa môžu javiť objektívne potrebné na účely konania pred Súdom prvého stupňa, nezávisle od počtu advokátov, medzi ktorých sa vykonané služby môžu rozdeliť.

(pozri bod 35)

4. Žiadosť o náhradu trov konania, pôvodne obsahujúca len odmeny advokátom, môže byť podľa článku 92 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa v návrhu na určenie výšky trov konania platne rozšírená tak, aby sa do trov konania zahrnuli aj cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom, keď v čase podania tohto návrhu existoval medzi účastníkmi konania spor o trovách, ktoré sa majú nahradiť. Takýto návrh na náhradu cestovných nákladov a výdavkov spojených s pobytom je preto prípustný.

(pozri bod 40)

UZNESENIE SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)

z 15. septembra 2004 ( )

„Určenie výšky trov konania“

Vo veci T‑178/98 DEP,

Fresh Marine Co. A/S, so sídlom v Trondheime (Nórsko), v zastúpení: J.‑F. Bellis a B. Servais, advokáti, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobkyňa,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a T. Scharf, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na určenie trov konania v nadväznosti na rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 2000, vo veci Fresh Marine/Komisia, T‑178/98, (Zb. s. II‑3331),

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),

v zložení: predseda komory J. Azizi, sudcovia M. Jaeger a O. Czúcz,

tajomník: H. Jung,

vydal toto

Uznesenie

Skutkový stav a konanie

1 Rozsudkom z 24. októbra 2000, Fresh Marine/Komisia, (T‑178/98, Zb. s. II‑3331) (ďalej len „rozsudok vo veci samej“), zaviazal Súd prvého stupňa Komisiu, aby zaplatila žalobkyni sumu 431 000 NOK (nórskych korún) ako náhradu škody, ktorá jej vznikla v dôsledku nezrovnalostí Komisie pri ukladaní predbežných ciel na dovoz chovných atlantických lososov do Spoločenstva. Súd prvého stupňa tiež zaviazal Komisiu, aby znášala svoje vlastné trovy konania a aby nahradila tri štvrtiny trov konania, ktoré vznikli žalobkyni.

2 Listom z 29. novembra 2000 oznámila žalobkyňa žalovanej, že celková výška trov konania, ktoré jej vznikli vo veci samej, je 2 200 000 BEF (belgických frankov). Žalobkyňa požiadala žalovanú, aby previedla na jej bankový účet sumu 1 650 000 BEF, zodpovedajúcu trom štvrtinám týchto trov konania.

3 Dňa 13. decembra 2000 požiadala žalovaná žalobkyňu, aby jej predložila výpočet svojich trov konania, ktoré sa majú nahradiť. Dňa 20. decembra 2000 oznámila žalobkyňa žalovanej rozpis počtu hodín práce, ktorú jej advokáti vyfakturovali a nárokovala si zaplatenie svojich trov tak, ako bolo uvedené v rozsudku vo veci samej.

4 Dňa 29. decembra 2000 podala žalovaná odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa vo veci samej. Dňa 11. januára 2001 podala Komisia návrh na zaplatenie sumy 18 592,01 eur ako náhradu trov konania vo veci samej. Žalobkyňa však trvá na tom, že taký návrh jej Komisia pred podaním jej návrhu 9. septembra 2003 nedoručila. Rozsudkom z 10. júla 2003, Komisia/Fresh Marine (C‑472/00 P, Zb. s. I‑7541), Súdny dvor zamietol odvolanie, ktoré podala žalovaná, a na jednej strane zaviazal Komisiu, aby nahradila trovy konania vo veci samej a na druhej strane Fresh Marine, aby nahradila trovy konania o odvolaní. Dňa 28. júla 2003 požiadala žalobkyňa žalovanú, aby jej zaplatila sumu 40 902,43 eur (čiže približne 1 650 000 BEF) ako trovy konania vo veci samej, zvýšené o sumu 7 444,24 eur úrokov z omeškania, vypočítaných na základe zákonnej úrokovej sadzby vo výške 7 % ročne, a to od vyhlásenia rozsudku vo veci samej, teda za obdobie dvoch rokov, siedmich mesiacov a deviatich dní.

5 Listom z 1. septembra 2003 žalovaná odmietla zaplatiť celkovú sumu trov konania a úrokov z omeškania, ktoré žiadala žalobkyňa, keďže ich považovala za neodôvodnené a opätovne navrhla zaplatiť sumu 18 592,01 eur, uvedenú vo svojom liste z 11. januára 2001. Listom z 10. septembra 2003 vzala žalobkyňa svoj návrh na zaplatenie úrokov z omeškania späť, ale trvala na návrhu na zaplatenie 40 902,43 eur.

6 Podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 15. septembra 2003 podala žalobkyňa návrh na určenie trov konania podľa článku 92 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

7 Podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 5. novembra 2003 predložila Komisia svoje pripomienky k tomuto návrhu.

Návrhy účastníkov konania

8 Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa určil trovy, ktoré je Komisia povinná nahradiť, vo výške 41 791,96 eur.

9 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa určil sumu náhrady trov vo výške 18 592,01 eur.

Právny stav

Tvrdenia účastníkov konania

10 Odvolávajúc sa na svoj fax z 20. decembra 2000 žalobkyňa upresňuje výšku svojich trov, ktoré žiada nahradiť, takto:

– za žalobu: celkovo 61 hodín a 45 minút, z toho 18 hodín a 30 minút pre advokáta J.-F. Bellisa pri hodinovej sadzbe vo výške 15 000 BEF, 6 hodín pre advokáta B. Servaisa pri hodinovej sadzbe vo výške 12 000 BEF a 37 hodín a 15 minút pre advokáta R. Granberga pri hodinovej sadzbe vo výške 8 000 BEF,

– za repliku: celkovo 76 hodín, z toho 14 hodín a 30 minút pre advokáta J.‑F. Bellisa pri hodinovej sadzbe vo výške 15 000 BEF, 15 hodín pre advokáta B. Servaisa pri hodinovej sadzbe vo výške 12 000 BEF a 46 hodín a 30 minút pre advokáta R. Granberga pri hodinovej sadzbe vo výške 8 000 BEF,

– za prípravu pojednávania a za účasť na pojednávaní: celkovo 73 hodín a 15 minút, z toho 17 hodín a 45 minút pre advokáta J.-F. Bellisa pri hodinovej sadzbe vo výške 15 000 BEF, 24 hodín a 15 minút pre advokáta B. Servaisa pri hodinovej sadzbe vo výške 12 000 BEF a 31 hodín a 15 minút pre advokáta T. Louko pri hodinovej sadzbe vo výške 8 000 BEF.

11 Podľa žalobkyne si teda vec sama vyžiadala 211 hodín práce a trovy konania, ktoré treba nahradiť, dosahujú výšku 2 224 250 BEF. Táto suma bola zaokrúhlená na 2 200 000 BEF, z ktorých tri štvrtiny, a teda 1 650 000 BEF alebo 40 902,43 eur, boli žiadané od Komisie v súlade s rozsudkom vo veci samej.

12 Okrem toho žiada žalobkyňa, aby jej bol v rámci tohto konania priznaný doplatok 889,53 eur ako náhrada cestovných nákladov medzi Bruselom a Luxemburgom a výdavkov spojených s pobytom v Luxemburgu pred pojednávaním 10. mája 2000.

13 Po tom, ako žalobkyňa uviedla zásady, ktoré sa uplatňujú na náhradu trov konania (uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. októbra 1998, Kaysersberg/Komisia, T‑290/94 DEP, Zb. s. II‑4105, bod 17) a po tom, ako uviedla, že v tom čase nedostala list od Komisie z 11. januára 2001, predniesla početné tvrdenia na podporu svojho návrhu.

14 Žalobkyňa predovšetkým pripomína účel a povahu veci samej a zdôrazňuje jeho dôležitosť z hľadiska práva Spoločenstva. Zdôrazňuje, že práve v tejto veci sa po prvýkrát vyslovila mimozmluvná zodpovednosť Komisie v oblasti antidumpingových opatrení a určil sa stupeň obozretnosti a správny úradný postup, ktorý musí Komisia dodržať pri prijímaní antidumpingových opatrení. Povaha precedensu, komentáre významných autorov, ktorých predmetom sa stal tento prípad, a jeho účinok na budúcu prax orgánov potvrdzuje podľa žalobkyne dôležitosť konania vo veci samej.

15 Žalobkyňa tiež tvrdí, že vec sama sa týkala zložitých právnych zásad a priniesla ťažké a nové otázky, ktoré vyžadujú veľký rozsah práce.

16 Žalobkyňa predovšetkým poukazuje na neexistenciu judikatúry, ktorá sa týka podobných okolností, na nerozvinutú judikatúru týkajúcu sa stupňa obozretnosti a správneho úradného postupu, ktorý musí Komisia dodržať pri prijímaní legislatívnych aktov a nakoniec, na rozsah svojich návrhov, týkajúcich sa prípustnosti žaloby na náhradu škody a vyčíslenia vzniknutej škody.

17 Zložitosť veci samej okrem toho odôvodňuje podľa žalobkyne, že sa jej venovalo viac advokátov. Žalobkyňa v tejto súvislosti uvádza, že z judikatúry vyplýva, že prvá vec, ktorú treba vziať do úvahy pri určovaní výšky náhrady trov konania, je celkový počet hodín práce, ktorá je objektívne potrebná na účely konania pred Súdom prvého stupňa, nezávisle od počtu advokátov, medzi ktorých sa mohli rozdeliť vykonané služby (uznesenie Kaysersberg/Komisia, už citované v bode 13 vyššie, bod 20). Okrem toho žalobkyňa tvrdí, že čas venovaný príprave pojednávania bol odôvodnený potrebou pochopiť problémy, ktoré Komisia uviedla vo svojich podaniach a pripraviť sa na prípadné otázky zo strany Súdu prvého stupňa.

18 Nakoniec žalobkyňa uvádza, že mala naliehavý záujem na podaní žaloby vo veci samej. Žalobkyňa osobitne pripomína svoje významné finančné straty, spôsobené predbežnými clami, uloženými Komisiou, opustením trhu Spoločenstva až do doby, kým trvali tieto clá, a ohrozením obchodných vzťahov so svojimi zákazníkmi v rámci Spoločenstva.

19 Na úvod žalovaná zdôrazňuje, na jednej strane, že 11. januára 2001 odoslala list, v ktorom namietala opodstatnenosť celkovej výšky trov nárokovaných žalobkyňou a navrhovala náhradu trov vo výške 18 592,01 eur a na druhej strane zdôrazňuje, že žalobkyňa bezdôvodne odmietla dve nasledujúce ponuky na náhradu trov vo vyššej sume, pričom jedna bola z 1. septembra 2003 vo výške dvojnásobku sumy 18 592,01 eur ako náhrada trov konania pred Súdom prvého stupňa vo veci samej a ako náhrada trov konania pred Súdnym dvorom vo veci odvolania proti rozhodnutiu Súdu prvého stupňa a druhá bola z 24. septembra 2003 na sumu 50 000 eur ako náhrada trov konania pred Súdom prvého stupňa, ako aj pred Súdnym dvorom.

20 Žalovaná nepopiera dôležitosť veci samej z hľadiska práva Spoločenstva, keďže ide o prvý spor v oblasti antidumpingových ciel, v ktorých vyslovenie mimozmluvnej zodpovednosti Komisie malo za následok poskytnutie náhrady škody. Popiera však, že všetky trovy, ktoré si nárokuje žalobkyňa, by boli nevyhnutnými trovami, a teda je nárok na ich náhradu.

21 Žalovaná tvrdí, že žalobkyňa nepreukázala, že by sa stretla s osobitnými ťažkosťami vo veci samej. Podľa jej názoru Súd prvého stupňa v predmetnom spore uplatnil na skutkový stav len ustálenú judikatúru v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti týkajúcu sa stupňa obozretnosti a správneho úradného postupu, ktorý sa vyžaduje od Komisie. Tiež tvrdí, že potreba podrobnej argumentácie o prípustnosti podania a vyčíslenie vzniknutej škody je súčasťou každej žaloby o náhradu škody. Nakoniec žalovaná tvrdí, že stručnosť vymenených podaní potvrdzuje neexistenciu osobitnej zložitosti veci samej.

22 Žalovaná tiež tvrdí, že žalobkyňa nepreukázala, v čom vec sama vyžadovala 209 hodín práce a prácu špecializovaných advokátov. Podľa nej zaobchádzanie s takýmto sporom nevyžadovalo ani významnejšie preskúmanie, ako v prípade iného sporu v oblasti antidumpingu, ani potrebu obrátiť sa na troch advokátov v priebehu celej písomnej časti konania, ani zásah štvrtého advokáta alebo advokáta, ktorý nahradil tretieho advokáta na prípravu pojednávania. Podľa žalovanej nemohla príprava na pojednávanie vyžadovať 72 hodín práce, vykonanej tromi advokátmi, z ktorých dvaja boli skúsenými spoločníkmi a špecialistami na antidumpingové právo (t. j. advokáti Bellis a Servais), s odôvodnením, že bolo potrebné pochopiť otázky vznesené žalovanou v jej podaniach a pripraviť si odpovede na prípadné otázky Súdu prvého stupňa. Takáto činnosť pozostávala podľa názoru žalovanej iba z normálnej prípravy potrebnej pre akékoľvek pojednávanie. K tomu treba podľa žalovanej dodať, že hodinové sadzby, ktoré si uplatňujú advokáti, sú bez toho, aby boli neprimerané, prinajmenšom značné, čo svedčí o skúsenosti uvedených advokátov. Preto by takí skúsení advokáti podľa názoru žalovanej, na rozdiel od toho, čo uvádza žalobkyňa, mali byť schopní zaoberať sa týmto sporom veľmi rýchlo.

23 Žalovaná ďalej tvrdí, že žalobkyňa nepreukázala, v akom rozsahu pre ňu podanie žaloby vo veci samej predstavuje osobitný finančný záujem alebo dokonca naliehavý záujem. Nevyčíslila a nepreukázala svoj skutočný finančný záujem.

24 Žalovaná tiež tvrdí, že návrh na dodatočné trovy konania týkajúci sa sumy 889,53 eur, ktorý bol na tomto Súde podaný po prvýkrát, je neprípustný a nepodložený. Takúto sumu nebolo možné „namietať“. Napriek tomu, v nadväznosti na článok 92 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa a na judikatúru týkajúcu sa článku 74 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorého znenie je obdobné zneniu článku 91 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa (uznesenie Súdneho dvora z 26. mája 1967, Simet a i./Vysoký úrad ESUO, 25/65, Zb. s. 145), tvrdí žalovaná, že iba „namietaný“ návrh o trovách konania môže byť predmetom konania pred Súdom prvého stupňa. Preto zastáva názor, že takýto návrh je neprípustný. Okrem toho žalovaná tvrdí, že v každom prípade takýto návrh nie je podložený, vzhľadom na nedostatok podrobností o takých výdavkoch a odôvodnenia skutočne vynaložených súm. Aj keby sme predpokladali, že tieto výdavky vynaložili viacerí advokáti, žalovaná tvrdí, že žalobkyňa nezdôvodnila prítomnosť viacerých advokátov na pojednávaní.

25 Nakoniec žalovaná tvrdí, že v rozsudku z 29. januára 1998, Sinochem/Rada, (T‑97/95, Zb. s. II‑85), na ktorý odkazuje a ktorý bol osobitne dôležitý a zložitý, Súd prvého stupňa určil, že suma 23 637,02 eur (približne 953 515 BEF) predstavovala spravodlivý odhad trov konania, ktoré mala Rada nahradiť (uznesenie Súdu prvého stupňa z 22. marca 2000, Sinochem/Rada, T‑97/95 DEP II, Zb. s. II‑1715, body 33 a 35). V dôsledku toho tvrdí, že určenie výšky trov konania, ktoré sa majú nahradiť, vo výške 18 592,01 eur je v tejto veci primerané.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

26 Podľa článku 91 písm. b) rokovacieho poriadku sa nahrádzajú ako trovy „nutné výdavky, ktoré vznikli účastníkom v súvislosti s konaním, najmä cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom a odmena splnomocneného zástupcu, poradcu alebo advokáta“. Z tohto ustanovenia vyplýva, že sa nahrádzajú len tie trovy konania, ktoré boli vynaložené na účely konania pred Súdom prvého stupňa a zároveň boli na takéto účely nevyhnutné (pozri uznesenia Súdu prvého stupňa z 24. januára 2002, Groupe Origny/Komisia, T‑38/95 DEP, Zb. s. II‑217, bod 28, a zo 6. marca 2003, Plastics/Rada T‑226/00 DEP, Zb. s. II‑685, bod 33).

27 Z ustálenej judikatúry vyplýva, že keďže právo Spoločenstva neobsahuje ustanovenia, ktoré by mali povahu sadzobníka, musí Súd prvého stupňa voľne zvážiť okolnosti prípadu, pričom musí prihliadnuť na predmet a povahu konania, jeho význam z hľadiska práva Spoločenstva, ako aj zložitosť veci, rozsah práce, ktorý môže sporné konanie vyžadovať od splnomocnených zástupcov alebo od zúčastnených poradcov, a ekonomické záujmy, ktoré spor predstavuje pre účastníkov konania (uznesenie Súdu prvého stupňa z 8. marca 1995, Air France/Komisia, T‑2/93 DEP, Zb. s. II‑533, bod 16, a uznesenie z 19. septembra 2001, UK Coal/Komisia, T‑64/99 DEP, Zb. s. II‑2547, bod 27). Z tohto hľadiska závisí možnosť Súdu prvého stupňa určiť hodnotu vykonanej práce od presnosti poskytnutých informácií (uznesenia Súdu prvého stupňa z 8. novembra 1996, Stahlwerke Peine-Salzgitter/Komisia, T‑120/89 DEP, Zb. s. II‑1547, bod 31, a z 15. marca 2000, Enso Gutzeit/Komisia, T‑337/94 DEP, Zb. s. II‑479, bod 16).

28 Podľa ustálenej judikatúry nie je sudca Spoločenstva oprávnený rozhodnúť o výške odmien, ktoré majú účastníci konania zaplatiť svojim advokátom, ale má určiť rozsah, v akom môžu byť tieto odmeny nahradené účastníkom konania zaviazaným na náhradu trov konania. Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa nemôže vziať do úvahy vnútroštátne sadzobníky odmien advokátov, ani prípadné dohody uzavreté na tento účel medzi dotknutým účastníkom konania a jeho splnomocnenými zástupcami alebo poradcami (uznesenia Stahlwerke Peine Salzgitter/Komisia, už citované v bode 27 vyššie, bod 27, a UK Coal/Komisia, už citované v bode 27 vyššie, bod 26).

29 Práve vo vzťahu k takýmto kritériám treba určiť výšku trov konania, ktoré sa majú nahradiť v predmetnom spore.

30 Po prvé, pokiaľ ide o náhradu trov právneho zastúpenia, je potrebné predovšetkým zdôrazniť, že konanie vo veci samej bolo osobitne dôležité z hľadiska práva Spoločenstva.

31 Stačí v tejto súvislosti pripomenúť, ako sa upresňuje v rozsudku vo veci samej, že hoci akty orgánov Spoločenstva, ktoré sa týkajú priameho konania pri prípadnom prijímaní antidumpingových opatrení, sú normatívnymi aktmi, ktoré v sebe zahŕňajú rozhodnutia ekonomickej politiky, a teda zodpovednosť Spoločenstva za akty takého druhu vzniká len v prípade vážneho a preukázaného porušenia právnej normy vyššej sily, ktorá má chrániť jednotlivcov; keď však ide o akty výlučne správnej povahy, ktoré neobsahujú žiadne rozhodnutie ekonomickej politiky a prisudzujú Komisii len veľmi malý alebo dokonca žiadny priestor na voľnú úvahu, s dôsledkom, že už zistenie pochybenia, ktoré by za obdobných okolností oprávnený správny orgán primerane pozorný a svedomitý, nespôsobil, vedie k záveru, že ide o také porušenie, ktoré zakladá zodpovednosť Spoločenstva podľa článku 288 ES.

32 Okrem toho bola Komisia v tomto rozsudku po prvýkrát zaviazaná zaplatiť náhradu škody podniku, ktorému vznikla škoda tým, že Komisia vo vzťahu k nemu nesprávne prijala a zachovávala antidumpingové opatrenia.

33 Pokiaľ ide o zložitosť veci samej, treba uznať, že neexistencia judikatúry týkajúcej sa obdobných okolností zväčšuje neistotu, pokiaľ ide o výsledok konania pre žalobkyňu, a teda mohla vyžadovať hlbšie rešerše a rozbor než zvyčajne. Okrem toho posúdenie zložitosti prípadu v spojitosti na jednej strane s prípadom týkajúcim sa antidumpingových opatrení a na druhej strane s podaním žaloby týkajúcej sa mimozmluvnej zodpovednosti potvrdzuje aj obtiažnosť veci samej.

34 Treba však tiež vziať do úvahy skutočnosť, že okrem týchto úvah prináša vec sama viacero otázok podobných akémukoľvek inému prípadu v oblasti antidumpingu alebo mimozmluvnej zodpovednosti.

35 Pokiaľ potom ide o rozsah práce, ktorú mohli mať advokáti žalobkyne v súvislosti s konaním vo veci samej, treba pripomenúť, že hoci sa zásadne nahrádzajú odmeny len jedného advokáta, napriek tomu možno vzhľadom na osobitosti konkrétneho prípadu, medzi ktoré patrí v prvom rade jeho zložitosť, uvažovať o tom, že do pojmu „nutné výdavky“ sa môže zahrnúť aj odmena viacerým advokátom (uznesenie Súdneho dvora zo 6. januára 2004, Mulder a i./Komisia, C‑104/89 DEP, Zb. s. I‑1, bod 62). V zásade však treba brať do úvahy celkový počet hodín práce, ktoré sa môžu javiť objektívne potrebné na účely konania pred Súdom prvého stupňa, nezávisle od počtu advokátov, medzi ktorých sa vykonané služby môžu rozdeliť (uznesenie Kaysersberg/Komisia, už citované v bode 13 vyššie, bod 20).

36 V predmetnom spore sa 211 hodín práce vykonaných advokátmi žalobkyne vo veci samej nezdajú objektívne potrebné. Obzvlášť celkový čas venovaný spísaniu podaní dvomi skúsenými advokátmi špecialistami a naviac jedným menej skúseným advokátom, je prehnaný. Okrem toho je prehnaných 73 hodín venovaných príprave na pojednávanie a na účasť na pojednávaní dvoch skúsených advokátov-špecialistov a tretieho menej skúseného advokáta, ktorý predtým nepracoval na prípade, z dôvodu potreby pochopiť problémy vznesené žalovanou vo svojich podaniach a pripraviť sa na prípadné otázky Súdneho dvora.

37 Treba však posúdiť aj ekonomický záujem, ktorý predstavoval tento spor pre účastníkov konania. V tejto súvislosti vyplýva z rozsudku vo veci samej predovšetkým to, že žalobkyňa, ktorá vykonávala činnosť prevažne na trhu Spoločenstva, musela dočasne opustiť tento trh v dôsledku uloženia predbežných antidumpingových opatrení zo strany Komisie a že jej obchodná činnosť v tomto období bola veľmi slabá. Okrem toho finančná škoda, ktorá žalobkyni vznikla, bola vyčíslená v rozsudku vo veci samej na 431 000 NOK. Nie je teda možné namietať finančnú dôležitosť sporu vo veci samej pre žalobkyňu.

38 Berúc do úvahy všetky okolnosti predmetného sporu, počet hodín práce vykonanej advokátmi žalobkyne vo veci samej sa zdá príliš vysoký. Za týchto podmienok treba celkovú výšku trov právneho zastúpenia určiť pre toto konanie na 30 000 eur.

39 Po druhé, pokiaľ ide o cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom, treba pripomenúť, že podľa článku 92 ods. 1 rokovacieho poriadku Súd prvého stupňa rozhoduje o náhrade trov, pokiaľ sú namietané.

40 V predmetnom spore Komisia namietala proti žiadosti o náhradu trov konania žalobkyne 11. januára 2001 a 1. septembra 2003. Táto žiadosť síce pôvodne obsahovala len odmeny advokátom a bola rozšírená až v tomto návrhu na určenie výšky trov konania tak, aby sa do trov konania zahrnuli aj cestovné náklady, v čase podania tohto návrhu však už existoval medzi účastníkmi konania spor o trovách, ktoré sa majú nahradiť. V čase podania návrhu totiž Komisia namietala proti žiadosti o náhradu trov právneho zastúpenia žalobkyne. Takže Komisia nemala pravdu, keď sa dovolávala rozsudku Simet a i./Vysoký úrad ESUO, už citovaný v bode 24 vyššie. V tomto rozsudku totiž neexistoval medzi účastníkmi konania spor o výške trov konania, ktoré sa majú nahradiť, a ich zaplatení, kým v tejto veci Komisia žiadosť o náhradu trov konania namietala. Preto je návrh na náhradu cestovných nákladov a výdavkov spojených s pobytom žalobkyne prípustný.

41 Rovnako ako ostatné trovy cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom vynaložené v súvislosti s konaním vo veci samej na Súde prvého stupňa je potrebné posúdiť ako trovy, ktoré sa majú nahradiť, v rozsahu, v akom sú nevyhnutné. Keďže však nebolo presnejšie určené, ako tieto cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom vo výške 889,53 eur vznikli a z čoho pozostávajú, treba takéto cestovné náklady a výdavky spojené s pobytom posúdiť ako trovy, ktoré sa majú nahradiť podľa zásady ex aequo et bono vo výške 150 eur.

42 Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy možno celkové trovy konania vo veci samej, ktoré sa majú žalobkyni nahradiť, spravodlivo určiť vo výške 30 150 eur. Keďže Súd prvého stupňa zaviazal Komisiu v rozsudku vo veci samej, aby nahradila tri štvrtiny trov vynaložených žalobkyňou, suma, ktorú má Komisia nahradiť, je 22 612,5 eur.

43 Keďže táto suma zohľadňuje všetky okolnosti prípadu až do okamihu tohto rozhodnutia, nie je potrebné osobitne rozhodnúť o trovách konania vynaložených účastníkmi konania v súvislosti s týmto konaním o určenie trov konania (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa z 10. januára 2002, Starway/Rada, T‑80/97 DEP, Zb. s. II‑1, bod 39).

Z týchto dôvodov

SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)

rozhodol takto:

Výška celkových trov, ktoré je Komisia povinná nahradiť žalobkyni, sa určuje na 22 612,5 eur.

V Luxemburgu 15. septembra 2004

Tajomník Predseda komory