Článok 58 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, bráni tomu, aby povinnosti obsiahnuté v právnej úprave Spoločenstva, ktorá nebola uverejnená v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku nového členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Európskej únie, mohli byť ukladané jednotlivcom v tomto štáte, aj keby sa tieto osoby mohli oboznámiť s touto právnou úpravou inými spôsobmi.

Imperatív právnej istoty totiž vyžaduje, aby právna úprava Spoločenstva umožnila dotknutým osobám poznať s istotou rozsah povinností, ktoré im ukladá, čo možno zabezpečiť iba riadnym uverejnením uvedenej právnej úpravy v úradnom jazyku adresáta. Okrem toho by bolo v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania uplatňovať rovnako povinnosti, ktoré ukladá právna úprava Spoločenstva v starých členských štátoch, kde jednotlivci majú možnosť oboznámiť sa s uvedenými povinnosťami v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku týchto štátov, a v pristupujúcich členských štátoch, kde toto oboznámenie sa bolo znemožnené z dôvodu oneskoreného uverejnenia. Dodržanie takých základných zásad nie je v rozpore so zásadou efektivity práva Spoločenstva, keďže táto zásada sa nemôže týkať noriem, ktoré ešte nie sú použiteľné voči jednotlivcom. Postoj, ktorý by pozostával z pripustenia použiteľnosti aktu, ktorý nebol riadne uverejnený, v mene zásady efektivity, by bol contra legem a viedol by k tomu, že jednotlivci v dotknutom členskom štáte by znášali negatívne dôsledky nedodržania povinnosti, ktorú mala administratíva Spoločenstva, sprístupniť im ku dňu pristúpenia celé acquis communautaire vo všetkých úradných jazykoch Únie.

Okrem toho okolnosť, že ide o subjekt medzinárodného obchodu, ktorý nevyhnutne pozná obsah colných povinností, nemôže postačovať na to, aby sa právna úprava Spoločenstva, ktorá nebola riadne uverejnená v Úradnom vestníku Európskej únie, stala použiteľnou voči jednotlivcovi.

Rovnako, aj keď právne predpisy Spoločenstva sú dostupné na internete a jednotlivci sa s nimi čoraz častejšie oboznamujú týmto spôsobom, také sprístupnenie týchto právnych predpisov nemôže byť rovnocenné s riadnym uverejnením v Úradnom vestníku Európskej únie, pokiaľ v práve Spoločenstva neexistuje žiadna právna úprava v tomto ohľade. Navyše, aj keď rôzne členské štáty schválili ako platnú formu elektronické uverejnenie, prijali právne alebo organizačné predpisy, ktoré ho precízne upravujú a presne určujú prípady, v ktorých je také uverejnenie platné. Pritom pri súčasnom stave práva Spoločenstva nemôže Súdny dvor považovať túto formu sprístupnenia právnych predpisov Spoločenstva za dostatočnú na zabezpečenie ich použiteľnosti. Preto jediná verzia nariadenia Spoločenstva, ktorá je pri súčasnom stave práva Spoločenstva záväzná, je verzia uverejnená v Úradnom vestníku Európskej únie, takže elektronickú verziu, ktorá predchádza toto uverejnenie, nemožno použiť voči jednotlivcom, aj keď sa následne ukáže byť zhodná s uverejnenou verziou.

(pozri body 38 — 42, 45, 46, 48 — 51, bod 1 výroku)