ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47.

Zmysel a účel núteného predaja by v prípade, ak by sa vychádzalo z výroku Súdneho dvora vo veci ALTI, viedol k záveru ad absurdum. Zhodnotenie majetku podnikateľského subjektu, ktorý je dlžníkom v rámci núteného výkonu rozhodnutia, by de facto prichádzalo do úvahy len v prípade fyzických osôb (a podnikov, ktoré neuskutočňujú transakcie zakladajúce právo na odpočítanie dane), pretože v prípade týchto osôb nemožno znížiť odpočítanie dane. Vzhľadom na vyššie uvedené by sa podstatne zúžil okruh prípadných nadobúdateľov, čo by odporovalo cieľom núteného predaja. Tento cieľ totiž spočíva v snahe o čo najlepšie zhodnotenie hospodárskeho majetku s cieľom uspokojiť veriteľov v čo možno najväčšom rozsahu.
77.

Nezdá sa mi sporné, že znehodnotenie vykonaných úkonov a času, ktorý si vyžiadali, v rámci prvostupňového konania by bolo na ujmu z hľadiska zásady hospodárnosti konania, ktorá by mala charakterizovať nielen činnosť súdov, ale aj správnu činnosť Úradu, a to vzhľadom na skutočnosť, že by tak dochádzalo k zdvojeniu prekrývajúcich sa činností vedúcich k porovnateľným výsledkom podľa nariadenia 2017/1001. Žalovaný by bol navyše nútený znášať ďalšie náklady na účely začatia konania na Úrade. Treba poznamenať, že uvedené negatívne dôsledky by automaticky vyplývali z rozhodnutia – konkrétne rozhodnutia o späťvzatí hlavnej žaloby – osoby, ktorá sa bránila vzájomnému návrhu.
27.

Podľa vnútroštátneho súdu má teda maďarská právna úprava za následok, že v konečnom dôsledku to nie je rozhodovací orgán, ktorý vykonáva preskúmanie medzinárodnej ochrany a vydáva príslušné rozhodnutie, ale dva špecializované štátne orgány, v rozpore s tým, čo stanovuje smernica 2013/32, čo by mohlo viesť k porušeniu procesných záruk vyplývajúcich z práva Únie a bolo by tiež v rozpore s tým, čo stanovuje smernica 2011/95.
27.

Pokiaľ ide o smernicu 90/435, treba spresniť, že jej cieľom je zamedziť dvojitému zdaneniu ziskov rozdeľovaných dcérskou spoločnosťou so sídlom v jednom členskom štáte jej materskej spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, a tým uľahčiť zoskupovanie spoločností na úrovni Únie. ( 11 ) Na tento účel článok 4 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že tam, kde materská spoločnosť so sídlom v členskom štáte prijme zisk rozdelený jej dcérskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte, členský štát materskej spoločnosti buď upustí od zdanenia takéhoto zisku (systém oslobodenia), alebo oprávni materskú spoločnosť odrátať z hodnoty daňovej povinnosti tú časť dane z príjmov právnických osôb platenú dcérskou spoločnosťou, ktorá sa vzťahuje na tieto zisky (systém započítania).
78.

Keby sa prevádzkovateľom umožnilo vyhnúť sa zodpovednosti za spracovanie osobných údajov na základe možnosti, že predmetné údaje neboli získané od nich, v mnohých situáciách, keď sú údaje prepojené odkazmi alebo skopírované na internete, by akákoľvek povinnosť v tejto súvislosti bola zbavená potrebného účinku. Takýto prístup by dokonca mohol byť nepriaznivým stimulom na šírenie údajov s cieľom vyhnúť sa uplatneniu tejto povinnosti. Okrem toho, ak by sa argumentácia spoločnosti Proximus dotiahla do logického záveru, nijaký poskytovateľ zoznamov by nebol zodpovedný za dodržiavanie článku 17 ods. 2 nariadenia 2016/679 prostredníctvom informovania poskytovateľov vyhľadávačov o žiadosti sťažovateľa, lebo všetci títo poskytovatelia by sa mohli spoliehať na akúkoľvek neistotu týkajúcu sa pôvodu údajov. Okrem toho, keďže Telenet nezverejňuje telefónne zoznamy, poskytovatelia vyhľadávačov nemohli získať údaje od telekomunikačného operátora. To znamená, že účastník by musel zistiť, kde sú jeho kontaktné údaje dostupné, a adresovať žiadosť o vymazanie každému subjektu, ktorý ich zverejňuje. Takýto prístup by bol zjavne nezlučiteľný s článkom 7 ods. 3 nariadenia 2016/679, ktorý stanovuje, že odvolanie súhlasu musí byť také jednoduché ako jeho poskytnutie.
48.

Na záver považujem za dôležité, aby Súdny dvor taktiež uznal dynamické chápanie toho, ako pravidelne taký podnik dodáva určitý vedľajší produkt ako taký, čo mimochodom nie je podmienka výslovne stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2008/98. Aj keby materiál nebol ako vedľajší produkt poskytovaný pravidelne, ako by to mohlo byť v prípade spoločnosti Porr Bau a výkopovej zeminy, o ktorú ide vo veci samej, nemalo by to viesť k záveru, že dodávanie tohto materiálu sa nemôže vyvíjať a premeniť na činnosť, ktorá môže byť vykonávaná pravidelnejšie, ak by to malo viesť k hospodárskemu prospechu podniku.
48.

Rovnako to platí, aj pokiaľ ide o odvolateľovu stratu mandátu člena Parlamentu. Podľa rozsudku Tribunal Constitutional (Ústavný súd) ( 21 ), citovaného v odvolaní, dôvod nezvoliteľnosti, ktorý vznikne ex post, nemá v španielskom práve za dôsledok „neplatnosť volieb, ale prekážku nástupu do volenej funkcie alebo [jej] ukončenie, ak sa už osoba svojho mandátu ujala“ ( 22 ). Podľa môjho názoru táto definícia perfektne zodpovedá definícii „odňatie mandátu“ v zmysle článku 13 ods. 3 aktu o voľbách. To, či vnútroštátne právo dáva takýto dôvod nezvoliteľnosti na roveň nezlučiteľnosti, je irelevantné, pretože záleží len na jeho právnych účinkoch.
47.

Platí to o to viac, že podľa odôvodnenia 11 smernice 2003/86 sa právo na zlúčenie rodiny má uplatňovať v náležitom súlade s hodnotami a zásadami uznávanými členskými štátmi, ktoré sa týkajú najmä ochrany práv žien a detí. Táto smernica tak sleduje aj cieľ predchádzať núteným manželstvám. ( 15 ) Článok 5 ods. 5 uvedenej smernice okrem toho stanovuje, že pri posudzovaní žiadosti o zlúčenie rodiny sa musia náležite zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa. Rovnako článok 24 Charty základných práv Európskej únie stanovuje, že pri všetkých opatreniach, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa. Akýkoľvek výklad, ktorý by postavenie „maloletého bez sprievodu“ podmieňoval skutočnosťou, aby tento maloletý nebol v manželskom zväzku, by bol podľa môjho názoru tiež v rozpore s týmito zásadami, keďže by mal za dôsledok zabránenie zlúčeniu rodiny týchto detí s ich príbuznými vo vzostupnej línii, a to napriek ich situácii osobitnej zraniteľnosti.
–

„bolo [by však] v rozpore so zásadou efektivity uložiť poškodeným osobám povinnosť systematicky využívať všetky právne prostriedky, ktoré sú im k dispozícii, aj keby im to spôsobilo nadmerné ťažkosti alebo by to od nich nebolo možné rozumne vyžadovať“ ( 19 ),
22.

Výklad ustanovenia článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia GDPR v tom zmysle, že stanovuje právo dotknutej strany žiadať, keď je to možné, prístup k informáciám o konkrétnych príjemcoch, ktorým boli poskytnuté jej osobné údaje, je navyše potvrdený analýzou kontextu, do ktorého spadá, ako aj cieľmi ustanovenia so zreteľom na ciele a všeobecnú štruktúru, ktoré sú vlastné nariadeniu GDPR.
118.

To ale neznamená, že odklad vyhostenia musí byť nevyhnutne priznaný na základe článku 9 ods. 1 tejto smernice. Podľa uvedeného ustanovenia je totiž odklad vyhostenia povinný iba v prípade, ak by sa ním porušila zásada zákazu vyhostenia alebo vrátenia [písmeno a)] alebo počas trvania odkladného účinku priznaného opravnému prostriedku proti rozhodnutiu o vyhostení [písmeno b)]. Prvý predpoklad sa netýka práva na rešpektovanie súkromného života. Pri druhom predpoklade nemožno a priori vylúčiť, že zásah do práva na rešpektovanie súkromného života v prípade výkonu vyhostenia vážne chorého štátneho príslušníka tretej krajiny by nemohol byť považovaný za „vážny a nenapraviteľný“ v zmysle rozsudku Abdida ( 72 ) a odôvodniť tak priznanie odkladného účinku opravnému prostriedku. Musím však pripustiť, že si iba s ťažkosťami viem predstaviť situáciu, v ktorej by sa tak stalo.
21.

V tejto súvislosti vnútroštátny súd zdôrazňuje, že vzhľadom na krátky časový odstup medzi udalosťami, o ktoré ide vo veci samej, a na povahu skutku, ktorý I.L. spáchal, existovali dostatočné dôvody na prijatie záveru, že by sa opäť mohol snažiť vyriešiť spor so svojou družkou. Tento súd sa preto domnieva, že existovalo skutočné riziko, že by I.L. počas doby svojho pobytu na slobode a pred svojím odsunom spáchal trestný čin. Konštatovanie a uloženie sankcie v súdnom rozhodnutí o takomto trestnom čine, a prípadne výkon uloženého trestu by mohli oddialiť uskutočnenie konania o odsune na neurčitú dobu, čím by sa toto konanie významne sťažilo. Navyše z dôvodu osobných a majetkových pomerov I.L. by opatrenia dohľadu upravené v § 10 ods. 2 VSS neumožňovali zabezpečiť účinný výkon odsunu.
18.

Teraz, čo sa týka prejudiciálnej otázky, znenie článku 3 ods. 3 písm. a) smernice 98/71 nie je také jasné, ako by sa mohlo na prvý pohľad zdať. Ako totiž zdôrazňuje Monz vo svojich pripomienkach, toto ustanovenie si vyžaduje, aby súčasť po jej začlenení do zloženého výrobku „zostala“ ( 6 ) viditeľná počas bežného používania tohto výrobku. Takéto znenie by bolo možné vykladať v tom zmysle, že stačí, aby po montáži spornej súčasti do zloženého výrobku nebola táto súčasť úplne zakrytá, a teda aby bola viditeľná, čo i len teoreticky a nezávisle od uhla pohľadu, ktorý môže byť prípadne neobvyklý a ktorému by sa na tento účel bolo potrebné prispôsobiť. To by znamenalo, že z pôsobnosti ochrany podľa tejto smernice by boli vylúčené len tie dizajny vyobrazené na súčastiach, ktorých viditeľnosť by si vyžadovala uskutočnenie úkonov, ktoré nezapadajú do bežného používania výrobku, a to najmä jeho demontáž.
21.

Začnem s predbežnými poznámkami o uplatniteľnosti smernice 2005/36 vo veci, ktorá je predmetom konania vo veci samej (časť A). Potom sa budem zaoberať režimom uznávania stanoveným v uvedenej smernici (časť B). V analýze budem pokračovať preskúmaním prvej položenej otázky, ktorá sa týka koncepcie „regulovaného povolania“ (časť C), a následne sa zameriam na tretiu otázku, v ktorej sa vnútroštátny súd pýta na to, či odborná kvalifikácia získaná v bývalom Sovietskom zväze má byť považovaná za kvalifikáciu získanú v treťom štáte (časť D). Druhá otázka smeruje k objasneniu relevantnosti osvedčenia z roku 2017 a kladie sa len pre prípad, že na prvú otázku bude poskytnutá kladná odpoveď. Keďže na prvú otázku navrhujem odpovedať, že predmetné povolanie nemôže byť považované za „regulované“, druhá otázka sa stáva bezpredmetnou. Budem sa jej však venovať v rámci prvej otázky, pokiaľ bude relevantnosť osvedčenia z roku 2017 jedným z faktorov, ktoré budem v tejto súvislosti zohľadňovať. Na záver pripomeniem štandardnú uplatniteľnosť primárneho práva Únie v prípade, že by vnútroštátny súd dospel k záveru, že smernica 2005/36 sa nevzťahuje na konanie vo veci samej (časť E).
62.

Nakoniec spresňujem, že články 18 a 21 ZFEÚ by sa podľa mňa nemali vykladať tak, že by hľadanie alternatívneho opatrenia na vydanie zo strany dožiadaného členského štátu, ktoré by menej zasahovalo do výkonu práva občana Únie na voľný pohyb a pobyt, malo zachádzať až tak ďaleko, že by nútilo tento členský štát zmeniť vyhlásenie, ktoré urobil podľa článku 6 ods. 1 písm. b) Európskeho dohovoru o vydávaní tak, aby štátni príslušníci iných členských štátov, ktorí majú trvalý pobyt v uvedenom členskom štáte, požívali vo všetkých prípadoch rovnakú ochranu, akú požívajú jeho vlastní štátni príslušníci. Diskusie, ktoré sa o tejto otázke viedli na Súdnom dvore, navyše ukázali, že možnosť takejto zmeny je z právneho hľadiska diskutabilná. ( 45 ) Navyše, ako som uviedol vyššie, Súdny dvor podľa môjho názoru nevykladá články 18 a 21 ZFEÚ tak, že vyžadujú, aby dožiadaný členský štát, ktorý chráni svojich vlastných štátnych príslušníkov pred vydaním, automaticky a absolútne zaručil takúto ochranu štátnym príslušníkom iných členských štátov. Súdny dvor vykladá tieto články skôr tak, že dožiadanému členskému štátu ukladá povinnosť, aby využil mechanizmy spolupráce a pomoci v trestných veciach, ktoré má k dispozícii – v závislosti od toho, či ide o žiadosť o vydanie na účely trestného stíhania alebo na účely výkonu trestu – s členským štátom, ktorého je vyžiadaná osoba štátnym príslušníkom alebo s dožadujúcim tretím štátom s cieľom aktívne zisťovať, či existuje alternatívne opatrenie na vydanie umožňujúce zaručiť cieľ spočívajúci v zabránení beztrestnosti vyžiadanej osoby rovnako účinným spôsobom.
33.

Ak by mal prevážiť výklad zastávaný Rumunskom, znamenalo by to, že etanol určený na výrobu takýchto esencií by bol oslobodený od spotrebnej dane, zatiaľ čo etanol už obsiahnutý v týchto esenciách nie. Takýto výklad by viedol k absurdnému záveru, a síce po tom, ako by bol etanol oslobodený od dane vo fáze, keď je určený na použitie pri výrobe esencií, hneď ako by bol tento etanol použitý na výrobu týchto esencií, opäť by podliehal spotrebnej dani. Takýto záver by určite neviedol k dosiahnutiu cieľa, ktorým je vylúčenie vplyvu spotrebných daní na etanol používaný na výrobu esencií na prípravu nealkoholických nápojov s obsahom alkoholu nepresahujúcim 1,2 % objemu.
72.

Komisia tiež tvrdí, že až k dátumu odchodu zamestnanca do dôchodku budú mať ustanovenia služobného poriadku týkajúce sa nadobudnutia dôchodkových práv a veku odchodu do dôchodku konkrétny účinok. Domnieva sa, že odvolateľ nemôže požadovať, aby boli vopred stanovené niektoré zložky jeho dôchodkových práv, a to o to viac, že tieto ustanovenia môžu byť zmenené až do dátumu jeho odchodu do dôchodku. Komisia z toho vyvodzuje, že jediný akt, ktorý pánovi Picardovi môže spôsobiť ujmu, bude konečné rozhodnutie, ktoré bude prijaté pri jeho odchode do dôchodku.
31.

Druhá časť prvého kritéria, že bežné korekčné prostriedky „nemožno použiť“, stanovuje, že na to, aby sa prostriedok mohol kvalifikovať ako „osobitný korekčný prostriedok“, musí ísť tento prostriedok nad rámec toho, čo by bežný korekčný prostriedok mohol napraviť v každodennom živote, a musí byť pravdepodobne určený na nápravu zrakových ťažkostí, ktoré bránia výkonu danej práci. Za „bežný korekčný prostriedok“ by bolo možné považovať šošovky predpísané lekárom alebo optometristom, ktoré sú určené na korekciu všeobecných problémov s očami alebo zrakových ťažkostí, ale ktoré sú vhodné aj na prácu so zobrazovacou jednotkou, avšak neboli predpísané v súvislosti s touto prácou. Naopak, takzvané „počítačové okuliare“, predpísané najmä z dôvodu práce so zobrazovacou jednotkou, by sa považovali za „osobitný korekčný prostriedok“ ( 22 ).
65.

Okrem toho dodávateľ nemôže jednostranne a so spätnou účinnosťou zmeniť daňovú povinnosť príjemcu. Za predpokladu, že žalobkyňa by vedome vychádzala z toho, že ide o „štandardnú“ reťazovú transakciu, vystavila by spoločnosti M s. r. o. faktúru, v ktorej by bola uvedená česká DPH, ktorú by vybrala a odviedla v Českej republike. Má byť potom žalobkyňa predsa oprávnená so spätnou účinnosťou využiť zjednodušený režim na základe novej faktúry? Dôsledkom by bolo, že M s. r. o. by sa proti svojej vôli (bez toho, aby jej bola doručená faktúra, a dokonca bez toho, aby o nej vedela) so spätnou účinnosťou stala osobou povinnou platiť daň a musela byť ešte raz odviesť DPH daňovej správe (hoci ju už raz zaplatila žalobkyni). Ak by to vôbec bolo možné, dalo by sa to urobiť len ex nunc a po zaplatení ceny spolu s DPH a len so súhlasom odberateľa.
75.

V niekoľkých prípadoch Súdny dvor rozhodol, že ustanovenie zahrnuté v kolektívnej zmluve je v rozpore s ustanoveniami smerníc EÚ. ( 30 ) Podľa judikatúry by bolo nezlučiteľné so samotnou povahou práva Únie, ak by súdu príslušnému na uplatnenie tohto práva bolo v okamihu, keď sa o to usiluje, znemožnené prijať všetky nevyhnutné kroky na zrušenie ustanovení kolektívnej zmluvy, ktorá by mohla predstavovať prekážku plnej účinnosti práva Únie. ( 31 )
31.

Rozsudok vo veci Taliansko/Komisia ( 16 ) bol preto vynesený v situácii, keď sa Taliansko domáhalo rozhodnutia Komisie, na základe ktorého by mohlo odôvodniť odmietnutie priznania oslobodenia pri určitých produktoch. Súdny dvor rozhodol, že bolo úlohou Talianska presvedčiť Komisiu o opodstatnenosti svojej žaloby. ( 17 ) Komisia však neposkytla žiadne vysvetlenie toho, prečo priradenie dôkazného bremena možno transponovať do značne odlišných okolností, za ktorých členský štát vykonáva právomoc, ktorá mu bola zákonne priznaná. Vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce ( 18 ) možno tvrdiť, že v prípade, že sa Komisia usiluje o napadnutie zjavne platného výkonu takejto právomoci, mala by prinajmenšom znášať bremeno preukázania existencie prípadu prima facie v tomto zmysle. ( 19 )
78.

Mám však pochybnosti o účinnosti tohto prístupu v kontexte prejednávanej veci, a to z dôvodov, ktoré uvediem nižšie. Po prvé, hoci možnosť previesť dôchodkové práva, nadobudnuté v dôchodkovom systéme členského štátu, do dôchodkového systému ECB je právom „rovnocenným“ s právom priznaným úradníkom a ostatným zamestnancom Únie na základe služobného poriadku a PZOZ, faktom ostáva, že toto právo si vyžaduje realizáciu prostredníctvom dohody, v ktorej by sa okrem iného mala stanoviť suma zodpovedajúca dôchodkovým právam, ktoré sa majú previesť do dôchodkového systému ECB. ( 41 ) V prípade, že by sa ukázalo, že takúto sumu nie je možné určiť s potrebnou istotou, akýkoľvek nárok na náhradu škody by sa nevyhnutne obmedzil na všeobecné uplatnenie zodpovednosti dotknutého členského štátu za porušenie práva Únie. Dôsledkom toho by bolo to, že v konkrétnom prípade by nebola splnená základná podmienka pre uznanie práva na náhradu škody, a to existencia škody. Po druhé, keďže nemožno vylúčiť, že škoda, ktorú utrpela dotknutá osoba, nastane konkrétne až v okamihu, keď sa rozhodne odísť do dôchodku, existuje riziko, že žaloba, ktorú dotknutá osoba podala pred týmto dátumom, bude príslušným súdom zamietnutá z dôvodu, že nie sú splnené podmienky stanovené judikatúrou.
42.

Tvrdenia skupiny Airbnb, podľa ktorých je dotknutý sprostredkovateľ povinný zaviesť technické a organizačné postupy s cieľom dosiahnuť súlad s povinnosťami vyplývajúcimi zo sporného daňového režimu, nemôžu zmeniť moje posúdenie v súvislosti s dotknutými povinnosťami z hľadiska smernice 2015/1535. Prijatie takýchto postupov je totiž interným opatrením poskytovateľa služieb týkajúcim sa jeho vzťahov so správnymi orgánmi členského štátu, v ktorom je miesto plnení spojených so službou sprostredkovania. Takéto opatrenia však neovplyvňujú výkon samotnej služby poskytovateľa. Bolo by to inak len v prípade, že by súvisiace povinnosti uložené poskytovateľovi služieb vyžadovali, aby zmenil spôsob výkonu tejto služby, napríklad, že by musel zákazníkov požiadať o dodatočné informácie.
3.

Odôvodnenia 9 až 11, 22, 33 až 35, 47 a 48 smernice 2016/343 znejú: „(9) Účelom tejto smernice je posilniť právo na spravodlivý proces v trestnom konaní, a to stanovením spoločných minimálnych pravidiel týkajúcich sa určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na súdnom konaní. (10) Zavedením spoločných minimálnych pravidiel ochrany procesných práv podozrivých a obvinených osôb si táto smernica kladie za cieľ posilniť vzájomnú dôveru členských štátov v[o] svoje systémy trestného súdnictva, a tým uľahčiť vzájomné uznávanie rozhodnutí v trestných veciach. Takéto spoločné minimálne pravidlá môžu tiež odstrániť prekážky voľného pohybu občanov na území členských štátov. (11) Táto smernica by sa mala uplatňovať iba na trestné konania, ako ich vykladá Súdny dvor Európskej únie…, a to bez toho, aby bola dotknutá judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva. … … (22) Dôkazné bremeno pri zisťovaní viny podozrivých a obvinených osôb spočíva na prokuratúre a v prípade akýchkoľvek pochybností by sa malo rozhodnúť v prospech podozrivej alebo obvinenej osoby. Prezumpcia neviny by sa porušila, ak by sa dôkazné bremeno prenieslo z prokuratúry na obhajobu bez toho, aby tým boli dotknuté úradné vyšetrovacie právomoci súdu, nezávislosť súdnej moci pri posudzovaní viny podozrivej alebo obvinenej osoby a používanie skutkových domnienok alebo právnych domnienok týkajúcich sa trestnej zodpovednosti podozrivej alebo obvinenej osoby. … … (33) Právo na spravodlivý proces je jedna zo základných zásad demokratickej spoločnosti. Právo podozrivých a obvinených osôb byť prítomný na súdnom konaní je založené na uvedenom práve a malo by byť zaručené v celej Únii. (34) Ak sa podozrivé alebo obvinené osoby nemôžu na súdnom konaní zúčastniť z dôvodov, ktoré nemôžu ovplyvniť, mali by mať možnosť požiadať o nový termín súdneho konania v rámci lehoty ustanovenej vo vnútroštátnom práve. (35) Právo podozrivých a obvinených osôb byť prítomný na súdnom konaní nie je absolútnym právom. Podozrivé a obvinené osoby by za určitých okolností mali mať možnosť sa tohto práva vzdať, a to výslovne alebo konkludentne, avšak jednoznačne. … (47) V tejto smernici sa rešpektujú základné práva a zásady uznané v Charte [základných práv Európskej únie (ďalej len ‚Charta‘)] a v [Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len ‚EDĽP‘)] vrátane… práva na účinný opravný prostriedok a práva na spravodlivý proces, prezumpcie neviny a práva na obhajobu. Prihliadať by sa malo najmä na článok 6 Zmluvy o Európskej únii (ďalej len ‚Zmluva o EÚ‘), podľa ktorého Únia uznáva práva, slobody a zásady uvedené v Charte a podľa ktorého základné práva, ako sú zaručené EDĽP a ako vyplývajú z ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, majú predstavovať všeobecné zásady práva Únie. (48) Vzhľadom na to, že v tejto smernici sa ustanovujú minimálne pravidlá, členské štáty by mali môcť rozšíriť práva stanovené v tejto smernici s cieľom poskytnúť vyššiu úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými štátmi by nemala byť nikdy nižšia ako normy ustanovené v Charte alebo EDĽP, ako ich vykladá Súdny dvor a Európsky súd pre ľudské práva.“
1.

Prijímanie vysoko postavených úradníkov do služobného pomeru upravuje Služobný poriadok úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) ( 2 ) a prípadne osobitné interné predpisy inštitúcie. Cieľom výberových konaní vo všeobecnosti je umožniť správnemu orgánu na základe dostatočných informácií rozhodnúť, či je uchádzač najvhodnejším kandidátom na obsadenie dotknutého pracovného miesta, a zabezpečiť transparentnosť počas výberového konania a rovnaké zaobchádzanie so všetkými uchádzačmi. Prejednávané odvolanie, ktorým Európsky parlament napáda rozsudok Všeobecného súdu zo 14. júla 2021, Carbajo Ferrero/Parlament (T‑670/19, neuverejnený, EU:T:2021:435; ďalej len napadnutý rozsudok“), sa týka špecifických aspektov postupu prijímania vysoko postavených úradníkov inštitúcií EÚ do služobného pomeru a konkrétne vzájomného vzťahu kritérií uplatňovaných počas takého postupu pri komparatívnej analýze zásluh uchádzačov. Je to dôležitá otázka, keďže od nej závisí miera voľnej úvahy, ktorou disponuje správny orgán počas výberového konania.
35.

Preto sa žalobkyňa vo veci samej vyjadruje k piatej a šiestej prejudiciálnej otázke len doplnkovo. Domnieva sa, že vzhľadom na to, že právne služby už boli poskytnuté na základe dotknutých zmlúv, z dôvodu povahy odplatnej zmluvy o poskytnutí služieb nie je možné obnoviť situáciu, v ktorej by sa nachádzal spotrebiteľ, ak by táto podmienka nebola zahrnutá do dotknutých zmlúv. Opačný výklad, ktorý by vnútroštátnemu súdu umožňoval právne prekvalifikovať vzťah medzi zmluvnými stranami a zmeniť ho na zmluvu o poskytnutí bezodplatných služieb, by spochybnil podstatu dotknutých zmlúv. Žalobkyňa vo veci samej zároveň zrejme tvrdí, že zníženie výšky odmeny tak, ako ho vykonal tento prvostupňový súd vo veci samej, neoslabuje odrádzajúci účinok smernice 93/13.
77.

Okrem toho Daimler tvrdí, že v španielskej judikatúre bola uznaná možnosť, aby sa žalobcovi aj v prípade čiastočného zamietnutia žaloby priznal nárok na úplnú náhradu trov konania, ak počas konania upraví svoj žalobný návrh. Prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, do akej miery by táto judikatúra v situácii, o akú ide v prejednávanej veci, mohla viesť k priznaniu nároku na náhradu trov konania žalobcovi aj v prípade, ak by mal vo veci čiastočný úspech. V tejto súvislosti by bolo potrebné najmä preskúmať, či by povinnosť upraviť žalobný návrh počas konania prakticky znemožnila alebo nadmerne sťažila uplatnenie práva na náhradu škody spôsobenej kartelovou dohodou. Napríklad by nebolo prijateľné, ak by bol žalobca z dôvodu rizika, že bude musieť znášať polovicu trov konania, nútený znížiť primerané sumy, ktorých sa pôvodne domáhal, na neprimeranú úroveň. Naproti tomu by bolo predstaviteľné, ak by žalobca upravil tieto sumy na základe posúdenia dôkaznej situácie a stanovenia výšky škody odhadom zo strany príslušného súdu.