ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

V tejto súvislosti treba ešte dodať, že výklad, podľa ktorého by potreba prebratia požiadavky primeranosti sankcií stanovenej v článku 20 uvedenej smernice mohla zbaviť túto požiadavku jej bezpodmienečnej povahy, by viedol k tomu, že by sa dotknutým jednotlivcom zabránilo odvolávať sa v prípade potreby na zákaz stanovovať neprimerané sankcie, ktorý táto požiadavka stanovuje. Bolo by nezlučiteľné so záväzným účinkom, ktorý smernici priznáva článok 288 ZFEÚ, ak by sa zásadne vylúčilo, aby sa dotknuté osoby mohli odvolávať na takýto zákaz (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júna 2019, Craeynest a i., C‑723/17, EU:C:2019:533, bod 32, ako aj citovanú judikatúru).
8

V súlade s článkom 10 smernice 82/76 bol článok 3 smernice 75/363 nahradený nasledujúcim znením: „1. Bez toho, aby bola dotknutá zásada denného štúdia ustanovená v článku 2 ods. 1 písm. c), a až dovtedy, kým Rada prijme v súlade s odsekom 3 rozhodnutie, môžu členské štáty v prípadoch, v ktorých nebude denné štúdium z opodstatnených individuálnych dôvodov možné, povoliť i diaľkové štúdium, vykonávané na základe podmienok schválených príslušnými vnútroštátnymi orgánmi. 2. Diaľkové štúdium sa musí poskytovať v súlade s bodom 2 prílohy a na rovnocennej úrovni so štandardným denným štúdiom. Tento štandard štúdia sa nesmie znížiť ani v dôsledku diaľkovej formy štúdia, ani v dôsledku vykonávania súkromnej platenej profesionálnej činnosti. Celkové trvanie špecializačného štúdia sa nesmie skrátiť z toho dôvodu, že ide o diaľkové štúdium. 3. Rada rozhodne najneskôr do 25. januára 1989, či sa ustanovenia odsekov 1 a 2 majú ponechať, alebo zmeniť a doplniť v zmysle opätovného preskúmania situácie a to na návrh Komisie a s patričným zreteľom na fakt, že za určitých okolností, ktoré treba preskúmať pre každú špecializáciu zvlášť, by sa mala možnosť diaľkového štúdia zachovať.“ [neoficiálny preklad]
(2)

Voľný pohyb osôb v rámci priestoru bez kontroly vnútorných hraníc je jedným z hlavných úspechov Únie. Keďže dočasné obnovenie kontroly vnútorných hraníc vplýva na voľný pohyb osôb, akékoľvek rozhodnutie o obnovení takejto kontroly by sa malo prijať v súlade so spoločne dohodnutými kritériami a malo by sa náležite oznámiť [Európskej k]omisii alebo by ho mala odporučiť inštitúcia Únie. V každom prípade by obnovenie kontroly vnútorných hraníc malo ostať výnimočným opatrením a malo by sa uskutočňovať len ako posledná možnosť, ktoré má prísne obmedzený rozsah a dĺžku trvania a ktoré vychádza z konkrétnych objektívnych kritérií a z posúdenia jeho nevyhnutnosti, čo by sa malo monitorovať na úrovni Únie. Ak si závažné ohrozenie verejného poriadku alebo vnútornej bezpečnosti vyžaduje neodkladné opatrenia, členský štát by mal mať možnosť obnoviť kontrolu svojich vnútorných hraníc na dobu nie dlhšiu ako desať dní. Akékoľvek predĺžení uvedenej doby je potrebné monitorovať na úrovni Únie.“
45

Podmienenie existencie stálej prevádzkarne tým, že zamestnanci tejto prevádzkarne sú viazaní pracovnou zmluvou so samotnou zdaniteľnou osobou a že tá vlastní materiálne zdroje, by na jednej strane znamenalo uplatnenie veľmi reštriktívneho kritéria stanoveného v článku 11 ods. 1 vykonávacieho nariadenia č. 282/2011. Na druhej strane by takéto kritérium neprispelo k veľkej právnej istote pri určení miesta daňovej povinnosti vyplývajúcej z poskytovania služieb, ak by na prenesenie zdanenia poskytovania služieb z jedného členského štátu do druhého stačilo, aby zdaniteľná osoba uspokojila svoje personálne a materiálne potreby využitím rôznych poskytovateľov služieb.
33

Delegované nariadenie č. 639/2014, prijaté na tento účel, ktoré vo svojom odôvodnení 4 uvádza, že členské štáty by mali pri prijímaní opatrení na účely vykonávania práva Únie uplatňovať svoje právomoci v súlade s určitými zásadami, najmä so zásadou nediskriminácie, sa v tejto súvislosti obmedzuje na to, že vo svojich ustanoveniach týkajúcich sa definícií uvedených v nariadení č. 1307/2013, a najmä v jeho článku 5, ktorý vymedzuje rámec uvedený v predchádzajúcom bode, stanovuje, že „na účely článku 4 ods. 1 písm. c) bodu iii) [nariadenia č. 1307/2013] je minimálna činnosť, ktorú musia členské štáty stanoviť a ktorá sa musí vykonať na poľnohospodárskych plochách prirodzene ponechaných v stave vhodnom na pastvu alebo pestovanie, aspoň jedna každoročná činnosť poľnohospodára“, pričom v prípade, že je to z environmentálneho hľadiska odôvodnené, členské štáty sa môžu rozhodnúť, že uznajú aj činnosti, ktoré sa vykonávajú iba každý druhý rok.
103

Ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 92 svojich návrhov, takýto výklad zásady právnej sily rozhodnutej veci by preto mal za následok, že ak by sa skoršie rozhodnutie súdu, ktoré nadobudlo právoplatnosť, zakladalo na výklade, ktorý je v rozpore s právom Únie, nesprávne uplatnenie tohto práva by sa opakovalo v každom rozhodnutí prijatom občianskoprávnymi súdmi týkajúcom sa toho istého právneho vzťahu, pričom by neexistovala možnosť tento nesprávny výklad uskutočnený v rozpore s uvedeným právom opraviť (pozri analogicky rozsudok z 2. apríla 2020, CRPNPAC a Vueling Airlines, C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2020:260, bod 95 a citovanú judikatúru).
(43)

Pravidlá určenia právomoci súdu ustanovené v tomto nariadení môžu v určitých prípadoch viesť k situácii, keď súd, ktorý má právomoc rozhodovať o dedičstve, nebude uplatňovať vlastné právo. Ak táto situácia nastane v členskom štáte, ktorého právny poriadok ustanovuje povinné vymenovanie správcu pozostalosti, toto nariadenie by malo umožniť súdom tohto členského štátu vymenovať pri začatí konania jedného alebo viacerých takýchto správcov podľa ich vlastného vnútroštátneho práva. … V záujme zabezpečenia hladkej koordinácie medzi rozhodným právom pre dedenie a právom členského štátu súdu, ktorý vymenúva, by súd mal vymenovať osobu alebo osoby, ktoré by boli oprávnené spravovať pozostalosť podľa rozhodného práva pre dedenie, ako je vykonávateľ poslednej vôle zosnulého alebo samotní dedičia, alebo ak to vyžaduje rozhodné právo pre dedenie, za správcu tretiu osobu. …
3

Článok 1 ods. 1 až 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/65/ES z 13. júla 2009 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa podnikov kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) (Ú. v. EÚ L 302, 2009, s. 32) stanovuje: „1. Táto smernica sa uplatňuje na všetky podniky kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (ďalej len ‚PKIPCP‘) so sídlom na území členských štátov. 2. Na účely tejto smernice a v súlade s článkom 3 sú PKIPCP podniky: a) ktorých jediným účelom je kolektívne investovanie peňažných prostriedkov od verejnosti do prevoditeľných cenných papierov alebo do iných likvidných finančných aktív uvedených v článku 50 ods. 1 a ktoré funguje na princípe rozloženia rizík, a b) ktorých podielové listy sú na žiadosť držiteľov odkúpené alebo vyplatené priamo alebo nepriamo z aktív takýchto podnikov. Úkony zo strany PKIPCP na zaistenie toho, aby sa hodnota ich podielových listov na burze výrazne nelíšila od čistej hodnoty ich aktív, sa považujú za rovnocenné s takýmto odkúpením alebo vyplatením. Členské štáty môžu povoliť, aby PKIPCP pozostávali z niekoľkých podfondov. 3. Podniky uvedené v odseku 2 môžu byť zriaďované v súlade so zmluvným právom (ako spoločné fondy riadené správcovskou spoločnosťou) alebo s predpismi o podielových fondoch (ako podielové fondy), alebo podľa predpisov o investičných spoločnostiach. …“
41

Pokiaľ ide o povinnosť platiť spotrebnú daň, je potrebné pripomenúť, že podľa článku 2 písm. b) smernice 2008/118 je tovar podliehajúci spotrebnej dani predmetom spotrebnej dane v čase jeho dovozu na územie Únie. Podľa článku 7 ods. 1 uvedenej smernice vzniká daňová povinnosť k spotrebnej dani v čase uvedenia tovaru do daňového voľného obehu a v členskom štáte, v ktorom je tento tovar do daňového voľného obehu uvedený. Článok 7 ods. 2 písm. d) uvedenej smernice stanovuje, že pojem „uvedenie do daňového voľného obehu“ znamená dovoz tovaru podliehajúceho spotrebnej dani, vrátane neoprávneného dovozu, pokiaľ nie je tovar podliehajúci spotrebnej dani bezodkladne po dovoze uvedený do režimu pozastavenia dane.
3

Odôvodnenia 1, 4, 7 a 8 nariadenia č. 261/2004 znejú: „(1) konanie spoločenstva v oblasti leteckej dopravy by sa malo, okrem iných vecí, zamerať na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany cestujúcich; okrem toho by sa mal vo všeobecnosti brať plný zreteľ na požiadavky ochrany spotrebiteľa; … (4) spoločenstvo by preto malo zvýšiť štandardy ochrany ustanovené uvedeným nariadením tým, že posilní práva cestujúcich a zabezpečí, aby leteckí dopravcovia pôsobili na liberalizovanom trhu za harmonizovaných podmienok; … (7) aby bolo zabezpečené účinné uplatňovanie tohto nariadenia, záväzky [povinnosti – neoficiálny preklad], ktoré ustanovuje by mali spočívať na prevádzkujúcom leteckom dopravcovi, ktorý uskutočňuje alebo zamýšľa uskutočniť let bez ohľadu na to, či s vlastným alebo s prenajatým lietadlom alebo s prenajatým lietadlom aj [s posádkou] alebo na akomkoľvek inom základe; (8) toto nariadenie by nemalo obmedzovať práva prevádzkujúceho leteckého dopravcu, ktorý sa v súlade s platným právom, snaží dostať náhradu od ktorejkoľvek osoby, vrátane tretích strán.“
24

Za týchto podmienok Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelona (Súd prvého stupňa č. 49 Barcelona, Španielsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je súdny výklad článku 251, článku 394 ods. 3 a článku 411 [LEC], ktorým sa riadi uznesenie z 1. októbra 2019 a podľa ktorého sa trovy konania stotožňujú s ekonomickým záujmom sporu, a ktorý vedie k zníženiu odmeny, ktorú spotrebiteľ zaplatil svojmu advokátovi, pričom za základ sa považuje pevná suma (18000 eur) stanovená z právneho hľadiska výlučne v prípade neoceniteľnej sumy, a nie v prípade neurčitej sumy, v rozpore s článkom 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice [93/13], keďže nie je možné navrátenie právnej a skutkovej situácie spotrebiteľa, v ktorej by sa nachádzal, ak by uvedená podmienka neexistovala, napriek určeniu nekalej povahy tejto podmienky súdnym rozhodnutím v jeho prospech, a keďže nedošlo k odstráneniu neprimeranej procesnej požiadavky týkajúcej sa obmedzenia trov, teda k odstráneniu, ktoré by spotrebiteľovi zabezpečilo primerané a účinné prostriedky na legitímne uplatňovanie jeho práv? 2. Je článok 394 ods. 3 [LEC] sám osebe v rozpore s článkom 6 ods. 1 a článkom 7 ods. 1 smernice [93/13] a znemožňuje alebo nadmerne sťažuje súdne vymáhanie práv, ktoré táto smernica priznáva spotrebiteľom, keďže predpokladá obmedzenie, ktoré uvedený článok ukladá spotrebiteľovi v tom zmysle, že spotrebiteľ musí znášať časť svojich vlastných trov konania, keďže nie je možné navrátenie právnej a skutkovej situácie spotrebiteľa, v ktorej by sa nachádzal, ak by uvedená podmienka neexistovala, napriek určeniu nekalej povahy tejto podmienky súdnym rozhodnutím v jeho prospech, a keďže nedošlo k odstráneniu neprimeranej procesnej požiadavky týkajúcej sa obmedzenia trov, teda k odstráneniu, ktoré by spotrebiteľovi zabezpečilo primerané a účinné prostriedky na legitímne uplatňovanie jeho práv?“
31

V konečnom dôsledku by reštriktívny výklad pojmu „rozhodnutie“ v zmysle článku 2 písm. a) nariadenia č. 1215/2012 viedol k vytvoreniu kategórie aktov prijatých súdmi, ktoré by, hoci nie sú uvedené medzi výnimkami taxatívne vymenovanými v článku 45 tohto nariadenia, nebolo možné kvalifikovať ako „rozhodnutia“, a súdy iných členských štátov by ich teda neboli povinné vykonávať. Existencia takejto kategórie aktov by bola nezlučiteľná so systémom zavedeným v článkoch 39, 45 a 46 uvedeného nariadenia, ktorý stanovuje vykonanie súdnych rozhodnutí v plnom rozsahu a vylučuje preskúmavanie právomoci súdov členského štátu pôvodu súdmi členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada (pozri analogicky rozsudok z 15. novembra 2012, Gothaer Allgemeine Versicherung a i., C‑456/11, EU:C:2012:719, bod 31).
37

Odvolateľka bola podľa jej názoru z finančného hľadiska nespravodlivo znevýhodnená, keďže grécky zákonodarca nezaviedol príspevok na ťarchu dodávateľov, hoci títo mohli byť podľa nej považovaní za čiastočne zodpovedných za tento deficit. Odvolateľka totiž tvrdí, že ak by grécky zákonodarca vyrubil dodávateľom príspevok s cieľom vyrovnať uvedený deficit, jej majetková situácia by mohla byť priaznivejšia, pretože by nebolo potrebné znížiť výkupné ceny, z ktorých mala prospech. V podstate sa domnieva, že toto opomenutie gréckeho zákonodarcu malo vplyv na jej záujmy a že teda existuje súvislosť medzi oslobodením, ktoré sa vzťahuje na dodávateľov, a znížením týchto výkupných cien.
72

Okrem toho výklad článku 3 nariadenia č. 2988/95, podľa ktorého sa normotvorca Únie vo svojom odseku 2 obmedzil len na stanovenie lehoty na výkon rozhodnutí ukladajúcich správnu sankciu, zatiaľ čo v odseku 1 tohto článku stanovil pravidlá premlčania, ktoré sa uplatňujú na konania, ktoré môžu viesť k prijatiu rozhodnutí ukladajúcich nielen takéto sankcie, ale aj správne opatrenia, by bol nekoherentný. Viedol by k tomu, že právo Únie neurčuje len lehotu na vykonanie správnych opatrení, čo by bolo v rozpore s cieľom uvedeného článku 3, ako aj so všeobecnou štruktúrou systému premlčania, ktorý tento článok zaviedol (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2015, Sodiaal International, C‑383/14, EU:C:2015:541, bod 25).
21

Tento súd uvádza, že v prípade nemocníc, ktoré nie sú subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, § 4 bod 14 písm. b) bod a. a.) UStG vyhradzuje oslobodenie od DPH pre nemocnice, ktoré boli ako prvé zaradené do nemocničného plánu a ktorých služby zodpovedajú potrebám vymedzeným z hľadiska práva sociálneho zabezpečenia. V súlade s § 108 a § 109 ods. 3 bodom 3 SGB V môžu zákonné zdravotné poisťovne alebo náhradné zdravotné poisťovne uzavrieť zmluvu o poskytovaní zdravotnej starostlivosti s nemocnicou len pod podmienkou, že je to nevyhnutné na zabezpečenie hospitalizácie v súlade s potrebami poistencov. Aj keď je nemocnica zaradená do nemocničného plánu, ekonomické aspekty sú stále relevantné, pretože podľa § 1 KHG je cieľom posledného uvedeného zákona prispievať k sociálne únosným sadzbám zdravotnej starostlivosti. Podľa vnútroštátneho súdu preto žiadna ďalšia nemocnica nemôže byť zaradená do nemocničného plánu svojej spolkovej krajiny, a teda ani uzatvoriť zmluvy o poskytovaní zdravotnej starostlivosti so zákonnými zdravotnými poisťovňami, ak v rámci tejto spolkovej krajiny existuje dostatok nemocničných lôžok pre danú medicínsku špecializáciu.
44

Ak takéto rozdielne zaobchádzanie vyplýva z potreby zohľadniť objektívne požiadavky týkajúce sa pracovného miesta, ktorého obsadenie je predmetom postupu na prijatie do zamestnania, ktoré sa však netýkajú toho, že pracovný pomer spájajúci pracovníka s jeho zamestnávateľom je na dobu určitú, môže byť odôvodnené v zmysle doložky 4 bodu 1 a/alebo 4 rámcovej dohody. V tejto súvislosti treba konštatovať, že určité rozdiely v zaobchádzaní medzi pracovníkmi v pracovnom pomere na dobu neurčitú prijatými do zamestnania na základe výberového konania a pracovníkmi v pracovnom pomere na dobu určitú, ktorí boli prijatí do zamestnania na základe iného postupu než pracovníci v pracovnom pomere na dobu neurčitú, môžu byť v zásade odôvodnené rozdielmi v požadovanej kvalifikácii a v povahe úloh, za ktoré musia prevziať zodpovednosť [rozsudok zo 16. júla 2020, Governo della Repubblica italiana (Postavenie talianskych zmierovacích sudcov), C‑658/18, EU:C:2020:572, body 158 až 159].
5.

Ak je vnútroštátny súd povinný rozhodnúť, že vnútroštátne opatrenie je nezlučiteľné s ustanoveniami článku 15 smernice 2002/58 vykladanými vzhľadom na Chartu, je oprávnený obmedziť časové účinky takého rozhodnutia, pokiaľ dospeje k záveru, že ak by to neurobil, došlo by k ‚chaosu a závažnému poškodeniu všeobecného záujmu‘ [v súlade s prístupom, ktorý bol použitý napríklad vo veci R (National Council for Civil Liberties) v. Secretary of State for Home Department a Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, bod 46]?
19

Komisia 20. decembra 2019 predložila Rade pracovný dokument pochádzajúci od jej útvarov s názvom Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level [Oznámenie Únie siedmej schôdzi [ISWG‑GHG] IMO konanej v Londýne od 23. do 27. marca 2020, o zavedení usmernení týkajúcich sa životného cyklu na odhad emisií skleníkových plynov (GHG) z udržateľných alternatívnych palív, na podporu využívania udržateľných alternatívnych palív na celosvetovej úrovni] [SWD(2019) 456 final].
56

Ak sa navyše vnútroštátny súd domnieva, že predmetná úverová zmluva vo veci, ktorú prejednáva, nemôže podľa zmluvného práva právne ďalej existovať po odstránení dotknutých nekalých podmienok, a pokiaľ neexistuje žiadne ustanovenie vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy alebo ustanovenie uplatniteľné v prípade súhlasu zmluvných strán, ktoré by mohlo nahradiť uvedené podmienky, je potrebné usúdiť, že v rozsahu, v akom spotrebiteľ neprejavil svoje želanie zachovať nekalé podmienky a zrušenie zmluvy by mohlo vystaviť tohto spotrebiteľa obzvlášť nepriaznivým dôsledkom, vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa, ktorú treba v súlade so smernicou 93/13 zabezpečiť, vyžaduje, aby na účely opätovného zavedenia skutočnej rovnováhy medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, vnútroštátny súd s ohľadom na vnútroštátne právo ako celok prijal všetky potrebné opatrenia na ochranu spotrebiteľa pred osobitne nepriaznivými dôsledkami, ktoré by mohlo spôsobiť zrušenie predmetnej úverovej zmluvy, najmä z dôvodu okamžitej splatnosti pohľadávky obchodníka alebo dodávateľa voči spotrebiteľovi (rozsudok z 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, bod 41).
48

V tejto súvislosti okolnosť, že BV musel prípadne využiť pomoc právneho poradcu na účely posúdenia dôsledkov, ktoré by mohli vyplývať zo skutočností, ktoré mu boli vytýkané, a to vzhľadom na podmienky uplatnenia kumulácie stíhaní a sankcií trestnej povahy stanovené v týchto článkoch, ako ich vykladajú vnútroštátne súdy, nie je v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 43 tohto rozsudku spôsobilá spochybniť jasnú a presnú povahu vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej. To platí o to viac v prípade BV, keďže sa zdá, že sa uvedených skutkov dopustil v rámci svojej odbornej činnosti audítora.
14

V § 19 e toho istého zákona s názvom „Konverzia úveru“ sa v odsekoch 1, 5 a 6 uvádza: „1. Veriteľ je povinný do 45 dní odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona zaslať spotrebiteľovi doporučenou zásielkou s potvrdením o doručení výpočet konverzie úveru so situáciou vypočítanou k 30. septembru 2015 v súlade s § 19 c tohto zákona, ako aj s návrhom novej zmluvy o úvere alebo zmenenej zmluvy o úvere. … 5. V prípade súhlasu s konverziou úveru je spotrebiteľ povinný informovať veriteľa o prijatí výpočtu konverzie buď doporučenou poštovou zásielkou s potvrdením o doručení, alebo osobne, a to v lehote 30 dní odo dňa doručenia výpočtu konverzie uvedeného v odseku 1 tohto článku, a o prehľade situácie všetkých pohľadávok veriteľa, to znamená o súhrne zostávajúcej dlžnej sumy uvedenej v odseku 2 tohto článku. 6. Ak spotrebiteľ neprijme výpočet konverzie úveru alebo neuzavrie s veriteľom zmluvu uvedenú v § 19 c ods. 1 bode 6 tohto zákona, splácanie úveru pokračuje podľa platných zmluvných podmienok a v súlade s ustanoveniami tohto zákona.“
13

V prípade každého vymenovania do funkcie boli FN ponúknuté zmluvy na dobu určitú na obdobie od jedného do troch rokov. Tieto zmluvy boli tiež na kratší pracovný čas, pričom pedagogická činnosť, ktorej sa týkali, predstavovala od 10 do 75 % pracovného zaťaženia na plný úväzok, a to v závislosti od konkrétneho prípadu. FN nebol nikdy vymenovaný na dobu neurčitú.
20

Vnútroštátny súd usudzuje, že starobné dôchodky, ktoré navrhovatelia vo veci samej poberajú na základe PG 1965, keďže sa narodili pred rokom 1955, patria do pôsobnosti článku 157 ZFEÚ, protokolu č. 33 a článku 12 smernice 2006/54. Tento súd si preto v prvom rade kladie otázku o prípadnom vplyve časového obmedzenia požiadavky rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami stanovenej týmto protokolom a týmto článkom smernice 2006/54, ktoré sa vo vzťahu k Rakúskej republike týka obdobia pred 1. januárom 1994, na súdne prostriedky nápravy navrhovateľov vo veci samej. Podľa uvedeného súdu ak by sa toto obmedzenie mohlo považovať za uplatniteľné na také prvky dávok, akým je valorizácia dôchodkov spochybňovaná navrhovateľmi vo veci samej, hoci len čiastočne – pomerne k odpracovaným obdobiam, ktoré dosiahli pred 1. januárom 1994 – judikatúra Súdneho dvora vyplývajúca najmä z rozsudku zo 6. októbra 1993, Ten Oever (C‑109/91, EU:C:1993:833), svedčí v prospech výkladu, podľa ktorého by uvedené obmedzenie nebolo na takúto valorizáciu uplatniteľné a nemohlo by brániť navrhovateľom vo veci samej odvolávať sa na požiadavku rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami.
14

Článok R. 212‑13 zákonníka o životnom prostredí, zmeneného décret no 2018-847 du 4 octobre 2018 relatif aux schémas directeurs d’aménagement et de gestion des eaux et schémas d’aménagement et de gestion des eaux (dekrét č. 2018‑847 zo 4. októbra 2018 o hlavných schémach organizácie a manažmentu vôd a schémach organizácie a manažmentu vôd) (JORF zo 6. októbra 2018, text č. 11), stanovuje: „Na účely uplatňovania bodu 4 časti IV článku L. 212‑1 predchádzanie zhoršeniu kvality vôd spočíva v tom, že: – pokiaľ ide o ekologický stav a ekologický potenciál povrchových vôd, žiadny z prvkov kvality charakteristických pre tento stav alebo tento potenciál nebude v stave zodpovedajúcom nižšej triede, ako je trieda, ktorá ho predtým charakterizovala, – pokiaľ ide o chemický stav povrchových vôd, koncentrácie znečisťujúcich látok nebudú presahovať environmentálne normy kvality, pokiaľ ich predtým neprekračovali, … Pri posudzovaní zlučiteľnosti programov a správnych rozhodnutí uvedených v časti XI článku L. 212‑1 s cieľom predchádzať zhoršeniu kvality vôd, uvedeným v bode 4 časti IV toho istého článku sa zohľadňujú opatrenia vylúčenia a zníženia a nezohľadňujú sa krátkodobé dočasné vplyvy, ktoré nemajú dlhodobé následky.“
46

Pokiaľ ide o cieľ GDPR, vnútroštátny súd uvádza, že jeho potrebný účinok by mohol svedčiť v prospech existencie aktívnej legitimácie združení na základe práva hospodárskej súťaže v súlade s § 8 ods. 3 bodom 3 zákona proti nekalej súťaži, a to nezávisle na porušení konkrétnych práv dotknutých osôb, pokiaľ by to ponechalo doplňujúcu možnosť dozoru nad uplatňovaním práva na účely zabezpečenia čo najvyššej úrovne ochrany osobných údajov v súlade s odôvodnením 10 GDPR. Uznanie aktívnej legitimácie združení na základe práva hospodárskej súťaže by však mohlo byť považované za odporujúce cieľu harmonizácie, ktorý sleduje GDPR.
28

V tejto súvislosti v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok zo 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 26 a citovaná judikatúra).