NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GIOVANNI PITRUZZELLA

prednesené 14. mája 2020 ( 1 )

Vec C‑181/19

Jobcenter Krefeld – Widerspruchsstelle

proti

JD

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Krajinský súd rozhodujúci vo veciach sociálneho zabezpečenia v Severnom Porýní‑Vestfálsku, Nemecko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Voľný pohyb osôb – Občan Únie, ktorý stratil postavenie pracovníka – Právo na pobyt – Zásada rovnosti zaobchádzania – Právo na dávku sociálnej pomoci – Sociálne výhody – Bývalý migrujúci pracovník, ktorý sa stará o deti, ktoré plnia povinnú školskú dochádzku v hostiteľskom členskom štáte – Právo na prístup k vzdelávaniu – Účinnosť – Osobitné nepríspevkové peňažné dávky“

Obsah

I. Právny rámec A. Právo Únie 1. Smernica 2004/38/ES 2. Nariadenie (ES) č. 883/2004 3. Nariadenie (EÚ) č. 492/2011 B. Nemecké právo II. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore III. Analýza A. Úvodné poznámky o kvalifikácii predmetných plnení B. O prejudiciálnych otázkach 1. O neuplatniteľnosti článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 na situáciu, o ktorú ide vo veci samej 2. O rozsahu práva na pobyt založeného na článku 10 nariadenia č. 492/2011 a) Článok 10 nariadenia č. 492/2011 v judikatúre Súdneho dvora b) Právo na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011 a právo na rovnosť zaobchádzania v oblasti prístupu k dávkam základnej sociálnej pomoci: logické vyústenie 1) Prvá hypotéza: článok 7 nariadenia č. 492/2011 ako základ práva JD na rovnosť zaobchádzania 2) Druhá hypotéza: právo na prístup k vzdelávaniu ako základ práva na rovnosť zaobchádzania v oblasti prístupu k sociálnej pomoci 3. Doplňujúce pripomienky IV. Návrh

1. Európska únia prechádza v čase vypracovania týchto návrhov bezprecedentnou krízou verejného zdravia, na ktorú členské štáty odpovedali dôkazom solidarity v oblasti ochrany zdravia, ktorá je tiež bezprecedentná. V tejto veci má Súdny dvor spresniť hranice sociálnej solidarity, pričom sa má vyjadriť k otázke rozsahu sociálnej pomoci, ktorú musí hostiteľský členský štát poskytnúť bývalému migrujúcemu pracovníkovi, ktorý v tomto štáte hľadá zamestnanie a stará sa o svoje dve deti, ktoré v tomto štáte plnia povinnú školskú dochádzku.

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Smernica 2004/38/ES

2. Článok 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS ( 2 ) má názov „Rovnaké zaobchádzanie“. Znie takto: „1. S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu. 2. Ako výnimka z odseku 1 hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť nárok na sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu ani prípadne počas dlhšieho obdobia stanoveného v článku 14 ods. 4 písm. b), ani nie je povinný pred nadobudnutím práva trvalého pobytu udeliť pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia, vrátane odborného vzdelávania, pozostávajúcu zo študentských štipendií alebo študentských pôžičiek osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci.“

2. Nariadenie (ES) č. 883/2004

3. Článok 3 ods. 3 nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), zmenený nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 988/2009 zo 16. septembra 2009 (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 43) ( 3 ) uvádza, že toto nariadenie „sa tiež uplatňuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, na ktoré sa vzťahuje článok 70“.

4. Článok 4 nariadenia č. 883/2004 uvádza, že „pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, poberajú tie isté dávky a majú tie isté povinnosti podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci daného členského štátu“.

5. Odseky 1 a 2 článku 70 nariadenia č. 883/2004 znejú takto: „1. Tento článok sa vzťahuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, ktoré sa poskytujú podľa právnych predpisov, ktorých osobný rozsah, ciele a/alebo podmienky na priznanie nároku majú znaky právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia podľa článku 3 ods. 1 ako aj v oblasti sociálnej pomoci. 2. Na účely tejto kapitoly ‚osobitné nepríspevkové peňažné dávky’ sú dávky, ktoré: a) sú určené: i) na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám na ktoré sa vzťahujú časti sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 a ktoré zaručujú daným osobám príjem na úrovni životného minima so zreteľom na hospodársku a sociálnu situáciu v danom členskom štáte; … a b) sú financované výhradne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov a ktorých podmienky na poskytovanie a výpočet dávok nezávisia od akýchkoľvek príspevkov vo vzťahu k poberateľom dávok…; a c) ktoré sú uvedené v prílohe X“.

6. Príloha X nariadenia č. 883/2004 uvádza, pokiaľ ide o Nemecko, „dávky na základné životné potreby podľa základných ustanovení pre osoby uchádzajúce sa o zamestnanie, ak so zreteľom na tieto dávky nie sú splnené požiadavky na vznik nároku na dočasný doplnok pri poberaní dávok v nezamestnanosti (článok 24 ods. 1 knihy II sociálneho zákonníka).“

3. Nariadenie (EÚ) č. 492/2011

7. Článok 7 ods. 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 492/2011 z 5. apríla 2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie ( 4 ) znie takto: „1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania. 2. Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.“

8. Článok 10 nariadenia č. 492/2011 uvádza vo svojom prvom odseku, že „deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je alebo bol zamestnaný na území iného členského štátu, sa prijímajú na všeobecnovzdelávacie, učňovské a odborné štúdium v tomto štáte za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto štátu, ak tieto deti majú bydlisko na jeho území“. Druhý odsek pokračuje tým, že uvádza, že „členské štáty podporia všetky snahy, aby týmto deťom umožnili navštevovať uvedené štúdium za čo najlepších podmienok“.

B. Nemecké právo

9. § 7 časti II (Sozialgesetzbuch Buch (Sociálny zákonník), v znení z 22. decembra 2016 (BGBl. I, s. 3155, ďalej len „SGB II“) uvádza: „1. 1 Dávky upravené v tejto časti zákona sa poskytujú osobám, ktoré: (1) dosiahli vek 15 rokov a ešte nedosiahli vekovú hranicu stanovenú v článku 7a, (2) sú schopné pracovať; (3) sú odkázané na pomoc a (4) majú obvyklý pobyt v Spolkovej republike Nemecko (poberatelia schopní pracovať). 2 Uvedené ustanovenie sa nevzťahuje na: … (2) cudzích štátnych príslušníkov a) ktorí nemajú právo na pobyt; b) ktorých právo na pobyt vyplýva výlučne z účelu hľadania práce, alebo c) ktorí vyvodzujú svoje právo na pobyt – či už samotné alebo súbežne s právom na pobyt podľa písm. b) – z článku 10 nariadenia č. 492/2011, ako aj ich rodinných príslušníkov, …. 2. Dávky poberajú aj osoby, ktoré žijú v spoločnej domácnosti s poberateľmi schopnými pracovať, pričom sú navzájom na seba odkázané. … 3. Domácnosť, v ktorej žijú osoby, ktoré sú navzájom na seba odkázané, tvoria (1) prijímatelia schopní pracovať; … (4) slobodné deti, ktoré sú súčasťou domácnosti osôb uvedených v bodoch 1 až 3, ak ešte nedosiahli vek 25 rokov za predpokladu, že si nemôžu zaobstarať vďaka svojim vlastným príjmom alebo majetku prostriedky, ktoré by im umožňovali zabezpečiť si živobytie.“

10. § 2 Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (zákon o voľnom pohybe občanov Únie, ďalej len „FreizügG“) ( 5 ) znie takto: „1. Občania Únie, ktorí sú oprávnení voľne sa pohybovať, a ich rodinní príslušníci majú právo na vstup a pobyt na území Spolkovej republiky Nemecko podľa ustanovení tohto zákona. 2. Právo na voľný pohyb podľa práva Únie je priznané: (1) občanom Únie, ktorí sa chcú na území Spolkovej republiky Nemecko zdržiavať ako pracovníci alebo absolvovať odborné vzdelávanie; (1a) občanom Únie, ktorí sa uchádzajú o zamestnanie na obdobie najviac šiestich mesiacov a po uplynutí tohto obdobia len za predpokladu, že môžu predložiť dôkaz, že si sústavne hľadajú zamestnanie a že majú skutočnú šancu zamestnať sa; … (6) rodinným príslušníkom v súlade s podmienkami stanovenými v § 3 a § 4; …. 3. … V prípade nedobrovoľnej nezamestnanosti potvrdenej príslušným úradom práce po menej ako jednom roku zamestnania zostáva právo podľa odseku 1 zachované počas šiestich mesiacov.“

11. § 3 FreizügG stanovuje: „1. Rodinným príslušníkom občanov Únie uvedených v § 2 ods. 2 bodoch 1 až 5 je priznané právo na základe § 2 ods. 1, ak sprevádzajú uvedeného občana Únie alebo sa k nemu pripájajú. … 2. Rodinnými príslušníkmi sa rozumejú (1) manžel, partner a rodičia po zostupnej línii osôb uvedených v § 2 ods. 2 bodoch 1 až 5 a bode 7 alebo ich manželov alebo partnerov, ktorí nedosiahli vek 21 rokov…; (2) rodičia po vzostupnej alebo zostupnej línii osôb uvedených v § 2 ods. 2 bodoch 1 až 5 a bode 7 alebo ich manželov alebo partnerov, ktorých živobytie zabezpečujú tieto osoby alebo ich manželia alebo partneri. … 4. Deti občana Únie, ktorý požíva slobodu pohybu, a deti rodičov, ktorí skutočne vykonávajú rodičovské práva a povinnosti k deťom, si zachovávajú právo na pobyt až do skončenia svojho vzdelávania, a to aj po úmrtí alebo odchode občana Únie, z ktorého odvodzujú svoje právo na pobyt, pokiaľ sa tieto deti zdržiavajú na spolkovom území a navštevujú vzdelávacie alebo výchovné zariadenie.“

II. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore

12. JD je poľským štátnym príslušníkom a otcom dvoch detí narodených v rokoch 2005 a 2010. Žije oddelene od svojej manželky, ktorá je tiež poľskou štátnou príslušníčkou, od roku 2012 alebo 2013 – odo dňa jeho príchodu do Nemecka, po pobyte v Holandsku – a rozviedol sa s manželkou v januári 2019. Jeho manželka, ktorá sa presťahovala v rovnaký čas ako on z Holandska do Nemecka, sa vrátila v apríli 2016 do Poľska a odvtedy tam žije. Od septembra 2015 sú otec a jeho dve dcéry prihlásení na rovnakej adrese v Nemecku. Dve dcéry plnia povinnú školskú dochádzku v Nemecku prinajmenšom od augusta 2016. V roku 2016 a 2017 poberal JD na svoje dve dcéry nepretržite rodinné prídavky, ako aj výživné priznané mestom, v ktorom rodina bývala. ( 6 )

13. Pokiaľ ide o výkon pracovnej činnosti, JD vykonával zárobkovú činnosť v Holandsku od roku 2009 do roku 2011. Od januára 2013 do marca 2015 bol nezamestnaný. Od 6. marca 2015 do 1. septembra 2015 vykonával zárobkovú činnosť v Nemecku. Od 1. septembra 2015 do 17. januára 2016 opätovne nevykonával pracovnú činnosť. Od 18. januára 2016 začal pracovať na plný úväzok, ktorý sa mal skončiť 31. októbra 2016. Od 4. októbra 2016 do 7. decembra 2016 bol práceneschopný, pričom naďalej poberal mzdu až do 29. októbra 2016 a následne mu bola zo systému sociálneho poistenia vyplácaná nemocenská dávka až do 7. decembra 2016. Dňa 31. marca 2017 boli JD priznané dávky poistenia v nezamestnanosti na obdobie od 23. februára 2017 do 24. augusta 2017. Dňa 13. apríla 2017 boli uvedené dávky odňaté z dôvodu uplynutia platnosti zápisu JD ako nezamestnaného. Dňa 13. júna 2017 bolo rozhodnuté o priznaní týchto dávok JD na obdobie od 12. júna 2017 do 23. októbra 2017.

14. Od 2. januára 2018 pracuje JD na plný úväzok.

15. Medzi 1. septembrom 2016 a 7. júnom 2017 poberali JD a jeho dcéry dávky základnej sociálnej pomoci na základe SGB II. V júni 2017 požiadal JD o pokračovanie vyplácania týchto dávok pre seba a svoje dcéry. Dňa 13. júna 2017 Jobcenter Krefeld stanoviskom túto žiadosť zamietol s odôvodnením, že sa uplatňuje výnimka upravená § 7 ods. 1 druhou vetou bodom 2 písm. b) SGB II, pretože JD naďalej býva v Nemecku len na účely hľadania si zamestnania. Jobcenter Krefeld tiež zamietol námietku podanú JD a jeho dcérami proti tomuto stanovisku a to stanoviskom k námietke prijatým 27. júla 2017. Dňa 31. júla 2017 teda JD a jeho dcéry podali žalobu o neplatnosť proti stanovisku z 13. júna 2017 potvrdenému stanoviskom z 27. júla 2017 a navrhli, aby bol Jobcenter Krefeld zaviazaný vyplatiť dávku základnej sociálnej pomoci za obdobie od 8. júna 2017 do 31. decembra 2017 (ďalej len „sporné obdobie“).

16. Rozsudkom z 8. mája 2018 Sozialgericht Düsseldorf (Súd rozhodujúci vo veciach sociálneho zabezpečenia Düsseldorf, Nemecko) vyhovel žalobe a uložil Jobcenter Krefeld povinnosť priznať JD a jeho dcéram dávky požadované za sporné obdobie. Je pravda, že od 7. júla 2017 sa už JD nemohol domáhať práva na pobyt, vyplývajúceho z predchádzajúceho zamestnania na základe § 2 ods. 3 prvej vety bodu 2 alebo druhej vety FreizügG. Svoje právo na pobyt však odvodzuje z práva priznaného jeho dcéram na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011. Sozialgericht Düsseldorf (Súd rozhodujúci vo veciach sociálneho zabezpečenia Düsseldorf) rozhodol, že také právo na pobyt je autonómne a nezávislé od práv na pobyt upravených smernicou 2004/38. Výnimka z rovnosti zaobchádzania upravená v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 by sa teda uplatnila len vtedy, ak by existovalo právo na pobyt, ktoré vyplýva výlučne zo smernice 2004/38. A contrario, uvedená výnimka sa neuplatní vtedy, keď dotknutá osoba vyvodzuje svoje právo na pobyt z článku 10 nariadenia č. 492/2011. Na základe tejto analýzy teda prvostupňový súd rozhodol, že výnimku stanovenú v článku 7 ods. 1 druhej vete bode 2 písm. c) SGB II treba považovať za odporujúcu právu Únie.

17. Dňa 4. júla 2018 Jobcenter Krefeld podal proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd.

18. Vnútroštátny súd uvádza, že dávky základnej sociálnej pomoci sú sociálnou pomocou v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 ( 7 ) a možno ich tiež označiť za osobitné nepríspevkové peňažné dávky podľa článku 3 ods. 3 a článku 70 ods. 2 nariadenia č. 883/2004, ( 8 ) pretože ich funkciou je zaistiť živobytie detí a ich rodičov. Podľa vnútroštátneho súdu sú tieto dávky tiež sociálnymi výhodami v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011.

19. Podľa vnútroštátneho súdu platí, že ak by sa mal pridŕžať uplatnenia svojho vnútroštátneho práva, mal by vyhovieť odvolaniu podanému zo strany Jobcenter Krefeld. Pýta sa však na zlučiteľnosť výnimky upravenej v § 7 ods. 1 druhej vete bode 2 písm. c) SGB II s právom Únie. Pripomína, že JD, hoci bol v spornom období nezamestnaný a nemal ani dostatočné prostriedky na živobytie, pričom sa nemohol dovolávať ani práva na trvalý pobyt, ani postavenia pracovníka, mal počas uvedeného obdobia právo na pobyt odvodené od práva na pobyt jeho dcér, založeného na článku 10 nariadenia č. 492/2011. Pritom otázka, či sa v takom prípade môže uplatniť výnimka upravená v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, je predmetom diskusie na vnútroštátnej úrovni.

20. Podľa vnútroštátneho zákonodarcu je výnimka upravená v článku 7 ods. 1 druhej vete bode 2 písm. c) SGB II v súlade s právom Únie, keďže v opačnom prípade by boli pravidlá smernice 2004/38 zbavené svojej podstaty. V čase zavedenia uvedenej výnimky do vnútroštátneho práva tento zákonodarca zdôrazňoval najmä odôvodnenie 10 smernice 2004/38, to znamená cieľ sledovaný smernicou, a to vyhnúť sa tomu, aby sa osoby uplatňujúce svoje právo pobytu nestali neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu, ako aj cieľ, ktorý Súdny dvor viackrát sám pripomenul, a to rešpektovať finančnú rovnováhu systémov sociálneho zabezpečenia. ( 9 ) Z tohto dôvodu mohla byť výnimka rozšírená na občanov Únie, ktorých právo na pobyt je založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011 bez toho, aby v tom vnútroštátny zákonodarca videl zdroj konfliktu s právom Únie. Existuje smer judikatúry, ktorý postupuje podľa tejto logiky tým, že uvádza, že pôsobnosť výnimky stanovenej v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa neobmedzuje len na túto smernicu a že tento článok predstavuje výnimku z článku 18 ZFEÚ aj v prípade, keď je právo na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011. Potvrdenie sa má nachádzať v judikatúre Súdneho dvora, keďže tento súd sa neriadil návrhmi svojho generálneho advokáta vo veci Alimanovic ( 10 ) a nepristúpil k odlišnému posúdeniu vtedy, keď existoval iný právny základ na právo na pobyt ako smernica 2004/38.

21. Zdá sa však, že s touto koncepciou súhlasia nie všetky vnútroštátne súdy, z ktorých niektoré vykladajú rozsudok Alimanovic ( 11 ) odlišne, pričom sa domnievajú, že Súdny dvor uplatnil článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 len v kontexte práva na pobyt založeného na uvedenej smernici. Otázka uplatniteľnosti článku 24 ods. 2 tejto smernice na občana Únie, ktorý má povolenie na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011, teda nebola vyriešená. Okrem toho tieto súdy zastávajú názor, že článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa má ako výnimka zo zásady zákazu diskriminácie vykladať reštriktívne, len v rozsahu pôsobnosti tejto smernice.

22. Vnútroštátny súd súhlasí s touto druhou líniou argumentácie, ktorá je podľa jeho názoru potvrdená skutočnosťou, že právo na pobyt vyplývajúce z článku 10 nariadenia č. 492/2011 nie je podmienené dodržiavaním podmienok smernice 2004/38. Okrem toho dávky, ktoré požaduje JD, treba považovať za sociálne výhody v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011, hoci sa uvedené dávky javia byť bez vzťahu so školskou dochádzkou alebo vzdelávaním ako takým. Rovnosť zaobchádzania však musí byť zaručená v oblasti sociálnych výhod podľa uvedeného článku. Súdny dvor už okrem toho rozhodol, že rozsah pôsobnosti článku 10 nariadenia č. 492/2011 nemožno obmedziť smernicou 2004/38. ( 12 ) Napokon vnútroštátny súd zdôrazňuje, že hoci mal normotvorca Únie možnosť urobiť tak pri prijímaní nariadenia č. 492/2011, nezaviedol do uvedeného nariadenia ustanovenie, ktoré by malo viesť Súdny dvor k zmene svojej judikatúry vydanej na základe predchádzajúceho nariadenia, s cieľom výslovne vylúčiť z uplatnenia rovnosti zaobchádzania občanov, ktorých právo na pobyt je založené len na článku 10 nariadenia č. 492/2011.

23. Za týchto okolností Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Krajinský súd rozhodujúci vo veciach sociálneho zabezpečenia v Severnom Porýní‑Vestfálsku, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a rozhodnutím doručeným do kancelárie Súdneho dvora 25. februára 2019 položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je vylúčenie občanov Únie, ktorí majú právo na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 492/2011 z poberania sociálnej pomoci v zmysle článku 24 ods. 2 smernice [2004/38] zlučiteľné so zásadou rovnosti zaobchádzania podľa článku 18 ZFEÚ v spojení s článkami 7 a 10 nariadenia č. 492/2011? a) Predstavuje sociálna pomoc v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 sociálnu výhodu v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011? b) Má sa výnimka v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 uplatniť na zásadu rovnosti zaobchádzania v článku 18 ZFEÚ v spojení s článkami 7 a 10 nariadenia č. 492/2011? 2. Je vylúčenie občanov Únie z poberania osobitných nepríspevkových peňažných dávok v zmysle článku 3 ods. 3 a článku 70 ods. 2 nariadenia č. 883/20043 zlučiteľné so zásadou rovnosti zaobchádzania podľa článku 18 ZFEÚ v spojení s článkom 4 nariadenia č. 883/2004, ak títo občania majú právo na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 492/2011 a sú zapojení do systému sociálneho zabezpečenia alebo systému rodinných dávok v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004?“

24. Písomné pripomienky predložili Jobcenter Krefeld, nemecká a poľská vláda, ako aj Európska komisia; všetci tiež predniesli svoje prednesy na pojednávaní, ktoré sa konalo pred Súdnym dvorom 26. februára 2020.

III. Analýza

A. Úvodné poznámky o kvalifikácii predmetných plnení

25. Ako pripomenul vnútroštátny súd, nie je to prvýkrát, čo má Súdny dvor rozhodovať o podmienkach priznania dávok upravených článkom 7 ods. 1 druhou vetou bodom 2 písm. c) SGB II, pretože Súdny dvor už kvalifikoval tieto dávky z hľadiska rôznych noriem sekundárneho práva, ktoré by sa mohli ukázať ako relevantné pri riešení prejednávanej veci.

26. Pripomínam teda, že predmetné dávky možno kvalifikovať ako „osobitné nepríspevkové peňažné dávky“ v zmysle článku 70 ods. 2 nariadenia č. 883/2004 a sú navyše ako také uvedené v prílohe X nariadenia č. 883/2004. ( 13 )

27. Predmetné dávky patria tiež pod pojem „sociálna pomoc“ v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, keďže tento pojem sa vzťahuje na všetky systémy pomoci zavedené verejnými orgánmi, či už na celoštátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni, na ktoré má nárok osoba, ktorá nemá dostatočné zdroje na pokrytie svojich základných potrieb, ako aj potrieb svojej rodiny a ktorá sa z tohto dôvodu môže stať počas svojho pobytu záťažou pre verejné financie hostiteľského členského štátu, čo môže mať dôsledky pre celkovú úroveň pomoci, ktorú môže tento štát poskytnúť. ( 14 ) Súdny dvor tiež rozhodol, že prevažujúcou funkciou predmetných dávok je „zabezpečiť aspoň minimálne životné potreby nevyhnutné pre život v súlade s ľudskou dôstojnosťou“ ( 15 ).

28. Zostáva otázkou, či predmetné dávky možno kvalifikovať ako sociálnu výhodu v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011. V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že pojem „sociálne výhody“ v zmysle tohto ustanovenia zahŕňa „všetky výhody, ktoré či už sú, alebo nie sú spojené s pracovnou zmluvou, sa vo všeobecnosti priznávajú pracovníkom, ktorí sú vlastnými štátnymi príslušníkmi, a to v zásade z dôvodu ich objektívneho postavenia ako pracovníkov alebo na základe samotnej skutočnosti, že majú pobyt na štátnom území, pričom rozšírenie týchto výhod na pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, sa javí ako spôsobilé uľahčiť ich mobilitu v rámci Únie… a tým ich integráciu v hostiteľskom členskom štáte“ ( 16 ). Podľa vnútroštátneho súdu predmetné dávky predstavujú skutočne takéto výhody, keďže ich cieľom je zabezpečiť živobytie dieťaťa a jeho rodičov, ktorí sa o neho skutočne starajú v priebehu školského vzdelávania alebo prípravy na povolanie. ( 17 )

29. Ako podľa môjho názoru správne uviedla Komisia, základná sociálna pomoc poskytovaná článkom 7 ods. 1 druhou vetou bodom 2 písm. c) SGB II, keďže predpokladá schopnosť pracovať, zrejme súvisí so skutočnosťou, že príjemca bol pracovníkom, je pracovníkom s nedostatočnými príjmami alebo bude pracovníkom. Prinajmenšom v prvých dvoch prípadoch, ktoré som práve uviedol sa zdá, že poskytnutie predmetnej dávky súvisí s postavením osoby, ktorá o dávku žiada ako pracovník, hoci by aj toto postavenie daná osoba stratila. Napokon uvádzam, že Súdny dvor už kvalifikoval ako sociálnu výhodu v zmysle nariadenia (EHS) č. 1612/68 ( 18 ) – ktoré predchádzalo nariadeniu č. 492/2011 – sociálnu dávku, ktorá vo všeobecnosti zaručovala pokrytie minimálne základných životných potrieb. ( 19 ) Za týchto podmienok teda treba pripustiť, že na predmetné dávky sa vzťahuje aj pojem „sociálne výhody“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011, najmä ak vychádzame, ako to Súdny dvor viackrát urobil, z integračnej funkcie tejto pomoci, ku ktorej sa ešte vrátim. ( 20 )

30. S ohľadom na uvedené pristúpim k analýze prejudiciálnych otázok ako takých.

B. O prejudiciálnych otázkach

31. Vylúčenie JD a jeho dcér z poberania dávok na zabezpečenie živobytia predstavuje diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti. Svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré navrhujem preskúmať spoločne, vnútroštátny súd Súdnemu dvoru navrhuje, aby prípadne postupne preskúmal rôzne možné základy poskytnutia dávok na zabezpečenie živobytia za sporné obdobie JD a jeho dvom dcéram, to znamená základy uznania, v kontexte sporu vo veci samej, práva na rovnosť zaobchádzania.

32. Taká analýza by však nebola užitočná, ak by mal Súdny dvor rozhodnúť, že situácia, o ktorú ide v spore vo veci samej patrí v každom prípade do rámca výnimky z rovnosti zaobchádzania upravenej v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38. Musím teda najskôr vysvetliť dôvody, pre ktoré sa podľa môjho názoru toto ustanovenie v prejednávanej veci neuplatní, a to predtým, ako preskúmam, či je rozsah práva na pobyt priznaného na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011 taký, že zahŕňa tiež právo na rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide o podmienky prístupu k predmetným dávkam. Vzhľadom na závery, ktoré vyvodím z analýzy článku 10 nariadenia č. 492/2011, by sa osobitné preskúmanie nariadenia č. 883/2004 nemalo javiť ako nevyhnutné.

1. O neuplatniteľnosti článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 na situáciu, o ktorú ide vo veci samej

33. Medzi účastníkmi konania je nesporné, že JD mal počas sporného obdobia právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011, ktoré bolo odvodené od práva na pobyt jeho dvoch dcér, ktoré plnili povinnú školskú dochádzku v hostiteľskom členskom štáte. Je tiež nesporné, že počas tohto sporného obdobia JD stratil postavenie pracovníka a hľadal si zamestnanie.

34. Článok 24 smernice 2004/38 je venovaný rovnosti zaobchádzania. Jeho prvý odsek zakotvuje výhodu takejto rovnosti pre „všet[kých] občan[ov] Únie, ktorí sa na základe [uvedenej] smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu“ ale „s výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve“. V tejto súvislosti odsek 2 tohto ustanovenia výslovne stanovuje výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania, keďže hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť sociálnu pomoc počas stanoveného obdobia „osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci“.

35. Nemecká vláda, ku ktorej sa vo svojej argumentácii čiastočne pripája Jobcenter Krefeld, v zásade tvrdí, že bez ohľadu na to, či právo JD na pobyt v Nemecku bolo založené aj na smernici 2004/38 ( 21 ), pričom JD sa zdržiaval v Nemecku počas sporného obdobia výlučne na to, aby tam hľadal zamestnanie, článok 24 ods. 2 tejto smernice pôsobí ako prierezové ustanovenie, ktoré vyčerpávajúcim spôsobom upravuje otázku rovnosti zaobchádzania v oblasti dávok sociálnej pomoci a ktoré tak prekračuje samotný normatívny rámec smernice 2004/38. Nezáleží teda na tom, či je právnym základom práva na pobyt JD článok 10 nariadenia č. 492/2011, keďže článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 v každom prípade vylučuje občanov Únie, ktorí už nemajú postavenie pracovníka, z výhod rovnosti zaobchádzania v oblasti dávok sociálnej pomoci. Vylúčenie uplatnenia článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 v takom prípade, ako je prípad JD, by zbavilo podstaty obmedzenie, ktoré predpokladá toto ustanovenie a manévrovací priestor, ktorý smernica nevyhnutne priznáva členským štátom, ktoré sa musia chrániť proti sociálnej turistike tým, že zabránia tomu, aby sa občania Únie, ktorí nie sú ekonomicky činní, nestali neprimeranou záťažou pre vnútroštátne systémy sociálneho zabezpečenia. Uvedeným občanom by totiž stačilo odvolať sa na školskú dochádzku ich detí v hostiteľskom členskom štáte na to, aby ohrozili ochranný mechanizmus uvedených systémov, ktorý predstavuje výnimka uvedená v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38. Napokon podľa nemeckej vlády bola už otázka zodpovedaná Súdnym dvorom v rozsudku Alimanovic ( 22 ). V rámci tohto rozsudku, ktorého skutkový a právny kontext bol vo všetkých ohľadoch porovnateľný s kontextom tejto veci, Súdny dvor nevylúčil uplatnenie článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, hoci dotknutí občania Únie, ktorí prišli o postavenie migrujúceho pracovníka, požívali tiež právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011.

36. S týmito tvrdeniami nemôžem súhlasiť.

37. Z hľadiska doslovného znenia predovšetkým článok 24 ods. 1 smernice 2004/38 zakotvuje zásadu rovnosti zaobchádzania s občanmi Únie zdržiavajúcimi sa na území hostiteľského členského štátu „s výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve“. Výnimka z uvedenej zásady obsiahnutá v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 teda pôsobí vždy v rámci týchto istých obmedzení. Okrem toho je taký odkaz článku 24 na iné ustanovenia primárneho alebo sekundárneho práva ťažko zlučiteľný s myšlienkou úplnej a prierezovej harmonizácie práva na rovnosť zaobchádzania.

38. Z hľadiska kontextu ďalej nie je možné v žiadnom okamihu odhaliť akýkoľvek náznak uplatnenia článku 24 smernice 2004/38 mimo tejto jedinej smernice. Ak sa opätovne vrátim k textu článku 24 ods. 2 uvedenej smernice, tento text odkazmi na ostatné ustanovenia smernice zakotvuje v ňom obsiahnutú výnimku do oblasti pôsobnosti samotnej smernice. Ponechanie ustanovenia týkajúceho sa rovnosti zaobchádzania pracovníkov v oblasti sociálnych výhod v nariadení č. 492/2011 je tiež v rozpore s predpokladom úplnej a prierezovej harmonizácie práva na rovnosť zaobchádzania, ktorú uskutočnila smernica 2004/38.

39. Z teleologického hľadiska sa mi napokon opäť zdá, že legitímny cieľ, ktorý sleduje normotvorca Únie a následne uvádza nemecký zákonodarca a vláda, nemôže sám osebe odôvodniť prenesenie normy sekundárneho práva do iného normatívneho kontextu. Okrem toho neschopnosť nemeckej vlády – či už v jej písomných pripomienkach alebo na pojednávaní pred Súdnym dvorom, hoci jej bola presne v tomto zmysle položená otázka – poskytnúť presné číselné údaje, ktoré by mohli ilustrovať hrozbu, ktorú by pre nemecký systém sociálneho zabezpečenia predstavoval výklad článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 v tom zmysle, že by sa neuplatňoval vtedy, ak by dotknutý občan Únie mal právo na pobyt na inom základe než na základe uvedenej smernice, značne oslabila význam jej tvrdení, hoci nemecká vláda vyvolávala prízrak sociálnej turistiky.

40. Ešte doplním tri série poznámok.

41. Na jednej strane tvrdenie, podľa ktorého nemôže existovať právo na pobyt na základe nariadenia č. 492/2011 bez toho, aby mu nevyhnutne predchádzalo právo na pobyt na základe smernice 2004/38, nemôže zbaviť uvedené nariadenie jeho normatívnej autonómie. Na to stačí konštatovať, ako pripomínam nižšie, že právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011 je vyňaté spod dodržiavania podmienok, ktoré obvykle vyžaduje smernica 2004/38, pokiaľ ide o občanov Únie, ktorí nie sú ekonomicky činní.

42. Na druhej strane, hoci všetky vyššie uvedené dôvody samy osebe svedčia v prospech obmedzenia dosahu výnimky stanovenej v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 na túto jedinú smernicu, dodávam, ako správne zdôraznila Komisia, že všetky ustanovenia obsahujúce výnimku sa v práve Únie vykladajú reštriktívne. Súdny dvor navyše už použil túto výkladovú zásadu v súvislosti so samotným článkom 24 ods. 2 smernice 2004/38, pričom Súdny dvor už rozhodol, že „keďže ide o výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania uvedenej v článku 18 ZFEÚ, ktorá je vlastne len špecificky zvýraznená v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38, treba odsek 2 tohto článku 24 vykladať doslovne“ ( 23 ).

43. Napokon, pokiaľ ide o hodnotu rozsudku Alimanovic ( 24 ) ako precedensu, tento rozsudok treba vykladať s prihliadnutím na jeho bod 40, podľa ktorého Súdny dvor pripomenul, že vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, zastával názor, že „právo na pobyt pani Alimanovicovej a jej dcéry Sonity [bolo] založené na ich postavení uchádzačiek o zamestnanie a že tento súd [bol] viazaný skutkovými zisteniami, ktoré v tejto súvislosti konštatoval súd prvého stupňa“. Ak by sa prijal veľmi formalistický výklad rozsudku, bolo by možné namietať, že tento bod 40 sa predsa nachádza v úvode časti rozsudku venovanej kvalifikácii predmetných dávok – tých istých, ktoré sú predmetom aj tejto veci. Treba však uznať, že spresnenie uvedené v bode 40 nemá z právneho hľadiska vplyv na kvalifikáciu samotných dávok, takže poznatky, ktoré treba z tohto bodu vyvodiť, sa neobmedzujú len na túto jedinú časť rozsudku. ( 25 )

44. V rozsudku Alimanovic ( 26 ) sa Súdny dvor nikdy neodchýlil od predpokladu uvedeného v bode 40 uvedeného rozsudku. Nikdy teda neprijal predpoklad, ktorým sa zaberal, hoci len subsidiárne, generálny advokát ( 27 ) a podľa ktorého právo na pobyt pani Alimanovicovej a jej dcéry môže vyplývať z článku 10 nariadenia č. 492/2011.

45. Bod 40 rozsudku Alimanovic ( 28 ) mal teda za následok obmedzenie rozsahu pôsobnosti tohto rozsudku na občanov Únie, ktorí majú právo na pobyt len na základe článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2004/38. V tomto rozsudku sa Súdny dvor nevyjadril k osobitnému prípadu, ktorý sa tu dnes posudzuje, pretože to jednoducho nebolo predmetom otázok, ktoré mu boli vtedy adresované. ( 29 )

46. V každom prípade je zaujímavé uviesť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku Alimanovic ( 30 ) jasne vymedzil súvislosť medzi uplatnením rovnosti zaobchádzania upravenej v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 a využitím práva na pobyt – mimo práva na pobyt založeného na článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2004/38 ( 31 ) – založeného na smernici 2004/38. ( 32 )

47. Ak by sa preto malo vychádzať len z toho, že JD má právo na pobyt na základe článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2004/38, nemohol by sa dovolávať rovnosti zaobchádzania. Ako som však chcel až doteraz preukázať, poslaním článku 24 smernice 2004/38 nie je upravovať otázku uplatnenia zásady rovnosti zaobchádzania na občana Únie, ktorý má právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011. ( 33 )

2. O rozsahu práva na pobyt založeného na článku 10 nariadenia č. 492/2011

48. Po vylúčení uplatnenia článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 v situácii, o akú ide vo veci samej, zostáva preskúmať, či sa JD a jeho dcéry môžu dovolávať práva na rovnosť zaobchádzania v oblasti prístupu k dávkam základnej sociálnej pomoci. Keďže majú právo na pobyt podľa článku 10 nariadenia č. 492/2011, treba určiť, či môže taká rovnosť zaobchádzania vyplývať zo samotného nariadenia, prípadne v spojení s inými normami.

49. Po pripomenutí rozsahu pôsobnosti, ktorú Súdny dvor priznal článku 10 nariadenia č. 492/2011, navrhnem dva možné spôsoby, ktoré vedú ku konštatovaniu, podľa ktorého treba v prejednávanej veci uznať právo na rovnosť zaobchádzania.

a) Článok 10 nariadenia č. 492/2011 v judikatúre Súdneho dvora

50. Pripomínam, že článok 10 nariadenia č. 492/2011 je rovnaký ako článok 12 nariadenia č. 1612/68, takže judikatúra Súdneho dvora vydaná pri výklade tohto neskôr uvedeného ustanovenia sa uplatní mutatis mutandis na výklad prvého uvedeného ustanovenia. ( 34 )

51. Súdny dvor rozhodol, že cieľ nariadenia č. 1612/68, teda voľný pohyb pracovníkov, vyžaduje „na zaručenie tejto slobody v súlade so zásadami slobody a dôstojnosti čo najlepšie podmienky začlenenia rodiny pracovníka Spoločenstva do spoločnosti v hostiteľskom členskom štáte“ ( 35 ) a za zásadnú považoval súvislosť medzi úspechom tejto integrácie a možnosťou dieťaťa migrujúceho pracovníka absolvovať školskú dochádzku a štúdium v hostiteľskom členskom štáte. ( 36 )

52. Rovnako s týmto cieľom sú osoby, ktoré majú právo na prístup k vzdelávaniu zakotvené v článku 10 nariadenia č. 492/2011 definované extenzívne, pričom samotné deti nemusia byť štátnymi príslušníkmi Únie a nemusia byť spoločnými deťmi migrujúceho pracovníka a jeho partnera. ( 37 ) Rozvod medzi migrujúcou pracovníčkou a jej manželom a následný návrat uvedenej pracovníčky do jej členského štátu pôvodu, zatiaľ čo jej manžel zostáva v hostiteľskom členskom štáte s deťmi, nemá za následok spochybnenie práva na prístup uvedených detí k vzdelávaniu v neskôr uvedenom štáte. ( 38 ) Rovnako ak postavenie pracovníka stratí rodič, od ktorého deti pôvodne odvodzovali svoje právo na prístup k vzdelávaniu, nemá to vplyv na využívanie tohto práva. ( 39 )

53. S cieľom zabezpečiť účinnosť práva na prístup k vzdelávaniu, ktoré je upravené v článku 10 nariadenia č. 492/2011, musí byť toto právo nevyhnutne spojené s tým súvisiacim právom na pobyt, ktoré je priznané deťom. ( 40 )

54. Z vyššie uvedeného vyplýva, že práve postavenie pracovníka má u detí za následok vznik práva na prístup k vzdelávaniu, a teda práva na pobyt vyplývajúceho z článku 10 nariadenia č. 492/2011. Len čo sú však podmienky uznania tohto práva splnené, toto právo „sa stáva autonómnym“ tak, aby poskytlo posilnenú ochranu právnej situácii detí, od ktorých sa už ďalej len vyžaduje, aby sa zdržiavali v hostiteľskom členskom štáte a aby v ňom plnili povinnú školskú dochádzku. ( 41 )

55. Táto posilnená právna ochrana situácie detí bude mať nepriamo vplyv na situáciu rodiča, ktorý sa o ne stará. Takže zatiaľ čo právo detí na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011 vzniká z toho, že jeden z rodičov má v daný okamih postavenie pracovníka, právo na pobyt rodiča, ktorý sa o dieťa stará, možno predĺžiť aj za okamih straty postavenia pracovníka alebo pri neexistencii tohto postavenia, pokiaľ deti plnia povinnú školskú dochádzku. Ak by som mal použiť metaforu z oblasti gramatiky, rodič, ktorý bol hlavnou vetou, sa stáva vedľajšou vetou a dieťa, ktoré pôvodne stelesňovalo vedľajšiu vetu, sa stáva hlavnou vetou. Súdny dvor takisto rozhodol, že keď deti požívajú podľa článku 10 nariadenia č. 492/2011 právo pokračovať v školskej dochádzke v hostiteľskom členskom štáte, „ak sa takýmto rodičom odmietne právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas trvania vzdelávania detí, mohli by tým tieto deti byť zbavené práva, ktoré im priznáva právo [Únie]“ ( 42 ). Po tom, čo Súdny dvor pripomenul, že nariadenie č. 1612/68 sa má vykladať vzhľadom na požiadavku na rešpektovanie rodinného života stanovenej v článku 8 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd ( 43 ), Súdny dvor rozhodol, že „právo vzdelávať sa za čo najlepších podmienok v hostiteľskom členskom štáte, priznané článkom 12 nariadenia č. 1612/68 dieťaťu migrujúceho pracovníka, má nutne za následok i to, že toto dieťa má právo byť sprevádzané osobou, ktorá ho má v hlavnej starostlivosti, a že teda táto osoba musí mať počas jeho štúdia možnosť mať spolu s ním pobyt v tomto členskom štáte. Odmietnutie udeliť povolenie na pobyt rodičovi, ktorý má v hlavnej starostlivosti dieťa uplatňujúce svoje právo vzdelávať sa v prijímajúcom členskom štáte, by porušilo toto právo“ ( 44 ). Súdny dvor rovnako zdôraznil, že vzhľadom na kontext a ciele sledované nariadením č. 1612/68 a jeho článkom 12 nemožno tento článok vykladať reštriktívne a v každom prípade ho nemožno zbaviť jeho potrebného účinku. ( 45 ) Rodič, ktorý sa stará o dieťa, ktoré plní povinnú školskú dochádzku a ktoré má právo na prístup k vzdelávaniu na základe článku 12 nariadenia č. 1612/68, má teda právo na pobyt, ktoré je odvodené od práva na pobyt jeho dieťaťa, a to dokonca aj vtedy, ako som už pripomenul, keď uvedený rodič nemá postavenie občana Únie alebo nemal, alebo už nemá, postavenie migrujúceho pracovníka v hostiteľskom členskom štáte. ( 46 )

56. Napokon, pri príležitosti neskoršieho vývoja svojej judikatúry týkajúcej sa článku 12 nariadenia č. 1612/68, Súdny dvor rozhodol, že „deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte, rovnako ako rodič, ktorý v skutočnosti má tieto deti v starostlivosti, majú v tomto poslednom uvedenom štáte právo na pobyt na základe samotného článku 12 nariadenia č. 1612/68 bez toho, aby boli povinní splniť podmienky definované v smernici 2004/38“ ( 47 ). Súdny dvor najmä uviedol, že znenie článku 12 nariadenia č. 1612/68 nepodmieňuje právo na pobyt detí a rodiča, ktorý sa o ne stará, ich ekonomickou sebestačnosťou – to znamená vlastníctvom dostatočných prostriedkov a komplexným zdravotným poistením v hostiteľskom členskom štáte – a že taká požiadavka nevyplýva ani z judikatúry Súdneho dvora. ( 48 )

57. Kompozícia judikatúry, ktorú som práve opísal, teda prebiehala v troch fázach: najskôr bolo potrebné potvrdiť myšlienku, že právo na prístup k vzdelávaniu upravené v článku 12 nariadenia č. 1612/68 musí nevyhnutne sprevádzať priznanie samostatného práva na pobyt detí. Ďalej požiadavka účinnosti práva na prístup k vzdelávaniu odôvodnila zakotvenie odvodeného práva na pobyt rodičov, ktorí zabezpečujú starostlivosť o tieto deti. Napokon zabezpečenie právneho postavenia školopovinných detí si vyžadovalo, aby ani samostatné právo na pobyt detí, ani odvodené právo na pobyt rodičov nepodliehalo podmienke ekonomickej sebestačnosti.

58. Prejednávaná vec ponúka Súdnemu dvoru príležitosť, aby prikročil k novej etape vymedzenia právneho postavenia, ktoré sa viaže na článok 10 nariadenia č. 492/2011.

b) Právo na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011 a právo na rovnosť zaobchádzania v oblasti prístupu k dávkam základnej sociálnej pomoci: logické vyústenie

59. Ako som už uviedol, existujú podľa môjho názoru dve možné línie analýzy, a to podľa toho, či sa JD považuje za nositeľa práva na rovnosť zaobchádzania (prvá hypotéza), alebo či sa za jeho nositeľky považujú jeho dve dcéry (druhá hypotéza).

1) Prvá hypotéza: článok 7 nariadenia č. 492/2011 ako základ práva JD na rovnosť zaobchádzania

60. Ako som už v dostatočnom rozsahu uviedol, JD je nositeľom práva na pobyt odvodeného od práva na pobyt svojich dcér podľa článku 10 nariadenia č. 492/2011.

61. Nariadenie č. 492/2011 obsahuje osobitné vyjadrenie zásady rovnosti zaobchádzania uvedenej v článku 18 ZFEÚ, a to v článku 7 nariadenia, ktorý v odseku 2 uvádza, že pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, požíva na území iných členských štátov rovnaké sociálne výhody ako vlastní pracovníci.

62. Nemožno však nevziať do úvahy skutočnosť, že tento článok 7 otvára oddiel 2 nariadenia č. 492/2011 s názvom „Zamestnanie a rovnosť zaobchádzania“. Nemožno ani nevziať do úvahy skutočnosť, že jeho znenie sa výslovne týka „pracovníka“, ktorým už JD nie je.

63. Napriek tomu však nemožno vylúčiť extenzívny výklad tohto ustanovenia. Je pravda, že článok 7 nariadenia č. 492/2011 neodkazuje, ako to robí článok 10 tohto nariadenia, na štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je alebo bol pracovníkom; zo znenia článku 7 ods. 1 nariadenia č. 492/2011 však možno vyvodiť, že poskytovaná pomoc ide za rámec samotného obdobia zamestnania uvedeného pracovníka a možno dokonca aj za rámec obdobia, počas ktorého má presne toto postavenie. Pripomínam, že článok 7 ods. 1 nariadenia č. 492/2011 stanovuje právo na rovnosť zaobchádzania „najmä… prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do… zamestnania“ ( 49 ).

64. Okrem toho, hoci z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že štátni príslušníci Únie, ktorí sa v rámci Únie pohybujú len na účely hľadania si zamestnania, sa nemôžu dovolávať rovnosti zaobchádzania, ako ju upravuje článok 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68, tí, ktorí už vstúpili na trh práce sa, naopak, zjavne rovnosti zaobchádzania dovolávať môžu. ( 50 )

65. V prejednávanej veci platí, že uznanie práva na rovnosť zaobchádzania založenej na skutočnosti, že žiadateľ je bývalým pracovníkom – a nie štátnym príslušníkom, ktorý sa presťahoval na územie hostiteľského členského štátu len s cieľom hľadať si tam zamestnanie bez toho, aby niekedy v skutočnosti vstúpil na trh práce – umožňuje nerozšíriť výhodu sociálnej pomoci na všetkých občanov, ktorí by sa inak mohli uspokojiť s výkonom svojej slobody pohybu v inom členskom štáte bez toho, aby sa tam niekedy usilovali pracovať, a potom tam ihneď nechali svoje deti navštevovať školy tak, aby mohli využiť, a to až do absolvovania školskej dochádzky, právo na pobyt a sociálnu pomoc poskytovanú v tomto hostiteľskom členskom štáte. ( 51 )

66. Inými slovami, je pravda, že navrhovaný výklad článku 7 nariadenia č. 492/2011 zaväzuje členské štáty poskytnúť pomoc bývalým pracovníkom, ktorí nie sú ekonomicky aktívni, pričom však zachováva právo členských štátov odmietnuť takúto pomoc občanom Únie, ktorí svoju slobodu pohybu využívajú tak, že sa rozhodnú zostať ekonomicky neaktívni a ktorí sa z tohto dôvodu nemôžu dovolávať ochrany poskytovanej týmto ustanovením. Taký výklad je okrem toho možný aj na základe normatívnej autonómie nariadenia č. 492/2011 a smernice 2004/38.

67. Treba sa ešte uistiť o tom, že diskrimináciu nemožno odôvodniť. ( 52 ) V tejto súvislosti uvádzam, že hoci legitimita cieľa sledovaného nemeckým zákonodarcom je nepochybná, keďže je v zhode s cieľom, ktorý sleduje normotvorca Únie, uvedená diskriminácia nespĺňa test proporcionality, keďže článok 7 ods. 1 druhá veta bod 2 písm. c) SGB II vedie k systematickému vylúčeniu každého štátneho príslušníka, ktorý má právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011, a to bez akéhokoľvek zohľadnenia osobnej situácie uvedeného štátneho príslušníka a najmä väzieb udržiavaných s trhom práce hostiteľského členského štátu, ako aj bez zohľadnenia povahy a intenzity väzieb udržiavaných so spoločnosťou tohto štátu.

68. Z tejto analýzy teda vyplýva, že článok 7 ods. 2 a článok 10 nariadenia č. 492/2011 sa majú vykladať v tom zmysle, že právo na rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide o prístup k takým sociálnym výhodám, ako sú dávky základnej sociálnej pomoci, musí byť priznané bývalému migrujúcemu pracovníkovi, ktorého deti plnia povinnú školskú dochádzku v hostiteľskom členskom štáte a využívajú právo na pobyt na základe článku 10 uvedeného nariadenia.

2) Druhá hypotéza: právo na prístup k vzdelávaniu ako základ práva na rovnosť zaobchádzania v oblasti prístupu k sociálnej pomoci

69. Podľa môjho názoru možno dospieť k rovnakému záveru – k záveru o práve JD a jeho dvoch dcér na prístup k sporným dávkam – ak sa tentokrát sústredíme na práva detí.

70. Podľa vyššie uvedenej judikatúry Súdneho dvora nemožno článok 10 nariadenia č. 492/2011 vykladať reštriktívne a musí byť zabezpečený jeho potrebný účinok; nariadenie sa má vykladať s prihliadnutím na požiadavku rešpektovania rodinného života stanovenú v článku 7 Charty základných práv Európskej únie.

71. Za týchto okolností, čo by zostalo z práva na prístup k vzdelávaniu, ktoré, ako sa na tom všetci zhodnú, požívajú dve dcéry JD, ak by sa malo poprieť právo na prístup k predmetným dávkam pre tieto dve dcéry a ich otca?

72. Z pojmového hľadiska môžem pripustiť, že právo na pobyt nemožno nevyhnutne zamieňať s právom na prístup k týmto dávkam. Napokon však, z funkčného hľadiska, aký skutočný – účinný – význam by mala judikatúra Súdneho dvora, ktorá je tak pozorná k osudu detí migrujúcich pracovníkov, pričom právo na pobyt rodiča, ktorý zabezpečuje starostlivosť o deti, nie je podmienené vlastníctvom dostatočných zdrojov ani komplexným zdravotným poistením, ak by mal ten istý Súdny dvor teraz rozhodnúť, že tento rodič, ktorý je nepostrádateľný pri sprevádzaní týchto detí počas ich školskej dochádzky, nemá právo od štátu požadovať sociálnu pomoc?

73. Bolo by ilúziou, právnou fikciou, domnievať sa, že právo na prístup k vzdelávaniu je účinné na základe samotnej skutočnosti, že rodičovi starajúcemu sa o deti sa priznáva právo na pobyt bez toho, aby bolo toto právo sprevádzané tiež sociálnou pomocou. Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby takto postupoval.

74. Článok 10 nariadenia č. 492/2011 stanovuje právo na prístup k vzdelávaniu „za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto [členského] štátu“ ( 53 ). Pokiaľ majú rodičia dieťaťa plniaceho povinnú školskú dochádzku, ktorí sú odkázaní na pomoc a ktorí sú štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu, právo na prístup k sociálnej pomoci na účely zabezpečenia dôstojných životných podmienok a podmienok školskej dochádzky tohto dieťaťa a, nepriamo, jeho rodinnej bunky, a pokiaľ je hmotná núdza zjavne prekážkou prístupu k vzdelávaniu akéhokoľvek dieťaťa, právo na sociálnu pomoc treba vykladať ako súčasť „podmienok“ uvedených v článku 10 nariadenia č. 492/2011, inak by bolo dieťa zbavené práva, ktoré mu priznal zákonodarca. ( 54 )

75. Taký výklad teda zabezpečuje potrebný účinok článku 10 nariadenia č. 492/2011, ako to vyžaduje judikatúra Súdneho dvora. Okrem toho sa zdá byť úplne v súlade s pôvodným cieľom tohto nariadenia, ktorým je zabezpečiť voľný pohyb pracovníkov. Ktorý pracovník by totiž opustil svoju krajinu pôvodu, pokúšal by sa čo najlepšie integrovať do spoločnosti hostiteľského členského štátu, vrátane integrácie do ekonomického života, a nechal tam svoje deti absolvovať školskú dochádzku, ak by vedel, že len čo sa jeho situácia stane menej priaznivou, bez toho, aby sa mohol spoliehať na solidaritu členského štátu, ktorý ho prijal, musel by sa nevyhnutne vrátiť do svojej krajiny pôvodu a vytrhnúť svoje deti z pedagogického a jazykového systému, do ktorého boli až dovtedy integrované? Tento výklad sa tiež zdá byť v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, ktorá vyníma právo na pobyt detí a ich rodiča, ktorý sa o ne stará, spod povinnosti dodržať podmienku ekonomickej sebestačnosti. ( 55 )

76. Z tých istých dôvodov, ako boli uvedené vyššie ( 56 ), sa mi diskriminácia zavedená článkom 7 ods. 1 druhou vetou bodom 2 písm. c) SBG II nezdá byť odôvodnená.

77. V tomto štádiu analýzy sa teda prikláňam k názoru, že článok 10 nariadenia č. 492/2011 sa má vykladať v tom zmysle, že právo na prístup k dávkam základnej sociálneho pomoci sa musí priznať deťom, ktoré majú právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011 ako aj rodičovi, ktorý sa o tieto deti skutočne stará.

3. Doplňujúce pripomienky

78. Predchádzajúca analýza, ktorá považuje článok 10 nariadenia č. 492/2011 za ústredný bod odôvodnenia vypracovaného na vyriešenie prejednávanej veci, predstavuje teda podľa môjho názoru hlavnú cestu k tomuto cieľu. Pre úplnosť by som však chcel doplniť ešte niekoľko úvah týkajúcich sa v prvom rade nariadenia č. 883/2004 a potom v druhom rade článku 18 ZFEÚ. Keďže sa však tieto úvahy uvádzajú len subsidiárne, analýza bude nevyhnutne stručnejšia.

79. Pokiaľ ide o nariadenie č. 883/2004, už bolo možné vidieť, že dávky základnej sociálnej pomoci, o ktoré ide, patria do pôsobnosti uvedeného nariadenia a že jeho článok 4 priznáva právo na rovnosť zaobchádzania osobám, na ktoré sa nariadenie vzťahuje, pokiaľ nariadenie nestanovuje inak. Zo znenia druhej prejudiciálnej otázky vyplýva, že JD sa musí považovať za osobu, ktorá je účastníkom systému sociálneho zabezpečenia hostiteľského členského štátu alebo jeho systému rodinných dávok v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia č. 883/2004. Hoci určenie hmotnoprávnych podmienok udelenia takých dávok, ako sú dávky, o ktoré ide vo veci samej, prináleží právnej úprave každého členského štátu, ( 57 ) členské štáty sú napriek tomu povinné pri tomto určovaní dodržiavať zásadu rovnosti zaobchádzania. Súdny dvor už pripustil, že členské štáty sa môžu rozhodnúť priznať sociálne dávky len občanom Únie, ktorí spĺňajú podmienky pobytu na základe smernice 2004/38 ( 58 ) a že tieto štáty môžu vylúčiť poskytovanie dávok občanom Únie v priebehu prvých troch mesiacov ich pobytu v hostiteľskom členskom štáte alebo občanom, ktorých pobyt je založený len na článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2004/38. Ak by sa predpokladalo, že z tejto judikatúry možno vyvodiť snahu o zosúladenie článku 4 nariadenia č. 883/2004 a článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 v tom zmysle, že účinnosť druhého uvedeného ustanovenia by vyžadovala obmedzenie prvého uvedeného ustanovenia, takto štruktúrovaný výklad týchto ustanovení by v každom prípade nebol namieste v takej situácii, ako je situácia JD, v ktorej už nie je právo na pobyt založené na smernici 2004/38 alebo už nie je založené len na tejto smernici, ale je založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011. Rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide o prístup k takým osobitným nepríspevkovým peňažným dávkam, ako sú základné sociálne dávky, teda môže byť v prípade takého občana Únie, akým je JD, ktorý má okrem toho právo na pobyt založené na článku 10 nariadenia č. 492/2011, tiež založená na článku 4 nariadenia č. 883/2004.

80. Napokon, keďže zastávam názor, že otázky, ktoré položil vnútroštátny súd, možno vyriešiť výkladom nariadenia č. 492/2011, ktorý obsahuje osobitnú verziu zásady zákazu diskriminácie, ktorá je všeobecne zakotvená v článku 18 ZFEÚ, nezdá sa mi byť v dôsledku toho potrebná osobitná analýza tohto posledného uvedeného článku. ( 59 )

IV. Návrh

81. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Krajinský súd rozhodujúci vo veciach sociálneho zabezpečenia v Severnom Porýní‑Vestfálsku), takto: 1. Také dávky základnej sociálnej pomoci, ako sú dávky, o ktoré ide vo veci samej, predstavujú sociálne výhody v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 492/2011 z 5. apríla 2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie. 2. Poslaním článku 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, nie je upravovať otázku uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania na občana Únie, ktorý má právo na pobyt na základe článku 10 nariadenia č. 492/2011. 3. Článok 7 ods. 2 a článok 10 nariadenia č. 492/2011 sa majú vykladať v tom zmysle, že právo na rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide o prístup k takým sociálnym výhodám, ako sú dávky základnej sociálnej pomoci, musí byť priznané bývalému migrujúcemu pracovníkovi, ktorého deti plnia povinnú školskú dochádzku v hostiteľskom členskom štáte a využívajú právo na pobyt na základe článku 10 uvedeného nariadenia. 4. Článok 10 nariadenia č. 492/2011 sa má vykladať v tom zmysle, že právo na prístup k dávkam základnej sociálnej pomoci sa musí priznať deťom s právom na pobyt na základe uvedeného článku 10, ako aj rodičovi, ktorý sa skutočne o tieto deti stará.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46.

( 3 ) Ďalej len „nariadenie č. 883/2004“.

( 4 ) Ú. v. EÚ L 141, 2011, s. 1.

( 5 ) V znení z 2. decembra 2014 (BGBl. I, s. 1922).

( 6 ) Zo spisu vyplýva, že toto výživné sa vypláca JD na jeho dcéry od 1. októbra 2015 až do dosiahnutia 12 rokov veku jeho detí.

( 7 ) Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza rozsudky z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), ako aj z 25. februára 2016, García‑Nieto a i. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 8 ) Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza rozsudky z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), ako aj z 25. februára 2016, García‑Nieto a i. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 9 ) Ako bolo pripomenuté Súdnym dvorom v jeho rozsudkoch z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358); z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), ako aj z 25. februára 2016, García‑Nieto a i. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 10 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 11 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 12 ) Vnútroštátny súd tu uvádza rozsudky z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80), a Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83).

( 13 ) Pozri rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 43).

( 14 ) Pozri rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 44 a citovanú judikatúru).

( 15 ) Rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 45).

( 16 ) Rozsudok z 18. decembra 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava a i. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, bod 47 a citovaná judikatúra).

( 17 ) Nemecká vláda sa k tejto otázke nevyjadrila, pričom však takúto kvalifikáciu nevylúčila.

( 18 ) Nariadenie Rady z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, 1968, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15).

( 19 ) Pozri rozsudok z 27. marca 1985, Hoeckx (249/83, EU:C:1985:139), zdôraznený v bode 27 rozsudku z 20. septembra 2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458).

( 20 ) Pokiaľ ide o kvalifikáciu rôznych opatrení ako sociálnych výhod v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011 Súdnym dvorom, ktorá zdôrazňuje najmä ich integračnú funkciu, pozri rozsudok z 18. decembra 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava a i. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, bod 48).

( 21 ) Podľa článku 14 ods. 4 písm. b) smernice 2004/38.

( 22 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 23 ) Rozsudok zo 4. októbra 2012, Komisia/Rakúsko (C‑75/11, EU:C:2012:605, bod 54).

( 24 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 25 ) Potvrdzuje to aj bod 41, ktorý je len pripomenutím druhej a tretej prejudiciálnej otázky, ktoré boli položené Súdnemu dvoru a ktorý teda ako taký nesúvisí s kvalifikáciou dávok, ktorú Súdny dvor vykonal v bodoch 42 až 46 rozsudku z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 26 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 27 ) Pozri návrhy generálneho advokáta Wathelet prednesené vo veci Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:210, body 117 až 122).

( 28 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 29 ) Rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 38).

( 30 ) Rozsudok z 15. septembra 2015 (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 31 ) Keďže je výslovne vylúčený článkom 24 ods. 2 smernice 2004/38.

( 32 ) Pozri rozsudok z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, bod 49). Pozri tiež bod 53 tohto rozsudku.

( 33 ) V tejto súvislosti ešte poznamenávam, že v bode 49 rozsudku z 15. septembra 2015, Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597), Súdny dvor rozhodol, že „každý občan Únie, pokiaľ ide o prístup k sociálnej pomoci,…, sa môže odvolávať na rovnosť zaobchádzania v porovnaní so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu v zmysle článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 len vtedy, keď jeho pobyt na území hostiteľského členského štátu je v súlade s podmienkami smernice 2004/38“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Vzhľadom na to, že právo na pobyt vyplývajúce z článku 10 nariadenia č. 492/2011 práve týmto podmienkam nepodlieha, článok 24 smernice 2004/38 nie je ustanovením, vzhľadom na ktoré by sa mala preskúmať otázka prípadnej rovnosti zaobchádzania, z ktorej by mal mať JD prospech.

( 34 ) Ďalej ju v nasledujúcej analýze použijem bez ohľadu na odkazy na jedno alebo druhé nariadenie.

( 35 ) Rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 50).

( 36 ) Pozri rozsudky zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 51), a z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, bod 43).

( 37 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, body 56 a 57).

( 38 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 63).

( 39 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 63).

( 40 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 63).

( 41 ) Pozri rozsudok z 23. februára 2010, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, bod 49). Pokiaľ ide o autonómnu povahu práva na pobyt, pozri rozsudky z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, body 35, 40 a 41), a z 23. februára 2010, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, bod 46).

( 42 ) Rozsudky zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 71) a z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, bod 30).

( 43 ) Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.

( 44 ) Rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 73).

( 45 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 74).

( 46 ) Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R (C‑413/99, EU:C:2002:493, bod 75).

( 47 ) Rozsudok z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, bod 50). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 48 ) Pozri rozsudok z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, body 52 a 53). Pokiaľ ide o situáciu detí, Súdny dvor už rozhodol, že postavenie dieťaťa migrujúceho pracovníka v zmysle nariadenia č. 1612/68 vedie „predovšetkým k uznaniu potreby získať štátnu pomoc na štúdium podľa práva Únie na účely začlenenia jeho detí do sociálneho života hostiteľského členského štátu, pričom táto požiadavka platí o to viac v prípadoch, keď sú osobami, ktoré majú prospech z ustanovení tohto nariadenia študenti, ktorí prišli do tohto štátu ešte pred vekom školskej dochádzky“ [rozsudok z 15. marca 1989, Echternach a Moritz (389/87 a 390/87, EU:C:1989:130, bod 35), prevzatý do bodu 54 rozsudku z 23. februára 2010, Ibrahim a Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80)].

( 49 ) Poznamenávam, že text tohto ustanovenia výslovne neobmedzuje využitie práva na rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide o dĺžku obdobia nezamestnanosti.

( 50 ) Pozri najmä rozsudok z 23. marca 2004, Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172, bod 31).

( 51 ) V tejto súvislosti by som chcel zdôrazniť, že situácia JD a jeho dvoch dcér sa zo všetkých hľadísk odlišuje od situácie žalobkyne vo veci Dano [rozsudok z 11. novembra 2014 (C‑333/13, EU:C:2014:2358)], kde Súdny dvor rozhodol, že členský štát môže na základe smernice 2004/38 odmietnuť „priznať sociálne dávky občanom Únie, ktorí nevykonávajú hospodársku činnosť a ktorí vykonávajú svoje právo na voľný pohyb len preto, aby im bola priznaná sociálna pomoc iného členského štátu, hoci nemajú dostatočné zdroje na to, aby mohli žiadať o právo na pobyt“ [rozsudok z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, bod 78); kurzívou zvýraznil generálny advokát. Ako v prejednávanej veci zdôraznila Komisia, nemožno vzniesť žiadnu výčitku z dôvodu podvodu alebo zneužitia práva voči JD, ktorý ani nevyužil svoju slobodu pohybu s jediným cieľom získať predmetné dávky.

( 52 ) Pozri analogicky rozsudok zo 14. decembra 2016, Bragança Linares Verruga a i. (C‑238/15, EU:C:2016:949).

( 53 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát

( 54 ) Podľa judikatúry pripomenutej v bode 55 týchto návrhov.

( 55 ) Opačný záver by totiž nepriamo viedol k zavedeniu podmienky ekonomickej sebestačnosti pre účinné využívanie práva na prístup k vzdelávaniu.

( 56 ) Pozri bod 67 týchto návrhov.

( 57 ) Pozri rozsudky z 19. septembra 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, bod 41), a z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, bod 83).

( 58 ) Pozri rozsudky z 11. novembra 2014, Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, bod 83), a z 25. februára 2016, García‑Nieto a i. (C‑299/14, EU:C:2016:114, bod 52).

( 59 ) Vnútroštátny súd navyše nepoložil prejudiciálne otázky, ktoré by sa viazali len na článok 18 ZFEÚ. Takáto analýza by bola nevyhnutná len za predpokladu, že Súdny dvor by zastával názor, že JD nepatrí do pôsobnosti článku 24 smernice 2004/38, nemôže sa na neho vzťahovať zásada rovnosti zaobchádzania podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011 z toho dôvodu, že nemá postavenie pracovníka a ani priama ani nepriama ochrana proti akejkoľvek diskriminácii v prístupe k základným sociálnym dávkam vyplývajúca z článku 10 nariadenia č. 492/2011. JD by teda nezostávalo nič iné len sa dovolávať svojho postavenia ekonomicky nečinného občana Únie, ktorý sa oprávnene zdržiava v hostiteľskom členskom štáte a ktorý žiada o poskytnutie základnej sociálnej dávky. Takáto situácia by sa tak blížila situácii vo veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku zo 7. septembra 2004, Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488).