NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

L. A. GEELHOED

prednesené 17. marca 2005 ( )

Vec C‑522/03

Scania Finance France SA

proti

Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht v Mníchove (Nemecko)]

„Výklad článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru – Uznanie rozhodnutia pre zmeškanie – Doručenie písomnosti, ktorou sa začalo konanie – Uplatnenie práva súdu odosielajúceho štátu – Odovzdanie na prokuratúre odosielajúceho štátu, v ktorom sa nachádza súd, ktorý rozhodol vo veci“

I – Úvod

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht v Mníchove, sa týka pojmu riadne doručenie v zmysle článku 27 bodu 2 Bruselského dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach.( )

II – Právny rámec

A – Bruselský dohovor

2. Ustanovenia Bruselského dohovoru týkajúce sa uznávania a výkonu rozhodnutí v zmluvnom štáte, ktoré boli vydané v inom zmluvnom štáte, je možné nájsť v hlave III Dohovoru (články 25 až 49).

3. V zmysle článku 26 prvého a druhého odseku Dohovoru „rozsudok vydaný v zmluvnom štáte sa uznáva v ostatných zmluvných štátoch bez osobitného konania. Ak je otázka uznania rozsudku predmetom sporu, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddieli 2 a 3 tejto hlavy navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní rozsudku…“ [neoficiálny preklad].

4. Článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru stanovuje, že sa neuzná „v prípade, že bol vydaný bez účasti žalovaného v konaní, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu“ [neoficiálny preklad].

5. Článok IV protokolu pripojeného k Bruselskému dohovoru stanovuje:

„Súdne a mimosúdne písomnosti vyhotovené na území zmluvného štátu, ktoré musia byť doručené osobám nachádzajúcim sa na území iného zmluvného štátu, sa zasielajú spôsobom ustanoveným dohovormi alebo dohodami uzavretými medzi zmluvnými štátmi.

Ak to prijímajúci štát nenamietne prostredníctvom vyhlásenia urobeného generálnemu tajomníkovi Rady Európskych spoločenstiev, môžu byť tieto písomnosti tiež odoslané priamo úradnými osobami štátov, kde sú písomnosti vyhotovené, úradným osobám štátov, na území ktorých sa nachádza adresát písomnosti. V tomto prípade úradná osoba odosielajúceho štátu zašle vyhotovenie písomnosti úradnej osobe prijímajúceho štátu, ktorá je oprávnená odovzdať ju adresátovi. Odovzdanie sa uskutoční formou ustanovenou právnym poriadkom prijímajúceho štátu. Odovzdanie sa potvrdí osvedčením odoslaným priamo úradnej osobe odosielajúceho štátu.“ [neoficiálny preklad]

6. Článok 65 Bruselského dohovoru stanovuje, že protokol pripojený k Dohovoru tvorí jeho neoddeliteľnú súčasť.

7. Posledným relevantným ustanovením je článok 20 Bruselského dohovoru, ktorý je zaradený do hlavy II s názvom „Právomoc“ (Oddiel 7 Skúmanie právomoci a prípustnosti). Tento článok stanovuje:

„Ak je osoba, ktorá má bydlisko v jednom zmluvnom štáte, žalovaná na súde iného zmluvného štátu a nedostaví sa na tento súd, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc, ak si právomoc nemôže založiť na ustanoveniach tohto dohovoru.

Súd preruší konanie dovtedy, kým sa nepreukáže, že žalovaný mal možnosť prevziať písomnosť, ktorou sa začalo konanie alebo rovnocenná písomnosť, v dostatočnom čase, aby mohol pripraviť svoju obhajobu alebo na tento účel sa prijali všetky potrebné kroky.

Článok 15 Haagskeho dohovoru o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v cudzine v občianskych a obchodných veciach z 15. novembra 1965 sa uplatní namiesto predchádzajúceho odseku, ak sa písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo informácia o jej existencii musela doručovať podľa tohto dohovoru.“ [neoficiálny preklad]

B – Haagsky dohovor o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v cudzine v občianskych a obchodných veciach z 15. novembra 1965 (ďalej len „Haagsky dohovor“)( )

8. Haagsky dohovor o doručovaní písomností v cudzine, podpísaný 15. novembra 1965, zahŕňa medzi svoje zmluvné strany všetky zmluvné štáty Bruselského dohovoru s výnimkou Rakúska. Použije sa pre všetky občianske a obchodné veci, pri ktorých je potrebné zaslať súdnu alebo mimosúdnu písomnosť do cudziny, aby tam bola doručená.( ) Tento dohovor stanovil základný spôsob zasielania, keď orgán alebo úradná osoba podľa práva odosielajúceho štátu zašle písomnosť „ústrednému orgánu“ prijímajúceho štátu. Článok 5 stanovuje:

„Ústredný orgán dožiadaného štátu doručí písomnosť, alebo zariadi jej doručenie

a) buď spôsobom ustanoveným právnym poriadkom dožiadaného štátu pre doručovanie písomností vyhotovených v tomto štáte a určeným osobám, ktoré sú na jeho území; alebo

b) osobitnou formou požadovanou žiadateľom, pokiaľ nie je v rozpore s právnym poriadkom dožiadaného štátu.

S výnimkou prípadu uvedeného v odseku 1 písm. b) je vždy prípustné doručenie prosté, ak adresát písomnosti je ochotný je dobrovoľne prijať.

Ak sa má písomnosť doručiť podľa odseku 1, ústredný orgán môže požadovať, aby bola spísaná v úradnom jazyku alebo v jednom z úradných jazykov dožiadaného štátu, alebo aby sa do takého jazyka preložila.

Časť žiadosti obsahujúca základné údaje o doručovanej písomnosti podľa vzoru pripojeného k tomuto Dohovoru sa doručí s písomnosťou adresátovi.“

9. Dohovor stanovuje viacero alternatívnych spôsobov zasielania ako napríklad prostredníctvom konzulárnych a diplomatických stykov, pošty alebo prostredníctvom úradných osôb, úradníkov alebo iných oprávnených osôb v štáte určenia.( ) Dohovor takisto dáva právo štátu namietať použitie niektorého z týchto alternatívnych spôsobov zasielania.( )

10. Ďalej, na účely vyváženia záujmov a práv žalobcu a žalovaného je zmyslom článkov 15 a 16 Haagskeho dohovoru ochrániť žalovaného na začiatku konania a keď bol vydaný rozsudok pre zmeškanie. Tento článok 15, na ktorý odkazuje článok 20 tretí odsek Bruselského dohovoru, stanovuje:

„Ak sa do cudziny malo zaslať predvolanie alebo iná písomnosť rovnakej platnosti za účelom doručení podľa ustanovení tohto Dohovoru a odporca sa nedostavil, nemôže sa vydať rozhodnutie, dokiaľ sa nezistí, že písomnosť:

a) bola doručená spôsobom predpísaným právnym poriadkom dožiadaného štátu pre doručovanie písomností vyhotovených v tomto štáte a určeným osobám, ktoré sú na jeho území;

b) bola skutočne odovzdaná odporcovi alebo doručená do jeho bydliska iným spôsobom ustanoveným týmto Dohovorom;

a že v každom z týchto prípadov sa doručenie alebo odovzdanie uskutočnilo včas tak, aby sa odporca mohol hájiť.

Každý zmluvný štát môže vyhlásiť, že jeho súdy môžu bez ohľadu na ustanovenie odseku 1 tohto článku vydať rozhodnutie, aj keď žiadne osvedčenie o doručení alebo odovzdaní nedostali, ak sa splnili všetky tieto podmienky:

a) písomnosť sa zaslala jedným zo spôsobov ustanovených týmto Dohovorom;

b) uplynula lehota, ktorú súd považuje za primeranú, najmenej však šesť mesiacov odo dňa odoslania písomnosti;

c) napriek všetkému vynaloženému úsiliu nebolo možno od príslušných orgánov dožiadaného štátu osvedčenie dostať.

Ustanovenia tohto článku neprekážajú súdu, aby v naliehavom prípade nariadil akékoľvek dočasné alebo zabezpečovacie opatrenie.“

11. Okrem toho v prípadoch, keď musí byť písomnosť, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocenná písomnosť zaslaná do cudziny na účely doručenia, článok 16 Dohovoru požaduje, aby zmluvné strany pozmenili svoje pravidlá týkajúce sa lehôt na podanie odvolania alebo námietok tak, aby predišli možnosti, že sa žalovaný dozvie o konaní až po vydaní rozsudku.

C – Vnútroštátna právna úprava

12. Vo francúzskom práve sú písomnosti určené osobám s bydliskom v cudzine doručené francúzskemu parquet (oddelenie verejného prokurátora) prostredníctvom formálneho spôsobu doručenia nazvaného signification (články 683 a 684 nového občianskeho súdneho poriadku), aj keď iné spôsoby doručenia stanovené v zmluvách takisto nie sú vylúčené.

13. Signification sa vykonáva odovzdaním dvoch vyhotovení písomnosti prostredníctvom súdneho doručovateľa francúzskemu verejnému prokurátorovi, ktorý potvrdí originál a zašle kópie písomností ministerstvu spravodlivosti na účely zaslania (článok 685). Súdny doručovateľ je povinný odoslať overenú kópiu písomnosti adresátovi doporučenou zásielkou s doručenkou v ten istý deň alebo najneskôr v prvý nasledujúci pracovný deň (článok 686). Tento spôsob doručenia sa nazýva remise au parquet a predstavuje takzvané signification interne fictive (vnútornú domnienku doručenia), pretože sa má za to, že doručenie bolo vykonané hneď ako súdny doručovateľ odovzdal kópie písomnosti francúzskemu verejnému prokurátorovi bez ohľadu na to, či sa písomnosť v skutočnosti dostala do rúk adresáta v cudzine.( )

III – Skutkové okolnosti

14. Rozsudkom z 8. septembra 2000 Odvolací súd v Amiens zaviazal Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co., so sídlom v Mníchove (Nemecko) (ďalej len „Rockinger“), zaplatiť Scania Finance France (ďalej len „Scania“), so sídlom v Angers (Francúzsko), sumu 615 566,72 FRF. Na návrh spoločnosti Scania Landgericht Mníchov uznal vykonateľnosť tohto rozsudku, ktorý bol riadne doručený spoločnosti Rockinger 15. apríla 2002.

15. V máji 2002 sa Rockinger odvolal k Oberlandesgericht v Mníchove so žiadosťou o zrušenie uznania vykonateľnosti rozsudku, keďže pôvodná žaloba v konaní vo Francúzsku mu nebola riadne doručená, a na jej základe bol vydaný rozsudok pre zmeškanie. Doručenie bolo vykonané prostredníctvom francúzskej metódy remise au parquet, ktorá bola opísaná v bode 13 vyššie. Aj keď nemecký súdny úradník zaslal žalobu spoločnosti Rockinger, Rockinger ju odmietla prevziať z dôvodu, že táto písomnosť nebola preložená do nemčiny. Spoločnosť Rockinger následne dostala žalobu poštou, takisto bez prekladu.

16. Oberlandesgericht v Mníchove rozhodol položiť Súdnemu dvoru dve otázky prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho konania z 31. októbra 2003. Prvú, či sa má článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru a článok IV prvý odsek protokolu k tomuto Dohovoru vykladať tak, že doručenie písomnosti žalovanému, ktorý má bydlisko na území iného členského štátu, ako je štát, v ktorom bol vydaný rozsudok, sa môže vykonať iba podľa dohovorov a dohôd uzavretých zmluvnými štátmi. Druhú, či v prípade zápornej odpovede na prvú otázku sa má článok 12 ES vykladať tak, že vnútroštátna právna úprava, akou je francúzske pravidlo remise au parquet, je v rozpore s právom Európskeho spoločenstva.

17. V súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora boli písomné pripomienky predložené v tomto konaní spoločnosťami Scania a Rockinger, nemeckou, francúzskou a rakúskou vládou, ako aj Komisiou Európskych spoločenstiev.

IV – Analýza

A – Prípustnosť

18. Spoločnosť Rockinger uvádza, že návrh na začatie prejudiciálneho konania v tomto prípade nie je účelný a je z viacerých dôvodov zbytočný. Tvrdí predovšetkým, že francúzske právo nedovoľuje spoluexistenciu spôsobu doručovania podľa článku 683 nového francúzskeho občianskeho súdneho poriadku na jednej strane a podľa spôsobov, ktoré sú stanovené v Haagskom dohovore na strane druhej. Podľa názoru spoločnosti Rockinger uprednostňuje francúzske právo spôsoby stanovené v Haagskom dohovore. Keďže žalobca vo veci samej nevyhovel požiadavkám Haagskeho dohovoru týkajúcich sa doručovania, žiadosť o uznanie vykonateľnosti rozhodnutia by mala byť zamietnutá nemeckým súdom len na základe tohto dôvodu.

19. Tieto tvrdenia ma nepresvedčili. Ako je všeobecne platné, pri návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je úlohou Súdneho dvora hodnotiť skutkové okolnosti v hlavnom konaní alebo preverovať dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania.( ) Úloha uplatnenia vnútroštátneho práva musí byť ponechaná vnútroštátnemu súdu. Z tohto dôvodu musí byť návrh na začatie prejudiciálneho konania prijatý.

B – O prvej prejudiciálnej otázke

20. Svojou prvou otázkou sa Oberlandesgericht pýta, či článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru a článok IV prvý odsek jeho protokolu znamenajú, že doručenie písomnosti žalovanému s bydliskom v cudzine môže byť vykonané iba podľa dohovorov a dohôd uzavretých medzi zmluvnými štátmi.

21. Ako už bolo uvedené, článok 27 bod 2 stanovuje, že rozsudok nemôže byť uznaný v inom zmluvnom štáte ak bol vydaný bez účasti žalovaného na konaní, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu. Táto otázka sa týka správneho výkladu pojmu „riadne doručenie“, ako je špecifikovaný v článku IV protokolu Dohovoru.

22. Na začiatok by som chcel uviesť, že nariadenie č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach( ) ani nariadenie č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch( ) sa v prejednávanej veci neuplatnia, pretože všetky skutočnosti vo veci samej sa stali pred účinnosťou týchto nariadení.

23. Pri zodpovedaní prvej otázky Oberlandesgericht‑u je potrebné sa predovšetkým zamerať na znenie dotknutých článkov. Keďže článok 27 bod 2 neobsahuje žiadnu definíciu pojmu „riadne doručenie“, znenie článku IV prvého odseku protokolu Dohovoru je v tomto smere veľmi dôležité: „písomnosti… sa zasielajú spôsobom ustanoveným dohovormi alebo dohodami uzavretými medzi zmluvnými štátmi…“( ). Doslovný výklad nabáda, aby odpoveď na prvú otázku vnútroštátneho súdu bola zodpovedaná kladne. Pri jednoduchom prečítaní sa nezdá, že by toto ustanovenie mohlo byť vykladané tak, aby umožnilo doručovanie písomností odoslaním do cudziny inými spôsobmi ako tými, ktoré sú stanovené dohovormi a dohodami uzavretými medzi zmluvnými štátmi.

24. Okrem toho tento postup, podľa môjho názoru, zapadá do všeobecného systému Dohovoru a je v súlade s cieľom jeho autorov.

25. Jasným cieľom článku 27 bodu 2 je ochrániť právo na obhajobu tým spôsobom, že v prípadoch, kde je vydaný rozsudok pre zmeškanie, žalovaný má príležitosť brániť sa v štáte pôvodu tohto rozsudku. Ako taký je tento článok dôležitou výnimkou zo všeobecného ducha hlavy III Bruselského dohovoru, ktorá sa podľa slov Jenardovej správy „snaží čo najviac uľahčiť voľný pohyb rozsudkov“.( ) Z tohto dôvodu Súdny dvor v rozsudku Klomps rozhodol, že článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru „má zámer zabezpečiť, aby rozsudok nebol podľa Dohovoru uznaný alebo vykonaný, ak žalovaný nemal možnosť sa sám brániť pred súdom, ktorý rozhodoval vo veci ako prvý“.( )

26. Na účely zabezpečenie práva na obhajobu musí príslušný súd zaistiť splnenie dvoch podmienok: po prvé, aby žalovanému bolo „riadne“ doručené, a po druhé, aby doručenie bolo vykonané v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby umožnilo žalovanému pripraviť svoju obhajobu.( ) Ako som už spomenul, tento prípad sa týka správneho výkladu prvej z týchto podmienok.

27. Článok 27 bod 2 odráža v súvislosti s uznaním rozsudkov zodpovedajúce ustanovenia hlavy II Dohovoru týkajúce sa právomoci, konkrétne jeho článok 20. Tento článok má obdobný účel ako článok 27 bod 2, to znamená „zabezpečiť, aby v prípadoch neúčasti na konaní súd rozhodol len vtedy, ak má právomoc a zaistiť tak práva žalovaného v pôvodnom konaní v čo najväčšom možnom rozsahu“.( ) Rovnováha medzi týmto cieľom a voľným pohybom rozsudkov je, v prípadoch, kde písomnosť, ktorou sa začína konanie, musí byť zaslaná do cudziny, zabezpečená v článku 20 bode 3, ktorý obsahuje test opísaný v článku 15 Haagskeho dohovoru a uvedený vyššie.

28. Zmysel existencie týchto záruk, na jednej strane na úrovni právomoci a na druhej strane na úrovni uznania a výkonu, bol potvrdený Súdnym dvorom v rozsudku Lancray. Súdny dvor zdôraznil, že Bruselský dohovor sa nepokúša poskytnúť komplexnú definíciu pojmu „riadne doručenie“, ale uplatnenie tohto pojmu je určené právom, ktoré má použiť súd odosielajúceho štátu, vrátane príslušných medzinárodných dohovorov:

„… aj keď sa nesnažia o harmonizáciu rozličných systémov doručovania súdnych písomností do cudziny, ktoré platia v členských štátoch, ustanovenia Bruselského dohovoru boli vytvorené s cieľom zaistiť účinnú ochranu práv žalovaného. Preto je kontrola, či bola písomnosť, ktorou sa začalo konanie, riadne doručená, priznaná súdu odosielajúceho štátu, ako aj súdu prijímajúceho štátu. Bruselský dohovor neurčuje, ktoré právo sa na túto kontrolu uplatňuje. Keďže pravidlá upravujúce doručovanie písomností, ktorými sa začalo konanie, tvoria časť konania pred súdom odosielajúceho štátu, otázka, či doručenie bolo riadne vykonané, môže byť zodpovedaná len s odkazom na právo uplatňované týmto súdom, vrátane príslušných medzinárodných dohovorov.“( )

29. Článok IV protokolu Bruselského dohovoru vyjadruje myšlienku, že otázka „riadneho doručenia“ sa má rozhodnúť podľa práva súdu odosielajúceho štátu, a to tým, že čiastočne upresňuje prijateľné spôsoby zasielania v prípadoch keď súdne alebo mimosúdne písomnosti musia byť doručené osobám v inom zmluvnom štáte. Tento článok stanovuje dva takéto spôsoby zasielania: po prvé, ako už bolo uvedené, v súlade s postupom upraveným v dohovoroch a dohodách uzavretých medzi zmluvnými štátmi (článok IV prvý odsek); a po druhé pri absencii formálnych námietok zo strany štátu, v ktorom sa má doručenie vykonať, priamo medzi vhodnými úradnými osobami v štáte pôvodu písomnosti a štátu, v ktorom sa nachádza príjemca písomnosti (článok IV druhý odsek). Slová „tiež môže“ v článku IV druhého odseku jasne dokazujú, že tieto dva spôsoby zasielania sú vyčerpávajúce.

30. Podľa môjho názoru by bol systém a účel článku IV spochybnený, ak by sa tento článok vykladal ako demonštratívne ustanovenie, teda tak, aby dovoľoval aj iné spôsoby doručovania ako sú v ňom stanovené.( )

31. Mal by som dodať, že to neznamená, že článok IV protokolu Bruselského dohovoru pripúšťa iba spôsoby doručovania výslovne stanovené v dohovoroch a dohodách uzavretých medzi zmluvnými štátmi Bruselského dohovoru. Podľa môjho názoru je jasné, že tento článok umožňuje ktorýkoľvek zo spôsobov doručovania pripustený týmito dohovormi alebo dohodami, aj keď postupy spôsobov doručovania v nich nie sú výslovne stanovené.( ) To by zahŕňalo napríklad aj „alternatívne“ spôsoby doručovania pripustené článkami 8 až 10 Haagskeho dohovoru.

32. Je na Oberlandesgericht, aby stanovil, či sa niektorá z možností stanovená v článku IV protokolu Dohovoru uplatní v tomto prípade. Obzvlášť nie je v právomoci tohto Súdu, aby stanovil, či francúzsky systém doručovania formou remise au parquet spĺňa všetky požiadavky Haagskeho dohovoru alebo požiadavky nejakého iného dohovoru, ktorý môže byť uplatniteľný. Právomoc Súdneho dvora v tomto zmysle je výslovne obmedzená Protokolom o výklade Bruselského dohovoru na výklad samotného Dohovoru, protokolu pripojeného k tomuto Dohovoru a protokolu o výklade Dohovoru.( )

33. Na prvú otázku by teda bolo vhodné odpovedať tak, že článok 27 bod 2 Bruselského dohovoru a článok IV jeho protokolu znamenajú, že súdne a mimosúdne písomnosti vyhotovené v jednom zmluvnom štáte, ktoré majú byť doručené žalovanému s bydliskom v inom zmluvnom štáte, musia byť zaslané buď v súlade s dohovormi a dohodami uzavretými zmluvnými štátmi tak, ako je stanovené v článku IV prvom odseku protokolu Dohovoru, alebo pri absencii formálnych námietok zo strany štátu, v ktorom sa má doručenie vykonať, priamo medzi vhodnými úradnými osobami v štáte odosielajúcom písomnosti a štátu, v ktorom sa nachádza príjemca písomnosti, ako je to stanovené v článku IV druhom odseku protokolu Dohovoru.

C – O druhej prejudiciálnej otázke

34. Svojou druhou otázkou sa Oberlandesgericht pýta, či sa v prípade zápornej odpovede na prvú otázku má článok 12 ES vykladať tak, že vnútroštátne právna úprava, akou je francúzske pravidlo remise au parquet, je v rozpore s právom Európskeho spoločenstva.

35. Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je na túto otázku potrebné odpovedať. Chcel by som však poznamenať, že každé občianske alebo obchodné konanie, ktorého účastníkmi sú osoby s bydliskom v rozličným štátoch, svojou povahou prináša možný konflikt medzi záujmom žalobcu a žalovaného; všeobecne, napríklad, každý z nich má záujem, aby sa konanie uskutočnilo v krajine, ktorej je štátnym príslušníkom. Pravidlá stanovené Bruselským dohovorom majú za cieľ vo svojej podstate vytvoriť rovnováhu medzi týmito záujmami. V prípadoch, keď relevantné ustanovenie Dohovoru objasňuje rovnováhu, ktorú zamýšľali vytvoriť jeho tvorcovia – ako je to v prejednávanej veci – narušil by sa účel tohto ustanovenia a cieľ Dohovoru podporovať jednotnosť a právnu istotu,( ) ak by sa toto ustanovenie neuplatnilo, a to aj v prípade, že by uvedená rovnováha mohla mať v konkrétnom prípade negatívne dôsledky pre jednu zo strán.

V – Návrh

36. Domnievam sa preto, že by Súdny dvor mal na otázky položené Oberlandesgericht‑om odpovedať takto:

Článok 27 bod 2 dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach a článok IV jeho protokolu z 27. septembra 1968 sa majú vykladať v tom zmysle, že súdne a mimosúdne písomnosti vyhotovené v jednom zmluvnom štáte, ktoré majú byť doručené žalovanému s bydliskom v inom zmluvnom štáte, musia byť zaslané:

– v súlade s dohovormi a dohodami uzavretými medzi zmluvnými štátmi Dohovoru tak, ako je stanovené v článku IV prvom odseku protokolu Dohovoru, alebo

– v prípade absencie formálnej námietky zo strany štátu, v ktorom sa má vykonať doručenie, priamo medzi vhodnými úradnými osobami v štáte pôvodu písomnosti a štátu, v ktorom sa nachádza adresát, ako je to stanovené v článku IV druhom odseku protokolu Dohovoru.