Na jednej strane, ak malo porušenie primeranej lehoty vplyv na výsledok konania, také porušenie môže viesť k zrušeniu napadnutého rozhodnutia. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o uplatnenie pravidiel hospodárskej súťaže, prekročenie primeranej lehoty môže predstavovať dôvod na zrušenie len v prípade rozhodnutí, ktorými sa konštatuje porušenie, pokiaľ bolo preukázané, že porušením tejto zásady došlo k zásahu do práva dotknutých podnikov na obhajobu. Okrem tohto osobitného prípadu nedodržanie povinnosti rozhodnúť v primeranej lehote nemá vplyv na platnosť správneho konania podľa nariadenia č. 17. Keďže však rešpektovanie práva na obhajobu má zásadnú dôležitosť v správnych konaniach v oblasti hospodárskej súťaže, je potrebné zabrániť tomu, aby mohlo dôjsť k nenapraviteľnému poškodeniu tohto práva z dôvodu neprimeranej dĺžky fázy vyšetrovania a aby táto dĺžka trvania mohla brániť zabezpečeniu dôkazov smerujúcich k vyvráteniu existencie takých správaní, pre ktoré by voči dotknutým podnikom mohla byť vyvodzovaná zodpovednosť. Z tohto dôvodu sa preskúmanie prípadných prekážok výkonu práva na obhajobu nesmie obmedzovať na samotnú fázu, v ktorej dochádza k plnému uplatneniu tohto práva, teda na druhú fázu správneho konania, ktorá trvá od oznámenia výhrad až po prijatie konečného rozhodnutia. Posúdenie zdroja prípadného oslabenia účinnosti práva na obhajobu sa musí vzťahovať na celé konanie, opierajúc sa o celkovú dĺžku tohto konania.

Navyše, keďže Komisia je v záujme riadnej správy oprávnená opraviť pôvodné rozhodnutie, ktoré obsahuje chyby a opomenutia, správne orgány teda nemôžu poskytnúť nijaké presné, bezpodmienečné a súhlasné záruky pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov, pokiaľ ide o ponechanie takého rozhodnutia v platnosti až do jeho prípadného zrušenia súdom Únie.

Navyše materská spoločnosť môže byť považovaná za zodpovednú za porušenie, ktorého sa dopustila jej dcérska spoločnosť, aj v prípade, že v rámci skupiny existuje veľký počet prevádzkových spoločností. Skutočnosť, že materská spoločnosť je holdingom, aj keď nevykonáva prevádzkovú činnosť, nestačí na vyvrátenie domnienky skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu a vôbec nemá za následok obrátenie dôkazného bremena. V tejto súvislosti skutočnosť, že materská spoločnosť len spravovala svoje podiely, vzhľadom na to, že bola obchodnou spoločnosťou, a vzhľadom na predmet jej činnosti, sama osebe nestačí na spochybnenie domnienky uplatnenej Komisiou.

Okrem toho vzhľadom na to, že samostatnosť dcérskej spoločnosti sa neposudzuje iba vzhľadom na aspekty prevádzkového riadenia podniku, skutočnosť, že dcérska spoločnosť nikdy nevykonávala v prospech materskej spoločnosti konkrétnu informačnú politiku na dotknutom trhu, nemôže stačiť na preukázanie jej samostatnosti. Takisto skutočnosť, že zo spisových dokumentov nevyplýva, že by materská spoločnosť dávala pokyny svojej dcérskej spoločnosti, nemôže dokazovať, že takéto pokyny neexistovali. V tejto súvislosti je zastúpenie materskej spoločnosti v riadiacich orgánoch jej dcérskej spoločnosti relevantným dôkazom o uplatňovaní skutočného vplyvu na jej obchodnú politiku.

V tejto súvislosti, hoci na účely výpočtu hornej hranice pokuty musí Komisia v zásade zohľadniť obrat, ktorý dotknutý podnik dosiahol za posledné úplné účtovné obdobie k dátumu prijatia rozhodnutia o uložení pokuty, z kontextu a cieľov sledovaných právnou úpravou, ktorej súčasťou je uvedené ustanovenie, vyplýva, že pokiaľ obrat za obchodný rok, ktorý predchádza prijatiu rozhodnutia Komisie, nepredstavuje úplné účtovné obdobie bežnej hospodárskej činnosti počas dvanástich mesiacov a neposkytuje tak nijaký použiteľný obraz o skutočnej hospodárskej situácii dotknutého podniku a náležitej výške pokuty, ktorá by mu mala byť uložená, uvedený obrat nemožno zohľadniť na účely stanovenia hornej hranice pokuty. V takomto prípade, ktorý nastane len za výnimočných okolností, je Komisia povinná uplatniť na účely stanovenia hornej hranice pokuty posledný úplný obchodný rok, ktorý odráža úplný rok bežnej hospodárskej činnosti.

Pri stanovovaní súm pokút uložených za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže je potrebné zohľadniť dĺžku trvania porušenia a všetky faktory, ktoré môžu ovplyvniť posúdenie jeho závažnosti. V tomto kontexte sa závažnosť porušení práva hospodárskej súťaže musí stanoviť na základe veľkého množstva faktorov, akými sú osobitné okolnosti prípadu, jeho kontext a odstrašujúci dosah pokút, pričom tu nejde o záväzný alebo taxatívny zoznam kritérií, ktoré musia byť povinne vzaté do úvahy. Medzi faktory, na ktoré možno prihliadať pri posúdení závažnosti porušení, patrí správanie každého podniku, úloha každého z nich pri vytvorení kartelu, zisk, ktorý z neho mohli mať, ich veľkosť a hodnota dotknutých tovarov, ako aj riziko, ktoré porušenia tohto typu predstavujú pre ciele Únie.

V rámci určenia sumy pokút uložených za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže skutočnosť, že malá veľkosť obvineného podniku, ako aj jeho príslušnosť k rodinnej skupine by mali vplyv na právne a ekonomické znalosti tohto podniku a zabránili mu zvážiť presný rozsah porušenia, na ktorom sa podieľal, nemožno zohľadniť na účely posúdenia závažnosti porušenia. Podniky totiž v zásade samy nesú riziko prípadného nesprávneho posúdenia právneho stavu, a to na základe všeobecného pravidla, že neznalosť zákona neospravedlňuje.

V oblasti pokút za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ sa porušenia dopustili viaceré podniky, treba preskúmať relatívnu závažnosť účasti každého z nich na porušení, aby sa zistilo, či vo vzťahu k nim existujú priťažujúce alebo poľahčujúce okolnosti.

Na určenie, či sa má podniku priznať poľahčujúca okolnosť z dôvodu, že skutočne neuplatňoval protiprávne dohody, treba overiť, či podnik uviedol tvrdenia, ktoré môžu preukázať, že sa počas obdobia, keď bol účastníkom protiprávnych dohôd, skutočne vyhýbal ich uplatňovaniu tak, že sa na trhu správal konkurenčným spôsobom, alebo že aspoň jednoznačne a podstatným spôsobom porušil povinnosti na vykonanie kartelu do takej miery, že narušil jeho samotné fungovanie.

Ak bolo preukázané, že podnik, ktorý sa dopustil protiprávneho konania, mohol vziať do úvahy protiprávne kartelové dohody pri určovaní svojho správania na relevantnom trhu, neúčasť na niektorých z týchto dohôd – aj za predpokladu, že by bola preukázaná – sama osebe nemôže byť dostatočným dôkazom, ktorý vyžaduje judikatúra, podľa ktorej musia porušovatelia na uplatnenie poľahčujúcej okolnosti uvedenej v usmerneniach k metóde stanovenia pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (usmernenia z roku 2006) preukázať, že sa správali konkurenčným spôsobom alebo že aspoň jednoznačne a podstatným spôsobom porušili povinnosti na vykonanie kartelu do takej miery, že narušili jeho samotné fungovanie. Samotný dôkaz o neúčasti na niektorých protiprávnych kartelových dohodách ako taký totiž nemôže vylúčiť možnosť, že ostatné dohody poškodili hospodársku súťaž na relevantnom trhu.

V tejto súvislosti podľa usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO bola výlučne pasívna úloha pri porušení pravidiel alebo úloha nasledovania vodcu poľahčujúcou okolnosťou. V zozname poľahčujúcich okolností v bode 29 usmernení z roku 2006 však už taká okolnosť nie je uvedená medzi poľahčujúcimi okolnosťami, ktoré možno zohľadniť. Keďže však zoznam obsiahnutý v bode 29 usmernení z roku 2006 nie je vyčerpávajúci, výlučne pasívnu úlohu alebo úlohu nasledovateľa pri uskutočňovaní porušenia v zásade nemožno vylúčiť z posudzovania okolností, ktoré môžu viesť k zníženiu základnej sumy pokuty.

(pozri body 313 – 318)