ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá viaže priznanie odpustenia dlhov na podmienku bydliska v dotknutom členskom štáte.

Táto právna úprava predstavuje obmedzenie voľného pohybu pracovníkov, pretože môže platobne neschopného pracovníka, ktorého zadlženie je takého rozsahu, že nemožno predpokladať, že bude schopný svoje dlhy v dohľadnej budúcnosti splatiť, odradiť od výkonu svojho práva na voľný pohyb. Daná úprava by ho totiž odrádzala od toho, aby opustil členský štát svojho pôvodu a odišiel pracovať do iného členského štátu, ak ho to zbaví možnosti získať odpustenie dlhov v tomto členskom štáte pôvodu.

Toto obmedzenie nemožno odôvodniť. V prvom rade totiž prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa dotknutej úpravy, ktorým je ochrániť dlžníka voči zahraničným veriteľom, ktorí nie sú účastníkmi švédskeho konania o odpustení dlhov. V tomto ohľade na jednej strane podmienka bydliska nemôže vylúčiť riziko, že veritelia dlžníka s bydliskom v dotknutom členskom štáte budú požadovať splatenie svojich pohľadávok v inom členskom štáte, v ktorom nie je uznané opatrenie odpustenia dlhov. Na druhej strane podmienka bydliska nemôže vylúčiť, že dlžníka s bydliskom v inom členskom štáte môžu jeho veritelia žalovať na základe článku 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001 na súdoch štátu, ktorého právna úprava stanovuje uvedenú podmienku, pričom tieto súdy môžu uznať svoju právomoc, najmä pokiaľ sa zmluvné plnenie uskutočnilo alebo má uskutočniť v tomto členskom štáte.

Na rozdiel od dlžníka s bydliskom v dotknutom členskom štáte je dlžník, ktorý tam bydlisko nemá, zbavený možnosti ochrany, ktorú mu v tomto štáte ponúka opatrenie týkajúce sa odpustenia dlhov v rámci žalôb, ktoré voči nemu jeho veritelia podali v tomto členskom štáte.

V druhom rade táto právna úprava prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa dostatočným spôsobom preukázať finančnú a osobnú situáciu dlžníka, keďže stanovenie podmienky bydliska, ako je podmienka zakotvená v uvedenej právnej úprave, ktorá sa vzťahuje výlučne na čas podania žiadosti o odpustenie dlhov, nepredstavuje podmienku spojenú s účinnosťou dohľadu príslušného orgánu dotknutého členského štátu. Okrem toho, pokiaľ ide o dlžníka podliehajúceho zrážkam zo mzdy, ktoré riadi uvedený orgán, pričom má „neobmedzenú daňovú povinnosť“ v dotknutom členskom štáte a jeho zamestnávateľ je usadený v tomto členskom štáte, jeho finančnú a osobnú situáciu možno preukázať bez toho, aby bolo potrebné, aby mal bydlisko v uvedenom členskom štáte. Rovnako môže príslušný orgán dotknutého členského štátu takéhoto dlžníka požiadať, aby sa dostavil do tohto členského štátu, alebo pokiaľ túto cestu nemôže uskutočniť, aby mu poskytol relevantné informácie týkajúce sa jeho osobnej a finančnej situácie, pričom má v prípade neodôvodneného odmietnutia zo strany uvedeného dlžníka možnosť pozastaviť alebo zrušiť dané konanie o odpustení dlhov.

(pozri body 31, 32, 34, 40 – 44, 47 – 50, 54 a výrok)
Na rozdiel od procesných lehôt sa premlčacia lehota stanovená v článku 46 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora pre žaloby proti Únii v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti tým, že jej uplynutím dochádza k zániku možnosti podať žalobu na súd, vzťahuje na vecné právo. Jej úlohou je na jednej strane zabezpečiť ochranu práv poškodenej osoby, aby táto osoba mala dostatok času na získanie relevantných informácií na prípadné podanie žaloby, a na druhej strane zabrániť tomu, aby poškodená osoba mala možnosť neobmedzene zdržiavať uplatnenie svojho nároku na náhradu škody.

Premlčanie teda predstavuje prekážku konania, ktorá na rozdiel od procesných lehôt nie je kogentná, ale prerušuje konanie o žalobe o určenie zodpovednosti len na návrh žalovaného.

Ako vyplýva z článku 46 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ktorý určuje dĺžku premlčacej lehoty, výpočet tejto lehoty nemôže vychádzať z iných než zo striktne objektívnych kritérií a nemôže sa ani odlišovať podľa toho, či je prerušenie tejto lehoty spôsobené podaním návrhu na začatie konania, alebo vopred uplatneným nárokom. Uplatnenie lehoty zohľadňujúcej vzdialenosť na premlčaciu lehotu by malo za následok, že premlčanie by uplynulo po uplynutí rozdielnej lehoty podľa toho, či sa poškodená osoba rozhodla podať žalobu na Všeobecný súd, alebo sa chce s uplatnením nároku vopred obrátiť na príslušnú inštitúciu Únie, čo by bolo v rozpore s požiadavkou právnej istoty nevyhnutnej pri uplatňovaní premlčacích lehôt. Dĺžka premlčacej lehoty stanovenej v uvedenom článku 46 prvom odseku sa teda nezdá porovnateľná s dĺžkou lehoty na podanie žaloby alebo odvolania, takže nemožno tvrdiť, že uplatnenie lehoty zohľadňujúcej vzdialenosť na túto premlčaciu lehotu by bolo potrebné na zabezpečenie skutočného výkonu nároku na náhradu škody stanoveného v článku 340 druhom odseku ZFEÚ.

(pozri body 52 – 56, 58)
Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie a článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými je sociálny plán dohodnutý medzi spoločnosťou a jej odborovou radou, podľa ktorých je nárok pracovníka so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok vypočítaný podľa zásady prorata temporis.

Je pravda, že pracovníci so skráteným pracovným časom formálne majú uzatvorenú pracovnú zmluvu na plný úväzok. Počas obdobia skrátenia pracovného času sú však z dôvodu uvedeného skrátenia pozastavené až úplne zrušené vzájomné povinnosti zamestnávateľa a zamestnanca, pokiaľ ide o plnenia. Z toho vyplýva, že pracovníci so skráteným pracovným časom musia byť považovaní za „dočasných zamestnancov na čiastočný úväzok“, keďže ich situácia je de facto porovnateľná so situáciou zamestnancov na čiastočný úväzok, a že zásada prorata temporis nachádzajúca sa v doložke 4 bode 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, sa uplatňuje na ich nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok.

(pozri body 32, 36 a výrok)
Hoci článok 295 ES nespochybňuje možnosť členských štátov zaviesť režim nadobúdania vlastníctva pozemkov, takýto režim nemá výnimku zo základných pravidiel práva Únie, najmä tých, ktoré sa týkajú nediskriminácie, slobody usadiť sa a voľného pohybu kapitálu.

Ak sa teda štát rozhodne transformovať verejné podniky na akciové spoločnosti, ktorých akcie sú obchodované na burze a v zásade môžu byť slobodne kúpené na trhu, čím umožní, aby neštátni akcionári získali nezanedbateľné podiely týchto spoločností, ako je to v prípade strategických akciových spoločností, o ktoré ide, nemalo by sa pripustiť, že členský štát sa môže odvolávať na článok 295 ES, aby boli takéto nadobudnutia vyňaté z pôsobnosti základných slobôd zaručených Zmluvou a podriadené režimu súhlasu, keďže by hrozilo vytvorenie neodôvodnenej medzery v systéme ochrany týchto základných slobôd.

(pozri body 16, 18)
Ak bola forma, v ktorej sa používa iná zapísaná ochranná známka, zapísaná ako ochranná známka a táto forma sa líši od formy, v ktorej bola táto druhá ochranná známka zapísaná, bez toho, aby sa tým menila jej rozlišovacia spôsobilosť, nebráni to uplatneniu článku 10 ods. 2 písm. a) prvej smernice 89/104 o ochranných známkach.

Na jednej strane rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky v zmysle ustanovení smernice 89/104 totiž znamená, že táto ochranná známka je spôsobilá identifikovať tovar, pre ktorý sa zápis žiada, ako tovar pochádzajúci od určitého podniku, a teda odlíšiť tento tovar od tovarov iných podnikov.

Na druhej strane zo znenia článku 10 ods. 2 písm. a) smernice 89/104 v žiadnom prípade nevyplýva, že odlišná forma, v ktorej sa ochranná známka používa, nesmie byť sama osebe zapísaná ako ochranná známka. Jediná podmienka uvedená v tomto ustanovení je totiž tá, že používaná forma sa môže líšiť od formy, v ktorej bola táto ochranná známka zapísaná, iba v prvkoch, ktoré nemenia rozlišovaciu spôsobilosť tejto ochrannej známky.

Pokiaľ ide o účel článku 10 ods. 2 písm. a) smernice 89/104, treba uviesť, že toto ustanovenie tým, že sa vyhýba požiadavke striktného súladu medzi formou ochrannej známky používanou v obchodnom styku a formou, v ktorej bola ochranná známka zapísaná, má za cieľ povoliť majiteľovi tejto ochrannej známky, aby na označení vykonal v súvislosti s jeho obchodným využitím zmeny, ktoré mu dovoľujú bez zmeny rozlišovacej spôsobilosti lepšie sa prispôsobiť požiadavkám predaja a reklamy dotknutých tovarov alebo služieb.

Tento účel by bol ohrozený, ak by sa na preukázanie používania zapísanej ochrannej známky vyžadovala dodatočná podmienka, podľa ktorej by odlišná forma, v ktorej sa táto ochranná známka používa, nemohla byť sama osebe predmetom zápisu ako ochranná známka. Zápis nových foriem ochrannej známky totiž umožňuje v prípade potreby predpokladať zmeny, ku ktorým môže dôjsť vo vyobrazení ochrannej známky, a tiež ju prispôsobiť realite vývoja na trhu.

Okrem toho z dvanásteho odôvodnenia smernice 89/104 vyplýva, že ustanovenia tejto smernice musia byť „úplne konzistentné s ustanoveniami parížskeho dohovoru“ na ochranu priemyselného vlastníctva. Preto je potrebné vykladať článok 10 ods. 2 písm. a) tejto smernice v súlade s článkom 5 bodom C ods. 2 tohto dohovoru. V tomto poslednom uvedenom ustanovení však nič nenasvedčuje tomu, že zápis označenia ako ochrannej známky má za následok skutočnosť, že sa už nemožno dovolávať použitia označenia na preukázanie používania inej zapísanej ochrannej známky, ktorá sa od neho líši iba v prvkoch, ktoré nemenia rozlišovaciu spôsobilosť tejto ochrannej známky.

(pozri body 19 – 24)
Článku 39 ES odporuje vnútroštátne ustanovenie, ktoré podriaďuje právo na čakateľský príspevok, ktorý môžu poberať mladí ľudia hľadajúci si prvé zamestnanie, podmienke, že dotknutá osoba absolvovala aspoň šesť rokov štúdia vo vzdelávacom zariadení hostiteľského členského štátu, vzhľadom na to, že uvedená podmienka bráni zohľadneniu iných reprezentatívnych dôkazov, ktoré môžu preukázať existenciu skutočného spojenia medzi žiadateľom o príspevok a predmetným geografickým trhom práce, a preto ide nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa, ktorý uvedené ustanovenie sleduje, a to zabezpečiť existenciu takéhoto spojenia.

Takáto právna úprava totiž podriaďuje uvedené právo podmienke, ktorú ľahšie splnia vlastní štátni príslušníci, a preto hrozí znevýhodnenie najmä štátnych príslušníkov iných členských štátov.

Táto právna úprava by mohla byť odôvodnená, iba ak by sa uložením tejto podmienky vnútroštátny zákonodarca chcel ubezpečiť, že existuje skutočné spojenie medzi žiadateľom o uvedený príspevok a predmetným geografickým trhom práce.

To nie je prípad právnej úpravy, ktorá neumožňuje zohľadniť na účely posúdenia existencie takéhoto spojenia okolnosti, že žiadateľ sa, uplatňujúc slobodu pohybu zaručenú občanom Únie článkom 18 ES, presťahoval do hostiteľského členského štátu s cieľom zriadiť si tam spoločné bydlisko po sobáši so štátnym príslušníkom uvedeného členského štátu a že tam určitú dobu mal bydlisko, ako aj okolnosť, že žiadateľ je už určitý čas registrovaný ako uchádzač o zamestnanie na úrade práce tohto členského štátu a preukázal, že podniká aktívne kroky s cieľom nájsť si zamestnanie. Tieto okolnosti totiž môžu preukazovať existenciu takéhoto spojenia.

(pozri body 31, 33, 40, 46 – 48, 50, 52 a výrok)
Kombinovaná nomenklatúra uvedená v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadeniami č. 1214/2007, 1031/2008 a 948/2009, sa má vykladať v tom zmysle, že aby sa mohli prístroje zaradiť do podpoložky 8528 71 13, musia spĺňať dve podmienky, a to prijímanie televízneho signálu a prítomnosť modemového príslušenstva na priame pripojenie na internet. Ak prístroje niektorú z týchto funkcií nemajú, musia sa zaradiť do podpoložky 8528 71 19.

Okrem toho na účely zaradenia takých prístrojov do podpoložky 8528 71 13 sa pod pojmom modemové príslušenstvo na priame pripojenie na internet rozumie zariadenie, ktoré je schopné samo a bez zásahu akéhokoľvek iného prístroja alebo mechanizmu dosiahnuť prístup na internet a zabezpečiť interaktivitu.

Účel použitia výrobku totiž môže byť objektívnym kritériom na zaradenie, pokiaľ je s týmto výrobkom neoddeliteľne spätý, čo sa musí dať posúdiť na základe objektívnych znakov a vlastností výrobku.

Preto vysvetlivky zo 7. mája 2008 týkajúce sa podpoložky 8528 71 13 tým, že z pojmu „modem“ vylúčili zariadenia vykonávajúce podobné funkcie ako modem z technických dôvodov napriek tomu, že na účely zaradenia je relevantný iba účel schopnosti dosiahnuť prístup na internet, obmedzili význam tohto pojmu. Vysvetlivky v tomto bode odporujú kombinovanej nomenklatúre, a preto od nich treba odhliadnuť.

(pozri body 30, 43, 45, 48, 59, body 1 a 2 výroku)
Podpoložka 5607 49 11 kombinovanej nomenklatúry obsiahnutá v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadením č. 1549/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že laná zložené z polypropylénu a pozinkovaného oceľového vlákna v prípade, že sa tieto dva materiály kombinujú takým spôsobom, že spolu tvoria sporné laná, nepatria do tejto podpoložky.

Všeobecné pravidlo na interpretáciu kombinovanej nomenklatúry č. 3 písm. b) obsiahnuté v prílohe I nariadenia č. 2658/87 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadením č. 1549/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že colné zaradenie lán zložených z polypropylénu a pozinkovaného oceľového vlákna sa nemá vykonať podľa tohto pravidla, avšak vnútroštátny súd musí na základe všetkých predložených skutočností preveriť, že ani jeden z týchto dvoch materiálov, z ktorých sa tieto laná skladajú, nedáva uvedeným lanám ich podstatný charakter.

Ak ani jeden z týchto dvoch materiálov, z ktorých sa laná skladajú, nedáva týmto lanám ich podstatný charakter, treba na účely vykonania colného zaradenia týchto lán uplatniť všeobecné pravidlo na interpretáciu kombinovanej nomenklatúry č. 3 písm. c). Podľa tohto pravidla treba uvedené laná zaradiť do poslednej položky v numerickom poradí položiek, ktoré prichádzajú do úvahy.

(pozri body 40, 42, bod 2 výroku)
Článok 32 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na rozhodnutie, ktorým súd členského štátu odmieta svoju právomoc na základe doložky o voľbe právomoci, a to nezávisle od toho, ako takéto rozhodnutie kvalifikuje právo iného členského štátu.

Nevyhnutnosť takéhoto výkladu pojmu rozsudok, ktorý musí byť uskutočnený autonómne, je potvrdená na jednej strane cieľmi nariadenia č. 44/2001, ako sú uvedené v jeho odôvodneniach 2 a 6, smerujúcimi k zjednodušeniu formálnych náležitostí uznávania a výkonu rozsudkov a k ich voľnému pohybu, a na druhej strane zásadou vzájomnej dôvery medzi súdmi členských štátov, ktorá je podľa odôvodnení 16 a 17 základom systému zavedeného nariadením č. 44/2001.

Táto vzájomná dôvera by totiž bola narušená, ak by súd členského štátu mohol odmietnuť uznať rozhodnutie, ktorým súd iného členského štátu odmietol svoju právomoc na základe doložky o voľbe právomoci. Ak by sa pripustilo, že by súd členského štátu mohol odmietnuť uznať takéto rozhodnutie, bolo by to v rozpore so systémom zavedeným nariadením č. 44/2001, keďže takéto odmietnutie by mohlo narušiť účinné fungovanie pravidiel upravených v kapitole II tohto nariadenia, ktoré sa týkajú rozdelenia právomoci medzi súdy členských štátov.

(pozri body 25 – 29, 32, bod 1 výroku)
Článok 3 ods. 4 nariadenia č. 1443/82 stanovujúceho podrobné pravidlá uplatňovania systému kvót v sektore cukru, zmeneného a doplneného nariadením č. 392/94, podľa ktorého v prípade, ak sa po stanovení konečnej produkcie cukru dosiahnutej každým podnikom v predchádzajúcom hospodárskom roku objavia rozdiely, takéto rozdiely sa zohľadnia pri stanovovaní konečnej produkcie za ten hospodársky rok, v ktorom sa zistili, sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v situácii, v ktorej bolo prebytočné množstvo cukru stanovené vnútroštátnymi orgánmi v rámci kontrolya posteriori uskutočnenej v priestoroch výrobcu, pokiaľ toto prebytočné množstvo predstavuje cukor C v zmysle článku 24 ods. 1 základného nariadenia č. 1785/81 o spoločnej organizácii trhov v sektore cukru, zmeneného a doplneného nariadením č. 1148/98.

Výklad tohto ustanovenia, ktorý by umožňoval zaradiť tento prebytok cukru do toho hospodárskeho roka, v ktorom bol stanovený, by však ohrozil cieľ systému cukru C, ktorým bola snaha vyhnúť sa tomu, aby bol tento cukor odpredaný na vnútornom trhu. Ak by totiž bolo možné, aby bol cukor C podobne ako cukor A a B zohľadnený na základe v článku 3 ods. 4 nariadenia č. 1443/82 pri stanovení konečnej produkcie za hospodársky rok, v ktorom bol rozdiel zistený, výrobcovia by nemali žiadnu motiváciu na to, aby tento prebytok cukru vyviezli alebo o ňom podali vyhlásenie a preniesli ho do nasledujúceho hospodárskeho roka. Nebolo by teda možné vylúčiť, že výrobcovia budú na neobmedzený čas skladovať rovnaké prebytky cukru, ktoré mohli byť opakovane zaradené do hospodárskeho roka, v ktorom boli stanovené, hoci v skutočnosti išlo o prenesenie cukru z predchádzajúceho hospodárskeho roka. Táto situácia by pritom nielen bránila účinnej kontrole obchodovania s cukrom C, ale aj porušovala článok 27 ods. 3 základného nariadenia, ktorý stanovoval možnosť obmedzenia množstiev cukru, ktoré sa mohli preniesť.

Skutočnosť, že dotknutý výrobca nevedel o existencii prebytku v čase, keď podával vyhlásenie o svojej konečnej produkcii cukru, v tejto súvislosti nie je rozhodujúca. Na jednej strane je totiž okrem ťažkostí spojených s preukázaním existencie tejto okolnosti potrebné pripomenúť, že obozretný hospodársky subjekt informovaný o stave právnej úpravy musí pri posúdení výhod, ktoré mu môže priniesť obchod s cukrom, zohľadniť aj riziká spojené s výrobou takéhoto tovaru, najmä ťažkosti s presnou identifikáciou vyrobeného množstva cukru, a prijať tieto riziká ako súčasť bežných problémov spojených s touto výrobou. Na druhej strane systém uplatniteľný na cukor C, ktorý stanovuje dotknutá právna úprava, spočíva na objektívnych kritériách a uplatňuje sa nezávisle od prípadných podvodných zámerov výrobcu. Poplatky stanovené v prípade, že cukor C nie je vyvezený v lehote stanovenej v článku 26 ods. 1 základného nariadenia alebo je tento cukor uvedený na vnútorný trh v zmysle článku 27 ods. 3 tohto nariadenia, by sa mali vyberať bez toho, aby bolo zohľadnené prípadné podvodné správanie výrobcu.

(pozri body 56 – 60, 62 a výrok)
Na to, aby bolo právo pracovníkov byť prijatý do zamestnania a vykonávať ho bez diskriminácie podľa článku 45 ZFEÚ účinné a užitočné, musí byť nevyhnutne doplnené právom zamestnávateľa prijať týchto pracovníkov do zamestnania v súlade s pravidlami v oblasti voľného pohybu pracovníkov. Hoci je zrejmé, že práva na voľný pohyb stanovené v tomto článku môžu uplatňovať pracovníci vrátane uchádzačov o prácu, zo znenia uvedeného článku nevyplýva, že by sa týchto práv nemohli domáhať iné osoby. Za týchto podmienok sa zamestnávateľ cezhraničného pracovníka, ktorý patrí do pôsobnosti uvedeného článku, môže domáhať práv priamo priznaných pracovníkom.

(pozri body 27 – 29)
Článok 7 nariadenia č. 1896/2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze, sa má vykladať v tom zmysle, že vyčerpávajúcim spôsobom upravuje všetky požiadavky, ktoré musí spĺňať návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu. Znenie predmetného článku neobsahuje nijakú skutočnosť, z ktorej by bolo možné vyvodiť, že členské štáty môžu naďalej vo svojom vnútroštátnom práve voľne stanoviť dodatočné požiadavky.

Ako totiž jasne vyplýva z odseku 2 písm. c), odsekov 3, 5 a 6 článku 7 nariadenia č. 1896/2006, pokiaľ toto ustanovenie priznáva členským štátom právo upraviť v ich vnútroštátnom práve niektoré špecifické aspekty požiadaviek, ktoré musí spĺňať návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu, stanovuje ich výslovne. V tomto článku sa však neuvádza nijaký iný výslovný ani konkludentný odkaz, ktorý by vo všeobecnosti pripúšťal stanovenie dodatočných požiadaviek vo vnútroštátnom práve členských štátov. Okrem toho, účel nariadenia č. 1896/2006, ktorým je najmä zjednodušiť, urýchliť a znížiť náklady na konania v cezhraničných sporoch, ktoré sa týkajú nepopretých peňažných pohľadávok, by bol spochybnený, ak by členské štáty mohli vo svojej vnútroštátnej právnej úprave všeobecne stanoviť dodatočné požiadavky, ktoré by musel spĺňať návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu. Takéto požiadavky by v jednotlivých členských štátoch viedli nielen k stanoveniu rozdielnych požiadaviek pre jediný takýto návrh, ale mali by za následok aj sťaženie, predĺženie a zvýšenie nákladov európskeho konania o platobnom rozkaze.

(pozri body 27, 28, 30, 31, 36, bod 1 výroku)
Pokiaľ viaceré verejné orgány v postavení verejného obstarávateľa spoločne zriadia subjekt poverený plnením ich úloh vo verejnom záujme alebo pokiaľ verejný orgán vstúpi do takéhoto subjektu, podmienka stanovená judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej musia tieto orgány na to, aby boli oslobodené od svojej povinnosti vyhlásiť zadávacie konanie podľa pravidiel práva Únie, spoločne vykonávať nad týmto subjektom kontrolu, ktorá je obdobná tej, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, je splnená, ak sa každý z týchto orgánov v uvedenom subjekte podieľa tak na základnom imaní, ako aj na riadiacich orgánoch.

O obdobnú kontrolu totiž ide vtedy, ak predmetný subjekt podlieha kontrole umožňujúcej verejnému obstarávateľovi ovplyvňovať rozhodnutia tohto subjektu. Musí ísť o možnosť rozhodujúceho vplyvu na strategické ciele, ako aj na významné rozhodnutia tohto subjektu. Inými slovami, verejný obstarávateľ musí byť schopný vykonávať nad týmto subjektom štrukturálnu a funkčnú kontrolu. Táto kontrola musí byť okrem toho účinná. V prípade využitia subjektu, ktorý spoločne vlastnia viaceré verejné orgány, môžu obdobnú kontrolu spoločne vykonávať tieto orgány bez toho, aby bolo nevyhnuté, aby každý z týchto orgánov vykonával túto kontrolu individuálne. Z toho vyplýva, že ak sa orgán verejnej moci stane menšinovým akcionárom akciovej spoločnosti s výlučne verejnou kapitálovou účasťou s cieľom zadať tejto spoločnosti správu služieb vo verejnom záujme, kontrolu, ktorú nad touto spoločnosťou vykonávajú orgány verejnej moci združené v rámci tejto spoločnosti, možno v prípade, ak ju tieto orgány vykonávajú spoločne, kvalifikovať ako kontrolu obdobnú tej, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi Za týchto podmienok, hoci v prípade využitia spoločného subjektu viacerými verejnými orgánmi na účely plnenia spoločnej úlohy v rámci verejných služieb nepochybne nie je nevyhnutné, aby každý z týchto orgánov mal nad týmto subjektom individuálnu kontrolnú právomoc, nič to nemení na tom, že kontrola vykonávaná nad týmto subjektom nemôže spočívať len v kontrole vykonávanej verejným orgánom, ktorý vlastní väčšinový podiel na základnom imaní dotknutého subjektu, pretože v opačnom prípade by samotná koncepcia spoločnej kontroly stratila zmysel. Postavenie verejného obstarávateľa v rámci subjektu, ktorému sa zákazka zadáva a ktorý je v spoločnom vlastníctve, nezabezpečujúce mu akúkoľvek možnosť podieľať sa na kontrole tohto subjektu by totiž otváralo možnosť obchádzať uplatňovanie pravidiel práva Únie v oblasti verejných zákaziek a koncesií na služby, keďže čisto formálna účasť v takomto subjekte alebo v spoločnom orgáne zabezpečujúcom jeho riadenie by tohto verejného obstarávateľa zbavovala povinnosti vyhlásiť zadávacie konanie podľa pravidiel Únie, aj keby sa vôbec nezúčastnil na výkone obdobnej kontroly nad týmto subjektom.

(pozri body 27 – 31, 33 a výrok)