NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

YVES BOT

prednesené 3. júna 2010 1( )

Vec C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

proti

Autohof Weidensdorf GmbH

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof (Nemecko)]

„Smernica 86/653/EHS – Samostatní obchodní zástupcovia – Ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení zo strany zastúpeného – Nedodržanie záväzkov obchodného zástupcu – Nárok obchodného zástupcu na náhradu za zákazníkov“

1. Jedným z hlavných prínosov smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov( ) je to, že v prospech obchodných zástupcov a na ťarchu zastúpených zaviedla vyplatenie náhrady škody po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení (ďalej len „náhrada za zákazníkov“).

2. Článok 18 písm. a) smernice však stanovuje, že takáto náhrada sa nevyplatí v prípadoch, „keď zastúpený ukončil zmluvu o obchodnom zastúpení z dôvodov nedodržania záväzkov obchodného zástupcu, ktoré je dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu“.

3. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť po prvýkrát vykladať toto ustanovenie a najmä rozhodnúť, či vylúčenie nároku na náhradu za zákazníkov je podmienené existenciou príčinnej súvislosti medzi na jednej strane nedodržaním záväzkov obchodného zástupcu, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení, a na druhej strane rozhodnutím zastúpeného o ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení.

4. Uvedený návrh na začatie prejudiciálneho konania je podaný vo zvláštnom prípade, keď zo skutkového stavu konania vo veci samej vyplýva, že nedodržanie záväzkov vytýkané obchodnému zástupcovi nastalo počas výpovednej lehoty, ktorá nasledovala po rozhodnutí zastúpeného o ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení, a o ktorom sa zastúpený dozvedel až po skutočnom ukončení tejto zmluvy.

5. V týchto návrhoch navrhnem Súdnemu dvoru prijať ucelený a konečný výklad článku 18 písm. a) smernice a odpovedať vnútroštátnemu súdu tak, že uvedené ustanovenie má byť vykladané v tom zmysle, že neodporuje tomu, aby bol obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, pokiaľ zastúpený po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení dokáže existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nastalo počas platnosti zmluvy a ktoré mohlo byť dôvodom na okamžité ukončenie tejto zmluvy o obchodnom zastúpení, ale ktoré nebolo jeho dôvodom, keďže zastúpený sa o ňom dozvedel až po ukončení uvedenej zmluvy.

I – Právny rámec

A – Právo Únie

6. Podľa článku 1 ods. 2 smernice:

„Na účely tejto smernice, ‚obchodný zástupca‘ znamená samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa, ktorý má trvalé oprávnenie dojednávať predaj alebo nákup tovaru v mene a na účet inej osoby, ktorá sa ďalej nazýva ,zastúpený‘ alebo dojednať a uzatvoriť takéto právne úkony na účet a menom zastúpeného.“

7. Povinnosti, ktoré prislúchajú obchodnému zástupcovi, sú spresnené v článku 3 smernice, ktorý znie:

„1. Pri výkone svojich činností musí mať obchodný zástupca na zreteli záujmy toho, koho zastupuje, a konať zodpovedne a dobromyseľne.

2. Obchodný zástupca musí najmä:

a) vyvíjať príslušnú snahu pri vyjednávaní, a pokiaľ je to vhodné uzatvárať transakcie, ktoré sú mu zverené;

b) odovzdávať zastúpenému všetky potrebné informácie, ktoré sú mu dostupné;

c) dodržiavať príslušné pokyny, ktoré mu dal zastúpený.“

8. Článok 15 ods. 1 smernice spresňuje, že „v prípadoch, keď sa zmluva o obchodnom zastúpení uzatvára na dobu neurčitú, môže zmluvu vypovedať ktorákoľvek strana“. Z článku 16 smernice však vyplýva:

„Touto smernicou nie je dotknuté uplatňovanie právnych predpisov členských štátov, pokiaľ stanovujú, že zmluva o obchodnom zastúpení zanikne okamžite:

a) pokiaľ niektorá zo zmluvných strán neplní čiastočne alebo celkom svoje povinnosti;

b) pokiaľ nastanú mimoriadne okolnosti.“

9. Okrem toho článok 17 ods. 1 a článok 17 ods. 2 písm. a) smernice stanovuje:

„1. Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obchodný zástupca po zániku zmluv[y] o obchodnom zastúpení dostal náhradu podľa odseku 2 alebo náhradu škody podľa odseku 3.

2. a) Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej:

– priviedol zastúpenému nových zákazníkov alebo podstatne zvýšil finančný objem obchodov s existujúcimi zákazníkmi, a pokiaľ zastúpený má aj naďalej podstatné prínosy z obchodu s týmito zákazníkmi a

– náhrada je primeraná všetkým skutočnostiam, najmä provízii za obchody, ktoré obchodný zástupca stratil. …“

10. Podľa článku 18 smernice:

„Náhrada alebo náhrada škody uvedená v článku 17 sa nevyplatí v prípadoch:

a) keď zastúpený ukončil zmluvu o obchodnom zastúpení z dôvodov nedodržania záväzkov obchodného zástupcu, ktoré je dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu;

…“

11. Nakoniec podľa článku 19 smernice:

„Zmluvné strany sa nesmú dohodnúť odchylne od ustanovení článkov 17 a 18 v neprospech obchodného zástupcu pred ukončením platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení.“

B – Vnútroštátne právo

12. Podľa § 89a nemeckého obchodného zákonníka (Handelsgesetzbuch, ďalej len „HGB“):

„1. Každá zmluvná strana môže zo závažného dôvodu vypovedať zmluvu bez dodržania výpovednej lehoty. Toto právo nemôže byť vylúčené ani obmedzené. …“

13. § 89b HGB preberá články 17 až 19 smernice. Toto ustanovenie v čase vzniku skutkových okolností konania vo veci samej znelo:

„1. Obchodný zástupca môže od zastúpeného po ukončení zmluvy požadovať primeranú náhradu, pokiaľ

(1) má zastúpený z obchodu s novými zákazníkmi, ktorých získal obchodný zástupca, podstatné výhody aj po ukončení zmluvného vzťahu;

(2) obchodný zástupca v dôsledku ukončenia zmluvy stratí nárok na províziu, ktorú by v prípade pokračovania tohto zmluvného vzťahu mal z už uzatvorených alebo v budúcnosti uskutočnených obchodov so zákazníkmi, ktorých získal; a

(3) vyplatenie náhrady je s ohľadom na všetky okolnosti primerané.

…

3. Tento nárok na náhradu nevznikne, ak

(1) zmluvu ukončil obchodný zástupca, s výnimkou prípadu, ak dôvodom ukončenia bolo konanie zastúpeného alebo ak sa od obchodného zástupcu už nemôže požadovať pokračovanie v činnosti z dôvodu jeho veku alebo choroby; alebo

(2) zmluvu ukončil zastúpený a ak existoval závažný dôvod na ukončenie zmluvy spojený s nedodržaním záväzkov zo strany obchodného zástupcu…“

14. Podľa ustálenej judikatúry Bundesgerichtshof (Nemecko) uvedenej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa ustanovenia týkajúce sa nároku obchodného zástupcu na náhradu za zákazníkov podľa § 89b HGB analogicky uplatnia na zmluvný vzťah výhradného obchodného zastúpenia, akým je zmluvný vzťah v konaní vo veci samej. Znenie § 89b ods. 3 bodu 2 HGB nevyžaduje, aby zastúpený okamžite ukončil zmluvný vzťah s obchodným zástupcom pre nedodržanie jeho záväzkov. Stačilo by, aby v čase rozhodnutia o ukončení zmluvy objektívne existoval závažný dôvod, ktorý môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy. V prípade, ak sa obchodný zástupca pred predpokladaným ukončením zmluvy dopustí nedodržania záväzkov, ktoré by mohlo byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení, judikatúra Bundesgerichtshof dokonca oprávňuje zastúpeného, ktorý sa rozhodol ukončiť zmluvu s výpovednou lehotou, aby rozhodol buď o novom okamžitom ukončení zmluvy v prípade, ak sa o tomto nedodržaní záväzkov dozvedel pred uplynutím výpovednej lehoty, alebo o uplatnení tohto nedodržania záväzkov s cieľom odmietnuť akúkoľvek náhradu za zákazníkov v prípade, ak sa o ňom zastúpený dozvedel až po ukončení zmluvy.

II – Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

15. Zmluva medzi Volvo Car Germany GmbH (zastúpený, ďalej len „Volvo Car“) a Autohof Weidensdorf GmbH (obchodný zástupca, ďalej len „AHW“) bola uzavretá v roku 1993. V rovnakom čase konatelia AHW prevádzkovali s bývalým konateľom tej istej spoločnosti spoločnosť Autovermietung Weidensdorf GbR (ďalej len „AVW“). AVW prostredníctvom inej spoločnosti nadviazala obchodné vzťahy so spoločnosťou Volvo Car upravené rámcovou zmluvou pre významných zákazníkov týkajúcu sa zvláštnych zliav pri dodávke nových vozidiel Volvo. Na základe tejto rámcovej dohody AVW kúpila od AHW vozidlá a uplatnila si dohodnuté zľavy. AHW dostala za tento predaj od Volvo Car províziu v súlade so všeobecnými podmienkami poskytnutia provízií obchodným zástupcom.

16. Listom zo 6. marca 1997 Volvo Car oznámila AHW svoje rozhodnutie ukončiť zmluvu o obchodnom zastúpení k 31. marcu 1999.

17. V období od apríla 1998 do júla 1999 bol uskutočnený predčasný ďalší predaj 28 vozidiel (z toho 16 pred 31. marcom 1999), ktoré AVW kúpila od AHW, a to v rozpore s rámcovou zmluvou pre významných zákazníkov, ktorá ukladala podmienku minimálne šesťmesačnej držby vozidiel významnými zákazníkmi. Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, tvrdenie spoločnosti Volvo Car, podľa ktorého sa o týchto skutočnostiach dozvedela až po ukončení zmluvného vzťahu, je na účely tohto konania o opravnom prostriedku považované za pravdivé.

18. Keďže na zmluvu o obchodnom zastúpení sa uplatňuje § 89b HGB, AHW žalobou uplatňuje nárok na náhradu za zákazníkov od Volvo Car a zaplatenie pohľadávok na základe dobropisov. Volvo Car sa domnieva, že § 89b ods. 3 bod 2 HGB bráni poskytnutiu náhrady za zákazníkov spoločnosti AHW, keďže táto spoločnosť získala províziu, na ktorú nemala nárok z dôvodu nedodržania zmluvne dohodnutej minimálnej doby držby, a to kolúznym konaním s AVW. Toto nedodržanie zmluvných záväzkov, ktorého sa dopustila AHW, by odôvodňovalo okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení zo strany Volvo Car, pokiaľ by sa o ňom táto spoločnosť dozvedela pred ukončením zmluvy.

19. Landgericht vyhovel žalobe AHW, pokiaľ ide o nárok na náhradu za zákazníkov, vo výške 181 159,46 eura, a pokiaľ ide o dobropisy, v celej výške, spolu s úrokmi z omeškania.

20. Oberlandesgericht na základe odvolania spoločnosti Volvo Car čiastočne zmenil rozsudok prvostupňového súdu, pokiaľ ide o náhradu za zákazníkov a pohľadávky za dobropisy. Uvedený súd sa domnieval, že AHW má voči Volvo Car nárok na náhradu za zákazníkov na základe analogického uplatnenia § 89b ods. 1 HGB. Oberlandesgericht dospel k záveru, že § 89b ods. 3 bod 2 HGB sa má vykladať v súlade s článkom 18 písm. a) smernice. Preto podľa tohto súdu na to, aby bol obchodný zástupca zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, musí byť príčinou rozhodnutia zastúpeného o ukončení zmluvy závažný dôvod na ukončenie zmluvy, ktorý je spojený s nedodržaním záväzkov zo strany obchodného zástupcu. V prípade absencie takejto príčinnej súvislosti sa Oberlandesgericht domnieva, že konkrétne okolnosti predčasného opätovného predaja vozidiel a relevantnosť otázky, či o ňom bola spoločnosť Volvo Car vopred informovaná, by mali byť preskúmané pri určení, či nárok na náhradu za zákazníkov je podľa § 89b ods. 1 bod 3 HGB primeraný.

21. Volvo Car podala návrh na začatie konania o opravnom prostriedku proti rozsudku, ktorý vydal Oberlandesgericht.

22. Keďže Bundesgerichtshof sa domnieval, že výklad článku 18 písm. a) smernice je potrebný na prijatie rozhodnutia vo veci samej, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má sa článok 18 písm. a) [smernice] vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej sa obchodnému zástupcovi nevyplatí náhrada škody ani v prípade riadneho ukončenia zmluvy zo strany zastúpeného, pokiaľ k dátumu riadneho ukončenia zmluvy existoval závažný dôvod na okamžité ukončenie zmluvy pre nedodržanie záväzkov zo strany obchodného zástupcu, ale tento dôvod nebol príčinou tejto výpovede?

2. Ak takéto vnútroštátne ustanovenie je v súlade so smernicou, bráni článok 18 písm. a) smernice tomu, aby bolo analogicky uplatnené príslušné vnútroštátne ustanovenie týkajúce sa vylúčenia nároku na náhradu škody v prípade, keď závažný dôvod na okamžité ukončenie zmluvy pre nedodržanie záväzkov zo strany obchodného zástupcu vznikne až po vykonaní úkonu smerujúceho k riadnemu ukončeniu zmluvy a zastúpený sa s týmto dôvodom oboznámi až po ukončení zmluvy, v dôsledku čoho už nemôže vykonať úkon smerujúci k okamžitému ukončeniu zmluvy, zakladajúci sa na nedodržaní záväzkov obchodného zástupcu?“

23. Volvo Car, nemecká vláda a Komisia Európskych spoločenstiev predložili písomné pripomienky. Okrem toho AHW, nemeckú vládu, ako aj Komisiu Súdny dvor vypočul na pojednávaní, ktoré sa konalo 6. mája 2010.

III – Analýza

24. Otázky, ktoré Bundesgerichtshof položil Súdnemu dvoru, sa týkajú výkladu článku 18 písm. a) smernice, ktorý stanovuje vylúčenie náhrady za zákazníkov, na ktorú má obchodný zástupca v zásade nárok, v prípade ukončenia zmluvy o obchodnom zastúpení, „keď zastúpený ukončil zmluvu z dôvodov nedodržania záväzkov obchodného zástupcu, ktoré je dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu“.

25. Prvá otázka sa v zásade týka určenia, či sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že odporuje vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej by bol obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, pokiaľ mu zastúpený vytýka existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nepochybne existovalo k dátumu ukončenia zmluvy, ktoré však nebolo príčinou tohto ukončenia.

26. Druhá otázka sa v zásade a v prípade zápornej odpovede na prvú otázku týka skutočnosti, či sa má článok 18 písm. a) smernice vykladať v tom zmysle, že odporuje tomu, aby bol obchodný zástupca zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, ak nedodržanie záväzkov tohto obchodného zástupcu nastalo po rozhodnutí zastúpeného o ukončení zmluvy a zastúpený sa o ňom dozvedel až po ukončení uvedenej zmluvy.

A – O právomoci Súdneho dvora odpovedať na prejudiciálne otázky

27. Predtým, ako začnem s analýzou veci samej, musia byť odstránené dve prekážky právomoci Súdneho dvora rozhodovať o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

28. Prvá prekážka, ktorú zdôraznila spoločnosť Volvo Car, spočíva v domnienke, že Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom, keďže smernica, ktorej výklad sa požaduje, sa týka vzťahov medzi obchodnými zástupcami a zastúpenými, zatiaľ čo konanie vo veci samej stavia proti sebe koncesionára a poskytovateľa koncesie.

29. V tejto súvislosti poznamenávam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v nemeckom práve sa ochranné ustanovenia týkajúce sa náhrady za zákazníkov obchodnému zástupcovi rovnako uplatňujú aj na koncesionárov. Ustanovenia týkajúce sa náhrady za zákazníkov obchodnému zástupcovi, uvedené v § 89b HGB, sa analogicky uplatnia na zmluvný vzťah, akým je zmluva uzavretá medzi Volvo Car a AHW. Podmienkou jeho uplatnenia je podľa ustálenej judikatúry Bundesgerichtshof zapojenie obchodného zástupcu do organizácie predaja výrobcu alebo dodávateľa a záväzok obchodného zástupcu, aby na výrobcu alebo dodávateľa previedol svoj okruh zákazníkov tak, že po ukončení zmluvy môže výrobca alebo dodávateľ okamžite a bez ďalších formalít využiť výhody spojené s týmto okruhom zákazníkov. Dodržanie týchto podmienok a prirovnanie koncesionára k obchodnému zástupcovi, ktoré vyplýva z uplatnenia nemeckého práva, nie sú v konaní vo veci samej spochybňované.

30. Podľa môjho názoru Súdny dvor v takomto prípade má právomoc odpovedať na položené otázky. Ako to sústavne uvádza, v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi stanovenej v článku 267 ZFEÚ je výlučne vecou vnútroštátneho súdu vzhľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu posúdiť nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke na to, aby sám mohol rozhodnúť o veci samej, ako aj relevanciu otázok, ktoré vnútroštátny súd Súdnemu dvoru položil. Súdny dvor môže zamietnuť návrh podaný vnútroštátnym súdom iba vtedy, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k realite alebo k predmetu konania vo veci samej, alebo pokiaľ ide o všeobecnú alebo hypotetickú otázku.( ) Preto ak sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu ustanovenia práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Ani z ustanovení článku 267 ZFEÚ, ani z predmetu konania zavedeného týmto článkom totiž nevyplýva, že autori Zmluvy mali v úmysle vylúčiť z právomoci Súdneho dvora návrhy na začatie prejudiciálneho konania týkajúce sa ustanovenia práva Únie v osobitnom prípade, keď vnútroštátne právo členského štátu odkazuje na obsah tohto ustanovenia na účely určenia ustanovení uplatniteľných na čisto vnútornú situáciu v tomto štáte.( ) Podľa Súdneho dvora, ak totiž vnútroštátna právna úprava prispôsobuje riešenia, ktoré prináša pre čisto vnútorné situácie, riešeniam upraveným v práve Únie, aby sa tak vyhlo najmä výskytu diskriminácie alebo prípadným narušeniam hospodárskej súťaže, existuje určitý záujem Spoločenstva na tom, aby ustanovenia alebo pojmy prevzaté z práva Únie dostali jednotný výklad bez ohľadu na podmienky, za ktorých sa majú uplatniť, a to preto, aby sa v budúcnosti vyhlo ich rôznym výkladom.( )

31. Druhá prekážka právomoci Súdneho dvora uvedená Komisiou sa týka výlučne prvej otázky, ktorá v rozsahu, v akom stanovuje hypotézu, podľa ktorej nedodržanie záväzkov zo strany obchodného zástupcu existovalo k dátumu ukončenia zmluvy o obchodnom zastúpení bez toho, aby bolo jeho príčinnou, sa týka situácie odlišnej od skutkového stavu konania vo veci samej, a teda má hypotetickú povahu. Je nesporné, že nedodržanie záväzkov vytýkané spoločnosti AHW nastalo po rozhodnutí Volvo Car o ukončení zmluvy, takže len druhá otázka sa presne zhoduje so skutkovým stavom konania vo veci samej. Môže sa preto zdať vhodné, aby Súdny dvor koncentroval svoju odpoveď výlučne na túto druhú otázku.

32. To ale nie je postup, ktorý Súdnemu dvoru navrhujem použiť. Zdá sa mi neprimerané tvrdiť, že prvá otázka nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom konania vo veci samej. Nepochybne hypotéza, na ktorej je založená táto otázka, nezodpovedá presne skutkovému stavu konania vo veci samej. Táto otázka však kladie dôraz na základný problém, ktorým je výklad článku 18 písm. a) smernice a ktorý je rozhodujúci pre rozhodnutie v konaní vo veci samej, teda na vyžadovanie alebo nevyžadovanie príčinnej súvislosti medzi nedodržaním záväzkov obchodného zástupcu, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení, a rozhodnutím zastúpeného o ukončení tejto zmluvy s cieľom zbaviť tohto obchodného zástupcu náhrady za zákazníkov.

33. Okrem toho sú tieto dve otázky úzko spojené a vzájomne sa doplňujú, z hľadiska vnútroštátneho súdu prvá otázka predchádza druhej. Preto Súdnemu dvoru navrhujem spojiť tieto dve otázky na účely poskytnutia úplnej odpovede vnútroštátnemu súdu a zároveň zaručenia koherencie výkladu článku 18 písm. a) smernice.

34. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa podľa môjho názoru musí chápať tak, že smeruje predovšetkým k otázke, či sa má článok 18 písm. a) smernice vykladať v tom zmysle, že odporuje tomu, aby obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, bol zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, pokiaľ zastúpený po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení dokáže existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nastalo počas trvania zmluvy a ktoré mohlo byť dôvodom na okamžité ukončenie tejto zmluvy o obchodnom zastúpení, ale ktoré nebolo dôvodom tohto ukončenia.

B – O veci samej

35. Ako to Bundesgerichtshof uviedol v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, porovnanie medzi znením článku 18 písm. a) smernice a znením § 89b ods. 3 bodu 2 HGB prezrádza, že uvedený článok formuluje podmienky vylúčenia nároku na náhradu za zákazníkov obchodného zástupcu reštriktívnejšie.

36. Zo znenia článku 18 písm. a) smernice vyplýva, že náhrada za zákazníkov, uvedená v článku 17 tej istej smernice, sa nevyplatí, „keď zastúpený ukončil zmluvu o obchodnom zastúpení z dôvodov nedodržania záväzkov obchodného zástupcu, ktoré je dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu“.( ) Spojenie „z dôvodov“ vyjadruje myšlienku príčinnej súvislosti medzi nedodržaním záväzkov obchodného zástupcu, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení, a rozhodnutím zastúpeného o ukončení tejto zmluvy.

37. Ak by som sa obmedzil len na doslovný výklad článku 18 písm. a) smernice, mohlo by to zvádzať k vykladaniu tohto ustanovenia spôsobom ochraňujúcim viac obchodného zástupcu a k odpovedi vnútroštátnemu súdu, že uvedené ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že odporuje tomu, aby obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, bol zbavený náhrady za zákazníkov, pokiaľ zastúpený dokáže existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nebolo dôvodom tohto ukončenia a posteriori.

38. Znenie článku 18 písm. a) smernice však podľa môjho názoru nie je také jasné, aby bolo možné obmedziť sa len na jeho doslovný výklad. Toto znenie nie je jednoznačné, pokiaľ ide o otázku, či podmienkou, ktorá je rozhodujúca pre vylúčenie nároku na náhradu za zákazníkov, je existencia príčinnej súvislosti medzi nedodržaním záväzkov obchodného zástupcu, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy, a rozhodnutím zastúpeného o ukončení tejto zmluvy, alebo skôr skutočnosť, že nedodržanie záväzkov zo strany obchodného zástupcu, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy, nastalo počas zmluvného vzťahu. Preto musí byť výklad uvedeného ustanovenia podľa môjho názoru ponímaný so zreteľom na štruktúru a ciele smernice.( )

39. Pokiaľ ide v prvom rade o štruktúru smernice, domnievam sa, že článok 18 písm. a) tejto smernice sa nemôže vykladať izolovane, ale musí sa vykladať v spojení s článkom 3 a článkom 16 písm. a) tej istej smernice tak, aby bola zaručená koherentnosť a potrebný účinok všetkých týchto ustanovení.

40. V tejto súvislosti pripomínam, že obchodný zástupca je podľa článku 3 smernice povinný dodržiavať určité povinnosti. Obchodný zástupca si tiež musí plniť úlohy a podávať správy.( )

41. Povinnosť obchodného zástupcu plniť si úlohy obsahuje trojitý aspekt, a to, že musí dodržiavať inštrukcie zastúpeného, konať s náležitou starostlivosťou a správať sa lojálne.

42. Pokiaľ ide o dodržiavanie inštrukcií zastúpeného, je potrebné zdôrazniť, že hoci obchodný zástupca všeobecne disponuje významnou slobodou pri plnení si úloh, keďže podľa definície je samostatný obchodník,( ) je povinný dodržiavať príkazy týkajúce sa niektorých aspektov jeho úloh, ktoré prípadne dostane od zastúpeného, napríklad podmienky týkajúce sa zmlúv, ktoré majú byť uzatvorené so zákazníkmi.

43. Okrem toho musí obchodný zástupca pri plnení si úloh preukázať náležitú starostlivosť, teda musí vykonávať svoju zmluvu s „odbornou starostlivosťou“. Túto povinnosť napríklad nedodrží, ak zanedbáva navštevovanie zákazníkov, vykonáva nedostatočnú činnosť, časovo a priestorovo nerovnomerné propagačné úsilie alebo neuspokojivú organizačnú politiku.

44. Obchodný zástupca je voči zastúpenému viazaný povinnosťou lojálnosti. V tejto súvislosti musí zabezpečiť dôvernosť informácií týkajúcich sa obchodnej stratégie zastúpeného a bez jeho súhlasu nemôže akceptovať zastupovanie podniku, ktorý konkuruje podniku zastúpeného.

45. Okrem povinnosti plniť si úlohy je obchodný zástupca povinný podávať správy zastúpenému. Táto povinnosť spočíva v tom, že zastúpeného informuje o výsledkoch svojej činnosti a oznamuje mu každú potrebnú informáciu, ktorou disponuje. Napríklad obchodný zástupca musí poskytnúť každú potrebnú informáciu o situácii na trhu, najmä o konkurentoch, ktorí vstupujú na trh.

46. Porušenie týchto povinností pochopiteľne vyvoláva sankcie.

47. Článok 16 písm. a) smernice ponecháva členským štátom možnosť zachovať alebo prijať ustanovenia upravujúce okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení z dôvodu celkového alebo čiastočného nedodržania záväzkov jednej zmluvnej strany, zatiaľ čo zastúpený je v zásade v súlade s článkom 15 smernice povinný dodržiavať výpovednú lehotu.

48. Tento druh nesplnenia povinností, ktorý podľa vnútroštátnej právnej úpravy odôvodňuje okamžité ukončenie zmluvy, zbavuje zastúpeného podľa článku 18 písm. a) smernice povinnosti zaplatiť obchodnému zástupcovi náhradu za zákazníkov.

49. V pozadí tohto ustanovenia je myšlienka, že obchodný zástupca má nárok na náhradu za zákazníkov podľa článku 17 ods. 2 smernice len vtedy, ak je to zlučiteľné so záujmami zastúpeného. Tento nárok teda existuje len vtedy, ak obchodný zástupca nekonal v rozpore so záujmami zastúpeného. Naopak, ak nedodržaním svojich povinností, ako sú uvedené v článku 3 smernice, konal obchodný zástupca proti záujmom zastúpeného, prerušil puto dôvery, ktoré ich spája, a nie je viac hodný ochrany. V takomto prípade od zastúpeného nemožno požadovať, aby obchodnému zástupcovi vyplatil náhradu za zákazníkov, ktorej predmetom je nahradiť úsilie vynaložené týmto obchodným zástupcom v súlade s jeho povinnosťami na rozvoj klientely. Určujúcou pre rozhodnutie o zachovaní alebo nezachovaní nároku na náhradu za zákazníkov je teda nielen otázka, či obchodný zástupca spĺňa podmienky na poskytnutie takejto náhrady, uvedené v článku 17 ods. 2 písm. a) smernice, ale aj či si splnil úlohy pri dodržaní povinností, ktoré má podľa článku 3 tejto smernice.

50. Okrem toho, hoci cieľom náhrady za zákazníkov je vyhnúť sa bezdôvodnému obohateniu zastúpeného, keďže predstavuje protiplnenie za zisk, ktorý zastúpený po ukončení zmluvy naďalej získava z činností uskutočnených obchodným zástupcom počas trvania zmluvy a za ktoré už ten nie je odmeňovaný, vylúčenie uvedenej náhrady vedie súbežne k zabráneniu bezdôvodnému obohateniu obchodného zástupcu, ktorý nedodržal záväzky. Priznanie nároku na náhradu za zákazníkov obchodnému zástupcovi, v prípade ktorého sa dokázalo, že nedodržal záväzky, by predstavovalo obohatenie, kde skutočnosťou rozhodujúcou pri jeho vzniku by bol podvod, čo nepochybne nebolo zámerom normotvorcu Únie pri prijímaní článku 18 písm. a) smernice. V tomto zmysle uvedené ustanovenie smeruje k ochrane záujmov zastúpeného predovšetkým vylúčením obohatenia obchodného zástupcu následkom podvodu.

51. Zo znenia uvedeného článku vyplýva, že jednou z hlavných podmienok straty náhrady za zákazníkov je skutočnosť, že vytýkané nedodržanie záväzkov obchodným zástupcom nastalo počas zmluvného vzťahu. Podľa môjho názoru nezáleží na tom, či nedodržanie záväzkov nastalo pred rozhodnutí zastúpeného o ukončení zmluvy z dôvodu, ktorý je odlišný od uvedeného nedodržania záväzkov, alebo po ňom.( ) Nedodržanie povinností, ku ktorému došlo počas výpovednej lehoty, nasledujúcej po rozhodnutí o riadnom ukončení zmluvy, ako v konaní vo veci samej, podľa môjho názoru v zásade odôvodňuje vylúčenie náhrady za zákazníkov, keďže ide o porušenie povinností, ktoré má obchodný zástupca až do skutočného ukončenia zmluvy.

52. Ďalšou podmienkou stanovenou v článku 18 písm. a) smernice je to, že nedodržanie záväzkov vytýkané obchodnému zástupcovi môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu, čo naznačuje, že má ísť o nedodržanie záväzkov s určitým stupňom závažnosti. § 89b ods. 3 bod 2 HGB odkazuje na „závažný dôvod na ukončenie zmluvy spojený s nedodržaním záväzkov zo strany obchodného zástupcu“. Na porovnanie, francúzske právo vyžaduje hrubú nedbanlivosť obchodného zástupcu, napríklad nekalosúťažné konanie, ohováranie zastúpeného, priestupok, závažné nedodržanie prijatých inštrukcií alebo závažné porušenie povinnosti dôvernosti.

53. Celkovo z článku 18 písm. a) smernice, vykladaného v spojení s jej článkom 3 a článkom 16 písm. a), podľa môjho názoru vyplýva, že náhradu za zákazníkov zastúpený nie je povinný zaplatiť, ak sa obchodný zástupca počas trvania obchodného vzťahu dopustil nedodržania záväzkov, ktoré by mohlo byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle vnútroštátnych právnych predpisov a o ktorom bol zastúpený informovaný až po ukončení zmluvy.

54. Požiadavka, aby nedodržanie záväzkov obchodným zástupcom nastalo pred rozhodnutím zastúpeného o okamžitom ukončení zmluvy a aby toto nedodržanie bolo príčinou uvedeného ukončenia zmluvy, nie je podľa môjho názoru zlučiteľná s nutnosťou sankcionovať nedodržanie záväzkov obchodným zástupcom, ako to vyplýva z porovnania článku 3, článku 16 písm. a) a článku 18 písm. a) smernice.

55. Takáto podmienka by viedla k rozdielnemu zaobchádzaniu s obchodným zástupcom, ktorému sa nepodarilo zatajiť nedodržanie záväzkov, pričom zastúpený ho zistil pred uplynutím zmluvy, a obchodným zástupcom, ktorému sa to naopak podarilo, takže jeho nedodržanie záväzkov zastúpený zistil až po ukončení zmluvy. Zatiaľ čo s prvým obchodným zástupcom by mohla byť nielen okamžite ukončená zmluva, ale mohol by byť zbavený náhrady za zákazníkov, druhý, ktorého zmluva už nemôže byť predmetom okamžitého ukončenia, by sa okrem toho nevystavoval sankcii spočívajúcej v strate nároku na náhradu za zákazníkov.

56. Takýto rozdiel v zaobchádzaní by bol povzbudením k podvodu a zbavoval by článok 3 smernice potrebného účinku, pričom by dokonca vyvolával zvrátený účinok.

57. Ako to uvádza aj vnútroštátny súd, pričom odkazuje na prípad, ktorý je predmetom konania vo veci samej, pokiaľ zastúpený riadne ukončí zmluvu o obchodnom zastúpení a ak sa o existencii nedodržania záväzkov obchodným zástupcom, ktoré môže byť dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení, dozvie až po ukončení tejto zmluvy, takže ju nemohol ukončiť z dôvodu tohto konania, je obchodný zástupca naďalej hodný ochrany len vtedy, ak sa zastúpený o tomto konaní dozvedel počas trvania zmluvy, a teda mohol na základe uvedeného konania skutočne ukončiť zmluvný vzťah. Skutočnosť, že obchodný zástupca sa počas existujúceho zmluvného vzťahu dopustil nedodržania záväzkov odôvodňujúceho okamžité ukončenie tejto zmluvy, je rozhodujúca preto, lebo článok 18 písm. a) smernice ju povinne vyžaduje na vylúčenie náhrady za zákazníkov. Takéto povinné vylúčenie nemôže závisieť od otázky, či obchodný zástupca zatajil existenciu nedodržania záväzkov až do ukončenia zmluvy. Obchodný zástupca, ktorému sa to podarí dosiahnuť, je rovnako málo hodný ochrany ako obchodný zástupca, ktorého nedodržanie povinností bolo zistené včas.

58. Pripájam sa tiež k názoru vyjadrenému vnútroštátnym súdom, podľa ktorého treba zohľadniť skutočnosť, že práve po úkone smerujúcom k riadnemu ukončeniu zmluvy zo strany zastúpeného môže existovať nebezpečenstvo, že obchodný zástupca využije čas zostávajúci do ukončenia zmluvy na to, aby získal neoprávnené výhody, ktoré budú predstavovať nedodržanie záväzkov, o ktorom sa zastúpený do doby ukončenia zmluvy nedozvie, ktoré by ho ale oprávňovalo na okamžité ukončenie zmluvy zo závažných dôvodov, pokiaľ by sa o ňom dozvedel skôr. Na to, aby sa vylúčil tento druh nedodržania záväzkov počas trvania zmluvy a najmä počas výpovednej lehoty, musí mať zastúpený možnosť v každom okamihu vyžadovať dodržiavanie povinností uvedených v článku 3 smernice, ktoré prislúchajú obchodnému zástupcovi, a teda musí mať možnosť oslobodiť sa od povinnosti zaplatiť náhradu za zákazníkov, ak takéto porušenia zistí po ukončení zmluvy.

59. Preto zastávam názor, že článok 18 písm. a) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že neodporuje tomu, aby obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, bol zbavený náhrady za zákazníkov, pokiaľ zastúpený po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení dokáže existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nastalo počas trvania zmluvy a ktoré mohlo byť dôvodom na jej okamžité ukončenie, ale ktoré nebolo dôvodom tohto ukončenia, keďže zastúpený sa o ňom dozvedel až po ukončení uvedenej zmluvy.

60. Tento výklad článku 18 písm. a) smernice potvrdzujú ciele, ktoré smernica sleduje.

61. Smernica sa nepochybne týka ochrany osôb, ktoré sú podľa jej ustanovení obchodnými zástupcami.( ) Cieľom článkov 17 až 19 tejto smernice je najmä ochrana obchodného zástupcu po zániku zmluvy, pričom režim náhrady škody zavedený na tento účel smernicou má kogentnú povahu.( )

62. Ochrana obchodných zástupcov však nepredstavuje jediný cieľ smernice. Ako to vyplýva z jej druhého odôvodnenia, harmonizačné opatrenia v nej stanovené sa okrem iného týkajú odstránenia obmedzení výkonu profesie obchodného zástupcu, zjednotenia podmienok hospodárskej súťaže v rámci Únie a zvýšenia bezpečnosti obchodných transakcií.( ) Cieľom režimu stanoveného v článkoch 17 až 19 smernice je ochrana, naprieč kategóriou obchodných zástupcov, slobody usadiť sa a nenarušenej hospodárskej súťaže na vnútornom trhu.( ) Nakoniec, ako to vyplýva z tretieho odôvodnenia smernice, jej cieľom je tiež uľahčiť obchod s tovarom medzi členskými štátmi prostredníctvom aproximácie právnych systémov týchto štátov v oblasti obchodného zastupovania.( )

63. Domnievam sa, že tieto ciele, najmä cieľ smerujúci k zabezpečeniu nenarušenej hospodárskej súťaže na vnútornom trhu, by boli ohrozené, ak by sa mal článok 18 písm. a) smernice vykladať tak, že odporuje tomu, aby nedodržanie povinností, aké je vytýkané spoločnosti AHW, mohlo odôvodniť vylúčenie náhrady za zákazníkov. Zdá sa mi nevyhnutné, aby sa zjednotenie podmienok hospodárskej súťaže, o ktoré sa usiluje normotvorca Únie, uskutočňovalo na zdravých základoch, bez výkladu otvárajúceho trhlinu, ktorá by navádzala na podvody zo strany málo svedomitých obchodných zástupcov, najmä počas výpovednej lehoty, ktorá predchádza ukončeniu zmluvy.

64. Pred uzavretím návrhu by som chcel urobiť nasledujúce pripomienky.

65. Je potrebné odpovedať na tvrdenie, o ktorom vnútroštátny súd uviedol, že je obhajované časťou doktríny v Nemecku, podľa ktorého aj ponechaním reštriktívneho výkladu § 89b ods. 3 bodu 2 HGB a článku 18 písm. a) smernice by sa k nedodržaniu povinností obchodného zástupcu mohlo prihliadať, keď by súd overoval, či zaplatenie náhrady za zákazníkov je primerané v zmysle § 89b ods. 1 bodu 3 HGB a článku 17 ods. 2 písm. a) druhej zarážky smernice.

66. Pripomínam, že podľa znenia posledného uvedeného ustanovenia má obchodný zástupca nárok na náhradu za zákazníkov, ak a v rozsahu, v akom „je vyplatenie tejto náhrady primerané všetkým skutočnostiam“. Preskúmanie primeranosti hrá úlohu poistného ventilu, ktorý má sudca k dispozícii, aby upravil výšku náhrady za zákazníkov vzhľadom na osobitné okolnosti konkrétneho prípadu, či prípadne, aby v hraničných situáciách vylúčil akúkoľvek náhradu za zákazníkov.( )

67. So zreteľom na širokú právomoc voľnej úvahy, ktorou vnútroštátne súdy v rámci tohto preskúmania primeranosti disponujú, táto právomoc neznamená režim povinného vylúčenia akejkoľvek náhrady za zákazníkov pri nedodržaní záväzkov obchodného zástupcu, ktoré je dôvodom na okamžité ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení v zmysle právnych predpisov členského štátu. Preskúmanie primeranosti teda v mojom vnímaní nemôže nahrádzať pravidlo vylúčenia náhrady za zákazníkov stanovené v článku 18 písm. a) smernice, teda pravidlo, ktoré má kogentnú povahu.( )

68. Okrem toho je potrebné spresniť, že členské štáty majú možnosť zvoliť si režim náhrady za zákazníkov stanovený v článku 17 ods. 2 smernice alebo režim náhrady škody stanovený v odseku 3 uvedeného článku 17. Je potrebné si všimnúť, že posledné uvedené ustanovenie neodkazuje na primeranosť, takže riešenie uprednostňujúce prihliadnutie k nedodržaniu záväzkov zo strany obchodného zástupcu v rámci preskúmania primeranosti by v žiadnom prípade nemohlo byť relevantné pre členské štáty, ktoré si zvolili režim náhrady škody. Takéto riešenie teda nemôže predstavovať všeobecnú alternatívu k povinnému vylúčeniu náhrady za zákazníkov vyplývajúcemu z článku 18 písm. a) smernice.

69. Naopak uplatnenie riešenia vedúceho k tomu, aby bol obchodný zástupca zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, pokiaľ sa počas trvania zmluvy dopustil pochybenia odôvodňujúceho okamžité ukončenie zmluvy, umožňuje poskytnúť vnútroštátnemu súdu rovnakú mieru voľnej úvahy, bez ohľadu na voľbu členského štátu, keďže iba on sám má právomoc posúdiť závažnosť takéhoto pochybenia. Za predpokladu, že sa zastúpený o tomto pochybení dozvedel pred ukončením zmluvy, ale toleroval ho, nie je vylúčené, že by absencia akejkoľvek výčitky alebo varovania zo strany zastúpeného jeho obchodnému zástupcovi mohla mať vplyv na právo na náhradu za zákazníkov tohto obchodného zástupcu. V takomto prípade by bolo možné na základe článku 3, článku 16 písm. a) a článku 18 písm. a) smernice tvrdiť, že so zreteľom na toleranciu, ktorú preukázal zastúpený tým, že nepristúpil k okamžitému ukončeniu zmluvy, nemalo nedodržanie povinností obchodným zástupcom stupeň závažnosti, ktorý by ho mohlo zbaviť nároku na náhradu za zákazníkov.

IV – Návrh

70. Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré položil Bundesgerichtshof, odpovedal takto:

Článok 18 písm. a) smernice Rady 86/653/ES z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov sa má vykladať v tom zmysle, že neodporuje tomu, aby obchodný zástupca, ktorého zmluva bola ukončená, bol zbavený nároku na náhradu za zákazníkov, pokiaľ zastúpený po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení dokáže existenciu nedodržania záväzkov, ktoré nastalo počas trvania zmluvy a ktoré mohlo byť dôvodom na okamžité ukončenie tejto zmluvy o obchodnom zastúpení, ale ktoré nebolo jeho dôvodom, keďže zastúpený sa o ňom dozvedel až po ukončení uvedenej zmluvy.