Vec C‑87/13

Staatssecretaris van Financiën

proti

X

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sloboda usadiť sa — Daňová právna úprava — Daň z príjmov — Daňovník nerezident — Odpočítateľnosť výdavkov súvisiacich s historickou pamiatkou obývanou jej vlastníkom — Nemožnosť odpočtu v prípade pamiatky iba z dôvodu, že pamiatka chránená v štáte bydliska nie je chránená v štáte zdanenia“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. decembra 2014

Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov – Vnútroštátna právna úprava priznávajúca právo odpočítať výdavky súvisiace s historickou chránenou pamiatkou obývanou jej vlastníkom – Možnosť daňovníkov nerezidentov zvoliť si daňový režim platný pre daňovníkov rezidentov – Rozdielne zaobchádzanie – Neporovnateľné situácie – Neexistencia diskriminácie

(Článok 49 ZFEÚ)

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá s cieľom ochrany národného kultúrneho a historického dedičstva vyhradzuje právo odpočítať výdavky súvisiace s chránenými pamiatkami výlučne vlastníkom pamiatok nachádzajúcich sa na jeho území, pokiaľ toto právo je priznané vlastníkom pamiatok, ktoré môžu patriť do kultúrneho a historického dedičstva tohto členského štátu, napriek tomu, že sa nachádzajú na území iného členského štátu.

Vyhradenie takého daňového zvýhodnenia, ktorého cieľom je zachovanie kultúrneho a historického dedičstva v členskom štáte zdanenia, výlučne vlastníkom chránených pamiatok nachádzajúcich sa na území tohto štátu je nevyhnutnou súčasťou cieľa sledovaného vnútroštátnym zákonodarcom. Rozdielne zaobchádzanie, ktoré z toho vyplýva, sa teda uplatňuje na kategórie daňovníkov, o ktorých sa nemožno domnievať, že sa nachádzajú v objektívne porovnateľných situáciách.

Inak by to mohlo byť iba za predpokladu, ak daňovník preukáže, že pamiatka, ktorej je vlastníkom, hoci sa nachádza na území iného členského štátu ako členského štátu zdanenia, patrí do historického a kultúrneho dedičstva tohto štátu, a že nebyť toho, že sa nachádza v zahraničí, by mohla na základe takejto skutočnosti spadať pod ochranu zákona tohto členského štátu o ochrane pamiatok.

(pozri body 31 – 34 a výrok)

Vec C‑87/13

Staatssecretaris van Financiën

proti

X

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sloboda usadiť sa — Daňová právna úprava — Daň z príjmov — Daňovník nerezident — Odpočítateľnosť výdavkov súvisiacich s historickou pamiatkou obývanou jej vlastníkom — Nemožnosť odpočtu v prípade pamiatky iba z dôvodu, že pamiatka chránená v štáte bydliska nie je chránená v štáte zdanenia“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. decembra 2014

Sloboda usadiť sa — Daňová právna úprava — Daň z príjmov — Vnútroštátna právna úprava priznávajúca právo odpočítať výdavky súvisiace s historickou chránenou pamiatkou obývanou jej vlastníkom — Možnosť daňovníkov nerezidentov zvoliť si daňový režim platný pre daňovníkov rezidentov — Rozdielne zaobchádzanie — Neporovnateľné situácie — Neexistencia diskriminácie

(Článok 49 ZFEÚ)

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá s cieľom ochrany národného kultúrneho a historického dedičstva vyhradzuje právo odpočítať výdavky súvisiace s chránenými pamiatkami výlučne vlastníkom pamiatok nachádzajúcich sa na jeho území, pokiaľ toto právo je priznané vlastníkom pamiatok, ktoré môžu patriť do kultúrneho a historického dedičstva tohto členského štátu, napriek tomu, že sa nachádzajú na území iného členského štátu.

Vyhradenie takého daňového zvýhodnenia, ktorého cieľom je zachovanie kultúrneho a historického dedičstva v členskom štáte zdanenia, výlučne vlastníkom chránených pamiatok nachádzajúcich sa na území tohto štátu je nevyhnutnou súčasťou cieľa sledovaného vnútroštátnym zákonodarcom. Rozdielne zaobchádzanie, ktoré z toho vyplýva, sa teda uplatňuje na kategórie daňovníkov, o ktorých sa nemožno domnievať, že sa nachádzajú v objektívne porovnateľných situáciách.

Inak by to mohlo byť iba za predpokladu, ak daňovník preukáže, že pamiatka, ktorej je vlastníkom, hoci sa nachádza na území iného členského štátu ako členského štátu zdanenia, patrí do historického a kultúrneho dedičstva tohto štátu, a že nebyť toho, že sa nachádza v zahraničí, by mohla na základe takejto skutočnosti spadať pod ochranu zákona tohto členského štátu o ochrane pamiatok.

(pozri body 31 – 34 a výrok)