NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prednesené 14. februára 2006 1( )

Vec C‑169/05

Uradex SCRL

proti

Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD)

a

Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutele)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný rozhodnutím Cour de cassation (Belgicko)]

„Autorské právo a príbuzné práva – Káblová retransmisia – Smernica 93/83/EHS – Výklad článku 9 ods. 2 – Kolektívna správa – Práva ochranných zväzov – Zahrnutie právomoci udeliť alebo odmietnuť povolenie na retransmisiu“

I – Úvod

1. S cieľom zjednodušiť výkon autorského práva a príbuzných práv a tým zabezpečiť právnu istotu vyžaduje smernica 93/83/EHS( ) v oblasti káblovej retransmisie kolektívnu správu autorského práva a príbuzných práv.( ) Na tieto účely stanovuje článok 9 ods. 2 uvedenej smernice kritériá na určenie organizácie poverenej správou v prípade, že držitelia práv nepreviedli spravovanie svojich práv na určitú organizáciu.

2. Cour de cassation (Belgicko) si nie je istý rozsahom tohto prevodu v poslednom uvedenom prípade; má pochybnosti o tom, či sa tento rozsah obmedzuje na správu hospodárskych záujmov zastúpených osôb, alebo tiež zahŕňa oprávnenie udeliť alebo zamietnuť povolenie na retransmisiu chráneného diela.

3. Okrem toho sa predmetná vec vyznačuje tým, že spor vo veci samej sa týka práva na audiovizuálne použitie vystúpení výkonných umelcov, ktoré ako vysvetlím ďalej, sa podľa belgického práva považujú za prevedené na výrobcov. Táto okolnosť nastoľuje otázku, či oprávnenia vyplývajúce z tohto práva musia byť v súlade so smernicou 93/83 takisto vykonávané kolektívne.

II – Právny rámec

A – Právo Spoločenstva

4. Už som uviedol, že cieľom smernice 93/83 je vytvorenie právnej istoty v oblasti autorského práva a príbuzných práv vzhľadom na vysielanie v rámci Spoločenstva, a to najmä na satelitné a káblové vysielanie( ), ktorá sa má dosiahnuť odstránením určitých rozdielov vo vnútroštátnych právnych úpravách (odôvodnenia č. 5 a č. 8 smernice). Chýbajúca harmonizácia právnej úpravy spôsobuje, že prevádzkovatelia nemajú istotu, či naozaj získali dotknuté práva, čo je dôvodom vytvorenia systému založeného na uplatnení zásady zmluvného prevodu a kolektívneho výkonu práv súvisiacich s duševným vlastníctvom (odôvodnenia č. 10, č. 27 a č. 28 smernice).

5. Článok 1 ods. 3 smernice 93/83 definuje „káblovú retransmisiu“ ako „súčasný, nezmenený a neskrátený ďalší prenos pomocou káblu alebo mikrovlnného systému na príjem pôvodného vysielania z iného členského štátu verejnosťou, ktoré sa uskutočnilo po vedení alebo vzduchom, vrátane vysielania televíznych alebo rozhlasových programov zo satelitu a ktoré je určené na príjem verejnosťou“.

6. Kapitola III s názvom „Káblová retransmisia“ začína článkom 8 ods. 1, ktorý ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby v prípade, keď sú programy z iných členských štátov na ich území ďalej šírené po kábli, bolo dodržané platné autorské právo a príbuzné práva a aby sa takáto retransmisia uskutočňovala na základe individuálnych alebo kolektívnych zmluvných dohôd s jednotlivými prevádzkovateľmi v danom sektore.

7. V súlade s cieľmi stanovenými v odôvodnení smernice článok 9 ods. 1 uvádza, že „oprávnenie majiteľov autorského práva a držiteľov príbuzných práv udeľovať či odmietať… povolenie na káblovú retransmisiu sa mohlo vykonávať iba prostredníctvom ochranného zväzu“, ktorý je v článku 1 ods. 4 definovaný ako „organizácia, ktorá riadi a spravuje autorské práva alebo príbuzné práva ako svoju jedinú činnosť alebo jednu zo svojich hlavných úloh“.

8. Podľa článku 9 ods. 2 v prípade, že držiteľ práva nepreviedol spravovanie svojich práv na ochranný zväz, sa ochranný zväz spravujúci práva rovnakej kategórie považuje za „poverený“( ) spravovaním jeho práv. V prípade existencie viac ako jedného ochranného zväzu má držiteľ práva možnosť výberu, ktorý z týchto ochranných zväzov uprednostní. „Držiteľ práva uvedený v tomto odseku má tie isté práva a povinnosti vyplývajúce z dohody medzi prevádzkovateľom káblových rozvodov a ochranným zväzom, ktorý sa považuje za poverený spravovaním jeho práv, ako tí držitelia práva, ktorí poverili ochranný zväz…“.

9. Článok 10 vylučuje z pôsobnosti článku 9 práva vykonávané vysielajúcou organizáciou vo vzťahu k jej vlastnému vysielaniu bez ohľadu na to, či príslušné práva sú jej vlastné, alebo na ňu boli prevedené inými majiteľmi autorských práv a/alebo držiteľmi príbuzných práv.

B – Belgická právna úprava

10. Článok 51 zákona z 30. júna 1994( ) stanovuje, že autori a držitelia príbuzných práv majú výhradné právo na udelenie povolenia na káblovú retransmisiu ich diel“. Podľa článku 36 prvého odseku, pokiaľ nie je stanovené inak, výkonní umelci prevedú výhradné právo na audiovizuálne využívanie svojich vystúpení na výrobcu.

11. Prvé dva odseky článku 53 doslovne preberajú do belgického právneho poriadku článok 9 ods. 1 a 2 smernice 93/83.

III – Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka

12. Uradex SCRL, organizácia spravujúca práva výkonných umelcov, podal na Tribunal de première instance de Bruxelles návrh na nariadenie predbežných opatrení proti Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (ďalej len „RTD“) a Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (ďalej len „BRUTELE“) z dôvodu, že tieto subjekty vykonávali káblovú retransmisiu bez jeho povolenia.

13. Po zamietnutí tohto návrhu podal Uradex SCRL odvolanie na Cour d’appel de Bruxelles, ktorý odvolaniu čiastočne vyhovel v rozsudku z 25. júna 1998, v ktorom uviedol, že ochranné zväzy majú právo povoliť alebo zakázať káblovú retransmisiu vzhľadom na všetky druhy vystúpení za predpokladu, že boli poverené spravovaním tohto práva, v opačnom prípade sa ich činnosť, s ohľadom na výlučne zvereneckú povahu ich úloh, obmedzuje na prijímanie odmeny a jej následné postúpenie držiteľovi práv.

14. Cour d’appel ďalej uviedol, že v prípade audiovizuálnych vystúpení táto organizácia má uvedenú právomoc len v prípade, že výkonní umelci sú naďalej držiteľmi týchto práv. Keďže článok 36 ods. 1 zákona z 30. júna 1994 stanovuje, že práva týchto osôb sa považujú za prevedené na výrobcu, Uradex môže tieto práva spravovať len v prípade, že preukáže existenciu dohôd, ktoré by takúto domnienku vyvrátili, alebo ak preukáže, že koná v mene samotných výrobcov, čo sa však v predmetnom prípade nestalo.

15. Z týchto dôvodov cour d’appel rozhodol v neprospech BRUTELE s odôvodnením, že vykonával retransmisiu neaudiovizuálnych diel výkonných umelcov výslovne zastúpených ochranným zväzom Uradex bez jeho povolenia a zároveň zamietol zvyšnú časť návrhu.

16. Uradex podal dovolanie na cour de cassation, kde uviedol, že z článku 53 belgického zákona, a teda z článku 9 smernice 93/83, zreteľne vyplýva, že v prípade neexistencie výslovného poverenia je ochranný zväz, ktorý sa považuje za poverený, oprávnený rozhodovať o komercializácii týchto práv, pričom v prípade rozhlasových a televíznych vystúpení je irelevantné, že tieto práva už boli prevedené na tretie osoby.

17. Za týchto okolností cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

„Má sa článok 9 ods. 2 smernice… vykladať v tom zmysle, že ak sa ochranný zväz považuje za poverený spravovaním práv majiteľa autorských práv alebo držiteľa príbuzných práv bez toho, aby spravovanie týchto práv bolo prevedené na ochranný zväz, nemá tento zväz právomoc vykonávať právo držiteľa spočívajúce v udelení alebo odmietnutí povolenia prevádzkovateľovi káblových rozvodov na káblovú retransmisiu vysielania vzhľadom na to, že je tento zväz poverený len spravovaním finančných aspektov práv tohto držiteľa?“

IV – Konanie na Súdnom dvore

18. Písomné pripomienky boli predložené v rámci lehoty stanovenej v článku 20 Štatútu Súdneho dvora zo strany účastníkov konania vo veci samej, Komisie a švédskej a talianskej vlády.

19. Komisia a zástupcovia Uradex, RTD a BRUTELE ústne predniesli svoje tvrdenia na pojednávaní uskutočnenom 11. januára 2006.

V – Posúdenie prejudiciálnej otázky

A – Výkon autorského práva a príbuzných práv

20. Charakteristickou črtou týchto práv, vo všeobecnosti označovaných ako práva „duševného vlastníctva“( ), je, že priznávajú tvorcovi diela, ktoré je výsledkom jeho duševnej činnosti, právo rozhodovať o využití( ) tohto diela, ktoré zahŕňa morálny aspekt práva a majetkové právo súvisiace s odmenou za využívanie tohto diela.( )

21. Pokiaľ nebolo dohodnuté inak, platí, že ten, kto má záujem použiť chránené dielo na účely jeho verejného vysielania, musí požiadať a obdržať povolenie od držiteľa práv formou licenčnej zmluvy, či už výhradnej alebo nie, ktorá oprávňuje na jeden, niekoľko alebo všetky druhy použitia predmetného diela. Tieto práva sú zvyčajne uplatňované individuálne.

22. Napriek svojej individuálnej povahe sa však tieto práva už dlho vykonávajú kolektívne prostredníctvom „autorských zväzov“ v súčasnosti nazývaných „ochranné zväzy“. Tento spôsob používania chránených diel zabezpečujúci odmenu autorov sa rozšíril v situáciách, v ktorých z dôvodov množstva a rôznych spôsobov opätovného použitia nemožno tieto práva spravovať samostatne.

23. Model kolektívnej správy, ktorý sa rozšíril aj na súvisiace, vedľajšie, resp. príbuzné práva, vrátane práv výkonných umelcov( ), ktoré sú predmetom konania vo veci samej, má za cieľ zabezpečiť kontrolu umelcov nad používaním ich diel, čo nie je vždy možné vykonávať individuálne. Organizácia spravujúca práva riadi, monitoruje, vyberá a rozdeľuje odmenu vyplývajúcu z práv celej skupiny.

24. Právny poriadok Spoločenstva nemohol tento sektor vynechať. Jeho hospodársky význam( ) má prostredníctvom podpory investícií, rastu a vytvárania nových pracovných miest vplyv na vznik jednotného trhu.( ) Ochrana tohto sektora navyše slúži aj iným účelom ako napr. podpore tvorivosti, kultúrnej rozmanitosti a identity, čo nie sú len ciele, ale aj nástroje ďalšieho rozvoja Európy.

25. Oba tieto aspekty sú obsiahnuté v acquis communautaire, ktoré upravuje túto oblasť.

B – Dve etapy harmonizácie právnej úpravy Spoločenstva v oblasti duševného vlastníctva

26. Bola preukázaná( ) úzka súvislosť, ktorá od nepamäti existuje medzi autorským právom, ktorého uznanie je z veľkej časti dôsledkom vynálezu kníhtlače( ) a technickým rozvojom. Táto súvislosť sa prejavuje aj v procese homogenizácie prebiehajúceho v rámci Spoločenstva, ktorý bol vyvolaný, resp. podporený jednotlivými technologickými revolúciami( ) ovplyvňujúcimi tzv. informačnú spoločnosť; tento proces možno rozdeliť na dve etapy.( )

27. Prvá etapa, inšpirovaná Zelenou správou o autorskom práve a technologickej výzve( ), začala v 90. rokoch minulého storočia a zahŕňa päť smerníc, vrátane smernice, ktorá je predmetom tejto prejudiciálnej otázky.( ) Cieľom týchto smerníc je reagovať na vplyv káblovej a satelitnej televízie( ) a neustále napredovanie vo vývoji informačných technológií.( )

28. Druhá etapa začala smernicou 2001/29, ktorej prijatie odzrkadľuje rozvoj v oblasti digitálnej technológie a interaktívnych systémov. Nasledovalo prijatie smernice 2001/84/ES( ), ktorá definuje právo autora umeleckého diela podieľať sa na zisku z predaja tohto diela. Druhú etapu zatiaľ uzatvára smernica 2004/48/ES o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva.( )

29. Oba aspekty (hospodársky a inovačný), ktoré sú dôležité pre právnu úpravu autorského práva na úrovni Spoločenstva, prechádzajú uvedeným vývojom. Zatiaľ čo prvá skupina smerníc reaguje na potrebu odstránenia prekážok, ktoré pre priemysel a voľný pohyb tovaru a služieb predstavovalo výlučne vnútroštátne poňatie týchto práv( ), účelom smerníc z druhej skupiny je poskytnúť tvorcom diel z oblasti duševného vlastníctva koordinovanú ochranu.( )

C – Smernica 93/83

30. Smernica 93/83 predstavuje súčasť počiatočnej etapy a z hľadiska duševného vlastníctva sa zaoberá dôsledkami cezhraničného televízneho vysielania tak satelitného, ako aj káblového.( )

31. Druhý uvedený spôsob vysielania spôsoboval neistotu na strane prevádzkovateľov, ktorých činnosť sa obmedzovala na simultánne vysielanie televíznych programov, ktorých obsah bol určený vopred, v nezmenenej podobe do viacerých krajín súčasne. Požadovať od týchto prevádzkovateľov, aby získali súhlas všetkých držiteľov práv, sa ukázalo ako neprekonateľný problém. Navyše v cezhraničnom kontexte by takéto riešenie znamenalo, že žiadosti o povolenie by museli byť podané v súlade s požiadavkami odlišných vnútroštátnych právnych systémov. Za týchto okolností by zachovávanie systému individuálneho súhlasu mohlo predstavovať závažnú prekážku riadneho fungovania vnútorného trhu v oblasti vysielania.

32. Preto bolo nevyhnutné stanoviť právnu úpravu, na základe ktorej by organizácie zúčastňujúce sa na vysielaní boli povinné získať súhlas držiteľov práv k dielam, ktoré chceli uviesť na trh, a zaplatiť im zodpovedajúcu odmenu. Inými slovami, ako je uvedené v odôvodnení smernice 93/83, cieľom bolo odstrániť právnu neistotu vyplývajúcu z rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi v oblasti autorského práva a harmonizovať ochranu autorských práv na zmluvnom základe.( )

33. V tomto smere existovali dve možnosti: povinné licencie( ) alebo kolektívna správa( ), pričom normotvorca Spoločenstva uprednostnil druhú alternatívu, ktorá viac rešpektovala práva tvorcov. Tento spôsob používania diel nezasahoval natoľko do autonómie držiteľov práv a zameriaval sa na dosiahnutie rovnováhy medzi výkonom výhradných práv a dôverou organizácií zabezpečujúcich vysielanie, ktoré musia mať istotu, že získali všetky práva tohto typu súvisiace s vysielaním.( )

34. Z vyššie uvedených dôvodov smernica 93/83 chráni autorské právo a príbuzné práva prostredníctvom zmlúv medzi držiteľmi práv a audiovizuálnymi spoločnosťami (článok 8) a vo všetkých prípadoch požaduje kolektívnu správu (článok 9 ods. 1). Snaha predísť roztrieštenosti tvorí základ článku 9 ods. 2, ktorý poveruje príslušnú organizáciu kolektívnej správy spravovaním práv držiteľov, ktorí nie sú členmi, čím sa prevádzkovateľovi zaručujú práva na celý repertoár.

35. Po objasnení týchto skutočností možno pristúpiť k analýze gordického uzla predloženej prejudiciálnej otázky, teda objasneniu toho, či v tejto súvislosti právomoci ochranného zväzu týkajúce sa zastupovania zahŕňajú aj práva súvisiace s duševným vlastníctvom, vrátane práva udeľovať povolenie na retransmisiu, alebo či sa vzťahujú výhradne na finančné aspekty.

D – Rozšírenie kolektívnej správy na držiteľov práv, ktorí nie sú členmi

36. Podľa môjho názoru treba dať za pravdu tým, ktorí podobne ako Komisia, švédska a talianska vláda a Uradex tvrdia, že poverenie ministerio legis zahŕňa takisto právomoc udeliť povolenie na retransmisiu. Akýkoľvek iný výklad by bol v rozpore s účelom tohto ustanovenia.

37. Ak je totiž hlavným cieľom smernice 93/83 predchádzať tomu, aby ťažkosti spojené s uzatváraním individuálnych zmlúv o autorských právach boli prekážkou činnosti káblových prevádzkovateľov a súčasne zabezpečiť spravodlivú odmenu držiteľom práv, potom je zjavne nepochybné, že správa zahŕňa tiež právo na udelenie povolenia na využívanie diela duševnej tvorby. Na podporu tohto tvrdenia existuje niekoľko argumentov.

38. V prvom rade, jediným spôsobom, ako sa presvedčiť, že prevádzkovateľ nadobudol všetky diela zahrnuté v programe, je predpokladať, že držitelia práv súhlasia, či už implicitne alebo explicitne, s ich vysielaním. Táto domnienka platí v prípade, že článok 9 ods. 2 smernice 93/83 je sformulovaný tak, že zveruje ochrannému zväzu všetky príslušné práva bez výnimky, pričom prvým z nich je využívanie nehmotného majetku, ktorý je predmetom vlastníckeho práva.

39. Štruktúra a obsah tohto ustanovenia naznačujú, že tomu tak skutočne je. Odsek 1 stanovuje zásadu kolektívnej správy tak, že oprávnenie „udeľovať či odmietať… povolenie na káblovú retransmisiu sa [môže] vykonávať iba prostredníctvom ochranného zväzu“. Odsek 2 stanovuje kritériá pre určenie subjektu povereného vykonávať túto činnosť v mene držiteľov práv, ktorí správu svojich práv výslovne nepreviedli na určitú organizáciu.( ) Navyše títo držitelia práv, rovnako ako držitelia práv, ktorí si zvolili ochranný zväz, majú práva a povinnosti vyplývajúce zo zmluvy uzavretej medzi audiovizuálnou spoločnosťou a ochranným zväzom. V prípade, že účelom systému je rešpektovanie dotknutých práv zo strany organizácie zabezpečujúcej vysielanie, tento systém nemôže byť usporiadaný inak.

40. Inými slovami, z článku 9 ods. 1 je zrejmé, že povinné kolektívne využívanie práv sa neobmedzuje len na finančné aspekty a ako zdôrazňuje švédska a talianska vláda, význam pojmu „práva“ uvedeného v článku 9 ods. 2 sa neodlišuje od významu tohto slova v rámci článku 9 ods. 1.

41. Navyše by bolo paradoxné pripustiť implicitnú správu práv v súvislosti s finančnou náhradou bez toho, aby sme pripustili jej nevyhnutnú podmienku: povoleniu na retransmisiu, za ktoré je poskytované toto protiplnenie.

42. Napokon v prípade, ak by držitelia práv, ktorí nepoverili spravovaním svojich práv určitý ochranný zväz, mohli individuálne namietať voči káblovej retransmisii televízneho programu, uvádzajúc iné dôvody než tie, ktoré sú uvedené v kolektívnych zmluvách, alebo by mohli udeľovať svoj súhlas bez ohľadu na kolektívne dohodnuté podmienky, v celom sektore by pretrvával stav právnej neistoty a ustanovenie Spoločenstva by bolo zbavené potrebného účinku.

E – Osobitný prípad prevodu práva na tretie osoby

43. Kolektívna správa sa týka výhradne práv na káblovú retransmisiu a primeranej finančnej odmeny za tento prenos,( ) neovplyvňuje však iné práva vlastníka, ktoré zostávajú nedotknuté, napr. dispozičné právo. Nič preto nebráni prevodu týchto práv na tretie osoby.

44. Odôvodnenie č. 28 smernice 93/83 je v tomto bode formulované veľmi jasne, keďže stanovuje, že harmonizácia sa netýka povoľovacieho práva, ale jeho výkonu, z čoho vyplýva, že toto právo možno previesť.

45. V prípade, že dôjde k prevodu, nový držiteľ práva vstupuje do právneho postavenia predchádzajúceho držiteľa a voči ochrannému zväzu zaujíma rovnaké postavenie, v dôsledku čoho je potrebné zohľadniť vyššie uvedené vysvetlenia. Individuálne použitie práva je povolené len v prípade, že nadobúdateľ práva je vysielajúca spoločnosť, čo je prípad upravený v článku 10 smernice 93/83.

46. Využitie možnosti prevodu práv ako prostriedok vyhnutia sa režimu kolektívnej správy je v rozpore so základnými zásadami systému Spoločenstva. Článok 9 smernice nepoužíva pojmy ako autori, výkonní umelci, či výrobcovia, ale hovorí o „vlastníkoch a držiteľoch“ autorského práva a príbuzných práv, pričom je irelevantné, či právo prevodu takýchto práv je primárneho charakteru patriace autorovi diela alebo výkonnému umelcovi, alebo či ide o odvodené právo vznikajúce na základe prevodu.

47. Riešenie je rovnaké aj v prípade, že podobne ako v Belgicku sa výrobcovia audiovizuálneho diela stanú držiteľmi práva, pretože právna úprava stanovuje domnienku iuris tantum, že výkonní umelci udeľujú výrobcom výhradné právo na používanie ich vystúpení, pričom dôvody, na ktorých je založená smernica 93/83, pretrvávajú.

48. V opísanej situácii sa problém posúva smerom k identifikácii subjektu, ktorý je poverený kolektívnym výkonom týchto práv, túto otázku však musí vyriešiť vnútroštátny súd uplatnením vnútroštátnej právnej úpravy vykonávajúcej uvedenú smernicu.

49. Je však možné si predstaviť dve hypotézy. Východiskovým bodom prvej z nich je úvaha, podľa ktorej sa práva nadobudnuté výrobcami považujú za vlastné právomoci výkonných umelcov, pričom oprávnenie na ich výkon je zverené ochrannému zväzu spravujúcemu práva tejto kategórie, a v prípade, že ich je viac, ochrannému zväzu stanovenému v článku 53 ods. 2 druhom pododseku zákona z 30. júna 1994, ktorým sa do belgického právneho poriadku preberá článok 9 ods. 2 smernice 93/83. Základom druhej hypotézy je, že tieto práva sa považujú za práva rovnakej povahy ako práva výrobcov.

50. Výsledkom druhej z uvedených možností by bolo, že v rámci jedného vysielania by sa objavilo viacero zoskupení (združujúcich nielen umelcov, ale aj výrobcov), čo však nie je v rozpore so smernicou, keďže normotvorca Spoločenstva si zvolil kolektívny výkon práv duševného vlastníctva, ktorých sa týka káblová retransmisia televízneho vysielania, a nestanovuje prítomnosť len jedného ochranného zväzu. V takom prípade by existovalo niekoľko kategórií práv, pričom každá z nich by bola spravovaná odlišným ochranným zväzom a príslušný prevádzkovateľ by bol povinný uzatvoriť zmluvu so všetkými. Takýto výsledok nie je nezlučiteľný s cieľmi smernice 93/83, pretože táto stanovuje presne definovaný rámec pre činnosť audiovizuálnych prevádzkovateľov, ktorí sú povinní rokovať s obmedzeným počtom účastníkov a zároveň zabezpečuje jednotlivým kategóriám autorov účinnú ochranu ich záujmov, ktoré, na čo netreba zabúdať, si môžu navzájom odporovať.

51. Posledné uvedené úvahy však prekračujú rámec pochybností vyjadrených vnútroštátnym súdom v prejudiciálnej otázke, na ktorú navrhujem odpovedať v tom zmysle, že v súlade s článkom 9 ods. 2 smernice 93/83 ochranný zväz, na ktorý bola implicitne prevedená kolektívna správa práv duševného vlastníctva, je oprávnený spravovať nielen finančné aspekty týchto práv, ale zároveň aj rozhodovať o ich komercializácii prostredníctvom káblového televízneho prenosu.

VI – Návrh

52. Vo svetle vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku položenú rozhodnutím cour de cassation takto:

Článok 9 ods. 2 smernice Rady 93/83/EHS z 27. septembra 1993 o koordinácii určitých pravidiel týkajúcich sa autorského práva a príbuzných práv pri satelitnom vysielaní a káblovej retransmisii umožňuje ochrannému zväzu, ktorý sa považuje za povereného spravovaním práv tých držiteľov, ktorí explicitne nepreviedli na spravovanie svojich práv na konkrétny ochranný zväz, udeľovať povolenie na použitie ich diel a vystúpení.