Osoba, ktorá vykonávala všetky svoje pracovné činnosti v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, a využila právo na pobyt v inom členskom štáte až po tom, ako odišla do dôchodku, bez úmyslu v tomto štáte vykonávať pracovnú činnosť, sa nemôže dovolávať slobodného pohybu pracovníkov.

Osoba, ktorá sa po odchode do dôchodku odsťahuje z členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom a v ktorom vykonávala všetky pracovné činnosti, aby sa usadila v inom členskom štáte, má štatút občana Únie stanovený v článku 17 ods. 1 ES, a teda sa môže domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu. Táto osoba totiž vykonáva právo priznané článkom 18 ods. 1 ES každému občanovi Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov.

Článok 18 ods. 1 ES bráni právnej úprave členského štátu, ktorá priznáva právo na zníženie dane z príjmov o zaplatené príspevky na zdravotné poistenie pod podmienkou, že tieto príspevky boli zaplatené v tomto členskom štáte na základe ustanovení vnútroštátneho práva, a odmieta priznať takúto daňovú výhodu, ak príspevky, o ktoré by sa mohla splatná suma dane z príjmov v tomto štáte znížiť, boli zaplatené v rámci systému povinného zdravotného poistenia v inom členskom štáte.

Takáto právna úprava zavádza rozdiel v zaobchádzaní s daňovými rezidentmi, pričom je priznané právo na zníženie dane len daňovníkom, ktorí platia príspevky na zdravotné poistenie v členskom štáte zdanenia. Pokiaľ teda ide zdanenie ich príjmov v dotknutom členskom štáte, daňoví rezidenti platiaci príspevky do systému zdravotného poistenia uvedeného štátu a daňoví rezidenti patriaci do systému povinného zdravotného poistenia iného členského štátu sa objektívne nenachádzajú v rozdielnych situáciách, ktoré by mohli vysvetliť takéto rozdielne zaobchádzanie z hľadiska miesta platenia príspevkov, v rozsahu, v akom podliehajú neobmedzenej daňovej povinnosti v členskom štáte zdanenia. Vnútroštátna právna úprava takéhoto typu, ktorá znevýhodňuje daňovníkov, ktorí uplatnili svoju slobodu pohybu a odsťahovali sa z členského štátu, v ktorom vykonávali všetky svoje pracovné činnosti, s cieľom usadiť sa v dotknutom členskom štáte, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré sú v článku 18 ods. 1 ES priznané každému občanovi Únie.

Skutočnosť, že na jednej strane inštitúcia povinného poistenia iného členského štátu uhrádza zdaňovanému rezidentovi, ktorý platí svoje povinné príspevky na zdravotné poistenie tejto inštitúcii, iba náklady plnení, ktoré boli skutočne poskytnuté, a na druhej strane, keďže tento daňovník neprofituje zo zdravotnej starostlivosti, jeho príspevky nenapomáhajú financovať systém zdravotného poistenia dotknutého členského štátu, nemôže odôvodniť také obmedzenie. V rozsahu, v akom sú predpisy o účasti na určenom systéme sociálneho zabezpečenia občanov využívajúcich slobodu pobytu, ako aj o platbe sociálnych príspevkov v rámci tohto systému priamo zakotvené v ustanoveniach nariadenia č. 1408/71, totiž treba konštatovať, že členský štát nemôže zaobchádzať z hľadiska pobytu a zdaňovania menej výhodne s daňovými rezidentmi, ktorí na základe ustanovení tohto nariadenia platia príspevky do systému sociálneho zabezpečenia iného členského štátu.

(pozri body 67 — 69, 72, 73, 78, 85, 87 a výrok)