ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže akákoľvek fyzická alebo právnická osoba za podmienok ustanovených v prvom a druhom odseku tohto ustanovenia podať žalobu proti aktu, ktorý jej nie je určený v dvoch situáciách, a to ak sa jej predmetný akt priamo a osobne týka, alebo ak ide o regulačný akt, ktorý sa jej priamo týka a nevyžaduje vykonávacie opatrenia. Obe situácie predpokladajú priamu dotknutosť žalobcu napadnutým aktom. V tomto ohľade sa pojem priamej dotknutosti v druhej situácii nemôže vykladať reštriktívnejšie ako pojem dotknutosti v prvej situácii. Navyše sa nemožno domnievať, že v prejednávanej veci by sa mala podmienka priamej dotknutosti vykladať menej reštriktívne v prípade, ak by bol napadnutý akt regulačným aktom, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia. V tomto rámci podmienka, podľa ktorej musí byť fyzická osoba alebo právnická osoba priamo dotknutá aktom Únie, vyžaduje, aby napadnutý akt bezprostredne ovplyvňoval právne postavenie jednotlivca a neponechával priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení. To isté platí, ak možnosť jeho adresátov nedodržať akt Únie je čisto hypotetická, pričom ich vôľa vyvodiť následky v súlade s týmto aktom je nepochybná. (pozri body 16 – 18, 20 – 21)
Iná fyzická alebo právnická osoba ako osoba, ktorej je akt určený, sa môže považovať za osobne dotknutú len vtedy, ak sa jej dotýka na základe jej určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ju charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ju individualizuje podobným spôsobom, ako by bola individualizovaná osoba, ktorej je rozhodnutie určené.

Pokiaľ ide o žalobu o neplatnosť proti nariadeniu č. 537/2014 o osobitných požiadavkách týkajúcich sa štatutárneho auditu subjektov verejného záujmu, žalobca, ktorý vykonáva túto činnosť v postavení štatutárneho audítora, nie je osobne dotknutý ani uvedeným nariadením vo všeobecnosti, ani článkom 21 uvedeného nariadenia, a tak nemá aktívnu legitimáciu podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Po prvé skutočnosť, že nariadenie č. 537/2014 sa uplatňuje na situácie objektívne určené jeho vlastnými ustanoveniami a vyvoláva právne účinky vo vzťahu ku kategórii osôb vymedzenej všeobecným a abstraktným spôsobom, totiž dokazuje nedostatok osobnej dotknutosti. Uvedené nariadenie sa pritom týka výlučne postavenia žalobcu ako štatutárneho audítora, ktorý vykonáva audit účtovníctva subjektov verejného záujmu, čo je situácia upravená týmto nariadením objektívne, pričom normotvorca nijako nezohľadňuje individuálnu situáciu príslušníkov tejto profesie. Požiadavky týkajúce sa zloženia orgánov zodpovedných za dohľad nad štatutárnymi audítormi, ktorí vykonávajú takúto činnosť, sú navyše formulované všeobecne a uplatňujú sa bez rozdielu na každý hospodársky subjekt a každý orgán, ktorý patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.

Po druhé osoby dotknuté požiadavkami stanovenými v článku 21 nariadenia č. 537/2014 neboli ani nemohli byť v čase jeho prijatia známe. Pokiaľ do kategórie osôb, do ktorej patril žalobca v čase prijatia uvedeného nariadenia, možno zahrnúť neznámy počet hospodárskych subjektov, túto kategóriu nemožno považovať za uzavretý okruh osôb. Naopak ide o nešpecifikovaný a nešpecifikovateľný súbor hospodárskych subjektov, ktorého okruh sa po prijatí tohto nariadenia môže rozšíriť. Hospodárskych subjektov, ktoré patria do takejto otvorenej kategórie, sa sporný akt osobne netýka. Po tretie údajné právo podliehať dohľadu profesijného orgánu zloženého z členov vykonávajúcich povolanie audítora, aj keby sa takéto právo preukázalo, nijako by neindividualizovalo žalobcu vo vzťahu k nešpecifikovanému a nešpecifikovateľnému súboru subjektov vykonávajúcich uvedené povolanie, ktoré vykonávajú audit účtovníctva subjektov verejného záujmu.

(pozri body 31, 39, 40, 42, 45, 46, 48, 49, 51)
Podľa ustálenej judikatúry sa námietkové konanie stane bezpredmetným v prípade, že je skoršia ochranná známka, na ktorej je založené, vyhlásená za neplatnú. Preto sa v takej situácii žaloba o neplatnosť podaná na Všeobecný súd proti rozhodnutiu odvolacieho senátu stáva takisto bezpredmetnou. V súlade s článkom 55 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Únie sa totiž na ochrannú známku Európskej únie vyhlásenú za neplatnú nazerá ako na ochrannú známku, ktorá nemá účinky stanovené v tomto nariadení od samotného začiatku. Z toho vyplýva, že skoršiu ochrannú známku treba posudzovať tak, že nemala žiadne účinky, a teda na nej nemohli byť založené námietky proti prihlasovanej ochrannej známke.

Hoci žalobca tvrdí, že rozhodnutie Všeobecného súdu vo veci samej, týkajúcej sa žaloby o neplatnosť, by mu prinieslo prospech, treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry musí právny záujem na pokračovaní v konaní pretrvávať až do vydania súdneho rozhodnutia, lebo inak by nebolo dôvodné rozhodnúť vo veci samej, čo predpokladá, že žaloba musí byť vo výsledku spôsobilá priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý ju podal.

(pozri body 20 – 22, 25)
162

V rámci sporu o verejnom obstarávaní treba preto dospieť k záveru, že ak vylúčený uchádzač preukáže existenciu mimoriadne vážneho fumus boni iuris, nemožno od neho požadovať, aby preukázal, že by mu zamietnutie jeho návrhu na nariadenie predbežných opatrení mohlo spôsobiť nenapraviteľnú ujmu, pretože by inak došlo k neprimeranému a neoprávnenému zásahu do práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré má zaručené na základe článku 47 Charty základných práv. Taký fumus boni iuris je daný vtedy, ak všetko nasvedčuje existencii dostatočne zjavného a závažného protiprávneho konania, ktorého účinkom alebo predĺženiu účinkov treba bezodkladne zabrániť s výnimkou, že tomu v konečnom dôsledku bráni zváženie proti sebe stojacich záujmov. Za takých mimoriadnych okolností stačí na splnenie podmienky naliehavosti iba dôkaz o vážnosti ujmy, ktorá by vznikla, ak by sa odklad výkonu napadnutého rozhodnutia nenariadil, s prihliadnutím k potrebe zbaviť také protiprávne konanie jeho účinkov.
23

Bez ohľadu na to, či dôvody, ktoré odvolateľka v tomto liste uvádza, zodpovedajú požiadavke na dostatočne podrobné a presné odôvodnenie, na základe ktorého by bolo možné odôvodniť použitie iného jazyka, než ktorý si pred Súdom pre verejnú službu pôvodne zvolila, je potrebné uviesť, že takáto žiadosť o odchýlenie sa od jazykového režimu, ktorá bola podaná po uplynutí lehoty na podanie odvolania a ktorej predmetom bolo práve odvolanie vyhotovené v inom jazyku než v jazyku konania, ako je žiadosť, ktorú v tomto prípade predložila odvolateľka, nemôže viesť k tomu, aby bolo použitie tohto iného jazyka povolené so spätnou účinnosťou, a tým k tomu, aby sa odvolanie považovalo za splňujúce pravidlá týkajúce sa jazykového režimu stanoveného v rokovacom poriadku.
8

Pri prijatí žalobkyne, pani Huynh Duong Vi Nguyen, do služobného pomeru bolo miesto jej pôvodu určené v New Yorku (Spojené štáty). Vzhľadom na jej belgickú štátnu príslušnosť a miesto výkonu práce, konkrétne Brusel (Belgicko), nespĺňala podmienky na priznanie príspevku na expatriáciu uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) služobného poriadku uplatniteľného do 31. decembra 2013. Nespĺňala ani podmienky na priznanie tohto príspevku stanovené v článku 4 ods. 1 písm. b) tohto istého služobného poriadku. Vzhľadom na jej štátnu príslušnosť a miesto výkonu práce navyše nemala nárok na priznanie príspevku na zahraničné bydlisko podľa článku 4 ods. 2 služobného poriadku uplatniteľného do 31. decembra 2013. Mala naopak nárok na priznanie náhrady cestovných výdavkov v súvislosti s cestovaním medzi miestom výkonu svojej práce a miestom svojho pôvodu, ktorý je upravený v článku 8 prílohy VII služobného poriadku uplatniteľného do 31. decembra 2013, ako aj na priznanie času na cestu, ktorý je upravený v článku 7 prílohy V tohto istého služobného poriadku. Od jej nástupu do služby 1. júna 2009 jej tak bola priznaná suma 4835,53 eura ročne ako cestovné výdavky pre ňu, jej manžela a ich dieťa, ako aj nárok na šesť dní dodatočnej dovolenky ako čas na cestu.
57

Po prvé ide o prípad, keď Súdny dvor zamietol ako neprípustnú žalobu proti ustanoveniam smernice o úplnom zákaze reklamy tabakových výrobkov, z dôvodu, že ich zrušenie by viedlo k zmene úplného zákazu na čiastočný zákaz (rozsudok z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb., EU:C:2000:544, bod 117). Po druhé ide o prípad, keď Všeobecný súd zamietol ako neprípustnú žalobu proti zahrnutiu určitej lokality ako lokality európskeho významu do prílohy k smernici, v rozsahu, v akom bola táto príloha rozšírená na pobrežné vody Gibraltáru, a to z dôvodu, že zrušenie tohto zahrnutia by si vyžadovalo zmenu rozlohy lokality európskeho významu, a teda zmenu podstaty rozhodnutia o zahrnutí do prílohy (uznesenie z 24. mája 2011, Government of Gibraltar/Komisia? T‑176/09, EU:T:2011:239, body 38 až 41, potvrdené uznesením z 12. júla 2012, Government of Gibraltar/Komisia? C‑407/11 P, EU:C:2012:464, body 30 až 35). Po tretie ide o prípad, keď Všeobecný súd zamietol ako neprípustnú žalobu proti ustanoveniam smernice, ktorými sa zaraďuje určitá účinná látka do prílohy k smernici týkajúcej sa uvedenia prípravkov na ochranu rastlín na trh, a to dôvodu, že ich zrušením by sa zaradenie uvedenej látky na obmedzené obdobie len pre niektoré plodiny zmenilo na zaradenie uvedenej látky na neobmedzené obdobie pre všetky plodiny, pričom vzal do úvahy ciele systému udeľovania povolení na uvedenie výrobkov na ochranu rastlín na trh a rozhodol, že napadnuté obmedzenia predstavujú kogentné a podstatné podmienky na zaradenie látky do predmetnej prílohy [rozsudok z 12. apríla 2013, Du Pont de Nemours (France) a i./Komisia, T‑31/07,EU:T:2013:167, bod 85]. Po štvrté ide o prípad, keď Súdny dvor zamietol ako neprípustnú žalobu proti ustanoveniam rozhodnutia o štátnej pomoci z dôvodu, že ich zrušenie by viedlo k zmene schválenia časovo obmedzenej pomoci podnikom na schválenie časovo neobmedzenej pomoci týmto podnikom (uznesenie Carbunión/Rada, už citované v bode 51 vyššie, EU:C:2014:2446, bod 31). Situácie, ktoré by vznikli v dôsledku zrušenia napadnutých ustanovení v uvedených jednotlivých prípadoch sú pritom podobné situácii, ktorá by vznikla v dôsledku zrušenia napadnutého ustanovenia.
29

Žalobca podotýka, že na to, aby mohol vykonávať svoju činnosť, musí vždy požiadať o schválenie audítorskej zákazky príslušné orgány v spoločnostiach alebo iných podnikoch, v ktorých sa má vykonať audit. Vzhľadom na napadnuté nariadenie mu dotknuté orgány môžu audítorskú zákazku zveriť len v prípade, že preukáže, že podlieha dohľadu príslušného orgánu, ktorého zloženie sa teda v dôsledku nadobudnutia účinnosti napadnutého nariadenia mení. Napadnuté nariadenie ho tak údajne núti podriadiť sa dohľadu nového príslušného orgánu. Ak by sa žalobca po ustanovení tohto nového orgánu stretol pri výkone svojho povolania s otázkami týkajúcimi sa auditu subjektov verejného záujmu, musel by sa obrátiť na tento nový orgán a WPK by mu nemohla poskytnúť žiadnu odpoveď. Nový orgán by bol výlučne príslušný na všeobecný dohľad, postih protiprávneho konania a oficiálne poradenstvo príslušníkom audítorskej profesie.
26

Po prvé, pokiaľ totiž ide o zastúpené podniky, ktoré majú nárok na úľavu oznámenú Spolkovou republikou Nemecko Komisii a vo vzťahu ku ktorým ešte Komisia neprijala rozhodnutie týkajúce sa zlučiteľnosti s vnútorným trhom pred dátumom vstupu do platnosti napadnutého usmernenia, je zrejmé, že ako uvádzajú žalobkyne, toto usmernenie sa podľa jeho odsekov 246 a 247 uplatňuje od 1. júla 2014 do 31. decembra 2020 na všetky opatrenia pomoci, o ktorých má Komisia rozhodnúť, a to aj na opatrenia oznámené pred prvým dátumom. Komisia však môže uplatňovať napadnuté usmernenie vo vzťahu k takejto úľave iba prostredníctvom rozhodnutia na základe článku 4 ods. 2 a 3 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), a to rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ alebo rozhodnutia o ukončení tohto konania podľa článku 7 nariadenia č. 659/1999. Nie však uvedená príloha 3, ale práve tieto rozhodnutia by sa mohli priamo týkať zastúpených podnikov, pokiaľ by stanovovali, že úľava, na ktorú majú nárok, nie je zlučiteľná s vnútorným trhom z dôvodu, že odvetvie mliekarní sa neuvádza v tejto prílohe. Zastúpené podniky by mohli napadnúť zákonnosť týchto rozhodnutí na Všeobecnom súde a dovolávať sa najmä toho, že odvetvie mliekarní sa malo uviesť v prílohe 3.
8

V tomto smere treba pripomenúť, že pred podaním návrhu na určenie výšky trov konania v prejednávanej veci žalobkyňa oznámila vedľajšiemu účastníkovi konania, že bez formálneho rozhodnutia Všeobecného súdu nemôže dať svoj súhlas s akoukoľvek výškou nahraditeľných trov konania a zaplatiť túto sumu. So zreteľom na osobitné okolnosti prejednávanej veci treba toto tvrdenie vykladať ako námietku v súvislosti so zaplatením nahraditeľných trov konania v zmysle článku 170 ods. 1 rokovacieho poriadku. Okrem toho zo skutočnosti, že žalobkyňa po podaní návrhu na určenie výšky trov konania oznámila Všeobecnému súdu, že nemá v úmysle predložiť pripomienky k tomuto návrhu, nemožno vyvodiť, že súhlasila s výškou požadovaných trov konania alebo so zaplatením nahraditeľných trov konania.
8

Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 16. septembra 2014 podala Európska komisia návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Rady. Uznesením zo 17. novembra 2014 predseda deviatej komory Všeobecného súdu vyhovel tomuto návrhu. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 18. decembra 2014 sa Komisia vzdala možnosti podať vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania.
70

Za týchto okolností vzhľadom na to, že ako bolo uvedené v bode 67 vyššie, univerzálny právny nástupca pána Janukovyča má právo pokračovať v konaní, jeho záujem na konaní pretrváva, a to napriek odstráneniu mena pána Janukovyča zo zoznamu, s cieľom dosiahnuť to, aby súd Únie uznal, že pán Janukovyč nemal byť na tento zoznam nikdy zapísaný alebo že naň nemal byť zapísaný v rámci takého postupu, aký uskutočnili inštitúcie Únie. Platí to tým viac, že odstránenie mena pána Janukovyča zo zoznamu bolo dôsledkom jeho úmrtia, a nie výsledkom preskúmania dôvodov, ktorými bol odôvodnený pôvodný zápis jeho mena.
25

Komisia sa domnieva, že pokiaľ je členský štát odsúdený za to, že nezrušil právnu úpravu, ktorá je v rozpore s právom Únie, treba za dátum, kedy tento štát ukončil vytýkané nesplnenie povinnosti, považovať dátum nadobudnutia účinnosti normy, na základe ktorej je nezlučiteľná právna úprava zrušená, to znamená dátum, kedy toto zrušenie nadobudne účinnosť, a nie dátum uverejnenia uvedenej normy, pokiaľ je tento druhý uvedený dátum skorší ako prvý uvedený dátum. V opačnom prípade by sa členský štát odsúdený za nesplnenie povinnosti ľahko vyhol povinnosti ukončiť toto nesplnenie tým, že by síce uverejnil normy požadované v rozsudkoch Súdneho dvora, odložil by však ich účinnosť.
48

Ak by totiž adresy osôb alebo subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia, neboli známe alebo ak tieto opatrenia nie je možné oznámiť priamo, v prípade, že by sa nepriame oznámenie takýchto opatrení prostredníctvom uverejnenia oznámenia v Úradnom vestníku Európskej únie podriadilo takému režimu počítania lehôt, aký sa uplatňuje na individuálne doručenia, dotknuté osoby by prišli o predĺženie lehoty na podanie žaloby o 14 dní počítaných odo dňa uverejnenia aktu, ktoré je stanovené v článku 102 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, pričom by však navyše tieto osoby nemohli využívať záruky vyplývajúce z priameho oznámenia. Za takýchto okolností by dôsledkom povinnosti nepriamo oznámiť reštriktívne opatrenia prostredníctvom uverejnenia oznámenia, ktorej cieľom je v zásade poskytnúť dotknutým osobám dodatočné záruky, bolo paradoxne to, že by tieto osoby stavala do nevýhodnejšej situácie, ako je situácia, ktorá by vyplývala z jednoduchého uverejnenia napadnutých aktov v Úradnom vestníku Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. februára 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Rada, T‑174/12 a T‑80/13, EU:T:2014:52, body 65 a 66; z 3. júla 2014, Zanjani/Rada, T‑155/13, neuverejnený, EU:T:2014:605, bod 45, a Sorinet Commercial Trust Bankers/Rada, T‑157/13, neuverejnený, EU:T:2014:606, bod 47).
51

Ak by totiž adresy osôb alebo subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia, neboli známe alebo ak tieto opatrenia nie je možné oznámiť priamo, v prípade, že by sa nepriame oznámenie takýchto opatrení prostredníctvom uverejnenia oznámenia v Úradnom vestníku Európskej únie podriadilo takému režimu počítania lehôt, aký sa uplatňuje na individuálne doručenia, dotknuté osoby by prišli o predĺženie lehoty na podanie žaloby o 14 dní počítaných odo dňa uverejnenia aktu, ktoré je stanovené v článku 102 ods. 1 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, pričom by však navyše tieto osoby nemohli využívať záruky vyplývajúce z priameho oznámenia. Za takýchto okolností by dôsledkom povinnosti nepriamo oznámiť reštriktívne opatrenia prostredníctvom uverejnenia oznámenia, ktorej cieľom je v zásade poskytnúť dotknutým osobám dodatočné záruky, bolo paradoxne to, že by tieto osoby stavala do nevýhodnejšej situácie, ako je situácia, ktorá by vyplývala z jednoduchého uverejnenia napadnutých aktov v Úradnom vestníku Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. februára 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Rada, T‑174/12 a T‑80/13, EU:T:2014:52, body 65 a 66; z 3. júla 2014, Zanjani/Rada, T‑155/13, neuverejnený, EU:T:2014:605, bod 45, a Sorinet Commercial Trust Bankers/Rada, T‑157/13, neuverejnený, EU:T:2014:606, bod 47).
35

Ak by sa súd Európskej únie považoval za príslušný rozhodovať vo veci neplatnosti aktov patriacich do čisto zmluvnej oblasti, riskoval by nielen to, že by bol článok 272 ZFEÚ zbavený zmyslu, ktorý zveruje súdnu právomoc Únie na základe arbitrážnej doložky, ale v prípade, že by zmluva neobsahovala takúto doložku, aj to, že by rozšíril svoju súdnu právomoc nad rámec stanovený v článku 274 ZFEÚ, ktorý zveruje všeobecnú právomoc rozhodovať o sporoch, v ktorých je stranou Únia, vnútroštátnym súdom (pozri rozsudok z 9. septembra 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisia,C‑506/13 P, EU:C:2015:562, bod 19 a citovanú judikatúru).
29

Po prvé, ak Všeobecný súd potvrdí zákonnosť napadnutého oznámenia, bude to mať priamy vplyv na finančné záujmy IPPF, keďže toto oznámenie obsahuje právnu záruku, že jej činnosť nebude predmetom úplného zákazu financovania zo strany Únie. Naopak, ak bude žaloba prijatá a Komisia bude povinná revidovať svoju pozíciu vyjadrenú v napadnutom oznámení, IPPF bude čeliť riziku, že dôležité zdroje financovania budú zrušené. Aj keby zrušenie napadnutého oznámenia bezprostredne nespôsobilo zníženie financovania IPPF a jej členov, určite by to malo priamy vplyv na ich záujmy, pretože by došlo k znovuotvoreniu diskusie o možnom financovaní Úniou v budúcnosti. Okrem toho, ak by bola žaloba prijatá, IPPF a jej členovia by museli opäť obhajovať svoje poslanie a zdôvodniť svoje pôsobenie, čo by im spôsobilo značné náklady.
—

čiastočne zrušil napadnuté rozhodnutie a nariadil zápis prihlasovanej ochrannej známky, pokiaľ ide o „počítačové programy, elektronické súčiastky“ patriace do triedy 9, ako aj „hracie automaty uvádzané do činnosti vhodením mince; hracie automaty; elektrické a/alebo elektronické hracie automaty, prístroje a zariadenia; hracie videoautomaty; súčiastky a časti už citovaných výrobkov, ktoré nepatria do iných tried, všetky už citované výrobky“ patriace do triedy 28 v rozsahu, v akom sa tieto výrobky týkajú výlučne videohier bingo určených pre hracie prístroje v kasínach a v herniach,
15

Podaním podaným do kancelárie Všeobecného súdu 28. októbra 2016 žalobca upozornil Všeobecný súd na skutočnosť, že zrušovacie oddelenie EUIPO skoršie obrazové ochranné známky uvedené v bode 5 vyššie buď zrušilo (rozhodnutie č. 10958 C z 3. marca 2016, týkajúce sa ochrannej známky zapísanej pod číslom 1683986), alebo ich vyhlásilo za neplatné (rozhodnutia č. 12041 C, 12042 C a 12040 C zo 7. júla 2016, týkajúce sa ochranných známok zapísaných pod číslami 4073334, 4077236 a 4077251), pričom všetky tieto rozhodnutia sa stali konečnými.
Pokiaľ ide o konanie o nariadení predbežného opatrenia v rámci žaloby proti aktom týkajúcim sa opätovného zápisu podniku na zoznam osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránu s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní, na prvý pohľad sa nezdá, že by bola žaloba neopodstatnená, keďže existuje značná právna polemika, ktorej riešenie nie je hneď jasné, a teda si vyžaduje hlbšie preskúmanie, ktoré musí byť predmetom konania vo veci samej. Takým prípadom je totiž otázka, či sa Rada môže, vzhľadom na právo na účinný prostriedok nápravy, odvolávať na judikatúru, podľa ktorej, ak bol akt prijatý inštitúciou Únie zrušený pre formálne vady alebo vady týkajúce sa veci samej, táto inštitúcia má právo opäť prijať rovnaký akt, tentoraz pri dodržaní formálnych pravidiel, pričom musí dbať na to, aby tento nový akt nebol postihnutý rovnakou vadou týkajúcou sa veci samej, s cieľom nápravy konštatovaní protiprávnosti, ktoré odôvodnili zrušenie reštriktívneho opatrenia, a to tak, že prijme nové opatrenie, ktoré má taký istý praktický účinok, ako to predchádzajúce, a to v kontexte skutkových okolností, ktorý sa v podstate nezmenil, alebo otázka, či si dodržanie základného práva na účinný prostriedok nápravy nevyžaduje zavedenie prvku preklúzie v rámci pokračovania súdnych konaní, ktoré môžu začať na návrh toho istého podniku, čo by nútilo Radu predložiť vo svojom prvom spise týkajúcom sa reštriktívnych opatrení všetky dôvody zápisu a priťažujúce dôkazy, ktoré si mohla ľahko zaobstarať k dátumu vytvorenia spisu a čo by jej bránilo v prípade kritiky Všeobecného súdu, pokiaľ ide o tieto dôvody a dôkazy, použiť ich na odôvodnenie opätovného zápisu podniku. Dôsledkom toho by bolo, že takýto opätovný zápis by bol možný len v prípade zistenia nových a relevantných skutkových okolností alebo dôkazov a bolo by zakázané, aby Rada použila na účely ďalších opätovných zápisov prvky, ktoré iste ešte neuviedla, ale ktoré boli pripravené na použitie k dátumu prvého zápisu.

Okrem toho pokiaľ existuje rozsudok, ktorý zrušil pôvodný zápis dotknutého podniku a má právnu silu rozhodnutej veci, je možné sa domnievať, keďže činnosť uvedeného podniku sa v podstate nezmenila a rozdielnosť sledovaných období činnosti je výsledkom jej opätovného zápisu, vykonaného Radou na základe skutkových okolností, ktoré sa v podstate nezmenili, že uplatnenie konceptu právnej sily rozhodnutej veci je vylúčené len vďaka aktom Rady spočívajúcich v umelom predlžovaní reštriktívnych opatrení uložených dotknutému podniku, pričom Rada teraz uvádza okolnosti, na ktoré sa mohla odvolávať už v rámci pôvodného zápisu. Takýto prístup, aj keď sa nepovažuje za nezlučiteľný s konceptom právnej sily rozhodnutej veci, by mohol prispieť k porušeniu práva dotknutého podniku na účinný prostriedok nápravy.

(pozri body 39, 43, 45, 47, 50)