NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 14. júla 2022( )

Vec C‑354/21

R. J. R.,

za účasti:

Registrų centras

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Európske osvedčenie o dedičstve – Účinky osvedčenia – Hranice – Zápis zdedeného majetku do katastra nehnuteľností – Odmietnutie“





I. Úvod

1. Žena žila spolu so synom v Nemecku. Po jej smrti sa jej syn stal jej dedičom. Vlastnila nehnuteľnosti v Nemecku a v Litve. Jej synovi vydali nemecké orgány európske osvedčenie o dedičstve, v ktorom sa uvádzalo, že je jediným dedičom celého majetku poručiteľky. Syn predložil toto osvedčenie litovským orgánom a podal návrh na vklad vlastníckeho práva k nehnuteľnosti do katastra nehnuteľností. Uvedené orgány tejto žiadosti nevyhoveli z dôvodu, že toto osvedčenie je neúplné.

2. Návrh na začatie prejudiciálneho konania v tejto veci preto načrtáva citlivú otázku týkajúcu sa vymedzenia príslušných rozsahov pôsobnosti lex successionis a lex registrii a presnejšie otázku rozdelenia právomocí medzi orgán vydávajúci európske osvedčenie o dedičstve a orgán zodpovedný za vedenie katastra nehnuteľností nachádzajúci sa v inom členskom štáte.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Nariadenie (EÚ) č. 650/2012

3. Článok 1 nariadenia (EÚ) č. 650/2012( ) s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:

„1. Toto nariadenie sa vzťahuje na dedenie majetku zosnulých osôb. Nevzťahuje sa na daňové, colné a správne veci.

2. Z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia sú vylúčené:

…

k) povaha vecných práv a

l) zápis [akýkoľvek zápis – neoficiálny preklad] práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane právnych náležitostí takéhoto zápisu [právnych požiadaviek na takýto zápis – neoficiálny preklad] a účinky zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra.“

4. Kapitola VI tohto nariadenia, nazvaná „Európske osvedčenie o dedičstve“, zahŕňa články 62 až 73 tohto nariadenia.

5. Článok 62 uvedeného nariadenia s názvom „Zavedenie európskeho osvedčenia o dedičstve“ v odsekoch 1 až 3 stanovuje:

„1. Týmto nariadením sa zavádza európske osvedčenie o dedičstve (ďalej len ‚osvedčenie‘), ktoré sa vydá na účely použitia v inom členskom štáte a má účinky uvedené v článku 69.

…

3. Osvedčenie nenahrádza vnútroštátne doklady používané na podobné účely v členských štátoch. Osvedčenie, ktoré sa raz vydá na použitie v inom členskom štáte, má však účinky uvedené v článku 69 aj v členskom štáte, ktorého orgány ho vystavili v súlade s touto kapitolou.“

6. Článok 63 tohto nariadenia s názvom „Účel osvedčenia“ stanovuje v odsekoch 1 a 2:

„1. Osvedčenie je určené na to, aby ho využívali dedičia,… ktorí sa potrebujú v inom členskom štáte dovolať svojho postavenia alebo uplatniť svoje práva ako dedičia… .

2. Osvedčenie možno využívať najmä na preukázanie jednej alebo viacerých z týchto skutočností:

…

b) pridelenie konkrétneho majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, dedičom, prípadne odkazovníkom uvedeným v osvedčení;

…“

7. Článok 67 nariadenia č. 650/2012, nazvaný „Vydanie osvedčenia“, v odseku 1 stanovuje:

„Orgán štátu pôvodu vydá osvedčenie bezodkladne v súlade s postupom ustanoveným v tejto kapitole po tom, ako boli skutočnosti, ktoré sa majú osvedčiť, preukázané podľa rozhodného práva pre dedenie alebo iného práva rozhodného pre dané skutočnosti. Na tento účel použije tlačivo stanovené v súlade s konzultačným postupom uvedeným v článku 81 ods. 2.“

8. Článok 68 tohto nariadenia s názvom „Obsah osvedčenia“ stanovuje:

„Ak sa to požaduje na účely, na ktoré sa osvedčenie vydáva, uvedú sa v ňom tieto informácie:

…

l) dedičský podiel, ktorý pripadá na každého z dedičov, a prípadne zoznam práv a/alebo majetku pre každého dediča;

…“

9. Článok 69 uvedeného nariadenia, nazvaný „Účinky osvedčenia“, stanovuje:

„1. Osvedčenie má [vyvoláva – neoficiálny preklad] účinky vo všetkých členských štátoch bez potreby osobitného konania.

2. Platí domnienka, že osvedčenie je dokladom o skutočnostiach, ktoré boli preukázané podľa rozhodného práva pre dedenie alebo podľa iného rozhodného práva pre konkrétne skutočnosti. O osobe, ktorá je v osvedčení uvedená ako dedič,… platí domnienka, že má postavenie uvedené v osvedčení a/alebo práva alebo právomoci uvedené v osvedčení, pričom tieto práva alebo právomoci podliehajú výlučne podmienkam a/alebo obmedzeniam uvedeným v osvedčení.

…

5. Osvedčenie predstavuje platný doklad na zápis práva k majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do príslušného registra členského štátu bez toho, aby bol dotknutý článok 1 ods. 2 písm. k) a l).“

2. Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 1329/2014

10. Článok 1 ods. 5 vykonávacieho nariadenia (EÚ) č. 1329/2014( ) znie:

„Tlačivo, ktoré sa má použiť na Európske osvedčenie o dedičstve podľa článku 67 ods. 1 nariadenia (EÚ) č. 650/2012, sa stanovuje v prílohe 5 ako tlačivo V [ďalej len ‚tlačivo V‘].“

11. Tlačivo V obsahuje zoznam príloh, ku ktorým patrí aj príloha IV nazvaná „Postavenie a práva dediča (dedičov) (POVINNÉ, ak účelom osvedčenia je osvedčiť tieto skutočnosti)“.

12. Bod 9 tejto prílohy IV má za cieľ identifikovať „majetok pridelený dedičovi, pre ktorý sa požaduje osvedčenie“. Taktiež je potrebné presne označiť majetok a uviesť všetky relevantné prvky potrebné pre jeho identifikáciu. Okrem iného je poznámka pod čiarou 13 týkajúca sa tohto bodu formulovaná takto: „V prípade registrovaného majetku uveďte na účely jeho identifikácie informácie požadované podľa právneho poriadku členského štátu, v ktorom sa register vedie [napr. pre nehnuteľný majetok presná adresa majetku, kataster nehnuteľností, číslo parcely alebo katastrálne číslo, opis majetku (v prípade potreby predložte príslušné dokumenty)].“

B. Litovské právo

13. Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (zákon Litovskej republiky o katastri nehnuteľností) v znení zákona č. XII‑1833 z 23. júna 2015 (ďalej len „zákon o katastri nehnuteľností“) vo svojom § 5 ods. 2 stanovuje, že správca katastra nehnuteľností je v súlade s postupom stanoveným právnymi predpismi zodpovedný za správnosť a ochranu údajov zhromaždených v katastri nehnuteľností. Správca katastra nehnuteľností zodpovedá len za súlad údajov zapísaných v katastri nehnuteľností s listinami, na základe ktorých boli tieto údaje zapísané.

14. Ustanovenie § 22 uvedeného zákona upravuje právne dôvody zápisu hmotných práv k nehnuteľnostiam do katastra, obmedzenia takýchto práv a právnych skutočností. Toto ustanovenie obsahuje list dokumentov, ktoré preukazujú vznik vlastníckych práv k nehnuteľnostiam alebo právnych skutočností, na základe ktorých sa tieto práva, ťarchy, ktoré ich ovplyvňujú, alebo tieto právne skutočnosti zapíšu do katastra, pričom okrem iného v bode 1 vymenúva rozhodnutia verejných orgánov, v bode 2 nariadenia, rozsudky, uznesenia súdov a v bode 5 osvedčenie potvrdzujúce dedičské právo.

15. Ustanovenie § 23 tohto zákona, ktorý upravuje spôsoby podania žiadostí o zápis vlastníckych práv k nehnuteľnostiam, tiarch ovplyvňujúcich takéto práva a právnych skutočností, v odseku 2 stanovuje, že žiadosť musí byť predložená spolu s listinami potvrdzujúcimi vznik práv, v súvislosti s ktorými sa žiada o zápis, prípadné ťarchy ovplyvňujúce tieto práva a súvisiace právne skutočnosti. § 23 ods. 3 zákona o katastri nehnuteľností spresňuje, že listiny, na základe ktorých sa potvrdzujú, vznikajú, zanikajú, postupujú alebo zaťažujú práva k nehnuteľnému majetku, ťarchy ovplyvňujúce takéto práva, ako aj právne skutočnosti musia spĺňať požiadavky právnych predpisov a musia obsahovať údaje potrebné na zápis do katastra nehnuteľností. Podľa § 23 ods. 4 tohto zákona musia byť listiny, na základe ktorých sa žiada o zápis, napísané čitateľne a obsahovať celé mená, priezviská, registrované názvy, adresy, identifikačné čísla osôb, ktorých sa zápis týka, ako aj individuálne číslo nehnuteľného majetku, ktorého sa zápis týka a ktoré sa prideľuje v súlade s postupom stanoveným v Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (Štatút katastra nehnuteľností Litovskej republiky).

16. Podľa § 29 uvedeného zákona správca katastra nehnuteľností odmietne zapísať práva k nehnuteľnému majetku, ťarchy ovplyvňujúce tieto práva a právne skutočnosti, ak sa pri preskúmaní žiadosti zistí, že listina predložená na podporu tejto žiadosti nespĺňa požiadavky stanovené týmto zákonom alebo že žiadosť alebo listina predložená tomuto orgánu neobsahujú informácie uvedené v Nekilnojamojo turto registro nuostatai (Štatút katastra nehnuteľností)( ), ktoré sú potrebné pre označenie nehnuteľného majetku alebo nadobúdateľov nehnuteľného majetku.

17. Štatút katastra nehnuteľností v bode 14.2.2 uvádza, že za údaje identifikujúce nehnuteľný majetok sa považujú (1) katastrálne územie, katastrálny blok a katastrálne číslo pozemku; (2) individuálne číslo (identifikačný kód) parcely; (3) individuálne číslo (identifikačný kód) stavby a (4) individuálne číslo (identifikačný kód) bytu alebo priestorov.

III. Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore

18. Žalobca vo veci samej je občanom s litovskou a nemeckou štátnou príslušnosťou, ktorý má svoje bydlisko v Nemecku.

19. Matka žalobcu vo veci samej (ďalej len „poručiteľka“) s trvalým miestom pobytu taktiež v Nemecku zomrela 6. decembra 2015. Žalobca vo veci samej, ako jediný dedič, prijal bez výhrad celý majetok poručiteľky v Nemecku. Obrátil sa na príslušný nemecký súd so žiadosťou o vydanie európskeho osvedčenia o dedičstve, keďže dedičstvo zahŕňalo okrem majetku nachádzajúceho sa v Nemecku aj majetok nachádzajúci sa v Litve.

20. Amtsgericht Bad Urach (Okresný súd Bad Urach, Nemecko) 24. septembra 2018 vydal žalobcovi vo veci samej osvedčenie o dedičstve č. 1 VI 174/18 (ďalej len „osvedčenie o dedičstve“), v ktorom sa uvádzalo, že G. R., ktorý zomrel 10. mája 2014, zanechal svoj majetok zosnulej, ktorá bola jeho jedinou dedičkou.

21. Tento súd vydal v ten istý deň európske osvedčenie o dedičstve č. 1 VI 175/18 (ďalej len „európske osvedčenie o dedičstve“), v ktorom sa uvádzalo, že zosnulá zanechala svoj majetok žalobcovi vo veci samej, ktorý bol jej jediným dedičom, a tento dedičstvo prijal bez výhrad.

22. Žalobca vo veci samej podal 15. marca 2019 na Registrų centras (Centrum registrov, Litva), štátny orgán, do ktorého právomoci patrí najmä vedenie katastra nehnuteľností v Litve, návrh na zápis jeho vlastníckeho práva k nehnuteľnostiam, ktoré predtým vlastnila poručiteľka v Litve. Na podporu svojej žiadosti predložil osvedčenie o dedičstve a európske osvedčenie o dedičstve vystavené nemeckým súdom.

23. Rozhodnutím z 20. marca 2019, oddelenie „katastra nehnuteľností“ pre mesto Tauragė (ďalej len „oddelenie“) odmietlo túto žiadosť s odôvodnením, že predložené európske osvedčenie o dedičstve neobsahovalo údaje nevyhnutné pre identifikáciu nehnuteľného majetku stanovené zákonom o katastri nehnuteľností, konkrétne že v ňom nebol presne označený majetok, ktorý žalobca zdedil.

24. Žalobca podal proti tomuto rozhodnutiu sťažnosť na Komisiu pre rozhodovanie v sporoch centrálneho registračného úradu centra registrov (ďalej len „komisia“), ktorá rozhodnutím z 9. mája 2019 potvrdila rozhodnutie oddelenia.

25. Žalobca vo veci samej podal proti rozhodnutiam oddelenia a komisie žalobu na Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (Regionálny správny súd, oddelenie pre Klaipėdu, Litva), ktorý rozhodnutím z 30. decembra 2019 zamietol túto žalobu ako nedôvodnú.

26. Žalobca vo veci samej proti tomuto rozsudku podal odvolanie na Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva). Tento súd rozhodujúci v rozšírenom senáte sa domnieval, že spor, ktorý mu bol predložený, vyvoláva otázky týkajúce sa výkladu nariadenia č. 650/2012.

27. Vnútroštátny súd na úvod poznamenáva, že podľa článku 69 ods. 5 nariadenia č. 650/2012 predstavuje európske osvedčenie o dedičstve platný doklad pre zápis práva k majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do príslušného registra členského štátu bez toho, aby bol dotknutý článok 1 ods. 2 písm. k) a l) tohto nariadenia, teda že toto osvedčenie nemá vplyv na uplatnenie článku 1 ods. 2 písm. l) tohto nariadenia.

28. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že dokumenty, z ktorých možno v Litve vychádzať pri zápise vecných práv k nehnuteľnostiam do katastra nehnuteľností sú vymenované v článku 22 zákona o katastri nehnuteľnosti a že článok 23 ods. 2 až 4 tohto zákona spresňuje kogentným spôsobom informácie a údaje, ktoré musia tieto dokumenty osvedčovať. Uvedený súd spresňuje, že orgán poverený vedením katastra nehnuteľností, ako orgán verejnej správy, koná výlučne v rámci právomocí, ktoré mu boli zverené zákonom, v zmysle ktorého nie je oprávnený samostatne posúdiť rozsah majetkových práv, ani zadovážiť si informácie a dôkazy potvrdzujúce existenciu, resp. neexistenciu určitých skutočností. Poznamenáva, že z vyššie uvedených dôvodov na základe relevantných ustanovení vnútroštátneho práva vo veci samej možno informácie potrebné pre zápis do katastra nehnuteľností poskytnúť výlučne v rámci dokumentov vymenovaných v článku 22 zákona o katastre nehnuteľností a že v prípade, ak sú predložené informácie neúplné, orgán poverený vedením registra nehnuteľností nemôže prihliadať na iné informácie.

29. Vnútroštátny súd tiež poznamenáva, že čo sa týka skutkových okolností vo veci samej, európske osvedčenie o dedičstve vydané nemeckým súdom bolo vyhotovené s použitím tlačiva V a obsahuje prílohu IV k tomuto tlačivu, ktorá potvrdzuje postavenie a práva dediča. Poznamenáva však, že v bode 9 tejto prílohy nebola poskytnutá nijaká informácia, na základe ktorej by bolo možné identifikovať majetok nadobudnutý dedičom, pre ktorý sa požaduje osvedčenie.

30. Tento súd konštatuje, že z tvrdení uvádzaných žalobcom vo veci samej, ako aj z citovanej judikatúry nemeckých súdov vyplýva, že vynechanie takýchto údajov nie je chybou orgánu, ktorý vydal európske osvedčenie o dedičstve. Žalobca predovšetkým namieta, že nemecké dedičské právo je založené na zásade univerzálnej sukcesie, a preto v prípade, ak existuje jediný oprávnený dedič, prechádza na neho celý majetok poručiteľa a že v nemeckom práve nie je možné akýmkoľvek spôsobom označiť ani inak špecifikovať zdedený majetok. Podľa žalobcu v súlade s ustálenou judikatúrou teda nemecké súdy neuplatňujú článok 68 písm. l) nariadenia č. 650/2012, ktorý stanovuje, že v osvedčení sa uvedie dedičský podiel, ktorý pripadá na každého z dedičov a prípadne zoznam práv a/alebo majetku pre každého dediča.

31. S ohľadom na ciele, ktoré normotvorca Únie sledoval pri úprave európskeho osvedčenia o dedičstve, a predovšetkým s ohľadom na cieľ rýchleho, plynulého a účinného vysporiadania dedičstva s cezhraničnými dôsledkami v Únii má vnútroštátny súd pochybnosti o výklade článku 1 ods. 2 písm. l) a článku 69 ods. 5 nariadenia č. 650/2012, najmä čo sa týka súhry týchto ustanovení s vnútroštátnym právom členského štátu, v ktorom sa nachádza predmet dedičstva, ktoré upravuje podmienky zápisu vlastníckeho práva do katastra nehnuteľností.

32. Za týchto podmienok Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Majú sa článok 1 ods. 2 písm. l) a článok 69 ods. 5 [nariadenia č. 650/2012] vykladať v tom zmysle, že nebránia právnym ustanoveniam členského štátu, v ktorom sa nehnuteľný majetok nachádza, podľa ktorých možno zapísať vlastnícke právo do katastra nehnuteľností na základe európskeho osvedčenia o dedičstve iba v prípade, ak sú v tomto osvedčení uvedené všetky údaje potrebné pre takýto zápis?“

33. Písomné pripomienky predložila litovská, česká, nemecká, španielska, francúzska a maďarská vláda, ako aj Európska komisia. Litovská, nemecká, španielska vláda a Komisia predniesli svoje ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 4. mája 2022.

IV. Posúdenie

34. Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či nariadenie č. 650/2012, a predovšetkým jeho článok 1 ods. 2 písm. l), článok 68 písm. l), ako aj článok 69 ods. 5 bránia uplatneniu ustanovení vnútroštátneho práva, podľa ktorých sa nehnuteľnosť nadobudnutá jediným dedičom na základe dedičského práva založeného na zásade univerzálnej sukcesie môže zapísať do katastra nehnuteľností členského štátu, na ktorého území sa tento majetok nachádza, na základe európskeho osvedčenia o dedičstve len pod podmienkou, že sa v takomto osvedčení uvedú všetky identifikačné údaje týkajúce sa tejto nehnuteľnosti požadované vnútroštátnym právom tohto členského štátu.

35. Táto otázka sa týka na jednej strane požiadaviek kladených na európske osvedčenie o dedičstve a na druhej strane stanovenia hraníc medzi režimom zavedeným nariadením č. 650/2012 a režimom prijatým vo vnútroštátnom práve upravujúcom zápis práv k nehnuteľnostiam do registra.

36. Pripomínam, že poručiteľka, ktorá zomrela v roku 2015, bola sama dedičkou po jej manželovi (v roku 2014). S ohľadom na informácie predložené vnútroštátnym súdom a položenú otázku sa návrhy v tejto veci týkajú výlučne dedičstva po poručiteľke, ktoré prijal jej syn.

37. V tomto ohľade je potrebné podľa môjho názoru rozlišovať medzi otázkou, či sa predmet dedičstva musí alebo môže uvádzať v európskom osvedčení o dedičstve,( ) a otázkou, či môže orgán poverený vedením registra v členskom štáte odmietnuť zápis vlastníctva tohto majetku z dôvodu, že tento majetok sa neuvádza v európskom osvedčení o dedičstve.( ) Skôr, ako preskúmam tieto dve otázky, by som chcel v krátkosti zasadiť európske osvedčenie o dedičstve do cieľov sledovaných nariadením č. 650/2012.

38. Presnejšie povedané, na účely objasnenia problematiky v prejednávanej veci buď prináleží nemeckým orgánom podľa ustanovení nariadenia č. 650/2012, aby v európskom osvedčení o dedičstve jasne označili dotknutý majetok, alebo sú litovské orgány podľa ustanovení nariadenia č. 650/2012 povinné vyhovieť návrhu na základe európskeho osvedčenia o dedičstve v takej podobe, v akej ho vydali nemecké orgány.

A. O európskom osvedčení o dedičstve v rámci štruktúry nariadenia č. 650/2012

39. Z odôvodnenia 7 nariadenia č. 650/2012 vyplýva, že jeho cieľom je uľahčiť riadne fungovanie vnútorného trhu odstránením prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky.( ) Toto nariadenie teda patrí do rámca vytvorenia priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti spojených s vnútorným trhom, a teda je potrebné ho vykladať s ohľadom na tieto zásady.( )

40. Nariadením č. 650/2012 sa nevykonáva harmonizácia hmotného dedičského práva. V zásade teda nezahŕňa( ) hmotnoprávne ustanovenia dedičského práva. Naopak toto nariadenie prostredníctvom kolíznych noriem určuje (vnútroštátne) dedičské právo, ktoré sa uplatní na dedenie.( ) V tomto ohľade článok 21 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje ako všeobecné pravidlo zásadu, v zmysle ktorej sa na celé dedičstvo uplatnia právne predpisy štátu, v ktorom mal poručiteľ svoj obvyklý pobyt v čase jeho smrti. Okrem toho si osoba môže za rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať dedenie celého jej dedičstva, zvoliť právny poriadok štátu, ktorého je v čase voľby alebo úmrtia štátnym príslušníkom. Pôsobnosť rozhodného práva je definovaná v článku 23 nariadenia č. 650/2012. Stačí v tomto ohľade poznamenať, že zvolená právna úprava podľa článkov 21 a 22 tohto nariadenia upravuje celé dedičstvo( ) vrátane prevodu majetku.( )

41. Nariadenie č. 650/2012 neupravuje len uplatniteľné právne predpisy, ale aj súdnu právomoc a uznávanie, ako aj výkon rozhodnutí vydaných v jednom z členských štátov.

42. Článok 62 a nasl. tohto nariadenia upravujú jednu z kľúčových inovácií( ) tohto nariadenia: európske osvedčenie o dedičstve.

43. Toto osvedčenie má spĺňať tri hlavné funkcie vo všetkých členských štátoch:( ) po prvé priznať dedičovi právo vo vzťahu k orgánom, akým je kataster nehnuteľností alebo súkromným dlžníkom v rámci dedičstva, akými sú banky, po druhé stanoviť vyvrátiteľnú domnienku správnosti a úplnosti svojho obsahu a po tretie chrániť tretie dobromyseľné osoby, ktoré poskytujú plnenia osobe označenej za dediča alebo ktorá od nej nadobudne majetok z dedičstva.

44. Európske osvedčenie o dedičstve patrí do samostatného právneho režimu vytvoreného na základe ustanovení kapitoly VI nariadenia č. 650/2012( ), ktorých cieľom je zabezpečiť rovnaké uplatňovanie tohto nariadenia vo všetkých členských štátoch.( ) Čo sa týka tohto osvedčenia, články 63 až 69 predmetného nariadenia upravujú predovšetkým jeho ciele, potrebnú právomoc pre jeho vydanie, postupy podávania žiadostí o vydanie osvedčenia, preskúmanie tejto žiadosti a vydanie osvedčenia, ako aj jeho obsah a účinky.

45. Podľa článku 63 ods. 1 nariadenia č. 650/2012, ktorý upravuje účel európskeho osvedčenia o dedičstve, je toto osvedčenie určené na to, aby ho využívali najmä dedičia, ktorí sa potrebujú v inom členskom štáte dovolať svojho postavenia alebo uplatniť svoje práva ako dedičia.

46. Článok 63 ods. 2 písm. a) a b) nariadenia č. 650/2012 v tomto ohľade spresňuje, že osvedčenie je určené na to, aby sa využívalo najmä na preukázanie jednej alebo viacerých skutočností, akými je postavenie a/alebo práva každého dediča alebo pridelenie konkrétneho majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, dedičom alebo prípadne odkazovníkom uvedeným v osvedčení.

B. O obsahu európskeho osvedčenia o dedičstve

1. O článku 68 nariadenia č. 650/2012

47. Článok 68 nariadenia č. 650/2012 upravuje zoznam informácií, ktoré musí obsahovať európske osvedčenie o dedičstve „ak sa to požaduje na účely, na ktoré sa osvedčenie vydáva“, ku ktorým patrí „dedičský podiel, ktorý pripadá na každého z dedičov a prípadne zoznam práv a/alebo majetku pre každého dediča“( ).

a) O povinnosti presne označiť dotknutý majetok

48. Vzniká nasledujúca otázka: je orgán zodpovedný za vydanie európskeho osvedčenia o dedičstve povinný spresniť práva a/alebo majetok pre každého zisteného dediča?

49. Európske osvedčenie o dedičstve je vhodným nástrojom slúžiacim ako dôkaz o rôznych skutočnostiach. Ako vyplýva najmä z článku 68 ods. 1 nariadenia č. 650/2012, obsahuje informácie potrebné na účely, na ktoré sa vydáva.

50. Obsah tohto osvedčenia určuje teda účel (konkrétny), na ktorý sa európske osvedčenie o dedičstve vydáva a ktorý uviedol žiadateľ v súlade s článkom 65 ods. 3 písm. f) nariadenia č. 650/2012, ako aj uplatniteľné vnútroštátne predpisy. Z článku 63 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia vyplýva, že účelom uvedeného osvedčenia je najmä preukázať postavenie dediča. Samozrejme, ako vyplýva z článku 63 ods. 2 písm. b) uvedeného nariadenia, toto osvedčenie možno použiť aj na preukázanie iných skutočností, ako napríklad pridelenie konkrétneho majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, dedičovi/dedičom. Tieto informácie možno podľa môjho názoru zahrnúť do tohto osvedčenia v rozsahu, v akom je to potrebné pre riadne fungovanie európskeho osvedčenia o dedičstve, aby sa zabezpečil jeho plný účinok.

51. Ako sa pokúsim preukázať v nasledujúcich úvahách, pre vykonanie zápisu nie je potrebné použiť informácie uvedené v článku 63 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 650/2012.

1) Univerzálna sukcesia

52. Je nesporné, že uplatniteľným vnútroštátnym dedičským právom v prejednávanej veci podľa článku 21 ods. 1 nariadenia č. 650/2012, je nemecké právo. Preto v súlade s týmto ustanovením upravuje toto právo celé dedičstvo, a predovšetkým prevod majetku na dediča.( )

53. V prejednávanej veci podľa uplatniteľného nemeckého práva v súlade s § 1922 ods. 1 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník), v okamihu smrti osoby (začatie dedičského konania) celý majetok tejto osoby (dedičstvo) prechádza na jednu alebo viaceré osoby (dedičia). Ide o zásadu univerzálnej sukcesie. Ako uvádza nemecká vláda, vyššie uvedené predpokladá, že dedič je právnym nástupcom poručiteľa v okamihu, keď nastane rozhodná udalosť pre začatie dedičského konania t. j. smrť poručiteľa.

54. Treba zdôrazniť, že nemecké právo neupravuje inú ako univerzálnu sukcesiu, z čoho vyplýva, že na jednotlivca neprechádza konkrétny majetok, ale celý majetok ako univerzálny predmet.

55. Za týchto podmienok nie je potrebné zahrnúť inventár dedičstva do európskeho osvedčenia o dedičstve, keďže nenastáva situácia upravená v článku 68 písm. l) nariadenia č. 650/2012 a označená pojmom „prípadne“, teda ak existuje zoznam konkrétneho majetku prevádzaného na určitého dediča.

56. V takomto prípade sa totiž v uvedenom osvedčení uvádza, že dotknutá osoba je dedičom konkrétneho majetku poručiteľky. Ak však ide o univerzálneho dediča, nie je v predmetnom osvedčení potrebné označiť konkrétny majetok.

57. V tejto súvislosti sa prikláňam k odmietnutiu predpokladu, v zmysle ktorého sa pojem „prípadne“ má chápať tak, že len odráža vôľu žiadateľa o vydanie európskeho osvedčenia o dedičstve.( ) Aj keď je žiadateľ povinný informovať orgán vydávajúci toto osvedčenie o účele, na ktorý sa použije,( ) prináleží tomuto orgánu, aby rozhodol, na základe poskytnutej informácie, či je alebo nie je potrebné presne označiť daný majetok.

58. Komisia však tvrdí, že takýto prístup nie je v súlade s požiadavkami nariadenia č. 650/2012. Podľa nej sa totiž rozsah informácií uvádzaných v európskom osvedčení o dedičstve neurčuje podľa uplatniteľných predpisov vnútroštátneho dedičského práva, ale podľa článku 68 tohto nariadenia.

59. Podľa môjho názoru uvedený prístup Komisie nezohľadňuje tú skutočnosť, že nariadenie č. 650/2012 neupravuje len súdnu právomoc a obsah európskeho osvedčenia o dedičstve, ale ako som už uviedol, aj uplatniteľné vnútroštátne dedičské právo vo veci, ktorá má nevyhnutne vplyv na obsah osvedčenia.

60. Je pravda, že článok 68 nariadenia č. 650/2012 upravuje vyčerpávajúcim spôsobom obsah európskeho osvedčenia o dedičstve, čo však nevylučuje, aby vnútroštátne uplatniteľné dedičské právo, určené na základe tohto nariadenia, mohlo ovplyvniť jeho obsah. Práve naopak, použitie pojmov ak sú [informácie] „prípadne potrebné na účely, na ktoré sa [európske osvedčenie o dedičstve] vydáva“ a slovné spojenie „prípadne“ použité v tomto ustanovení poukazujú na zámer normotvorcu Únie zohľadniť uplatniteľné dedičské právo (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Vnútroštátne právne predpisy a toto nariadenie sú teda na sebe navzájom závislé, pretože práve uplatniteľné dedičské právo stanovuje obsah osvedčenia.

61. Z tohto dôvodu musí vydávajúci orgán preukázať istú mieru flexibility a prispôsobiť sa pre neho neobvyklej praxi, a to najmä vtedy, ak je povinný uplatniť cudzie právo. O takýto prípad však v prejednávanej veci nejde.

2) Iná, ako univerzálna sukcesia

62. Ak situácia nepatrí do pôsobnosti vnútroštátneho dedičského práva, ktoré sa riadi zásadou univerzálnej sukcesie( ) a ak vyššie uvedené ciele možno dosiahnuť len označením časti dedičstva dotknutej osoby, je pravdepodobné, že sporný majetok musí byť presne identifikovaný.

63. Stanovené povinnosti a požadované podmienky v tejto oblasti sa môžu líšiť v závislosti od členského štátu. Predovšetkým uplatniteľné dedičské právo v inom členskom štáte môže vyžadovať kompletný inventár dedičstva, s čím by sa spájala povinnosť zahrnúť takéto informácie do európskeho osvedčenia o dedičstve. Takáto situácia by zodpovedala situácii, na ktorú sa vzťahuje pojem „prípadne“ použitý v článku 68 písm. l) nariadenia č. 650/2012.

b) O možnosti identifikovať dotknutý majetok

64. Je potrebné zistiť, či v situácii, o akú ide vo veci samej, má orgán vydávajúci európske osvedčenie o dedičstve právo zahrnúť, resp. nezahrnúť spornú nehnuteľnosť do osvedčenia, ak o to dotknutá osoba v tomto zmysle požiada.

65. V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že úplný účinok európskeho osvedčenia o dedičstve si vyžaduje určitý stupeň spolupráce a vzájomnej dôvery medzi orgánmi členských štátov. Uvedené sa môže spájať s povinnosťou vydávajúceho orgánu zohľadniť v duchu lojálnej spolupráce s orgánmi iných členských štátov zákonné požiadavky kladené na vedenie registra v inom členskom štáte, a to najmä ak tento orgán disponuje informáciami a relevantnými údajmi.

66. V takomto prípade je uvedená spolupráca citlivou záležitosťou, lebo z nej môžu vyplynúť aj iné právne problémy.

67. Za predpokladu, že bude podaná takáto vyššie uvedená žiadosť, má identifikácia sporného majetku pre orgán vydávajúci európske osvedčenie o dedičstve aj naďalej dobrovoľnú povahu. Bolo by v takejto situácii možné uložiť orgánu vedúcemu register povinnosť zapísať tento majetok, ktorý sa nachádza v inom členskom štáte? A ako sa má postupovať s ohľadom na článok 69 ods. 2 nariadenia č. 650/2012, ktorý upravuje domnienku, v zmysle ktorej sa osvedčenie považuje za doklad o skutočnostiach, ktoré boli preukázané podľa rozhodného vnútroštátneho dedičského práva alebo podľa akéhokoľvek iného práva uplatniteľného na osobitné skutočnosti? Platí takáto domnienka aj na vlastníctvo sporného majetku?

68. Taktiež je potrebné osobitne poznamenať, že otázka vlastníctva určitého majetku patriaceho do masy dedičstva nepatrí do rámca postavenia dediča, ale postavenia vlastníka.( ) Právo uplatniteľné na dedičstvo, ktoré upravuje otázku prevodu vlastníctva, ako aj otázku, kto sa stáva vlastníkom majetku poručiteľa, sa musí odlíšiť od otázky, či bol konkrétny majetok vo vlastníctve poručiteľa.

69. Napokon je potrebné zdôrazniť, že na účely identifikácie konkrétneho majetku musí byť orgánu vydávajúcemu európske osvedčenie o dedičstve známa celý objem dedičstva.( ) Vyššie uvedené však môže byť spojené s ťažkosťami, čoho príkladom je vec sama.

2. O tlačive V

70. Bod 9 prílohy IV tlačiva V má za cieľ presne identifikovať majetok pridelený dedičovi, pre ktorý sa žiada o vydane osvedčenia a zahŕňa požiadavku spresnenia o aký majetok ide, ako aj uvedenia príslušných identifikačných údajov o tomto majetku.( )

71. Na rozdiel od tvrdení niektorých účastníkov konania vo veci samej a názorov niektorých autorov v právnej teórii,( ) z tohto tlačiva nemožno vyvodiť nijaké poznatky.

72. Informácie, na ktoré sa odvoláva tento bod 9, sa totiž musia poskytnúť len v tom prípade, ak sa má presne označiť dotknutý majetok.( ) Ako som však už uviedol,( ) o takýto prípad v prejednávanej veci nejde, keďže sa týka univerzálnej sukcesie.

73. Okrem toho je potrebné pripomenúť, že keďže (jediným) cieľom vykonávacieho nariadenia č. 1329/2014 je spresniť ustanovenia nariadenia č. 650/2012, nemožno v žiadnom prípade prekročiť rámec hmotnoprávnych ustanovení nariadenia č. 650/2012. Akýkoľvek iný prístup by spochybnil zásadu inštitucionálnej rovnováhy. Ako autor vykonávacieho nariadenia č. 1329/2014 je teda Komisia povinná rešpektovať vôľu normotvorcu. Inými slovami toto vykonávacie nariadenie nemôže v tlačive V vyžadovať, aby sa poskytli informácie, ktoré nie sú nevyhnutné z hľadiska cieľov európskeho osvedčenia o dedičstve. V opačnom prípade by sa ustanovenia nariadenia č. 650/2012 neoprávnene zbavili ich podstaty.

74. Ak teda správny výklad článku 68 nariadenia č. 650/2012 vedie k záveru, že toto ustanovenie si nevyžaduje osobitnú identifikáciu litovského majetku v európskom osvedčení o dedičstve, nijaké ustanovenie vykonávacieho nariadenia č. 1329/2014 nemôže umožniť iný záver. Toto vykonávacie nariadenie sa preto má vykladať v zmysle nariadenia č. 650/2012.

C. O účinkoch európskeho osvedčenia o dedičstve a jeho vzťahu k vnútroštátnemu pozemkovému právu [článok 1 ods. 2 písm. l) a článok 69 ods. 5 nariadenia č. 650/2012]

75. Podľa článku 69 ods. 5 nariadenia č. 650/2012 osvedčenie predstavuje platný doklad na zápis práva k majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do príslušného registra členského štátu bez toho, aby bol dotknutý článok 1 ods. 2 písm. k) a l) tohto nariadenia.

76. Článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012, ktorého cieľom je vymedziť príslušné oblasti pôsobnosti lex successionis a lex registrii stanovuje, že z jeho pôsobnosti je vylúčený „zápis práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane [právnych požiadaviek na takýto zápis] a účinky zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra“.

77. Konanie vo veci, ktoré viedlo k vyhláseniu rozsudku Kubicka( ) bolo jedinou príležitosťou pre Súdny dvor, aby vyložil článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že článok 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článok 31 tohto nariadenia sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán členského štátu odmietol uznať vecné účinky „vindikačného“ odkazu, ktorý je stanovený v rozhodnom dedičskom práve, ktoré si poručiteľ zvolil na základe článku 22 ods. 1 tohto nariadenia, pokiaľ dôvodom tohto odmietnutia je to, že tento odkaz sa týka vlastníckeho práva k nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v tom členskom štáte, ktorého právo nepozná inštitút odkazu s priamym vecnoprávnym účinkom k okamihu začatia dedičského konania.

78. Tento rozsudok Kubicka viedol k tomu, že sporné nemecké právo vo veci samej sa neuplatnilo na prevod majetku. Neboli však dotknuté pravidlá platné pre kataster nehnuteľností. Vnútroštátne pozemkové právo členského štátu teda môže stanovovať doplňujúce procesné požiadavky, avšak len v rozsahu, v akom sa tieto doplňujúce požiadavky netýkajú postavenia, ktoré bolo potvrdené európskym osvedčením o dedičstve.

79. Ako zdôraznil generálny advokát Bot vo svojich návrhoch prednesených vo veci Kubicka( ), v praxi sa na doplnenie európskeho osvedčenia o dedičstve môžu vyžadovať ďalšie dokumenty alebo informácie v prípade, že toto osvedčenie napr. neobsahuje dostatočne presné údaje na to, aby sa dal identifikovať majetok, ku ktorému treba zaregistrovať prechod vlastníckeho práva.

80. Je však potrebné poznamenať, že v prejednávanej veci disponujú litovské orgány všetkými potrebnými informáciami na to, aby mohli vykonať zápis do katastra nehnuteľností: dokážu určiť osobu, ktorej patrí alebo patril sporný majetok a prostredníctvom európskeho osvedčenia o dedičstve sa môžu uistiť o tom, že žalobca vo veci samej má postavenie dediča.

81. V takejto situácii by bol ohrozený potrebný účinok európskeho osvedčenia o dedičstve, ak by litovské pozemkové právo mohlo žiadateľovi ukladať doplňujúce povinnosti.

82. Aj keď totiž konkrétny majetok nadobudnutý v rámci dedičstva nebol označený v európskom osvedčení o dedičstve, jeho nadobudnutie možno preukázať týmto osvedčením. V rámci tejto logiky sa zmena v katastri nehnuteľnosti nezakladá na označení tohto majetku v predmetnom osvedčení, ale na postavení dotknutej osoby ako dediča.( ) V tomto ohľade je to isté osvedčenie dôkazom o univerzálnej sukcesii, ku ktorej došlo podľa nemeckého práva a ktorá zahŕňa aj nehnuteľný majetok poručiteľa nachádzajúci sa v zahraničí. Prináleží katastrálnemu úradu, aby preskúmal, či dotknutý majetok patrí do dedičstva, a teda či bol vo vlastníctve poručiteľky. Orgán musí z informácií uvedených v európskom osvedčení o dedičstve vyvodiť všetky potrebné závery, konkrétne že osoba označená ako dedič poručiteľky je jej univerzálnym dedičom.

83. Neexistuje preto nijaký legitímny dôvod, ktorý by litovským orgánom umožňoval, aby na účely zápisu požadovali doplňujúce údaje s cieľom určiť, či je dotknutá osoba dedičom sporného majetku. Ak by sa týmto orgánom uložila povinnosť obrátiť sa na nemecké orgány, aby presne identifikovali sporný nehnuteľný majetok, šlo by o neodôvodnené formálne požiadavky.

84. Na záver treba uviesť, že kým nie je ohrozený potrebný účinok nariadenia č. 650/2012 a v prejednávanej veci, ani potrebný účinok európskeho osvedčenia o dedičstve zavedeného týmto nariadením, môžu členské štáty prijímať normy v oblasti pozemkového práva. Článok 1 ods. 2 písm. l) uvedeného nariadenia však nemôže viesť k narušeniu potrebného účinku európskeho osvedčenia o dedičstve, teda osvedčenia, ktoré, ako som už uviedol, predstavuje podľa článku 69 ods. 5 tohto nariadenia platný dokument pre zápis vlastníckeho práva k majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do relevantného registra členského štátu.

85. Inými slovami, aj keď ustanovenia vnútroštátneho zákona o katastri nehnuteľností v zásade nemôžu odhliadnuť od podmienok týkajúcich sa nadobudnutia majetku v rámci dedičstva,( ) európske osvedčenie o dedičstve, ktoré je dôkazom o dedičstve, má záväzný charakter a musí slúžiť ako základ pre zápis do registra bez ohľadu na to, či jeho obsah zodpovedá alebo nezodpovedá obvyklej praxi vystavovania takéhoto osvedčenia (alebo porovnateľného vnútroštátneho osvedčenia) v členskom štáte katastra nehnuteľností.( ) Iba v tom prípade, ak je v priebehu zápisu do katastra nehnuteľností objektívne nemožné určiť predmet žiadosti, môže vzniknúť potreba doplniť európske osvedčenie o dedičstve s cieľom preukázať úplné nástupníctvo po poručiteľovi prostredníctvom doplňujúcich dokumentov, ktoré sú potrebné pre presnú identifikáciu zdedeného majetku.( )

D. O spolupráci medzi orgánmi (článok 66 ods. 5 nariadenia č. 650/2012)

86. Článok 66 nariadenia č. 650/2012, ktorý upravuje preskúmanie žiadosti o vydanie európskeho osvedčenia o dedičstve, vo svojom piatom odseku stanovuje, že na účely tohto článku príslušný orgán členského štátu poskytne na požiadanie orgánu vydávajúcemu európske osvedčenie o dedičstve nachádzajúcemu sa v inom členskom štáte informácie uchovávané najmä v katastroch nehnuteľností, registroch matričných úradov a registroch listín a právnych skutočností, ktoré sú významné pre dedenie alebo úpravu majetkových práv vyplývajúcich z manželského zväzku alebo rovnocenných majetkových práv zosnulého, ak by príslušný orgán bol podľa vnútroštátneho právneho poriadku oprávnený poskytnúť takéto informácie inému vnútroštátnemu orgánu.

87. Komisia sa domnieva, že v prejednávanej veci prináleží nemeckému orgánu vydávajúcemu európske osvedčenie o dedičstve, aby kontaktoval litovské orgány s cieľom získať informácie o nehnuteľnom majetku v rámci preskúmavania žiadosti o vydanie európskeho osvedčenia o dedičstve.

88. Aj keď je zrejmé, že systém spolupráce zavedený článkom 66 ods. 5 nariadenia č. 650/2012 zohráva hlavnú úlohu pre riadne fungovanie posudzovania žiadosti a následne pre vydanie osvedčenia, nestotožňujem sa s názorom Komisie, a to z jednoduchého dôvodu, že spolupráca je nevyhnutná len vtedy, ak je potrebná.

89. Ako bolo preukázané v rámci týchto návrhov, o takýto prípad nejde v prejednávanej veci, keď zapisujúci orgán disponuje všetkými potrebnými informáciami na to, aby vykonal zápis.

V. Návrh

90. S ohľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku, ktorú predložil Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd, Litva), odpovedal takto:

Článok 1 ods. 2 písm. l) a článok 69 ods. 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve bránia uplatneniu ustanovení vnútroštátneho práva, podľa ktorých možno nehnuteľný majetok, ktorý nadobudol jediný dedič podľa dedičského práva založeného na zásade univerzálnej sukcesie, zapísať do katastra nehnuteľností vedeného členským štátom, na ktorého území sa tento majetok nachádza, na základe európskeho osvedčenia o dedičstve len pod podmienkou, že sa v tomto osvedčení uvedú všetky identifikačné údaje týkajúce sa nehnuteľného majetku požadované vnútroštátnym právom tohto členského štátu.