Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, aby bolo možné daň považovať za neoddeliteľnú súčasť opatrenia pomoci, musí medzi daňou a pomocou podľa relevantnej vnútroštátnej úpravy existovať záväzný vzťah určenia v tom zmysle, že výnos dane je povinne určený na financovanie pomoci a priamo ovplyvňuje výšku pomoci a v dôsledku toho ovplyvňuje posúdenie zlučiteľnosti tejto pomoci s vnútorným trhom (rozsudky z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, bod 99 a citovaná judikatúra, ako aj z 10. novembra 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisia, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, bod 68).

Súdny dvor už okrem toho rozhodol, že v prípade, keď orgán zodpovedný za poskytovanie pomoci financovanej prostredníctvom dane má diskrečnú právomoc určiť výnos z tejto dane na iné opatrenia ako tie, ktoré majú všetky charakteristiky pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, taká okolnosť môže vylúčiť existenciu záväzného vzťahu určenia medzi daňou a pomocou. Ak totiž existuje takáto diskrečná právomoc, výnos dane nemôže mať priamy vplyv na výšku výhody poskytovanej príjemcom tejto pomoci. Takýto záväzný vzťah určenia môže naopak existovať vtedy, keď je výnos dane úplne a výlučne určený na poskytovanie pomoci, a to aj rôzneho druhu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. januára 2005, Pape, C‑175/02, EU:C:2005:11, bod 16; z 27. októbra 2005, Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑270/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, bod 55, ako aj z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, body 102 a 104).

Z judikatúry Súdneho dvora navyše vyplýva, že takýto záväzný vzťah určenia môže chýbať, ak je výška poskytnutej pomoci stanovená výlučne na základe objektívnych kritérií, ktoré nesúvisia s účelovo viazanými daňovými príjmami, a vzťahuje sa na ňu absolútna horná hranica stanovená právnymi predpismi (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 27. októbra 2005, Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑270/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, bod 52).

Súdny dvor sa teda najmä domnieval, že záväzný vzťah určenia medzi daňou a pomocou neexistuje v prípade, keď je výška poskytnutej pomoci stanovená na základe kritérií, ktoré nesúvisia s účelovo viazanými daňovými príjmami a keď vnútroštátna právna úprava stanovuje, že prípadný prebytok týchto príjmov s ohľadom na túto pomoc sa musí následne odviesť v konkrétnom prípade do rezervného fondu alebo do Štátnej pokladnice, pričom na uvedené príjmy sa navyše vzťahuje absolútna horná hranica stanovená právnymi predpismi, takže akýkoľvek prebytok sa tiež následne odvádza do všeobecného štátneho rozpočtu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. novembra 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisia, C‑449/14 P, EU:C:2016:848, body 70 až 72).

V tomto prípade prináleží vnútroštátnemu súdu overiť dôvodnosť svojho predpokladu, podľa ktorého boli tri dane počas predmetného obdobia integrálnou súčasťou schém pomoci, o ktoré ide vo veci samej, s prihliadnutím na skutočnosti uvedené v bodoch 16 až 22 tohto rozsudku. V tomto ohľade bude musieť tento súd najmä preskúmať, či presunutie časti príjmov CNC do rezervy malo za následok opätovné určenie predmetnej sumy na iné opatrenia ako tie, ktoré majú všetky charakteristiky pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a posúdiť vplyv, ktorý môže mať následné odvedenie časti týchto príjmov do všeobecného štátneho rozpočtu, ku ktorému došlo počas predmetného obdobia, na existenciu záväzného vzťahu určenia medzi týmito daňami a týmito schémami.

(pozri body 19 – 23)