Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PRIIT PIKAMÄE

prednesené 3. februára 2022( )

Vec C‑121/21

Česká republika

proti

Poľskej republike

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 259 ZFEÚ – Predĺženie platnosti povolenia na ťažbu v bani Turów v Poľsku v blízkosti českej hranice – Spor medzi Českou republikou a Poľskou republikou týkajúci sa vplyvov na životné prostredie v Českej republike – Smernica 2011/92/EÚ – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie (PVŽP) – Rozpor vnútroštátnych právnych predpisov, rozhodnutia o PVŽP a povolenia na ťažbu s právom Únie“





I. Úvod

1. Žalobou podanou podľa článku 259 ZFEÚ sa Česká republika podporovaná Európskou komisiou domáha toho, aby Súdny dvor konštatoval, že Poľská republika prijatím určitých opatrení v rámci správneho konania o predĺženie platnosti koncesie na ťažobnú činnosť v hnedouhoľnej bani Turów (Poľsko) do roku 2026 porušila viacero pravidiel Únie v oblasti ochrany životného prostredia.

2. Spor vo veci samej sa týka cezhraničných vplyvov banskej činnosti poľského prevádzkovateľa uvedenej bane a je predmetom kontroverzie medzi týmito členskými štátmi. Na jednej strane Česká republika tvrdí, že jej občania žijúci v blízkosti hraníc znášajú neprimerané environmentálne dôsledky banskej činnosti, konkrétne výrazný pokles hladiny podzemných vôd a zosuvy pôdy. Na druhej strane Poľská republika tvrdí, že zatvorenie bane by viedlo k veľkým hospodárskym stratám tak z hľadiska dodávok energie, ako aj z hľadiska zamestnanosti.

3. Vzhľadom na to, že ide o prvý medzištátny spor patriaci výlučne do oblasti práva životného prostredia Únie, ktorý je predložený Súdnemu dvoru, rozsudok, ktorý Súdny dvor vydá v prejednávanej veci, môže byť významným príspevkom k judikatúre medzinárodných súdov.( ) V tomto kontexte treba dúfať, že konštatovania, ku ktorým Súdny dvor dospeje vo svojom rozsudku, budú základom, na ktorom tieto dva členské štáty budú môcť dospieť k priateľskej dohode, ktorá im umožní zosúladiť svoje záujmy v duchu dobrých susedských vzťahov pri zabezpečení plného súladu s právom Únie.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Smernica 2000/60/ES

4. Článok 4 ods. 1, 4 a 5 smernice 2000/60/ES( ) stanovuje:

„1. Pri realizácií programov opatrení špecifikovaných v plánoch vodohospodárskeho manažmentu povodia:

a) pre povrchové vody

…

ii) členské štáty budú chrániť, zlepšovať a obnovovať všetky útvary povrchovej vody, s ohľadom na platnosť bodu iii) [s výhradou uplatnenia bodu iii) – neoficiálny preklad] pre umelé a výrazne zmenené vodné útvary, s cieľom dosiahnutia dobrého stavu povrchovej vody najneskôr do 15 rokov od dátumu nadobudnutia platnosti tejto smernice, v súlade s ustanoveniami uvedenými v prílohe V, s podmienkou uplatniť predlžovanie termínov [s výhradou predĺženia lehoty – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 4 a s využitím odsekov 5, 6 a 7 [s výhradou uplatnenia odsekov 5, 6 a 7 – neoficiálny preklad], bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 8;

…

b) pre podzemné vody

…

ii) členské štáty budú chrániť, zlepšovať a obnovovať všetky útvary podzemnej [vody], zabezpečia rovnováhu medzi odberom a dopĺňaním podzemnej vody s cieľom dosiahnutia dobrého stavu podzemných vôd najneskôr do 15 rokov od dátumu nadobudnutia platnosti tejto smernice v súlade s ustanoveniami uvedenými v prílohe V, s podmienkou uplatniť predĺženie termínov [s výhradou predĺženia lehoty – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 4 a s využitím odsekov 5, 6 a 7 [s výhradou uplatnenia odsekov 5, 6 a 7 – neoficiálny preklad], bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 8 tohto článku a s ohľadom na [s výhradou uplatnenia – neoficiálny preklad] ustanovenia článku 11 ods. 3 písm. j);

…

4. Lehoty stanovené v odseku 1 môžu byť predĺžené na účely postupného dosahovania cieľov pre vodné útvary za predpokladu, že nenastane žiadne ďalšie zhoršenie stavu ovplyvneného vodného útvaru, keď budú splnené všetky nasledujúce podmienky:

a) členské štáty zistia, že všetky potrebné zlepšenia stavu vodných útvarov nie je možné dosiahnuť v dostatočnej miere v časových reláciách stanovených v tomto odseku aspoň z jedného z týchto dôvodov:

i) miera požadovaných zlepšení sa dá dosiahnuť iba v etapách, ktoré z dôvodov technickej realizácie presahujú časový harmonogram;

ii) dokončenie realizácie opatrení na zlepšenie by bolo neprimerane nákladné v rámci časového harmonogramu;

iii) prírodné podmienky neumožňujú včasné zlepšenie stavu vodného útvaru.

b) Predĺženie konečného termínu a dôvody preň sú konkrétne uvedené a vysvetlené v pláne vodohospodárskeho manažmentu v povodiach podľa článku 13.

c) Predĺženia budú obmedzené maximálne na obdobie dvoch ďalších aktualizácií plánu vodohospodárskeho manažmentu v povodí, s výnimkou prípadov, keď sú prírodné podmienky také, že ciele nie je možné dosiahnuť v priebehu tohto obdobia.

d) Súhrn opatrení požadovaných podľa článku 11, ktoré sa považujú za nutné pre postupné dosiahnutie požadovaného stavu vodných útvarov do uplynutia predĺženého konečného termínu, dôvody pre akékoľvek podstatné oneskorenie pri realizácii týchto opatrení a predpokladaný časový harmonogram pre ich vykonávanie sa uvádzajú v pláne vodohospodárskeho manažmentu v povodí. Prehľad vykonávania týchto opatrení a súhrn všetkých doplnkových opatrení sa zahŕňa do aktualizácie plánu vodohospodárskeho manažmentu v povodí.

5. Členské štáty môžu pre určité vodné útvary pripustiť dosiahnutie menej prísnych environmentálnych cieľov ako tých, ktoré sú požadované podľa odseku 1, keď sú tieto útvary tak ovplyvnené ľudskou činnosťou, ako je určené v článku 5 ods. 1 alebo ich prirodzený stav je taký, že dosiahnutie týchto cieľov by bolo neuskutočniteľné alebo neprimerane nákladné pri splnení všetkých nasledujúcich podmienok:

a) environmentálne a sociálno‑hospodárske potreby zabezpečované takouto ľudskou činnosťou nie je možné dosiahnuť inými prostriedkami, ktoré sú podstatne lepšou environmentálnou voľbou nepredstavujúcou neprimerané náklady;

b) členské štáty zaručia,

– že povrchová voda dosiahn[e] najlepší možný ekologický a chemický stav s ohľadom na dopady, ktorým sa nebolo možné vyhnúť kvôli povahe danej ľudskej činnosti alebo znečistenia,

– čo najmenšie možné zmeny dobrého stavu podzemnej vody, vzhľadom k dopadom, ktorým sa nebolo možné vyhnúť kvôli povahe danej ľudskej činnosti alebo znečistenia;

c) že nedôjde k žiadnemu ďalšiemu zhoršeniu stavu ovplyvneného vodného útvaru;

d) že stanovenie menej prísnych environmentálnych cieľov a dôvody pre ne budú konkrétne uvedené v pláne vodohospodárskeho manažmentu v povodí, požadovanom podľa článku 13 a tieto ciele sa budú preverovať každých šesť rokov.“

2. Smernica 2003/4/ES

5. Podľa článku 7 ods. 1 a 2 smernice 2003/4/ES( ):

„1. Členské štáty prijmú potrebné opatrenia zabezpečujúce, aby verejné orgány organizovali informácie o životnom prostredí, ktoré sú významné pre ich funkciu a ktoré majú alebo sú pre ne uchovávané, s úmyslom ich aktívne a systematicky na verejnosti šíriť, najmä dostupnými prostriedkami počítačovej telekomunikačnej alebo elektronickej techniky.

…

2. Informácie, ktoré sa majú sprístupniť a šíriť, sa podľa potreby aktualizujú a obsahujú aspoň:

…

f) povolenia s významným vplyvom na životné prostredie a environmentálne dohody alebo odkaz na miesto, kde si takéto informácie možno vyžiadať alebo nájsť v rámci článku 3;

…“

3. Smernica o PVŽP

6. Článok 1 smernice 2011/92/EÚ( ) stanovuje:

„1. Táto smernica sa vzťahuje na posudzovanie vplyvov tých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, ktoré môžu mať pravdepodobne významný vplyv na životné prostredie.

2. Na účely tejto smernice sa uplatňujú nasledujúce definície:

a) ‚projekt‘ znamená:

– realizáciu stavieb alebo iných zariadení alebo plánov,

– iné zásahy do prírodného prostredia a krajiny, vrátane ťažby nerastných surovín;

…

c) ‚povolenie‘ znamená rozhodnutie príslušného orgánu alebo orgánov, ktoré oprávňuje navrhovateľa realizovať projekt;

…“

7. Článok 2 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:

„1. Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že pred udelením povolenia sa pre projekty, ktoré pravdepodobne budú mať významné vplyvy na životné prostredie okrem iného z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia, bude vyžadovať povolenie a budú posúdené z hľadiska ich vplyvov na životné prostredie. Tieto projekty sú definované v článku 4.

2. Posudzovanie vplyvov na životné prostredie možno začleniť do jestvujúcich procesov povoľovania projektov v členských štátoch alebo, ak to nie je možné, do iných procesov alebo do procesov, ktoré sa ustanovia na dosiahnutie cieľov tejto smernice.“

8. Podľa článku 3 ods. 1 písm. c) uvedenej smernice posudzovanie vplyvov na životné prostredie identifikuje, opíše a posúdi náležitým spôsobom, pri každom prípade jednotlivo, nepriame významné vplyvy projektu okrem iného na vodu.

9. Článok 4 tejto smernice znie:

„1. Pokiaľ článok 2 ods. 4 neustanovuje inak, projekty uvedené v prílohe I podliehajú posúdeniu v súlade s článkami 5 až 10.

2. Pokiaľ článok 2 ods. 4 neustanovuje inak, členské štáty určia, či projekty uvedené v prílohe II budú podliehať posúdeniu v súlade s článkami 5 až 10. Členské štáty to určia na základe:

a) skúmania každého jednotlivého prípadu

alebo

b) prahov alebo kritérií stanovených členskými štátmi.

Členské štáty môžu rozhodnúť uplatňovať oba postupy uvedené v písmenách a) a b).

…

4. Ak členské štáty rozhodnú, že budú vyžadovať rozhodnutie pre projekty uvedené v prílohe II, predloží navrhovateľ informácie o vlastnostiach projektu a jeho pravdepodobných významných vplyvoch na životné prostredie. Podrobný zoznam informácií, ktoré sa majú predložiť, je špecifikovaný v prílohe IIA. Navrhovateľ vezme v odôvodnených prípadoch do úvahy dostupné výsledky iných relevantných posúdení vplyvov na životné prostredie vykonaných v zmysle právnych predpisov Únie iných ako táto smernica. Navrhovateľ môže tiež poskytnúť opis akýchkoľvek vlastností projektu a/alebo plánovaných opatrení, aby sa zabránilo alebo predišlo tomu, čo by inak mohli byť významné nepriaznivé účinky na životné prostredie.

5. Príslušný orgán prijme svoje rozhodnutie na základe informácií, ktoré mu poskytol navrhovateľ v súlade s odsekom 4, berúc do úvahy v určitých prípadoch výsledky predbežných overovaní alebo posudzovaní vplyvov na životné prostredie vykonaných v zmysle právnych predpisov Únie iných ako táto smernica. Rozhodnutie sa zverejní a:

a) ak sa rozhodne, že je potrebné posúdenie vplyvov na životné prostredie, uvádza hlavné dôvody požadovania takéhoto posúdenia s odkazom na príslušné kritériá uvedené v prílohe III alebo

b) ak sa rozhodne, že nie je potrebné posúdenie vplyvov na životné prostredie, uvádza hlavné dôvody nepožadovania takéhoto posúdenia s odkazom na príslušné kritériá uvedené v prílohe III a uvedie aj všetky vlastnosti projektu a/alebo plánované opatrenia, ktorými sa má zabrániť alebo predísť tomu, čo by inak mohli byť významné nepriaznivé účinky na životné prostredie, ak ich navrhovateľ navrhol.

6. Členské štáty zabezpečia, že príslušný orgán vypracuje svoje rozhodnutie čo najskôr a v lehote neprekračujúcej 90 dní od dátumu, kedy navrhovateľ predložil všetky požadované informácie podľa odseku 4. Vo výnimočných prípadoch, napríklad v závislosti od charakteru, zložitosti, umiestnenia alebo veľkosti projektu, môže príslušný orgán túto lehotu na účely prijatia rozhodnutia predĺžiť. V takomto prípade príslušný orgán písomne informuje navrhovateľa o dôvodoch tohto predĺženia a o očakávanom dátume prijatia jeho rozhodnutia.“

10. Článok 5 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP znie:

„1. Ak sa vyžaduje posudzovanie vplyvov na životné prostredie, navrhovateľ vypracuje a predloží správu o hodnotení vplyvov na životné prostredie. Informácie, ktoré má poskytnúť navrhovateľ, musia obsahovať aspoň:

…

2. Na žiadosť navrhovateľa príslušný orgán po zohľadnení informácií poskytnutých navrhovateľom, najmä o špecifických vlastnostiach projektu vrátane jeho umiestnenia a technickej kapacity a jeho pravdepodobného vplyvu na životné prostredie, vydá stanovisko o rozsahu a úrovni podrobnosti informácií, ktoré má navrhovateľ uviesť v správe o hodnotení vplyvov na životné prostredie v súlade s odsekom 1 tohto článku. Príslušný orgán uskutoční pred vydaním svojho stanoviska konzultácie s orgánmi uvedenými v článku 6 ods. 1.

Členské štáty môžu tiež požadovať od príslušných orgánov, aby vydali stanovisko uvedené v prvom pododseku bez ohľadu na to, či o to žiada navrhovateľ.“

11. Článok 6 tejto smernice stanovuje:

„1. Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby orgány, ktorých sa projekt bude pravdepodobne týkať z dôvodu ich osobitných právomocí v oblasti životného prostredia alebo na základe miestnej alebo regionálnej príslušnosti, mali možnosť vyjadriť svoje stanovisko k informáciám predloženým navrhovateľom a k žiadosti o povolenie, zohľadňujúc podľa potreby prípady uvedené v článku 8a ods. 3. Na tento účel členské štáty určia, buď všeobecne, alebo pri každom jednotlivom prípade osobitne orgány, s ktorými treba konzultovať. Informácie získané podľa článku 5 sa postúpia týmto orgánom. Podrobné ustanovenia týkajúce sa konzultácií ustanovia členské štáty.

2. V záujme zabezpečenia účinnej účasti dotknutej verejnosti na rozhodovacích postupoch musí byť verejnosť informovaná elektronicky a prostredníctvom verejných oznamov alebo inými vhodnými prostriedkami o nasledujúcich skutočnostiach v skorom štádiu rozhodovacieho postupu v záležitostiach životného prostredia podľa článku 2 ods. 2 a najneskôr ihneď, ako možno informácie rozumne poskytnúť.

…

3. Členské štáty zaistia, aby sa v primeranom časovom rámci sprístupnili dotknutej verejnosti:

…

c) v súlade s ustanoveniami [smernice 2003/4] iné informácie, ako sú uvedené v odseku 2 tohto článku, ktoré sú relevantné pre rozhodnutie v súlade s článkom 8 tejto smernice a ktoré sa stanú dostupnými po informovaní príslušnej verejnosti v súlade s odsekom 2 tohto článku.

4. Dotknutej verejnosti sa poskytnú včasné a účinné príležitosti zúčastniť sa procesov rozhodovania týkajúceho sa životného prostredia uvedených v článku 2 ods. 2 a na tento účel je oprávnená vyjadriť pripomienky a stanoviská, kým sú ešte príslušnému orgánu alebo orgánom otvorené všetky možnosti, predtým ako sa rozhodne o žiadosti o povolenie.

5. Podrobné pravidlá pre informovanie verejnosti, napríklad vyvesením oznamov v určitom okruhu alebo zverejnením v miestnej tlači, a konzultácie s dotknutou verejnosťou, napríklad písomnými podaniami alebo prostredníctvom verejnej ankety, určia členské štáty. Členské štáty prijmú potrebné opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby boli dôležité informácie dostupné pre verejnosť v elektronickej forme aspoň prostredníctvom centrálneho portálu alebo ľahko dostupných prístupových bodov na príslušnej správnej úrovni.

6. Ustanovia sa primerané časové rámce pre rozličné fázy poskytujúce dostatočný čas:

a) na informovanie orgánov uvedených v odseku 1 a verejnosti a

b) pre orgány uvedené v odseku 1 a dotknutú verejnosť na prípravu a efektívnu účasť na environmentálnom rozhodovaní, ktoré podlieha ustanoveniam tohto článku.

7. Časové rámce na konzultácie s dotknutou verejnosťou o správe o hodnotení vplyvov na životné prostredie uvedenej v článku 5 ods. 1 nesmú byť kratšie ako 30 dní.“

12. Článok 7 uvedenej smernice stanovuje:

„1. Ak si je členský štát vedomý, že projekt má pravdepodobne významný vplyv na životné prostredie iného členského štátu, alebo ak o to členský štát, ktorý bude pravdepodobne významne dotknutý, požiada, zašle členský štát, na ktorého území sa projekt plánuje uskutočniť, dotknutému členskému štátu čo najskôr, najneskôr však v čase informovania vlastnej verejnosti, okrem iného:

a) opis projektu, spolu so všetkými dostupnými informáciami o jeho možných cezhraničných vplyvoch;

b) informácie o povahe rozhodnutia, ktoré sa môže prijať.

Členský štát, na ktorého území sa projekt plánuje uskutočniť poskytne druhému členskému štátu primeraný čas, v ktorom má uviesť, či si želá zúčastniť sa procesov environmentálneho rozhodovania uvedených v článku 2 ods. 2, a môže zahrnúť informácie uvedené v odseku 2 tohto článku.

2. Ak členský štát, ktorý prijme informácie podľa odseku 1 uvedie, že sa plánuje zúčastniť procesov environmentálneho rozhodovania uvedených v článku 2 ods. 2, členský štát, na ktorého území sa projekt plánuje uskutočniť, zašle, ak tak ešte neučinil, dotknutému členskému štátu požadované informácie, ktoré má poskytnúť podľa článku 6 ods. 2 a sprístupniť podľa článku 6 ods. 3 písm. a) a b).

…

5. Podrobné opatrenia na vykonávanie odsekov 1 až 4 tohto článku vrátane stanovenia časových rámcov na konzultácie môžu určiť dotknuté členské štáty na základe pravidiel a časových rámcov uvedených v článku 6 ods. 5 až 7 a musia byť také, aby umožnili dotknutej verejnosti na území dotknutého členského štátu efektívnu účasť na procesoch environmentálneho rozhodovania o projektoch uvedených v článku 2 ods. 2.“

13. Článok 8 tejto smernice stanovuje:

„Výsledky konzultácií a informácie získané v súlade s článkami 5 až 7 sa riadne vezmú do úvahy v povoľovacom konaní.“

14. Článok 8a smernice o PVŽP stanovuje:

„1. Rozhodnutie o udelení povolenia zahŕňa aspoň tieto informácie:

…

b) akékoľvek environmentálne podmienky, ktoré sú súčasťou rozhodnutia, opis vlastností projektu a/alebo navrhovaných opatrení, ktorých cieľom je zabrániť, predísť alebo zmierniť, a ak je to možné, nahradiť straty spôsobené pravdepodobne významnými nepriaznivými vplyvmi na životné prostredie, a v prípade potreby, aj opatrení na monitorovanie.

…

3. V prípade členských štátov využívajúcich postupy uvedené v článku 2 ods. 2, ktoré sú iné ako postupy na udelenie povolenia, sa požiadavky stanovené v odseku 1 prípadne v odseku 2 tohto článku považujú za splnené, ak akékoľvek rozhodnutie vydané v dôsledku týchto postupov obsahuje informácie uvedené v týchto odsekoch a sú zavedené mechanizmy, ktoré umožňujú splnenie požiadaviek uvedených v odseku 6 tohto článku.

…“

15. Článok 9 tejto smernice znie:

„1. Ak sa rozhodlo o udelení alebo zamietnutí povolenia, príslušný orgán alebo orgány o tom čo najskôr informujú verejnosť a orgány uvedené v článku 6 ods. 1 v súlade s vnútroštátnymi postupmi a zabezpečia, aby boli verejnosti a orgánom uvedeným v článku 6 ods. 1 k dispozícii tieto informácie zohľadňujúc podľa potreby prípady uvedené v článku 8a ods. 3:

a) obsah rozhodnutia a akékoľvek súvisiace podmienky uvedené v článku 8a ods. 1 a 2;

b) hlavné dôvody a úvahy, na ktorých sa rozhodnutie zakladá, vrátane informácií o procese účasti verejnosti. Toto zahŕňa aj zhrnutie výsledkov konzultácií a informácií získaných podľa článkov 5 až 7 a ako boli tieto výsledky zapracované alebo inak vysporiadané, najmä pripomienky získané od dotknutého členského štátu uvedeného v článku 7.

2. Príslušný orgán alebo orgány informujú každý členský štát, s ktorým sa uskutočnili konzultácie podľa článku 7 tým, že mu zašlú informácie uvedené v odseku 1 tohto článku.

Členské štáty, s ktorými sa uskutočnili konzultácie zaistia, že uvedené informácie sa sprístupnia vhodným spôsobom dotknutej verejnosti na ich vlastnom území.“

16. Článok 11 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:

„1. Členské štáty zaistia, aby v súlade s príslušným vnútroštátnym právnym systémom, dotknutá verejnosť:

a) ktorá má dostatočný záujem, alebo

b) ak pretrváva porušovanie práva v prípadoch, kde to právne predpisy členského štátu upravujúce správne konanie požadujú ako predbežnú podmienku,

mala prístup k opravným prostriedkom pred súdom alebo iným nezávislým a nestranným orgánom ustanoveným na základe zákona s cieľom napadnúť vecnú a procesnú zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia, skutku alebo nečinnosti [rozhodnutia, úkonu alebo opomenutia – neoficiálny preklad], ktoré sú predmetom ustanovení tejto smernice o účasti verejnosti.

2. Členské štáty určia, v akom štádiu možno napadnúť rozhodnutia, skutky alebo nečinnosť [rozhodnutia, úkony alebo opomenutia – neoficiálny preklad].“

17. Príloha I smernice o PVŽP, nazvaná „Projekty uvedené v článku 4 ods. 1“, uvádza v bode 19 „lomy a povrchové bane, ktoré zaberajú plochu viac ako 25 hektárov alebo ťažba rašeliny s povrchom väčším ako 150 hektárov“, a v bode 24 „akákoľvek zmena alebo rozšírenie projektov uvedených v tejto prílohe, ak takáto zmena alebo rozšírenie samotné spĺňajú limity, prípadne ustanovené v tejto prílohe“.

18. Príloha II tejto smernice, nazvaná „Projekty uvedené v článku 4 ods. 2“, uvádza v bode 2 písm. a) „lomy, povrchové bane a ťažba rašeliny (projekty neobsiahnuté v prílohe I)“, v bode 2 písm. e) „povrchové priemyselné zariadenia na ťažbu uhlia, ropy, zemného plynu a rúd, ako aj asfaltových bridlíc“, a v bode 13 písm. a) „akákoľvek zmena alebo rozšírenie projektov uvedených v prílohe I alebo tejto prílohe už povolených, vykonaných alebo v procese vykonávania, ktoré môžu mať významný nepriaznivý vplyv na životné prostredie (zmena alebo rozšírenie neuvedené v prílohe I)“.

B. Poľské právo

1. Zákon o informáciách o životnom prostredí

19. § 72 ods. 1 a 2 ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko (zákon o poskytovaní informácií o životnom prostredí a jeho ochrane, o účasti verejnosti na ochrane životného prostredia a o posudzovaní vplyvov na životné prostredie) z 3. októbra 2008 (Dz. U. č. 199, čiastka 1227; ďalej len „zákon o informáciách o životnom prostredí“) stanovuje:

„1. Rozhodnutie o environmentálnych podmienkach sa vydá pred získaním

…

(4) … koncesie na ťažbu nerastov z ložísk…;

…

2. Požiadavka získania rozhodnutia o environmentálnych podmienkach sa neuplatňuje v prípade zmeny:

…

(2) koncesie alebo rozhodnutia uvedeného v odseku 1 bodoch 4 a 5, ako je:

…

k) jednorazové predĺženie platnosti koncesie na ťažbu hnedého uhlia najviac o 6 rokov, ak je predĺženie platnosti koncesie odôvodnené racionálnou správou ložiska a nedôjde pritom k rozšíreniu pôsobnosti koncesie;

…“

2. Banský zákon

20. § 33 ustawa Prawo geologiczne i górnicze (geologický a banský zákon) z 9. júna 2011 (Dz. U. č. 163, čiastka 981; ďalej len „banský zákon“) stanovuje:

„… Ak bolo pred vydaním koncesie vydané rozhodnutie, ktorým sa stanovujú podmienky týkajúce sa ochrany životného prostredia, a to v konaní s účasťou verejnosti, predpisy týkajúce sa účasti verejných organizácií sa v konaní o vydanie koncesie neuplatnia.“

3. Zákon o konaní pred správnymi súdmi

21. Podľa § 50 ods. 1 ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (zákon o konaní pred správnymi súdmi) z 30. augusta 2002 (Dz. U. č. 153, čiastka 1270):

„Žalobu môže podať každá osoba, ktorá má na tom právny záujem, prokurátor, ombudsman, detský ombudsman a akýkoľvek iný verejný orgán v rámci svojej zákonnej činnosti vo veciach súvisiacich so záujmami tretích osôb, ak sa zúčastnili na správnom konaní.“

22. Poľská republika vo vyjadrení k žalobe poukazuje na určité zmeny právnych predpisov uvedených v predchádzajúcich bodoch, ktoré boli zavedené zákonom z 30. marca 2021, ktorým sa mení zákon o informáciách o životnom prostredí. Cieľom týchto zmien bolo uľahčiť dotknutej verejnosti výkon práv stanovených v článku 11 smernice o PVŽP. Táto verejnosť teraz môže získať informácie týkajúce sa prijatia určitých rozhodnutí bez nutnosti obrátiť sa na orgán, ktorý tieto rozhodnutia prijal. Verejnosť získala nové práva na opravný prostriedok proti povoleniam udeleným v nadväznosti na konanie a rozhodnutie o environmentálnych podmienkach, na ktorých sa zúčastnila. § 33 banského zákona bol zmenený tak, aby sa nové práva vyplývajúce zo zákona o informáciách o životnom prostredí vzťahovali aj na konanie o udelenie povolenia vedené podľa tohto zákona, ktorému predchádzalo rozhodnutie o environmentálnych podmienkach.

III. Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby

23. Hnedouhoľná povrchová baňa Turów sa nachádza na poľskom území v blízkosti hraníc Českej republiky a Spolkovej republiky Nemecko.

24. Dňa 27. apríla 1994 príslušné poľské orgány na základe povolenia č. 65/94 vydali spoločnosti PGE Elektrownia Bełchatów S.A., teraz PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (ďalej len „prevádzkovateľ“), koncesiu na ťažobnú činnosť v tejto bani na dobu 26 rokov, teda do 30. apríla 2020.

25. Dňa 2. marca 2015 prevádzkovateľ požiadal regionálneho riaditeľa ochrany životného prostredia vo Vroclavi (Poľsko) o vydanie rozhodnutia o environmentálnych podmienkach na realizáciu projektu definovaného ako pokračovanie v ťažbe na hnedouhoľnom ložisku Turów do roku 2044. Tak Česká republika, ako aj Spolková republika Nemecko sa zúčastnili na konzultačnom postupe začatom na základe tejto žiadosti.

26. Dňa 24. októbra 2019 prevádzkovateľ podal žiadosť o predĺženie platnosti tejto koncesie o šesť rokov podľa § 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí.

27. Dňa 21. januára 2020 regionálny riaditeľ ochrany životného prostredia vo Vroclavi vydal rozhodnutie o posúdení vplyvov určitých projektov na životné prostredie (ďalej len „rozhodnutie o PVŽP“) a 23. januára 2020 vyhlásil toto rozhodnutie za okamžite vykonateľné. Dňa 24. januára 2020 prevádzkovateľ priložil rozhodnutie o PVŽP k žiadosti o predĺženie platnosti koncesie na ťažobnú činnosť podanej 24. októbra 2019.

28. Rozhodnutím z 20. marca 2020 minister klímy Poľskej republiky udelil povolenie na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 (ďalej len „rozhodnutie o povolení do roku 2026“).

29. Viaceré české subjekty vrátane mimovládnych organizácií podali proti rozhodnutiam uvedeným v predchádzajúcich dvoch bodoch odvolania v správnom konaní alebo žaloby.

30. Česká republika sa domnievala, že Poľská republika udelením tohto povolenia porušila vo viacerých aspektoch právo Únie, a 30. septembra 2020 predložila vec Európskej komisii v súlade s článkom 259 ZFEÚ.

31. Poľská republika predložila svoje pripomienky 30. októbra 2020. Dňa 13. novembra 2020 boli na vypočutí, ktoré zorganizovala Komisia, vypočuté pripomienky oboch týchto členských štátov.

32. Dňa 17. decembra 2020 Komisia vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom vytýkala Poľskej republike viaceré nesplnenia povinností vyplývajúcich z práva Únie. Komisia sa konkrétne domnievala, že tento členský štát prijatím § 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí, ktorý umožňuje predĺžiť platnosť povolenia na ťažbu hnedého uhlia o šesť rokov bez posúdenia vplyvov na životné prostredie, porušil článok 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP.

33. Dňa 28. apríla 2021 bolo vydané rozhodnutie o predĺžení platnosti povolenia č. 65/94 do roku 2044 (ďalej len „rozhodnutie o povolení do roku 2044“).

IV. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania

34. Dňa 26. februára 2021 Česká republika podala prejednávanú žalobu o nesplnenie povinnosti. Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor žalobu zamietol a zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

35. Na základe návrhu Českej republiky na nariadenie predbežných opatrení podpredsedníčka Súdneho dvora uznesením z 21. mája 2021( ) nariadila Poľskej republike bezodkladne pozastaviť ťažbu hnedého uhlia v bani Turów až do vyhlásenia rozsudku, ktorým sa skončí konanie vo veci C‑121/21.

36. Rozhodnutím z 1. júla 2021 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhu Komisie na vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Českej republiky.

37. Rozhodnutím zo 14. júla 2021 predseda Súdneho dvora vyhovel žiadosti Poľskej republiky o prejednanie tejto žaloby v skrátenom súdnom konaní podľa článku 133 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

38. Listami kancelárie Súdneho dvora z 20. júla 2021, zaslanými v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 62 ods. 1 rokovacieho poriadku, bola Poľská republika vyzvaná, aby sa vyjadrila k odôvodnenému stanovisku Komisie, a Komisia bola vyzvaná, aby predložila uvedené stanovisko v jazyku konania, teda v poľštine, ako aj aby sa vyjadrila k určitým návrhom uvedeným v žalobe. Adresáti týchto žiadostí na ne riadne odpovedali.

39. Na základe návrhu Českej republiky na nariadenie predbežných opatrení podpredsedníčka Súdneho dvora uznesením z 20. septembra 2021( ) uložila Poľskej republike povinnosť zaplatiť Komisii penále vo výške 500 000 eur za každý deň od dátumu oznámenia tohto uznesenia uvedenému členskému štátu až dovtedy, kým tento členský štát nesplní povinnosti vyplývajúce z uznesenia podpredsedníčky Súdneho dvora z 21. mája 2021. Tým istým rozhodnutím podpredsedníčka Súdneho dvora zamietla návrh Poľskej republiky na zrušenie uvedeného uznesenia, podaný na základe článku 163 rokovacieho poriadku.

40. Pojednávanie sa konalo 9. novembra 2021 za prítomnosti Českej republiky, Poľskej republiky a Komisie, ktoré na ňom boli riadne zastúpené.

41. Na pojednávaní Česká republika v odpovedi na otázku položenú v tejto súvislosti spresnila, že trvá na svojom návrhu na ukončenie údajného neplnenia povinností.

V. Právna analýza

A. Úvodné pripomienky

42. Predtým, ako začnem s individuálnym preskúmaním žalobných dôvodov uvedených Českou republikou, považujem za potrebné pripomenúť spoločné pravidlá upravujúce konanie o žalobe o nesplnenie povinnosti podľa článkov 258 a 259 ZFEÚ, ktorého cieľom je určiť a zastaviť konanie členského štátu, ktoré je v rozpore s právom Únie( ). V tejto súvislosti treba poznamenať, že napriek určitým špecifickým rozdielom v konaní v závislosti od toho, či žalobcom, ktorý podal žalobu o nesplnenie povinnosti, je Komisia alebo členský štát, existujú spoločné pravidlá, ktorým účastníci konania podliehajú bez výnimky, medzi ktoré patria pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena, ako aj pravidlá týkajúce sa referenčného dátumu na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti v určitom prípade.

43. Pripomenutie uvedených pravidiel v rámci tejto analýzy považujem za obzvlášť relevantné vzhľadom na zložitosť skutkového stavu prejednávanej veci, ako aj na skutočnosť, že nesplnenie povinností uvádzané Českou republikou sa týka viacerých aspektov poľského právneho poriadku, konkrétne prijímania právnych aktov, ale aj správnych rozhodnutí, ktoré sa v priebehu času zmenili. Cieľom uplatňovania týchto spoločných pravidiel je zaručiť presné a konzistentné preskúmanie súladu uvedených vnútroštátnych aktov s právom Únie, ktorého prednosť sú všetky členské štáty povinné rešpektovať.( )

1. Pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti

44. Vzhľadom na to, že konanie na Súdnom dvore v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článkov 258 a 259 ZFEÚ sa vyznačuje zásadou kontradiktórnosti, žalobcovi prináleží, aby preukázal existenciu namietaného nesplnenia povinnosti tým, že predloží Súdnemu dvoru dôkazy potrebné na preverenie existencie tohto nesplnenia povinnosti. Z procesného hľadiska teda nemožno rozlišovať medzi uvedenými dvomi postupmi konania stanovenými v Zmluvách.( )

45. Okrem toho z článku 120 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a z príslušnej judikatúry týkajúcej sa tohto ustanovenia vyplýva, že každý návrh na začatie konania musí obsahovať predmet konania, ako aj zhrnutie dôvodov a že tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby umožnili žalovanému pripraviť si obhajobu a Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie. Z toho teda vyplýva, že podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, musia vyplynúť koherentným a zrozumiteľným spôsobom už z textu samotnej žaloby a žalobné návrhy musia byť formulované jednoznačne, aby Súdny dvor nerozhodol nad rámec návrhov alebo neopomenul rozhodnúť o niektorom žalobnom dôvode.( ) Žalovanému členskému štátu naopak prináleží, aby podstatným a detailným spôsobom spochybnil predložené údaje a dôsledky, ktoré z nich plynú.( )

46. Tvrdenia predložené účastníkmi konania v prejednávanej veci budú teda predmetom dôkladného preskúmania z hľadiska pravidiel týkajúcich sa dôkazného bremena, ktoré som opísal v predchádzajúcom bode.

2. Referenčný dátum na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti

47. Ďalším podstatným aspektom, ktorý je potrebné zohľadniť v rámci preskúmania, je referenčný dátum na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ ide o konanie podľa článku 258 ZFEÚ, referenčným dátumom je deň uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku vydanom Komisiou na základe tohto ustanovenia. Potreba uplatnenia takéhoto referenčného dátumu pri posúdení existencie nesplnenia povinnosti je obzvlášť zjavná v prípade, keď sa okolnosti veci v priebehu konania zmenili, veľmi často v dôsledku zásahu zo strany samotného členského štátu, ktorý sa dopustil porušenia, napríklad v dôsledku zmeny vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá sa považovala za odporujúcu právu Únie.

48. Je potrebné stanoviť referenčný dátum v konkrétnom štádiu konania, aby sa zabránilo tomu, že žaloba o nesplnenie povinnosti sa z dôvodu takejto zmeny okolností stane bezpredmetnou. Potreba jasne určiť predmet sporu je zjavná, ak sa vezme do úvahy cieľ žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorým je umožniť Súdnemu dvoru preukázať porušenie práva Únie členským štátom. Tento prístup má navyše tú výhodu, že zaručuje dodržiavanie procesných práv členských štátov v prípade, keď Komisia zasiahne s cieľom ukončiť takéto porušovanie práva Únie, čo by bolo náročné, keby členské štáty boli povinné zaujať vo svojej obhajobe stanovisko ku každej zmene predmetu sporu vyvolanej zmenou okolností.

49. Je zrejmé, že priame uplatnenie tejto judikatúry na konanie upravené v článku 259 ZFEÚ neprichádza do úvahy, keďže konanie začína samotný členský štát a nie Komisia. Vzniká teda otázka, aký je referenčný dátum na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti v rámci takéhoto konania. V tejto súvislosti treba uviesť, že predchádzajúce predloženie veci Komisii, stanovené v druhom odseku uvedeného článku, je procesnou požiadavkou, ktorá musí byť splnená, aby bolo neskôr možné podať žalobu na Súdny dvor. Netreba totiž zabúdať na význam tohto štádia konania, a to vzhľadom na právne dôsledky, ktoré vyvoláva, konkrétne povinnosť Komisie vypočuť oboch účastníkov konania, ktorí musia predložiť svoje písomné a ústne pripomienky, ako aj začiatok plynutia lehoty troch mesiacov, odkedy členský štát môže predložiť vec Súdnemu dvoru v prípade, ak Komisia nevydala odôvodnené stanovisko.

50. Domnievam sa, že dodržanie zásady kontradiktórnosti, ktorá charakterizuje toto štádium konania, ako sa výslovne uvádza v treťom odseku uvedeného článku, vyžaduje, aby žalujúci členský štát predložil všetky výhrady založené na údajnom porušení práva Únie a všetky s tým súvisiace dôkazy už vo svojom podaní, ktorým predkladá vec Komisii. Z tohto podania musí okrem toho jasne vyplývať, že žalujúci členský štát zamýšľa podať žalobu podľa článku 259 ZFEÚ a nie len požiadať Komisiu, aby začala konanie podľa článku 258 ZFEÚ. Z uvedeného vyplýva, že predmet sporu sa vymedzuje práve v tomto štádiu konania.( )

51. Vzhľadom na to, že žalujúci členský štát po prvé nie je viazaný zisteniami Komisie uvedenými v jej odôvodnenom stanovisku a po druhé nie je povinný absolvovať ďalšie štádiá konania – na rozdiel od Komisie v prípade žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ –, v zmysle procesného práva považujem za logické stanoviť ako referenčný dátum na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti dátum, kedy žalujúci členský štát predloží vec Komisii.( )Analogické uplatnenie judikatúry Súdneho dvora pri zohľadnení špecifík konania podľa článku 259 ZFEÚ považujem za o to vhodnejšie, že požiadavka takéhoto prístupu vyplýva z rovnakých úvah ako v prípade konania podľa článku 258 ZFEÚ, ktoré sú uvedené v predchádzajúcich bodoch, teda z potreby dostatočne presne určiť predmet sporu nezávisle od prípadnej zmeny okolností, ako aj z povinnosti dodržiavať procesné práva členských štátov.

52. Z uvedených dôvodov sa domnievam, že predmet tohto sporu sa musí v zásade obmedziť na legislatívny a správny stav existujúci v čase predloženia veci Komisii Českou republikou. Tým nie je vylúčená možnosť považovať za relevantné aj niektoré skutočnosti, ktoré nastali po tomto dátume. Chcel by som však pripomenúť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora je takéto zohľadnenie neskorších skutočností možné len výnimočne, a to ak sú tieto skutočnosti rovnakej povahy ako vytýkané správanie alebo ak podstatným spôsobom nemenia podstatu vytýkanej skutočnosti( ). Táto judikatúra je založená na logickom argumente, že členský štát sa nemôže vyhnúť žalobe založenej na porušení práva Únie využitím formálnej kľučky, teda zmenou právnej úpravy alebo prijatím nového rozhodnutia, ktoré však naďalej obsahuje rovnaké aspekty odporujúce právu Únie.

B. O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 1, 2, 4 a 6, článku 5 ods. 1 a 2, ako aj článkov 6 až 9 smernice o PVŽP (predĺženie platnosti povolenia na ťažbu hnedého uhlia o šesť rokov bez posúdenia vplyvov na životné prostredie)

1. Tvrdenia účastníkov konania

53. Česká republika v rámci svojho prvého žalobného dôvodu tvrdí, že § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí tým, že v prípade jednorazového predĺženia platnosti povolenia na ťažbu o šesť rokov vylučuje akékoľvek posudzovanie vplyvov na životné prostredie, porušuje článok 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP v rozsahu, v akom umožňuje povoliť takéto predĺženie bez vykonania buď úplného posúdenia vplyvov na životné prostredie, alebo tzv. „zisťovacieho konania“, ako sú upravené v týchto ustanoveniach. Neexistencia tohto posúdenia má navyše za následok vylúčenie dotknutej verejnosti a prípadne susedných členských štátov, ktorých územie môže byť dotknuté daným projektom, z účasti na postupoch upravených v článku 4 ods. 4 až 6 a v článkoch 5 až 9 tejto smernice.

54. Podľa tohto členského štátu sa uvedené ustanovenie poľského práva jednoznačne použilo na predĺženie platnosti vydaných koncesií na ťažbu hnedého uhlia v ďalších dvoch baniach v Poľsku. V skutočnosti slúžilo ako základ pre povolenie ťažby hnedého uhlia v bani Turów do roku 2026.

55. Poľská republika sa domnieva, že tento žalobný dôvod sa stal bezpredmetným, keďže 28. apríla 2021 bolo vydané rozhodnutie o povolení do roku 2044. Vzhľadom na dobu jeho platnosti nemohlo byť prijaté na základe § 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí. Navyše rozhodnutie o povolení do roku 2044 bolo prijaté na základe rozhodnutia o PVŽP, ktoré prevádzkovateľ priložil k svojej žiadosti.

56. Podľa žalovaného členského štátu je uvedený žalobný dôvod zjavne nedôvodný. Tento štát sa predovšetkým domnieva, že zo žalobných návrhov vyplýva, že rozsah žaloby sa obmedzuje na otázku platnosti povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026, a teda sa týka nezlučiteľnosti poľského práva so smernicou o PVŽP len v rozsahu, v akom sa toto právo uplatnilo konkrétne v rámci tohto povolenia.

57. Uvedený členský štát pritom tvrdí, že § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí sa pri vydaní uvedeného povolenia nepoužil, keďže orgán vydávajúci koncesie bol na účely jeho vydania povinný zohľadniť rozhodnutie o PVŽP vzhľadom na možnosť, že daný projekt bude mať podstatný vplyv na životné prostredie, ako tento orgán objasnil v odôvodnení tohto povolenia.

58. Poľská republika v tejto súvislosti uvádza, že podľa poľského práva vydanie „povolenia“ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) smernice o PVŽP je konanie, ktoré zahŕňa viacero etáp vrátane vydania rozhodnutia o environmentálnych podmienkach. Toto rozhodnutie je pre orgány, ktoré prijímajú neskoršie investičné rozhodnutia, záväzné. Je tiež priamo záväzné pre prevádzkovateľa, rovnako ako samotné povolenie, takže v rozpore s predpokladom, z ktorého vychádza Česká republika, nemusí byť zahrnuté do tohto povolenia.

59. V prejednávanej veci rozhodnutie o PVŽP, o ktoré prevádzkovateľ požiadal na účely realizácie projektu definovaného ako pokračovanie v ťažbe na hnedouhoľnom ložisku Turów do roku 2044, bolo prijaté 21. januára 2020 po konzultáciách a s účasťou verejnosti podľa smernice o PVŽP. Dňa 24. januára 2020 bolo potom priložené k žiadosti o predĺženie platnosti koncesie na ťažobnú činnosť o šesť rokov. Udelenie povolenia na obdobie kratšie, než je obdobie stanovené v rozhodnutí o PVŽP, je pritom v poľskom práve povolené a je navyše aj v súlade so zásadou a maiori ad minus. Udeleniu povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 teda predchádzalo posúdenie vplyvov na životné prostredie, a preto nedošlo k porušeniu ustanovení smernice o PVŽP uvedených v prvom žalobnom dôvode.

2. Posúdenie

a) O porušení článku 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP

60. Česká republika svojím prvým žalobným dôvodom namieta najmä porušenie článku 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP v rozsahu, v akom § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí vylučuje posúdenie vplyvov na životné prostredie v prípade jednorazového predĺženia platnosti povolenia na ťažbu o šesť rokov.

61. Hneď na úvod treba spresniť, že tento žalobný dôvod sa týka prijatia legislatívneho aktu a nie správnej praxe. Preto v rozpore s tým, čo tvrdí Poľská republika, nejde o uplatnenie právneho základu uvedeného v predchádzajúcom bode na konkrétny prípad. V dôsledku toho považujem jej tvrdenie, že tento žalobný dôvod je zjavne nedôvodný, keďže uvedené vnútroštátne ustanovenie sa pri vydaní povolenia na ťažbu hnedého uhlia v bani Turów do roku 2026 nepoužilo, za irelevantné.

62. Kľúčovou právnou otázkou preskúmania tohto žalobného dôvodu je skôr otázka určenia, či členský štát môže legislatívnou cestou povoliť príslušným orgánom, aby neprijali sériu správnych opatrení spojených s povoľovaním banských projektov. Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné najprv zistiť, či právo Únie, v prejednávanej veci smernica o PVŽP, ukladá členskému štátu povinnosť prijať takéto správne opatrenia. V prípade kladnej odpovede na túto otázku by členský štát nepochybne nesplnil svoje povinnosti.

63. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že „projekty“ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) smernice o PVŽP treba pred tým, ako budú povolené, podrobiť posudzovaniu ich vplyvov na životné prostredie podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice, pokiaľ môžu mať významné vplyvy na životné prostredie najmä z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia. Článok 2 ods. 1 smernice o PVŽP totiž nevyžaduje, aby postupu posudzovania, ktorý stanovuje táto smernica, podliehal každý projekt, ktorý môže mať významný vplyv na životné prostredie, ale len tie, ktoré sú uvedené v článku 4 tejto smernice, ktorý odkazuje na projekty vymenované v prílohách I a II tejto smernice

64. Zo znenia článku 2 ods. 1 v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice o PVŽP vyplýva, že projekty patriace do prílohy I tejto smernice predstavujú svojou povahou významné riziko vplyvov na životné prostredie a povinne musia byť predmetom posudzovania svojich vplyvov na životné prostredie. V tomto kontexte treba v prvom rade poznamenať, že článok 1 ods. 2 písm. c) tejto smernice odkazuje na pojem „povolenie“ ktorý definuje ako „rozhodnutie príslušného orgánu alebo orgánov, ktoré oprávňuje navrhovateľa realizovať projekt“. V druhom rade treba upozorniť na skutočnosť, že v bode 19 prílohy I sa uvádzajú „lomy a povrchové bane, ktoré zaberajú plochu viac ako 25 hektárov“, teda bane s plochou podobnou ploche bane Turów. Na účely analýzy je dôležitý bod 24 tejto prílohy, lebo stanovuje, že uvedenému postupu posudzovania musí podliehať „akákoľvek zmena alebo rozšírenie projektov uvedených v tejto prílohe, ak takáto zmena alebo rozšírenie samotné spĺňajú limity, prípadne ustanovené v tejto prílohe“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Inými slovami, smernica o PVŽP nestanovuje požiadavku vykonať posudzovanie vplyvov na životné prostredie len v prípade, ak sa má udeliť prvotné povolenie na projekt, ale táto požiadavka sa vzťahuje aj na určité súvisiace rozhodnutia.

65. § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí, ktorý je predmetom prvého žalobného dôvodu, môže patriť do pôsobnosti bodu 24 prílohy I smernice o PVŽP, keďže toto vnútroštátne ustanovenie sa týka predĺženia platnosti povolenia na ťažbu. Vzniká teda otázka, či takéto „predĺženie platnosti povolenia“ možno chápať ako „rozšírenie projektu“ v zmysle smernice o PVŽP. V zásade na základe jednoduchého doslovného výkladu možno pojem „rozšírenie“ chápať ako „zväčšenie územného rozsahu“, ako aj „časové predĺženie“ určitého projektu.

66. Podľa môjho názoru treba na túto otázku jednoznačne odpovedať kladne. Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Inter‑Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen( ), opatrenia, ktoré majú za následok predĺženie doby platnosti povolenia projektu už uvedeného v prílohe I smernice o PVŽP, spadajú pod bod 24 tejto prílohy. Z tohto rozsudku vyplýva, že pravidlo uvedené v článku 4 ods. 1 smernice o PVŽP sa má uplatniť aj v prípade, ak predĺženie doby platnosti predmetného povolenia nepresahuje desať rokov,( ) čo je presne prípad upravený spornou poľskou právnou úpravou. Z toho vyplýva, že jednorazové predĺženie doby platnosti povolenia na ťažbu o šesť rokov predstavuje projekt, ktorý v súlade s článkom 4 ods. 1 smernice o PVŽP vyžaduje posúdenie svojich vplyvov na životné prostredie.

67. Vzhľadom na uvedené treba konštatovať, že § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí nie je v súlade s právom Únie v rozsahu, v akom toto vnútroštátne ustanovenie stanovuje presný opak toho, čo vyžaduje článok 4 ods. 1 smernice o PVŽP.

68. Ďalej treba preskúmať, či došlo tiež k porušeniu článku 4 ods. 2 smernice o PVŽP.

69. V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že toto ustanovenie obsahuje odkaz na prílohu II, ktorá v bode 2 písm. a) uvádza v rámci projektov, ktoré môžu podliehať posudzovaniu vplyvov na životné prostredie, „lomy“ a „povrchové bane“ za predpokladu, že ide o projekty „neobsiahnuté v prílohe I“. Ako som pritom práve objasnil, bane s plochou podobnou ploche bane Turów sú už upravené v prílohe I. Tento typ baní teda už patrí do pôsobnosti článku 4 ods. 1 smernice o PVŽP, v dôsledku čoho je použitie článku 4 ods. 2 tejto smernice, prinajmenšom pokiaľ ide o túto kategóriu baní, vylúčené.

70. Napriek tomu sa mi však článok 4 ods. 2 smernice o PVŽP zdá byť relevantný, pokiaľ ide o bane s plochou pod prahovou hodnotou stanovenou v bode 19 prílohy I, teda bane s plochou menšou ako 25 hektárov. Zdá sa totiž, že sporná poľská právna úprava má tiež regulovať riadenie projektov s menšou plochou. V tejto súvislosti treba poznamenať, že § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí je jednak formulovaný pomerne všeobecne, pokiaľ ide o typ projektov oslobodených od povinnosti vykonať posúdenie ich vplyvov v na životné prostredie, a jednak vôbec nerozlišuje, ako to robí smernica o PVŽP, medzi projektmi, ktoré musia, a projektmi, ktoré prípadne môžu podliehať takémuto posúdeniu. V tomto štádiu preskúmania treba teda uviesť, že rozsah pôsobnosti tohto vnútroštátneho ustanovenia je veľmi široký.

71. V druhom rade treba podotknúť, že článok 4 ods. 2 smernice o PVŽP výslovne oprávňuje členské štáty, aby samy určili, či predmetný projekt bude podliehať posúdeniu vplyvov na životné prostredie( ). Podľa odôvodnenia 9 tejto smernice „ostatné projekty“, t. j. projekty uvedené v prílohe II, „nemusia mať v každom prípade významné vplyvy na životné prostredie“, čo znamená, že uvedené projekty podliehajú posúdeniu, len „ak členské štáty uvážia, že môžu mať pravdepodobne významný vplyv na životné prostredie“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Ako vyplýva z článku 4 ods. 2 tejto smernice, členské štáty to určia na základe skúmania každého jednotlivého prípadu alebo na základe prahov alebo kritérií stanovených členskými štátmi. Členské štáty sa môžu rozhodnúť uplatňovať oba uvedené postupy. Článok 4 ods. 3 vyžaduje, aby sa pri skúmaní každého jednotlivého prípadu alebo pri stanovení prahov alebo kritérií zohľadnili relevantné výberové kritéria uvedené v prílohe III. Z týchto poznámok jasne vyplýva, že členské štáty disponujú v rámci prebratia tohto ustanovenia do vnútroštátneho práva širokou mierou voľnej úvahy.

72. V tomto kontexte však netreba zabúdať na to, že hoci článok 4 ods. 2 smernice o PVŽP priznáva príslušnému orgánu určitú voľnosť pri posúdení otázky, či určitý projekt má alebo nemá podliehať posúdeniu, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora( ) vyplýva, že táto miera voľnej úvahy je obmedzená povinnosťou stanovenou v článku 2 ods. 1 smernice o PVŽP uskutočniť pred udelením povolenia „štúdiu vplyvov“ pre projekty, ktoré pravdepodobne budú mať významné vplyvy na životné prostredie okrem iného z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia. Členský štát, ktorý stanoví kritériá alebo prahové hodnoty bez prihliadnutia na umiestnenie projektov, alebo ktorý ich stanoví na takej úrovni, že v praxi sa povinnosti posúdenia vplyvov na životné prostredie vopred vyhne celý druh projektov, prekročí mieru voľnej úvahy, ktorá mu prináleží.

73. Podľa Súdneho dvora skutočnosť, že členský štát má priestor na voľné uváženie, sama osebe nestačí na to, aby sa určitý projekt vylúčil z postupu posudzovania v zmysle smernice o PVŽP. Ak by tomu bolo inak, priestor na voľné uváženie, ktorý členským štátom priznáva článok 4 ods. 2 tejto smernice, by členské štáty mohli použiť na vyňatie určitého projektu z povinnosti posudzovania, hoci by tento projekt mohol mať z dôvodu svojho charakteru, veľkosti alebo umiestnenia významný vplyv na životné prostredie. Nech je teda metóda, ktorú členský štát použije na určenie, či si určitý projekt vyžaduje alebo nevyžaduje posúdenie, akákoľvek, napríklad označenie určitého projektu legislatívnou cestou alebo individuálne skúmanie projektu, táto metóda nemôže narušiť cieľ smernice o PVŽP, ktorým je nevylúčiť z posudzovania žiaden projekt spôsobilý mať významné vplyvy na životné prostredie v zmysle tejto smernice, okrem prípadu, ak určitý vylúčený projekt možno na základe celkového ohodnotenia považovať za nespôsobilý mať významné vplyvy na životné prostredie.( )

74. Tieto úvahy platia tým skôr v prípade vnútroštátnych opatrení, ktoré sa týkajú celých skupín projektov. Súdny dvor konkrétne konštatoval, že článok 4 ods. 2 smernice o PVŽP nepriznáva členským štátom právomoc „úplne a definitívne vyňať“ jednu alebo viacero skupín projektov uvedených v tomto ustanovení z možnosti posúdenia, lebo cieľom predmetných kritérií a/alebo prahov nie je vopred oslobodiť od povinnosti posúdenia celé určité skupiny projektov uvedených v prílohe II, ktorých realizácia môže byť plánovaná na území členského štátu, ale len uľahčiť posudzovanie konkrétnych vlastností projektu s cieľom určiť, či podlieha uvedenej povinnosti.( )

75. Otázkou, ktorá vzniká v tomto kontexte, teda je, či sporná poľská právna úprava vyžaduje uskutočnenie „štúdie vplyvov“, ako je ustanovená v judikatúre Súdneho dvora, ak sa takýto prístup zdá byť odôvodnený vzhľadom na vlastnosti určitých projektov, konkrétne z dôvodu ich charakteristík, veľkosti alebo umiestnenia. Domnievam sa, že na túto otázku treba jednoznačne odpovedať záporne, keďže § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí sa uplatňuje bez rozdielu na všetky bane. Vzhľadom na to, že toto vnútroštátne ustanovenie má za následok úplné a definitívne vyňatie všetkých baní z povinnosti uskutočniť takúto „štúdiu vplyvov“, a to bez náležitého zohľadnenia špecifických vlastností každého projektu, ktoré môžu mať významné vplyvy na životné prostredie, treba ho považovať za nezlučiteľné s požiadavkami vyplývajúcimi z článku 4 ods. 2 v spojení s článkom 2 ods. 1 smernice o PVŽP, ako ich vykladá judikatúra.

76. Toto konštatovanie platí, aj pokiaľ ide o zjavnú nemožnosť vykonať v prípade baní patriacich medzi „ostatné“ projekty v zmysle odôvodnenia 9 smernice o PVŽP buď skúmanie každého jednotlivého prípadu, alebo posúdenie s použitím vhodných prahov alebo výberových kritérií, ako stanovuje článok 4 ods. 2 písm. a) a b) tejto smernice, s cieľom určiť, či projekty uvedené v prílohe II majú podliehať posúdeniu vplyvov na životné prostredie. Musím zdôrazniť, že citované poľské ustanovenie má za následok oslobodenie príslušných orgánov od povinnosti vykonať takéto určenie v prípade všetkých baní bez toho, aby mali možnosť zohľadniť špecifiká každého prípadu. Je teda zrejmé, že takýto rigidný prístup, ktorý v dostatočnej miere nezohľadňuje environmentálne otázky spojené s každou jednou banskou činnosťou, nemôže predstavovať správne legislatívne prebratie článku 4 ods. 2 smernice o PVŽP.

77. Preto treba dospieť k záveru, že Poľská republika prekročila mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje na základe článku 4 ods. 2 v spojení s článkom 2 ods. 1 smernice o PVŽP, v rozsahu, v akom jej vnútroštátna právna úprava nedodržiava postupy stanovené na posudzovanie vplyvov banskej činnosti, na ktorú sa vzťahuje príloha II tejto smernice, na životné prostredie.

78. Z dôvodov uvedených v predchádzajúcich bodoch sa domnievam, že Poľská republika prijatím článku 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí porušila tiež článok 4 ods. 2 smernice o PVŽP.

b) O porušení procesných požiadaviek v oblasti posudzovania vplyvov na životné prostredie

79. Skutočnosť, že v rámci tejto analýzy som konštatoval porušenie článku 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP, vedie nevyhnutne k otázke, ako sa má z právneho hľadiska pristupovať k žalobnému dôvodu, ak je založený aj na porušení článku 5 ods. 1 a 2, ako aj článkov 6 až 9 tejto smernice. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že tieto ustanovenia stanovujú procesné pravidlá, ktoré musia členské štáty dodržiavať pri stanovení povinnosti vykonať posudzovanie vplyvov na životné prostredie v prípade projektov uvedených v prílohe I. Okrem iného ide konkrétne o povinnosť navrhovateľa pripraviť a predložiť hodnotiacu správu, povinnosť konzultovať s orgánmi, ktorých sa projekt môže týkať, ako aj zaručenie prístupu verejnosti k informáciám týkajúcim sa projektu, a to vrátane rozhodovacieho procesu.

80. Podobne ako Komisia sa domnievam, že konštatovanie nesplnenia povinnosti stanoviť vykonanie posúdenia vplyvov projektu na životné prostredie, upravenej v článku 4 ods. 1 smernice o PVŽP, logicky zahŕňa aj nesplnenie špecifických procesných požiadaviek, ktoré má takéto posúdenie spĺňať. Domnievam sa, že to vyplýva aj z pozorného preštudovania žaloby Českej republiky, pričom ustanovenia upravujúce procesné požiadavky takéhoto posudzovania boli zrejme spomenuté len pre úplnosť.

81. Navyše musím poznamenať, že § 72 ods. 2 bod 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí sa vo všeobecnosti obmedzuje na vyňatie určitých banských činností z povinnosti uloženej právom Únie vykonať posudzovanie vplyvov na životné prostredie, netýka sa však konkrétnych povinností súvisiacich s postupom posudzovania, ktoré sú uvedené v článku 5 ods. 1 a 2, ako aj v článkoch 6 až 9 tejto smernice a ktoré by prípadne mohli odôvodniť osobitné preskúmanie súladu z hľadiska každého z uvedených ustanovení. V prejednávanej veci však nepovažujem takýto prístup za potrebný, keďže podmienky na takéto individuálne preskúmanie súladu zjavne nie sú splnené.

82. Za týchto podmienok, keďže ustanovenia uvádzané Českou republikou obsahujú hlavne procesné požiadavky, ktoré majú byť splnené v rámci posudzovania vplyvov na životné prostredie, treba dospieť k záveru, že porušenie článku 4 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP má nevyhnutne za následok porušenie týchto procesných požiadaviek.

c) O legislatívnych zmenách prijatých po podaní žaloby

83. Pre úplnosť treba upozorniť na nedávne zmeny poľských právnych predpisov, najmä na zrušenie § 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) zákona o informáciách o životnom prostredí. Ako uvádza Komisia vo svojich pripomienkach z 13. augusta 2021, do budúcna zrejme už jednorazové predĺženie platnosti koncesie na ťažbu hnedého uhlia o šesť rokov nebude podľa poľskej právnej úpravy možné bez predchádzajúceho posúdenia vplyvov na životné prostredie. Podľa informácií poskytnutých Komisiou táto inštitúcia v súčasnosti skúma, či táto zmena právnej úpravy môže zamedziť prípadom nesprávneho uplatňovania smernice o PVŽP vyplývajúceho z § 72 ods. 2 bodu 2 písm. k) uvedeného zákona.

84. V tejto súvislosti stačí uviesť, že vzhľadom na to, že legislatívne zmeny boli prijaté v júli 2021, teda po predložení veci Komisii Českou republikou, nemožno ich v tomto konaní zohľadniť bez toho, aby tým došlo k neprimeranej zmene predmetu sporu.( ) Preto sa domnievam, že Súdny dvor nemôže pri posúdení porušenia, ktorého sa dopustila Poľská republika, zohľadniť neskoršie legislatívne zmeny.

C. O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 ods. 2 až 7, článku 7 ods. 5, článkov 8 a 9, ako aj článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP (vylúčenie dotknutej verejnosti z konania o udelenie povolenia na ťažbu)

1. Tvrdenia účastníkov konania

85. Česká republika tvrdí, že povinnosti stanovené týmito ustanoveniami smernice o PVŽP, ktoré sa týkajú účasti verejnosti na postupoch stanovených v tejto smernici, ako aj na preskúmaní rozhodnutí vyplývajúcich z týchto postupov, sa uplatňujú vo všetkých etapách týchto postupov vrátane poslednej etapy, ktorým je konanie o udelenie povolenia na projekt a jeho výsledok.

86. Vyplýva to po prvé zo skutočnosti, že v určitých ustanoveniach, najmä v článku 6 ods. 2 písm. a), c) a d) smernice o PVŽP, sa uvádza buď „povolenie“ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) tejto smernice, alebo všetky rozhodnutia prijaté v rámci povoľovacieho konania. Po druhé táto smernica nestanovuje nijakú výnimku z povinností, ktoré ukladá, na tom základe, že by tieto povinnosti boli splnené v skoršom štádiu konania. Po tretie cieľ účasti verejnosti na konaní o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 sa líši od cieľa účasti verejnosti na postupe posudzovania vplyvov na životné prostredie, keďže cieľom účasti na konaní o udelenie povolenia je určiť, či boli výsledky posudzovania vplyvov na životné prostredie riadne zapracované do konečného povolenia. Rovnako tak možnosť podať opravný prostriedok, upravená v článku 11 smernice o PVŽP, by stratila svoj potrebný účinok, keby nebolo možné uvedené zapracovanie preskúmať.

87. Česká republika sa preto domnieva, že § 33 banského zákona, ktorý vylučuje dotknutú verejnosť z konania o udelenie povolenia na projekt, ako aj zo súdneho preskúmania tohto konania v prípade, ak bolo rozhodnutie o PVŽP pre tento projekt vydané po postupe posudzovania vplyvov na životné prostredie vykonanom s účasťou verejnosti, je v rozpore s uvedenými ustanoveniami smernice o PVŽP.

88. Poľská republika namieta, že vzhľadom na článok 2 ods. 2 smernice o PVŽP, ktorý stanovuje možnosť uplatniť integrované konanie o udelenie povolenia na projekt, sú členské štáty oprávnené určiť postupy, na základe ktorých má byť zaručená účasť verejnosti v tej etape prijímania tohto povolenia, v ktorej sa skúmajú otázky týkajúce sa vplyvu plánovaného projektu na životné prostredie. Takáto účasť však nemusí byť zaručená v nasledujúcich etapách povoľovacieho konania, v ktorých sa skúmajú ostatné aspekty fungovania plánovaného projektu.

89. V Poľsku pritom konanie o udelenie povolenia na projekt zahŕňa viacero etáp, pričom prevádzkovateľovi môže byť takéto povolenie udelené až po vydaní rozhodnutia o environmentálnych podmienkach, ktoré je pre toto povolenie záväzné. V súlade s judikatúrou Súdneho dvora platí, že ak vnútroštátne právo zavádza viacetapové povoľovacie konanie, v rámci ktorého jedno rozhodnutie je hlavné a ďalšie rozhodnutie je vykonávacie, ktoré nemôže ísť nad rámec parametrov určených hlavným rozhodnutím, účinky, ktoré projekt pravdepodobne má na životné prostredie, musia byť určené a posúdené počas konania, v ktorom má byť vydané hlavné rozhodnutie.

90. V rámci konania o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 sa teda nevyžadovala opätovná účasť verejnosti ani opätovné uskutočnenie cezhraničných konzultácií, keďže povinnosti v tomto smere boli splnené v konaní ukončenom rozhodnutím o PVŽP. Komisia údajne potvrdila tento prístup vo svojom odôvodnenom stanovisku, keď dospela k záveru, že nedošlo k porušeniu dotknutých ustanovení smernice o PVŽP.

91. Pokiaľ ide o tvrdenie žalujúceho členského štátu, že článok 11 ods. 1 smernice o PVŽP vyžaduje možnosť súdneho preskúmania zohľadnenia výsledkov posudzovania vplyvov na životné prostredie v rámci konania o udelenie povolenia, Poľská republika tvrdí po prvé, že poľské právo v zásade zaručuje dotknutej verejnosti možnosť podať takýto opravný prostriedok. V tejto súvislosti organizácie ako napríklad Greenpeace ČR podali žaloby proti povoleniu na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 a v rámci konaní o týchto žalobách bola meritórne preskúmaná otázka pozastavenia platnosti tohto povolenia.

92. Po druhé z odseku 2 uvedeného článku, podľa ktorého členské štáty určia, v akom štádiu možno napadnúť rozhodnutia, vyplýva, že členské štáty môžu postupovať tak, že zaručia možnosť podať opravný prostriedok len v štádiu rozhodnutia o environmentálnych podmienkach, pokiaľ je vylúčené, že by sa toto rozhodnutie nezohľadnilo v rozhodnutí o povolení. Tak je to aj v Poľsku, keďže § 86 zákona o informáciách o životnom prostredí stanovuje, že toto rozhodnutie je pre orgány, ktoré vydávajú rozhodnutie uvedené v § 72 ods. 1 tohto zákona, záväzné. Keďže rozhodnutie o PVŽP je priamo uplatniteľné, bolo by neodôvodnené a bezpredmetné zaručiť mimovládnym organizáciám možnosť napadnúť rozhodnutie o povolení ťažby hnedého uhlia do roku 2026.

93. Poľská republika dodáva, že tvrdenie o porušení článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP sa v každom prípade stalo bezpredmetným, keďže § 33 banského zákona bol zmenený a v súčasnosti umožňuje dotknutým osobám podať opravný prostriedok proti investičnému rozhodnutiu na účely preskúmania zlučiteľnosti tohto rozhodnutia s rozhodnutím o environmentálnych podmienkach.

2. Posúdenie

94. Česká republika sa v rámci svojho druhého žalobného dôvodu domnieva, že § 33 banského zákona, ktorý v podstate stanovuje neúčasť verejných organizácií na konaní o udelenie povolenia v prípade, ak sa tieto organizácie zúčastnili na postupe posudzovania vplyvov na životné prostredie, porušuje viacero ustanovení smernice o PVŽP. Aj tento žalobný dôvod sa týka legislatívneho aktu a nie určitej správnej praxe.

95. Povinnosti zakotvené v článku 6 ods. 2 až 7, v článku 7 ods. 5, v článkoch 8 a 9, ako aj v článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP sa týkajú účasti dotknutej verejnosti a iných členských štátov, na území ktorých môže mať projekt významný vplyv, na postupoch stanovených smernicou o PVŽP vrátane preskúmania rozhodnutí vyplývajúcich z týchto postupov. Uvedené povinnosti sa týkajú priebehu a výsledku „rozhodovacieho postupu“ v zmysle článku 2 ods. 2 smernice o PVŽP, ktorého cieľom je udelenie „povolenia“, pričom tento pojem zahŕňa podľa článku 1 ods. 2 písm. c) smernice o PVŽP rozhodnutie oprávňujúce realizovať projekt.

a) O porušení práva na prístup verejnosti a iných členských štátov ku konaniu o udelenie povolenia

96. V prvom rade by som chcel zdôrazniť, že nie som presvedčený o správnosti výkladu presadzovaného Českou republikou, podľa ktorého cieľom článkov 6 až 9 smernice o PVŽP je zaručiť absolútne a neobmedzené právo na prístup verejnosti a iných členských štátov ku všetkým etapám konania o udelenie povolenia. Podľa môjho názoru je potrebné spresniť tento postoj s poukazom na procesnú autonómiu, ktorú smernica o PVŽP priznáva členským štátom. Ako správne uvádza Poľská republika, článok 2 ods. 2 smernice o PVŽP upravuje možnosť členského štátu začleniť posudzovanie vplyvov na životné prostredie do jestvujúcich procesov povoľovania projektov v členských štátoch alebo ak to nie je možné, do iných procesov alebo do procesov, ktoré sa ustanovia na dosiahnutie cieľov tejto smernice.

97. Inými slovami, ustanoveniami práva Únie sa nezjednocujú postupy predchádzajúce udeleniu povolenia na projekty. Členské štáty majú skôr možnosť výberu, pokiaľ ide o formu a prostriedky, ktoré majú prispievať k dosahovaniu cieľov smernice o PVŽP. Vnútroštátne právne úpravy jednotlivých členských štátov sa preto môžu podstatne líšiť, pokiaľ ide o spôsob organizácie priebehu správnych konaní v oblasti rozhodovania o povoľovaní projektov, ktoré môžu mať významné vplyvy na životné prostredie.

98. Podľa informácií, ktoré poskytla Poľská republika, jej vnútroštátny právny poriadok zavádza viacetapové povoľovacie konanie, ktoré začína posudzovaním vplyvov projektu na životné prostredie. Poľská republika objasňuje, že v prípade projektov spočívajúcich v ťažbe nerastov z ložiska je podnik, ktorý zamýšľa vykonávať tento druh činnosti, povinný získať rozhodnutie o environmentálnych podmienkach vzťahujúcich sa na realizáciu tohto projektu a potom už len povolenie na ťažbu nerastov z ložiska. Poľská republika zdôrazňuje, že rozhodnutie o environmentálnych podmienkach je pre správny orgán, ktorý vydáva povolenie na ťažbu nerastov z ložiska, záväzné.

99. V tomto kontexte treba pripomenúť, že Súdny dvor výslovne uznáva možnosť členského štátu zaviesť viacetapové povoľovacie konanie. Podľa judikatúry Súdneho dvora platí, že ak vnútroštátne právo upravuje viacero etáp konania o povolení, z ktorých jedna je hlavným rozhodnutím a druhá je vykonávacím rozhodnutím, ktoré nesmie presiahnuť rámec hlavného rozhodnutia, účinky, ktoré môže projekt mať na životné prostredie, sa musia identifikovať a posúdiť v konaní týkajúcom sa hlavného rozhodnutia.( ) Len ak je možné určiť tieto účinky až v konaní týkajúcom sa vykonávacieho rozhodnutia, iba vtedy sa posudzovanie musí uskutočniť v rámci tohto posledného konania.( ) Súdny dvor spresnil, že posúdenie vplyvov projektu na životné prostredie treba v podstate uskutočniť hneď, ako je možné určiť a posúdiť všetky vplyvy, ktoré tento projekt pravdepodobne má na životné prostredie.( ) Predchádzajúca povaha takéhoto posúdenia je odôvodnená nutnosťou, aby v rozhodovacom konaní príslušný orgán čo najskôr zohľadnil vplyvy každého procesu technického plánovania a rozhodovania na životné prostredie, a to v čo najskoršej fáze, pričom cieľom je predchádzanie vzniku znečistenia alebo obťažovania už od začiatku, a nie dodatočné odstraňovanie ich následkov.( )

100. Povoľovacie konanie upravené vo vnútroštátnom práve, ako ho opisuje Poľská republika, je podľa môjho názoru v súlade s požiadavkami judikatúry Súdneho dvora uvedenými v predchádzajúcom bode vyššie. Konkrétne Poľskej republike nemožno vytýkať zavedenie viacetapového povoľovacieho konania najmä vzhľadom na procesnú autonómiu, ktorú smernica o PVŽP priznáva členským štátom. Z tohto pohľadu sa zdá, že Poľská republika v súlade s povinnosťou, ktorú jej ukladá článok 2 ods. 1 smernice o PVŽP, prijala potrebné opatrenia, aby zabezpečila, že pred udelením povolenia sa pre projekty, ktoré pravdepodobne budú mať významné vplyvy na životné prostredie okrem iného z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia, bude vyžadovať povolenie a budú posúdené z hľadiska ich vplyvov na životné prostredie.

101. Na základe tohto konštatovania považujem za logické, že ak sa posudzovanie vplyvov projektu na životné prostredie vykonalo už v štádiu správneho konania, ktoré predchádzalo udeleniu povolenia, pri splnení procesných požiadaviek stanovených smernicou o PVŽP, neexistuje nijaké objektívne odôvodnenie požiadavky, aby členský štát zopakoval túto etapu v štádiu povoľovania. Takáto požiadavka by znamenala nerešpektovanie autonómie členských štátov pri zavádzaní správnych konaní a predstavovala by zbytočný formalizmus, ktorý by mohol vytvárať neprimerané prekážky realizácie projektu. Súhlasím preto s názorom Komisie, že ak sa verejnosť a prípadne iné členské štáty mohli zúčastniť na postupe posudzovania vplyvov na životné prostredie, nezdá sa byť nutné, aby sa táto účasť zopakovala aj v štádiu povoľovania. V rámci konania o predĺženie platnosti povolenia na ťažbu v bani Turów do roku 2026 preto nebolo potrebné znova zabezpečiť účasť verejnosti ani znova uskutočniť cezhraničné konzultácie, keďže povinnosti týkajúce sa uvedenej oblasti boli splnené už v rámci konania ukončeného rozhodnutím o PVŽP.

102. Tvrdenia Českej republiky poukazujúce na nezlučiteľnosť § 33 banského zákona so smernicou o PVŽP nepovažujem za presvedčivé, keďže sú založené na jednoduchom doslovnom výklade článku 6 ods. 2 smernice o PVŽP, ktorý má odkazovať na konečné „povolenie“, pričom však Česká republika presne a podrobne neobjasňuje, z akého dôvodu by viacetapové správne konanie zavedené v poľskom právnom poriadku nemalo byť v súlade s požiadavkami smernice o PVŽP. Prijatie tejto argumentácie by sa rovnalo tvrdeniu, že viacetapové správne konanie zamerané na posudzovanie vplyvov projektu na životné prostredie nemožno vôbec zaviesť, čo je jasne v rozpore s vyhláseniami Súdneho dvora uvedenými v jeho judikatúre. Toto tvrdenie treba preto zamietnuť.

b) O porušení práva podať opravný prostriedok na súd

103. Pokiaľ ide o údajné porušenie článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP, ktorý sa týka práva podať opravný prostriedok na súd, treba najprv poznamenať, že podaniu takéhoto opravného prostriedku proti rozhodnutiu o povolení v prípade, ak sa dotknutá osoba nezúčastnila na konaní vedúcom k udeleniu tohto povolenia, nebráni samotný § 33 banského zákona, ale § 50 ods. 1 zákona o konaní pred správnymi súdmi, ako uvádza samotná Česká republika vo svojom siedmom žalobnom dôvode.

104. Okrem toho treba pripomenúť, že podľa rozsudku Flausch( ) sa opravné prostriedky proti samotným rozhodnutiam o povolení v zásade netýkajú otázok účasti verejnosti na rozhodovacom procese, čo ale neplatí najmä vtedy, ak sa prípadné nedostatky účasti verejnosti musia vytýkať v rámci žaloby proti konečnému rozhodnutiu o povolení.

105. Z toho logicky vyplýva, že ak vnútroštátne právo zavádza viacetapové konanie pozostávajúce z etapy posudzovania vplyvov na životné prostredie a z etapy týkajúcej sa povoľovania projektu, ako je to v poľskom právnom poriadku, členské štáty môžu platne stanoviť, že nedostatky týkajúce sa účasti verejnosti sa musia uplatniť v priebehu prvej etapy.

106. Ako jasne vyplýva z článku 11 ods. 2 smernice o PVŽP, členské štáty určia, v akom štádiu možno napadnúť rozhodnutia, úkony alebo opomenutia. Inými slovami, v rozpore s tvrdením Českej republiky členský štát nie je povinný zabezpečiť, aby prípadné nedostatky týkajúce sa účasti verejnosti bolo možné znova napadnúť v štádiu povoľovania.

107. Napokon, pokiaľ ide o riziko uvádzané Českou republikou, že výsledky postupu posudzovania vplyvov na životné prostredie nebudú neskôr zohľadnené, domnievam sa, že ani článok 11 ods. 1 smernice o PVŽP, ani nijaké iné ustanovenie práva Únie, ktoré priznáva rovnocenné právo, nebráni prijatiu vnútroštátneho postupu a ustanovení zaručujúcich možnosť podať opravný prostriedok len v etape rozhodnutia o environmentálnych podmienkach, pokiaľ je vylúčené, že by sa výsledky postupu posudzovania vplyvov na životné prostredie nezohľadnili v rozhodnutí o povolení.

108. V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa informácií poskytnutých Poľskou republikou( ) jej vnútroštátne právo v zásade zaručuje dotknutej verejnosti možnosť podať odvolania v rámci správneho konania, ako aj podať žaloby na správne súdy proti rozhodnutiam o povolení, najmä na účely preskúmania ich súladu s podmienkami stanovenými v skorších rozhodnutiach o environmentálnych podmienkach.

109. Vzhľadom na neexistenciu konkrétnych dôkazov na podporu tvrdenia, že poľské právo neumožňuje domáhať sa súdneho preskúmania rozhodnutia o povolení na projekt z dôvodu, že sa v tomto rozhodnutí nezohľadnili výsledky postupu posudzovania vplyvov na životné prostredie, treba toto tvrdenie zamietnuť.

110. So zreteľom na predchádzajúce úvahy navrhujem zamietnuť druhý žalobný dôvod ako nedôvodný.

D. O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP (vyhlásenie okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP)

1. Tvrdenia účastníkov konania

111. Česká republika v rámci svojho tretieho žalobného dôvodu tvrdí, že vyhlásenie okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP porušuje článok 11 ods. 1 smernice o PVŽP v rozsahu, v akom zbavuje toto ustanovenie jeho potrebného účinku. Uvedený členský štát v tejto súvislosti tvrdí, že hoci podľa poľského práva toto rozhodnutie môže podliehať súdnemu preskúmaniu, jeho okamžitá vykonateľnosť má za následok, že dotknutý projekt môže získať povolenie a následne sa zrealizovať ešte pred vydaním súdneho rozhodnutia o zákonnosti rozhodnutia o PVŽP, pričom tento problém je ešte umocnený jednak tým, že verejnosť nemá možnosť podať na súd návrh na nariadenie predbežných opatrení proti tejto okamžitej vykonateľnosti, a jednak tým, že povolenie na projekt je po uplynutí lehoty jedného roka od začatia činnosti neodvolateľné.

112. Česká republika v tejto súvislosti tvrdí, že opravné prostriedky podané proti rozhodnutiu o PVŽP a jeho okamžitej vykonateľnosti sa ešte stále nachádzajú v štádiu správneho konania, zatiaľ čo ťažobná činnosť v bani Turów pokračuje. Uvádza tiež, že hladiny podzemných vôd klesajú výrazne rýchlejšie oproti predpokladom, z ktorých toto rozhodnutie vychádzalo, a že v rozpore s informáciami uvedenými v tomto rozhodnutí došlo na území Českej republiky k výrazným zosuvom pôdy v obývaných územiach.

113. Poľská republika uvádza, že poľské právo umožňuje vyhlásiť neprávoplatné rozhodnutie za okamžite vykonateľné v prípadoch, keď je to nevyhnutné s ohľadom na ochranu ľudského zdravia alebo života, na zabránenie veľkých strát pre národné hospodárstvo, alebo s ohľadom na iný verejný záujem alebo mimoriadne dôležitý záujem účastníka konania. Ak sa však okamžitá vykonateľnosť prizná prostredníctvom samostatného aktu, tento akt možno napadnúť odvolaním a následne žalobou na súde. Okrem toho podľa § 135 správneho poriadku orgán druhého stupňa môže odložiť priamu vykonateľnosť rozhodnutia, a to buď ex offo, alebo na návrh účastníkov konania.

114. Uvedený členský štát tvrdí, že v prejednávanej veci po prvé nebol podaný nijaký návrh podľa § 135. Po druhé konanie týkajúce sa vydania rozhodnutia o PVŽP trvalo takmer päť rokov, do 21. januára 2020, pričom väčšina tohto obdobia bola v dôsledku účasti českých orgánov a verejnosti venovaná cezhraničným vplyvom, takže lehota na získanie povolenia sa pre prevádzkovateľa výrazne skrátila, čo malo vplyv na rozhodnutie vyhlásiť rozhodnutie o PVŽP za okamžite vykonateľné. Po tretie proti rozhodnutiu o okamžitej vykonateľnosti boli naozaj podané odvolania a následne žaloby, ktoré sú predmetom konania prebiehajúceho pred správnym súdom.

115. Poľská republika ďalej tvrdí, že tretí žalobný dôvod je bezpredmetný, keďže na základe zmeny regulačného rámca, ku ktorej došlo 30. marca 2021, boli verejnosti priznané práva, ktoré naprávajú neúčinnosť súdneho preskúmania údajne vyplývajúcu z priznania okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP. Orgán druhého stupňa teraz môže na návrh a v odôvodnených prípadoch odložiť okamžitú vykonateľnosť v rámci konania o odvolaní proti tomuto rozhodnutiu.

2. Posúdenie

116. Česká republika svojím tretím žalobným dôvodom, ktorý smeruje proti vyhláseniu okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP, poukazuje na porušenie článku 11 ods. 1 smernice o PVŽP z dôvodu údajnej neúčinnosti súdnych konaní, ktoré poľský právny poriadok zavádza proti takémuto vyhláseniu, a to vzhľadom na skutočnosť, že toto vyhlásenie môže rýchlo viesť k realizácii projektu bez ohľadu na podanie žaloby proti rozhodnutiu o PVŽP, pričom tento problém je ešte umocnený nemožnosťou podať návrh na nariadenie predbežných opatrení proti jeho realizácii. Zdá sa, že tento žalobný dôvod, podobne ako prvé dva žalobné dôvody, smeruje skôr proti vnútroštátnemu právu než proti uvedenému vyhláseniu ako takému.

117. V tejto súvislosti považujem za potrebné na úvod pripomenúť judikatúru Súdneho dvora, z ktorej vyplýva povinnosť členských štátov zabezpečiť účinnosť opravných prostriedkov proti vnútroštátnym správnym rozhodnutiam, ktoré môžu mať nezvratné škodlivé vplyvy na životné prostredie. Súdny dvor konštatoval, že účinnosť opravných prostriedkov závisí najmä od možnosti členov dotknutej verejnosti podať na vnútroštátny súd konajúci vo veci, ktorá sa riadi právom Únie, návrh na nariadenie predbežných opatrení takej povahy, aby sa dočasne odložilo uplatňovanie povolenia, kým sa čaká na konečné rozhodnutie, ktoré má byť vydané( ). Potreba zabezpečiť účinnú súdnu ochranu sa zdá byť obzvlášť dôležitá v prípade, keď je rozhodnutie, akým je rozhodnutie o PVŽP, vyhlásené za okamžite vykonateľné. Na účely preskúmania tohto žalobného dôvodu založeného na údajnej neúčinnosti súdnych konaní zavedených v poľskom právnom poriadku považujem za potrebné posúdiť vnútroštátny právny rámec, ako aj súčasný stav prebiehajúcich konaní.

a) O vnútroštátnom právnom rámci

118. Pokiaľ ide o vnútroštátny právny rámec, Poľská republika objasňuje, že ustanovenia poľského práva umožňujú priznať neprávoplatnému rozhodnutiu okamžitú vykonateľnosť vo zvláštnych prípadoch, teda keď to je nevyhnuté s ohľadom na ochranu ľudského zdravia alebo života, na zabránenie veľkých strát pre národné hospodárstvo, alebo tiež s ohľadom na iný verejný záujem alebo mimoriadne dôležitý záujem účastníka konania. Orgán prvého stupňa môže priznať svojmu rozhodnutiu priamu vykonateľnosť už v znení daného rozhodnutia, alebo po jeho prijatí. V druhom uvedenom prípade sa okamžitá vykonateľnosť priznáva prostredníctvom uznesenia, proti ktorému môžu účastníci konania podať odvolanie a následne žalobu na správny súd. Poľská republika uvádza, že poľské právo zavádza aj ďalší prostriedok napadnutia priamej vykonateľnosti: podľa § 135 správneho poriadku orgán druhého stupňa môže ex offo odložiť priamu vykonateľnosť rozhodnutia. Tento orgán tak môže urobiť aj po preskúmaní návrhu účastníkov konania.

b) O súčasnom stave prebiehajúcich konaní

119. Pokiaľ ide o súčasný stav prebiehajúcich konaní, Česká republika uvádza, že viaceré české subjekty podali odvolanie proti rozhodnutiu o PVŽP, ako aj odvolanie proti rozhodnutiu z 23. januára 2020 o okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP. Túto informáciu potvrdzuje Poľská republika, ktorá objasňuje, že viaceré organizácie na ochranu životného prostredia podali generálnemu riaditeľovi ochrany životného prostredia odvolanie proti rozhodnutiu o PVŽP z 21. januára 2020, ktoré vydal regionálny riaditeľ ochrany životného prostredia vo Vroclavi. Podľa vysvetlení Poľskej republiky po tom, ako prvý z uvedených orgánov vydá rozhodnutie v druhostupňovom konaní, dotknuté organizácie budú mať právo podať žalobu na Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodský správny súd Varšava, Poľsko).

120. Pokiaľ ide konkrétne o rozhodnutie o okamžitej vykonateľnosti rozhodnutia o PVŽP, Poľská republika uvádza, že regionálny riaditeľ ochrany životného prostredia po preskúmaní argumentácie českého účastníka konania predloženej v rámci konania o odvolaní 14. apríla 2021 rozhodol o zachovaní účinnosti tohto rozhodnutia. Poľská republika upozorňuje na skutočnosť, že k dnešnému dňu viaceré organizácie na ochranu životného prostredia podali proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu žalobu na Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojvodský správny súd Varšava). V tejto súvislosti musím poznamenať, že Česká republika na pojednávaní informovala Súdny dvor, že toto konanie v súčasnosti prebieha a že pojednávanie by sa malo konať koncom roka 2021.

121. Posúdenie tvrdení oboch účastníkov konania ma privádza k záveru, že poľský právny poriadok skutočne poskytuje opravné prostriedky, ktoré umožňujú domáhať sa preskúmania zákonnosti správnych rozhodnutí vrátane rozhodnutí o PVŽP správnymi orgánmi a súdnymi orgánmi. Dotknuté osoby majú predovšetkým možnosť domáhať sa odkladu priamej vykonateľnosti rozhodnutia. Vzhľadom na neexistenciu presvedčivých dôkazov sa nemôžem stotožniť s pochybnosťami Českej republiky o účinnosti jestvujúcich opravných prostriedkov. Skutočnosť, že uvedené organizácie na ochranu životného prostredia nemali vo svojich opravných prostriedkoch úspech, nie je sama osebe dostatočným dôkazom umožňujúcim dospieť k záveru o neúčinnosti, obzvlášť keď opravné prostriedky neboli ešte vyčerpané.

122. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem zamietnuť tretí žalobný dôvod ako nedôvodný.

E. O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) smernice 2000/60 (nezahrnutie možného postupu pre prípad neudelenia výnimiek pre dotknuté vodné útvary do rozhodnutia o PVŽP)

1. Tvrdenia účastníkov konania

123. Podľa Českej republiky rozhodnutie o PVŽP nezabezpečuje dodržiavanie povinností vyplývajúcich z článku 4 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) smernice 2000/60, pokiaľ ide o povrchové a podzemné vody ovplyvnené ťažobnou činnosťou v bani Turów počas celej plánovanej doby tejto činnosti do roku 2044, a preto porušuje tieto ustanovenia.

124. Uvedený členský štát v tejto súvislosti uvádza, že článok 4 ods. 4 a 5 smernice 2000/60 stanovuje výnimky z dosiahnutia týchto cieľov s maximálnou platnosťou do roku 2021 alebo 2027, a najmä, že s predĺžením doby platnosti výnimiek stanovených v odseku 5, ktoré je upravené v odseku 4, sa počíta bez zohľadnenia možnosti, že by sa takéto predĺženie nepovolilo z dôvodu nesplnenia podmienok potrebných pre udelenie výnimiek stanovených v uvedenom odseku 5.

125. Hoci pritom Poľská republika v dokumentácii k PVŽP uznáva, že pred ukončením ťažby v ložisku Turów v roku 2044 nebude možné dosiahnuť dobrý stav dotknutých vodných útvarov, v rozhodnutí o PVŽP sa neuvádza, akým spôsobom by tento členský štát zamýšľal dosiahnuť súlad s právom Únie v prípade zamietnutia udelenia uvedených výnimiek. Toto rozhodnutie predovšetkým neobsahuje zákaz ďalšej ťažby v takom prípade.

126. Poľská republika odmieta tvrdenie o porušení článku 4 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) smernice 2000/60. Zdôrazňuje, že posúdenie a uplatnenie výnimiek stanovených v článku 4 ods. 4 a 5 tejto smernice sa nevykonáva prostredníctvom konkrétnych investičných povolení, ale v rámci aktualizácie konkrétnych plánov vodohospodárskeho manažmentu povodia vykonanej podľa článku 13 uvedenej smernice. Takéto aktualizácie sa vykonávajú pre jednotlivé povodia vrátane povodia rieky Odry na roky 2021 až 2027. Práve v rámci tejto aktualizácie plánov sa s ohľadom na aktuálnu situáciu prijímajú rozhodnutia o zachovaní, zmene alebo zrušení týchto výnimiek.

127. Tento členský štát sa aj s odkazom na odôvodnené stanovisko Komisie domnieva, že smernica 2000/60 nevyžaduje, aby rozhodnutie o povolení projektu v zmysle smernice o PVŽP definovalo povinnosti vyplývajúce z prípadných budúcich rozhodnutí o výnimkách z environmentálnych cieľov pre konkrétne vodné útvary. Tento postoj nie je spochybnený judikatúrou citovanou Českou republikou, v ktorej sa uvádza len to, že dokumentácia poskytnutá verejnosti na účely konzultácie pred udelením povolenia musí obsahovať údaje potrebné na posúdenie vplyvov tohto projektu na vodu z hľadiska článku 4 ods. 1 smernice 2000/60. V tejto judikatúre sa však neuvádza, že v rozhodnutí o povolení projektu sa musí záväzným spôsobom vyriešiť otázka, či sa tento projekt môže zrealizovať na základe budúcich rozhodnutí o udelení alebo neudelení uvedených výnimiek.

128. Poľská republika odmieta tiež tvrdenie Českej republiky, že dodržiavanie povinností uvedených v tomto ustanovení nie je zabezpečené nijakým iným spôsobom. Poukazuje na to, že v poľskom práve existujú mechanizmy týkajúce sa troch aspektov činností s možným vplyvom na podzemné vody alebo povrchové vody, ktoré zaručujú dodržiavanie článku 4 ods. 1 smernice 2000/60 v prípade zamietnutia povolenia predmetných výnimiek. Tieto mechanizmy sa týkajú po prvé konaní súvisiacich s vydaním rozhodnutia umožňujúceho vykonávať takúto činnosť, po druhé overenia vplyvu vykonávanej činnosti na vodu a po tretie sankcií za negatívne vplyvy na vodu spôsobené osobami vykonávajúcimi činnosť na základe predtým vydaného rozhodnutia. Okrem toho porušenie podmienok týkajúcich sa ochrany životného prostredia zo strany prevádzkovateľa je dôvodom na odňatie povolenia bez náhrady.

129. Poľská republika ďalej uvádza, že štvrtý žalobný dôvod sa týka obsahu rozhodnutia o PVŽP. Vzhľadom na to, že toto rozhodnutie je predmetom odvolania v správnom konaní, po ktorom môže nasledovať žaloba podaná na správny súd, a tieto konania môžu viesť k jeho zrušeniu, rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom vo veci zlučiteľnosti rozhodnutia o PVŽP so smernicou 2000/60 by bol v rozpore s rozdelením úloh medzi Súdny dvor a vnútroštátne súdy.

130. Poľská republika tiež uvádza, že zo znenia článku 259 ZFEÚ vyplýva, že žaloba podaná na základe tohto ustanovenia musí preukazovať, že členský štát si už nesplnil povinnosť, ktorá mu vyplýva z práva Únie, a nie, že k porušeniu takejto povinnosti môže hypoteticky dôjsť v budúcnosti. Z tohto dôvodu je podľa nej štvrtý žalobný dôvod neprípustný.

2. Posúdenie

131. Česká republika v rámci svojho štvrtého žalobného dôvodu v podstate tvrdí, že rozhodnutie o PVŽP porušuje článok 4 ods. 1 písm. a) bod ii) a písm. b) bod ii) smernice 2000/60, týkajúci sa environmentálnych cieľov, ktoré sa majú dosiahnuť v oblasti povrchových a podzemných vôd, keďže toto rozhodnutie nedefinuje opatrenia, ktoré sa majú prijať v prípade, že by počas doby trvania projektu nedošlo k predĺženiu výnimiek z týchto ustanovení, ktoré sa aktuálne uplatňujú podľa článku 4 ods. 4 a 5 tejto smernice. Tento žalobný dôvod sa líši od vyššie preskúmaných žalobných dôvodov tým, že sa netýka legislatívneho aktu, ale skôr konkrétneho správneho aktu.

132. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Poľská republika, nepovažujem tento žalobný dôvod za neprípustný z dôvodu, že sa týka hypotetického nesplnenia povinnosti v budúcnosti. Nesplnenie povinnosti, na ktoré poukazuje Česká republika, považujem za naozaj aktuálne a dostatočne konkrétne, keďže tento členský štát poľským orgánom v podstate vytýka, že nedodržiavajú povinnosti, ktoré im ukladá smernica 2000/60, teda urobiť všetko potrebné na dosiahnutie environmentálnych cieľov stanovených touto smernicou v stanovených lehotách, ale namiesto toho sa spoliehajú na výnimky, aj keď nie je isté, že budú udelené.

133. Pokiaľ ide o meritum žalobného dôvodu predloženého Českou republikou, v prvom rade treba pripomenúť, že smernica 2000/60 je rámcová smernica prijatá na základe článku 175 ods. 1 ES (teraz článok 192 ods. 1 ZFEÚ). Stanovuje spoločné zásady a globálny rámec činností na ochranu vôd a zabezpečuje koordináciu, integráciu a v dlhodobejšej perspektíve aj rozvoj všeobecných zásad a štruktúr ochrany a trvalo udržateľného využívania vôd v Európskej únii. Spoločné zásady a globálny rámec činnosti, ktoré zakotvuje, musia byť neskôr rozvinuté členskými štátmi prijatím osobitných opatrení v súlade s lehotami stanovenými touto smernicou. Tá však nesmeruje k úplnej harmonizácii právnych predpisov členských štátov v oblasti vôd.( )

134. Podľa článku 4 ods. 1 písm. a) bodu ii) a písm. b) bodu ii) smernice 2000/60 členské štáty budú chrániť, zlepšovať a obnovovať všetky útvary povrchových a podzemných vôd, s výhradou uplatnenia bodu iii) pre umelé a výrazne zmenené vodné útvary s cieľom dosiahnuť dobrý stav povrchových a podzemných vôd. Podľa článku 3 ods. 1 písm. c) smernice o PVŽP je súčasťou posudzovania vplyvov na životné prostredie aj posúdenie vplyvov projektu na vodu. V tejto súvislosti je potrebné, aby boli v záveroch postupu PVŽP – v tomto prípade vo forme rozhodnutia o PVŽP – zahrnuté aj povinnosti vyplývajúce zo smernice 2000/60, ktorá je vo vzťahu k smernici o PVŽP osobitnou právnou úpravou v oblasti vôd.( )

135. V tejto súvislosti však musím poznamenať, že podľa článku 4 ods. 7 smernice 2000/60 členské štáty neporušia túto smernicu, ak sú splnené všetky podmienky stanovené v bodoch a) až d) tohto ustanovenia. Ako Súdny dvor nedávno rozhodol v rozsudku Land Nordrhein‑Westfalen, ak projekt môže mať negatívne účinky na vodu, možno ho povoliť len vtedy, ak sú splnené uvedené podmienky. Vnútroštátnym orgánom, ktoré sú príslušné rozhodnúť o povolení projektu, prislúcha overiť, či sú tieto podmienky splnené pred vydaním takéhoto povolenia, bez toho, aby tým bolo dotknuté prípadné súdne preskúmanie.( ) Pri skúmaní akéhokoľvek žalobného dôvodu týkajúceho sa porušenia ustanovení smernice 2000/60 členským štátom je teda v zásade potrebné overiť, či sa uvedené podmienky zohľadnili.

136. Žalobný dôvod predložený Českou republikou sa však týka iného aspektu, ktorý je potrebné objasniť. Žalujúci členský štát sa totiž nedovoláva nesplnenia povinnosti zohľadniť podmienky uvedené v článku 4 ods. 7 smernice 2000/60. Česká republika v skutočnosti vytýka poľským orgánom, že vychádzajú z predpokladu, že výnimky, ktoré má Poľská republika na základe odsekov 4 a 5 článku 4 smernice 2000/60, budú zachované.

137. V tejto súvislosti treba poznamenať, že toto tvrdenie nezohľadňuje skutočnosť, že uplatňovanie výnimiek stanovených v článku 4 ods. 4 a 5 smernice 2000/60 sa nevykonáva prostredníctvom rozhodnutia o posúdení vplyvov na životné prostredie, ale v rámci aktualizácie konkrétnych plánov vodohospodárskeho manažmentu povodia vykonanej podľa článkov 13 až 15 smernice 2000/60.( ) V týchto plánoch manažmentu sa definujú ciele pre všetky vodné útvary. V prípade vodných útvarov, ktoré ešte nedosiahli environmentálny cieľ „dobrého stavu“ alebo „potenciálne dobrého stavu“, musí byť v plánoch manažmentu stanovená lehota na dosiahnutie tohto cieľa v súlade s článkom 4 ods. 4 tejto smernice. Ak v prípade určitého vodného útvaru nie je možné tento cieľ dosiahnuť, môže sa pripustiť dosiahnutie menej prísneho environmentálneho cieľa pod podmienkou, že budú splnené kritériá uvedené v článku 4 ods. 5 uvedenej smernice.( )

138. Podľa informácií, ktoré poskytli Komisia a Poľská republika, nasledujúci plán vodohospodárskeho manažmentu povodia by v súlade s článkom 13 ods. 7 smernice 2000/60 mal byť prijatý do 22. decembra 2021. Poľská republika uvádza, že práce na aktualizácii uvedeného plánu prebiehajú a boli prijaté všetky správne opatrenia potrebné na zachovanie predmetných výnimiek. Poľské orgány uskutočnili v súvislosti s návrhmi plánu konzultácie s verejnosťou v súlade s požiadavkami smernice 2000/60.

139. V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že poľské orgány neboli pri prijímaní rozhodnutia o PVŽP povinné zohľadniť možnosť, že výnimky stanovené v článku 4 ods. 4 a 5 smernice 2000/60 nebudú zachované. Boli však povinné posúdiť, či existuje riziko zhoršenia stavu vodných útvarov v dôsledku banskej činnosti, ktoré by nemuselo byť akceptované vzhľadom na podmienky stanovené v článku 4 ods. 7 tejto smernice.

140. Okrem toho považujem za potrebné upozorniť na vysvetlenia Poľskej republiky, podľa ktorých poľské právo stanovuje účinné mechanizmy, ktoré zaručujú zlučiteľnosť s článkom 4 ods. 1 písm. a) bodom ii) a písm. b) bodom ii) smernice 2000/60 v prípade zamietnutia povolenia predmetných výnimiek. Uvedené mechanizmy konkrétne umožňujú poľským orgánom zmeniť alebo odňať vydané povolenia. V rozpore s tvrdeniami Českej republiky teda poľské orgány zrejme disponujú vhodnými prostriedkami na zabezpečenie dodržiavania povinností vyplývajúcich z práva Únie.

141. Z uvedených dôvodov navrhujem zamietnuť tento žalobný dôvod ako nedôvodný.

F. O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 ods. 2 až 7, článku 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj článku 8 smernice o PVŽP (vylúčenie dotknutej verejnosti a Českej republiky z konania o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026)

1. Tvrdenia účastníkov konania

142. Česká republika v rámci svojho piateho žalobného dôvodu tvrdí, že Poľská republika vylúčením účasti dotknutej verejnosti a tohto členského štátu na konaní o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 porušila článok 6 ods. 2 až 7, článok 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj článok 8 smernice o PVŽP.

143. Rovnako ako v prípade svojho druhého žalobného dôvodu, ktorý je založený na rozpore § 33 banského zákona s týmito ustanoveniami, Česká republika zastáva názor, že konanie vedúce k tomuto povoleniu je „rozhodovacím postupom“ podľa článku 2 ods. 2 smernice o PVŽP, takže povinnosti stanovené v článku 6 ods. 2 až 7, v článku 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj v článku 8 tejto smernice sa vzťahujú aj na tento postup. Účasť dotknutej verejnosti, ako aj uvedeného členského štátu bola totiž potrebná na overenie zapracovania podmienok rozhodnutia o PVŽP do tohto povolenia. V konaní o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026, ktoré sa uskutočnilo bez účasti verejnosti, pritom nebola dodržaná ani jedna z týchto povinností.

144. Poľská republika považuje tento žalobný dôvod za nedôvodný, pričom odkazuje na svoje tvrdenia týkajúce sa druhého žalobného dôvodu. Zdôrazňuje, že povinnosti uvedené v príslušných ustanoveniach smernice o PVŽP boli splnené už v štádiu konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia o PVŽP.

145. Okrem toho tieto ustanovenia nevyžadujú existenciu možnosti overiť, či sa v investičnom rozhodnutí (povolení) zohľadnili podmienky rozhodnutia o PVŽP, keďže účasť dotknutej verejnosti a dotknutého členského štátu na konaniach o vydanie rozhodnutí, ktoré majú vplyv na životné prostredie, spočíva podľa článku 6 ods. 4 smernice o PVŽP v predložení pripomienok a stanovísk príslušným orgánom predtým, ako sa rozhodne o žiadosti o povolenie. Vzhľadom na tento cieľ by takáto účasť v štádiu povoľovacieho konania bola nadbytočná, obzvlášť keď orgán, ktorý viedol toto konanie, bol viazaný rozhodnutím o PVŽP.

146. Poľská republika okrem toho tvrdí, že v dôsledku prijatia rozhodnutia o povolení do roku 2044, ako aj zmeny ustanovení poľského práva upravujúcich podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiam o povolení, ktorým predchádzali rozhodnutia o PVŽP vydané v konaní, na ktorom sa verejnosť mohla zúčastniť, sa piaty žalobný dôvod stal bezpredmetným.

2. Posúdenie

147. Piaty žalobný dôvod sa týka nedodržania povinností vyplývajúcich z článku 6 ods. 2 až 7, článku 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj článku 8 smernice o PVŽP v rozsahu, v akom Poľská republika údajne znemožnila účasť dotknutej verejnosti a Českej republiky na konaní o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026.

148. Hneď na úvod považujem za potrebné odmietnuť tvrdenie Poľskej republiky, že tento žalobný dôvod sa stal bezpredmetným z dôvodu, že poľské orgány prijali nové rozhodnutie, ktoré má za následok predĺženie platnosti povolenia do roku 2044. V tejto súvislosti stačí odpovedať, že toto rozhodnutie bolo prijaté až 28. apríla 2021, teda po referenčnom dátume na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti v rámci konania podľa článku 259 ZFEÚ.( )

149. Vzhľadom na existujúce paralely s právnymi otázkami, ktoré predložila Česká republika v druhom žalobnom dôvode, si dovolím odkázať na svoju analýzu uvedenú v bode 96 a nasl., v ktorej som vysvetlil, že povinnosti stanovené v uvedených ustanoveniach boli dodržané v etape posudzovania vplyvov projektu na životné prostredie, ktorá viedla k prijatiu rozhodnutia o PVŽP, a že smernica o PVŽP nebráni takej právnej konštrukcii, aká je upravená v poľskom právnom poriadku, v rámci ktorej sú tieto povinnosti splnené v skoršej etape konania o povolenie projektu, t. j. v etape posudzovania vplyvov projektu na životné prostredie, a záverečná etapa, t. j. etapa vydania rozhodnutia o projekte, prebieha bez účasti dotknutej verejnosti a dotknutého členského štátu.

150. Pokiaľ ide o tvrdenie Českej republiky, že dodatočná účasť v štádiu povoľovania je potrebná na účely následného „overenia“, či sa v povolení projektu zohľadnili podmienky rozhodnutia o PVŽP, treba spresniť, že článok 11 smernice o PVŽP priznáva právo podať opravný prostriedok len „s cieľom napadnúť vecnú a procesnú zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia, skutku alebo nečinnosti, ktoré sú predmetom ustanovení tejto smernice o účasti verejnosti“.( ) Článok 11 naopak nepriznáva právo domáhať sa súdneho preskúmania otázky, či boli zohľadnené úvahy, na ktorých je rozhodnutie o PVŽP založené.

151. V tomto kontexte musím ďalej zdôrazniť, že takéto právo nepriznáva nijaké z ustanovení, na ktoré sa Česká republika odvoláva na podporu svojho druhého žalobného dôvodu. Naopak, ako vyplýva z článku 6 ods. 4 smernice o PVŽP, cieľom týchto ustanovení je skôr priznať dotknutej verejnosti právo „vyjadriť pripomienky a stanoviská… príslušnému orgánu alebo orgánom“ predtým, ako sa rozhodne o žiadosti o povolenie. Okrem toho z článku 8 tejto smernice vyplýva, že „výsledky konzultácií a informácie získané v súlade s článkami 5 až 7 sa riadne vezmú do úvahy v povoľovacom konaní“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Táto povinnosť uložená vnútroštátnym orgánom však nezakladá právo dotknutej verejnosti na „overenie“ rozhodnutia, ako to naznačuje Česká republika. Domnievam sa teda, že druhý žalobný dôvod je založený na nesprávnom výklade ustanovení smernice o PVŽP.

152. Týmito konštatovaniami týkajúcimi sa uplatniteľnosti smernice o PVŽP nie je dotknutá možnosť dotknutej verejnosti, ktorá podľa informácií poskytnutých Poľskou republikou existuje v jej vnútroštátnom práve, podať odvolania v rámci správneho konania, ako aj žaloby na správne súdy proti rozhodnutiam o povolení, najmä na účely preskúmania ich zlučiteľnosti s podmienkami stanovenými v skorších rozhodnutiach týkajúcich sa environmentálnych podmienok.( )

153. S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že piaty žalobný dôvod, ktorý sa týka nedodržania povinností vyplývajúcich z článku 6 ods. 2 až 7, z článku 7 ods. 1, 2 a 5, ako aj z článku 8 smernice o PVŽP v rozsahu, v akom Poľská republika údajne znemožnila účasť dotknutej verejnosti a Českej republiky na konaní o udelenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026, je nedôvodný.

G. O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 9 ods. 1 a 2 smernice o PVŽP (nezverejnenie povolenia na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 a jeho neposkytnutie Českej republike v zrozumiteľnej podobe)

1. Tvrdenia účastníkov konania

154. Česká republika tvrdí, že Poľská republika v súvislosti s povolením na ťažbu hnedého uhlia do roku 2006 nesplnila informačné povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 9 smernice o PVŽP a ktorých cieľom je okrem iného, aby dotknutá verejnosť mala možnosť posúdiť, či podmienky uvedené v rozhodnutí o PVŽP boli riadne zapracované do tohto povolenia.

155. Pokiaľ ide o článok 9 ods. 1 písm. a) tejto smernice, obsah rozhodnutia o povolení a súvisiace podmienky neboli zverejnené. Vzhľadom na to, že týmto povolením sa zmenilo povolenie č. 65/94, ktoré už bolo niekoľkokrát zmenené, v záujme splnenia povinností stanovených v tomto ustanovení malo byť zverejnené konsolidované znenie povolenia, v ktorom mali byť uvedené všetky informácie stanovené v článku 8a tejto smernice. Povolenie poskytnuté verejnosti však vo svojom výroku obsahovalo len informácie týkajúce sa predĺženia platnosti pôvodného povolenia. Následné zaslanie všetkých rozhodnutí, ktorými bolo toto povolenie zmenené, neumožnilo Českej republike jasne pochopiť, aké znenie povolenia je v súčasnosti platné. V povolení na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 sa v tejto súvislosti neuvádza aktuálny rozsah dobývacieho priestoru a samo osebe neobsahuje ani jednoznačný a záväzný odkaz na podmienky uvedené v rozhodnutí o PVŽP.

156. Pokiaľ ide o článok 9 ods. 1 písm. b) smernice o PVŽP, rozhodnutie o PVŽP má byť logicky hlavným prvkom „dôvodov a úvah, na ktorých sa rozhodnutie [o povolení] zakladá“, rozhodnutie o povolení však neobsahuje nijaké posúdenie súladu povolenej ťažobnej činnosti s rozhodnutím o PVŽP.

157. Pokiaľ ide o článok 9 ods. 2 smernice o PVŽP, na dosiahnutie cieľa tejto smernice je potrebné poskytnúť požadované informácie dotknutému členskému štátu čo najskôr. Poľská republika však zaslala povolenie na ťažbu hnedého uhlia do roku 2026 Českej republike až päť mesiacov po jeho vydaní, pričom zaslaný dokument nespĺňal pož