ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

Odôvodnenia 3, 7 a 10 nariadenia č. 1307/2013 uvádzajú: „(3) Toto nariadenie by malo obsahovať všetky základné prvky týkajúce sa vyplácania podpory Únie poľnohospodárom a mali by sa v ňom stanoviť aj podmienky na získanie prístupu k platbám, ktoré sú neoddeliteľne spojené s týmito základnými prvkami. … (7) S cieľom zabezpečiť právnu istotu by sa mala na Komisiu delegovať právomoc prijímať určité akty, pokiaľ ide o stanovenie rámca, v ktorom členské štáty vymedzia… minimálne činnosti, ktoré sa majú vykonávať na plochách prirodzene ponechaných v stave vhodnom na pastvu alebo pestovanie… … (10) Skúsenosti získané pri uplatňovaní rôznych režimov podpory poľnohospodárom ukazujú, že v mnohých prípadoch sa podpora poskytla fyzickým alebo právnickým osobám, ktorých podnikanie sa nezameriavalo na poľnohospodársku činnosť alebo sa na ňu zameriavalo len okrajovo. S cieľom zabezpečiť lepšie zacielenie podpory by sa členské mali vyhnúť tomu, aby priame platby poskytovali určitým fyzickým a právnickým osobám, pokiaľ nemôžu tieto osoby preukázať, že ich poľnohospodárska činnosť nie je okrajová. Členské štáty by tiež mali mať možnosť neposkytnúť priame platby iným fyzickým alebo právnickým osobám, ktorých poľnohospodárska činnosť je okrajová. Členským štátom by sa však malo povoliť, aby poskytovali priame platby menším poľnohospodárom pracujúcim na čiastočný úväzok, keďže títo poľnohospodári priamo prispievajú k životaschopnosti vidieckych oblastí. Členské štáty by sa tiež mali vyhnúť tomu, aby priame platby poskytovali fyzickým alebo právnickým osobám, ktorých poľnohospodárske plochy sú predovšetkým oblasti, ktoré sa prirodzene ponechávajú v stave vhodnom na pastvu alebo pestovanie, a ktorí nevykonávajú určitú minimálnu činnosť.“
92.

Takéto uplatnenie zásady právnej sily rozhodnutej veci by preto malo za následok, že v situácii, keď by sa právoplatné súdne rozhodnutie zakladalo na výklade pravidiel, ktorý by bol v rozpore s právom Únie, napríklad tým, že by z „držania“ zvierat spravil absolútne kritérium oprávnenosti na poskytnutie predmetnej podpory, nesprávne uplatnenie týchto pravidiel by sa opakovalo vždy, keď je koncesionár vylúčený z tohto režimu z tých istých dôvodov, pričom by neexistovala možnosť tento nesprávny výklad opraviť.
39.

Hoci pritom predloženie dokumentu V I 1 príslušným orgánom členského štátu, v ktorom sa spĺňajú colné formality, umožňuje prepustenie predmetných výrobkov do voľného obehu, samo osebe nepostačuje na to, aby sa dospelo k záveru, že tieto výrobky v každom okamihu vyhovujú enologickým postupom, ktoré sú povolené právom Únie a vyžadované na ich uvádzanie na trh Únie. Tak ako zdôrazňuje Komisia, vzhľadom na to, že víno je výrobkom, ktorý je komplexný a citlivý na viaceré externé podmienky, a to aj počas jeho transportu, nesúlad tohto výrobku s normami Únie by mohol vyústiť aj v zásah uskutočnený po vydaní tohto dokumentu. Práve z tohto dôvodu sú na účely zaručenia jeho kvality potrebné pravidelné dodatočné kontroly, ktoré má zabezpečovať dovozca. ( 18 )
59.

V Únii preto v súčasnosti neexistuje žiadny jediný prístup k jazykovému režimu cezhranične doručovaných dokumentov. V závislosti od konkrétnej dotknutej oblasti práva Únie môže byť požiadavka, aby orgány žiadajúceho členského štátu poskytli dokumenty a/alebo informácie v jazyku adresáta aktu, viac či menej významná. Preto si nemyslím, že ustanovenia smernice 2010/64 a smernice 2015/413 (alebo ani akéhokoľvek iného nástroja) možno vykladať ako vyjadrenie skutočného alebo celkového zámeru normotvorcu Únie, ktorý by bol jednotný bez ohľadu na dotknutý právny nástroj, a to aj za predpokladu (quod non), že by takýto zámer bol z hermeneutického hľadiska relevantný.
85.

Naproti tomu treba uviesť, že lotyšská a španielska vláda vo svojich odpovediach nevysvetlili, ako by požiadavka uskutočnenia platby bezhotovostnými platobnými prostriedkami mohla zabezpečiť poskytnutie dodatočných údajov, ktoré by daňové orgány nemali k dispozícii na základe potvrdenia o oslobodení od dane. Uvedené vlády sa domnievajú, že platba uskutočnená bezhotovostnými platobnými prostriedkami by umožnila daňovej správe iným spôsobom preukázať, že dodávateľ uskutočnil transakciu v prospech konkrétneho príjemcu, ktorý je spravidla platiteľom. Osoba vykonávajúca platbu by tak bola jasne identifikovaná (na základe jej mena, čísla účtu alebo čísla bankovej karty) a bolo by potvrdené, že táto osoba je príjemcom tovaru a že zaplatila priamo tomuto dodávateľovi.
41.

V treťom rade prístup Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku, podľa ktorého možno objem dovozov predstavujúci podiel na trhu vyšší než 1 % považovať za „zanedbateľný“, je podľa Eurofer v rozpore so zásadou právnej istoty. Ak by prahová hodnota na posúdenie zanedbateľnosti objemu dovozov v zmysle článku 3 ods. 4 písm. a) zakladeného nariadenia úplne nezodpovedala, tak ako rozhodol Všeobecný súd, prahovej hodnote stanovenej v článku 5 ods. 7 tohto nariadenia, z dôvodu, že tieto prahové hodnoty sa vzťahujú na rôzne fázy konania, existovala by neistota, aj pokiaľ ide o uplatniteľnosť prahovej hodnoty 3 %, ktorá sa tiež stanovuje v článku 5 ods. 7 toho istého nariadenia, čo by mohlo viesť k absurdnému dôsledku, že prešetrovanie by bolo možné začať, ale nie ukončiť. Prahová hodnota, pri ktorej má Komisia široký priestor pre voľnú úvahu a vo vzťahu ku ktorej existuje obmedzená možnosť súdneho preskúmania, by navyše viedla k neistote, pretože by nebola jasná hranica, za ktorou možno konštatovať „zanedbateľnú“ miera objemu dovozov, čo by malo za následok aj zvýšenie rizika politického zasahovania do antidumpingového prešetrovania.
13.

Zodpovednosť výrobcu sa spomína v odôvodnení 23 smernice 2012/19: „… Aby mala koncepcia zodpovednosti výrobcu čo najlepší účinok, mal by byť každý výrobca zodpovedný za financovanie nakladania s odpadmi, ktoré vznikajú z jeho vlastných výrobkov. Výrobca by mal mať možnosť zvoliť si, či si túto svoju povinnosť splní individuálne, alebo sa zapojí do kolektívneho systému. Každý výrobca by mal pri uvedení výrobku na trh poskytnúť finančnú záruku ako prevenciu, že sa náklady na nakladanie s OEEZ z ‚opustených‘ výrobkov neprenesú na spoločnosť alebo na ostatných výrobcov. Zodpovednosť za financovanie nakladania s historickými odpadmi by sa mala rozdeliť medzi všetkých existujúcich výrobcov prostredníctvom kolektívnych finančných systémov, do ktorých v prípade vzniku nákladov proporcionálne prispievajú všetci výrobcovia, ktorí sú na trhu. Kolektívne finančné systémy by nemali spôsobiť vylúčenie výrobcov vyrábajúcich špecifické výrobky, alebo ktorých výrobky sa vyrábajú v malom objeme, dovozcov a nových účastníkov na trhu. V rámci kolektívnych systémov by sa mohli zaviesť diferencované poplatky založené na tom, ako ľahko je možné recyklovať výrobky a cenné druhotné suroviny, ktoré tieto výrobky obsahujú. V prípade výrobkov s dlhou životnosťou, ktoré v súčasnosti spadajú do pôsobnosti tejto smernice, ako sú fotovoltické panely, by sa mali čo najviac využívať existujúce systémy zberu a zhodnocovania, a to pod podmienkou, že sa budú dodržiavať požiadavky stanovené v tejto smernici.“
103.

Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko), takto: Článok 15 ods. 1 písm. c) Dohovoru o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísaného v Lugane 30. októbra 2007, ktorého uzavretie bolo schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2009/430/ES z 27. novembra 2008, sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní, ak účastníci zmluvy v čase jej uzavretia majú bydlisko (v zmysle článkov 59 a 60 uvedeného dohovoru) v tom istom štáte viazanom dohovorom a cudzí prvok právneho vzťahu vznikne až dodatočne, keďže spotrebiteľ sa presťahoval do iného štátu, ktorý je tiež viazaný dohovorom. Subsidiárne by sa článok 15 ods. 1 písm. c) dohovoru uplatnil, ak sa bydlisko účastníkov zmluvy v čase uzavretia zmluvy nachádza v tom istom štáte viazanom uvedeným dohovorom a spotrebiteľ sa neskôr presťahuje do iného štátu, ktorý je tiež viazaný dohovorom, pokiaľ hospodársky subjekt vykonáva v štáte nového bydliska spotrebiteľa podnikateľské činnosti, ako sú tie, ktoré viedli k uzavretiu zmluvy.
39.

V prejednávanom prípade ide o lotyšskú spoločnosť, ktorá v čase podania žiadosti o dotáciu nespĺňala podmienky stanovené v lotyšskom registrovom práve. Írska spoločnosť by mohla splniť požiadavky podľa írskeho práva bez predloženia dokladu o zápise do obchodného registra. Nemecká spoločnosť by mohla predložiť aspoň zápis do (nemeckého) obchodného registra, ale inak by musela splniť prísnejšie požiadavky (notársky osvedčené rozhodnutie spoločníkov) než lotyšský konkurent.
10.

Článok 1 tohto nariadenia, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, stanovuje: „1. Toto nariadenie sa uplatňuje na pomoc poskytnutú podnikom v sektore rybolovu a akvakultúry s výnimkou: a) pomoci, ktorej výška sa stanovuje na základe ceny alebo množstva kúpených výrobkov a výrobkov uvedených na trh; b) pomoci na činnosti súvisiace s vývozom do tretích krajín alebo členských štátov, konkrétne pomoci priamo súvisiacej s vyvážanými množstvami, na zriadenie a prevádzkovanie distribučnej siete alebo inými bežnými výdavkami súvisiacimi s vývoznou činnosťou; c) pomoci, ktorá je podmienená uprednostňovaním používania domáceho tovaru pred dovážaným; d) pomoci na zakúpenie rybárskych plavidiel; e) pomoci na modernizáciu alebo výmenu hlavných alebo pomocných motorov rybárskych plavidiel; f) pomoci na operácie, ktoré zvyšujú rybolovnú kapacitu plavidla, alebo na zariadenie zvyšujúce rybolovnú kapacitu plavidla; g) pomoci na výstavbu nových rybárskych plavidiel alebo dovoz rybárskych plavidiel; h) pomoci na dočasné alebo trvalé ukončenie rybolovných činností s výnimkou prípadov, keď bola výslovne stanovená v nariadení (EÚ) č. 508/2014[ ( 5 )]; i) pomoci na prieskumný rybolov; j) pomoci na prevod vlastníctva podniku; k) pomoci na priame opätovné zarybňovanie, pokiaľ sa s ním výslovne nepočíta ako s ochranným opatrením v právnom akte Únie alebo pokiaľ nejde o experimentálne zarybňovanie. 2. Ak podnik pôsobí v sektore rybolovu a akvakultúry a zároveň pôsobí v jednom alebo vo viacerých zo sektorov alebo vykonáva iné činnosti, na ktoré sa vzťahuje nariadenie (EÚ) č. 1407/2013[ ( 6 )], potom sa uvedené nariadenie vzťahuje na pomoc poskytnutú v súvislosti so sektormi alebo činnosťami podliehajúcimi uvedenému nariadeniu za predpokladu, že príslušný členský štát vhodnými prostriedkami, napríklad oddelením činností alebo rozlíšením nákladov, zaručí, že na činnosti v sektore rybolovu a akvakultúry sa neposkytuje pomoc de minimis udelená v súlade s uvedeným nariadením. 3. Ak podnik pôsobí v sektore rybolovu a akvakultúry a zároveň v prvovýrobe poľnohospodárskych výrobkov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie Komisie (EÚ) č. 1407/2013 [nariadenie Komisie (EÚ) č. 1408/2013 – neoficiálny preklad ( 7 )], potom sa toto nariadenie vzťahuje na pomoc poskytnutú v súvislosti so sektorom rybolovu a akvakultúry za predpokladu, že príslušný členský štát vhodnými prostriedkami, napríklad oddelením činností alebo rozlíšením nákladov, zaručí, že na prvovýrobu poľnohospodárskych výrobkov sa neposkytuje pomoc de minimis udelená v súlade s týmto nariadením.“
14.

Vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že podľa vnútroštátneho práva, ako to vykladá vnútroštátny súd, vzniká právo na odpočítanie dane príjemcovi služieb v čase vzniku obratu, a to bez ohľadu na to, či dodávateľ používa na účely DPH systém uplatňovania dane na základe platieb, alebo vystavenia faktúr. ( 3 ) Z toho vyplýva, že stanovisko Finanzamt by bolo z tohto pohľadu podľa vnútroštátneho práva správne. Vnútroštátny súd si však nie je istý tým, či nie je vnútroštátna právna úprava v rozpore s niektorými ustanoveniami smernice o DPH.
6.

Článok 3 s názvom „Povinnosti služby vo verejnom záujme a ochrana spotrebiteľa“ v odsekoch 2 a 14 smernice 2009/72/CE ( 4 ) stanovuje: „2. So zreteľom na príslušné ustanovenia zmluvy, najmä na jej článok 86, členské štáty môžu podnikom fungujúcim v odvetví elektroenergetiky z hľadiska všeobecného hospodárskeho záujmu uložiť povinnosti služby vo verejnom záujme, ktoré sa môžu vzťahovať na bezpečnosť, vrátane bezpečnosti dodávky, pravidelnosti, kvality a ceny dodávok a ochrany životného prostredia, vrátane energetickej účinnosti, energie z obnoviteľných zdrojov a ochrany klímy. Tieto povinnosti musia byť jasne definované, transparentné, nediskriminačné, overiteľné a pre elektroenergetické podniky Spoločenstva zaručujú rovnosť prístupu k národným spotrebiteľom. Vo vzťahu k bezpečnosti dodávky, riadeniu energetickej účinnosti/riadeniu na strane dopytu a v záujme plnenia cieľov v oblasti životného prostredia a cieľa pre energiu z obnoviteľných zdrojov uvedených v tomto odseku môžu členské štáty zavádzať dlhodobé plánovanie, pričom vezmú do úvahy, že o prístup do sústavy sa možno budú usilovať tretie strany. … 14. Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ustanovenia článkov 7, 8, 32 a/alebo článku 34 do tej miery, pokiaľ by ich uplatňovanie z právnych alebo skutkových dôvodov bránilo plneniu povinností uložených elektroenergetickým podnikom vo všeobecnom hospodárskom záujme a pokiaľ by nebol ovplyvnený rozvoj obchodu v takom rozsahu, že by to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva. Medzi záujmy Spoločenstva okrem iného patrí hospodárska súťaž vzhľadom na oprávnených odberateľov v súlade s touto smernicou a článkom 86 zmluvy.“
6.

Nariadenie č. 1305/2013 v odôvodneniach 7, 9 a 24 uvádza: „(7) S cieľom zabezpečiť bezprostredný začiatok a efektívnu realizáciu programov rozvoja vidieka by sa podpora z EPFRV mala zakladať na existencii podmienok administratívneho rámca, ktoré sú zdravé. Členské štáty by preto mali posúdiť uplatniteľnosť a plnenie určitých podmienok ex‑ante. Každý členský štát by mal pripraviť buď národný program rozvoja vidieka pre celé svoje územie, alebo súbor regionálnych programov, alebo národný program, aj súbor regionálnych programov. V každom programe by sa mala identifikovať stratégia splnenia cieľov vo vzťahu k prioritám Únie pre rozvoj vidieka a výber opatrení. Tvorba programov by mala byť v súlade s prioritami Únie pre rozvoj vidieka a zároveň by sa mala prispôsobiť národným súvislostiam a dopĺňať ostatné politiky Únie, najmä poľnohospodársku trhovú politiku, politiku súdržnosti a spoločnú rybársku politiku. Členské štáty, ktoré si vyberú, že pripravia súbor regionálnych programov, by mali byť tiež schopné pripraviť aj národný rámec bez samostatného vyčlenenia rozpočtových prostriedkov s cieľom uľahčiť koordináciu medzi regiónmi pri riešení celonárodných výziev. … (9) V programoch rozvoja vidieka by sa mali identifikovať potreby oblasti, na ktorú sa vzťahujú, a mali by opísať jednotnú stratégiu na ich naplnenie so zreteľom na priority Únie pre rozvoj vidieka. Uvedená stratégia by mala byť založená na stanovení cieľov. Mali by sa vytvoriť prepojenia medzi identifikovanými potrebami, stanovenými cieľmi a výberom opatrení na ich naplnenie. Programy rozvoja vidieka by mali obsahovať aj všetky informácie požadované na posúdenie ich súladu s požiadavkami tohto nariadenia. … (24) Podpora by sa mala naďalej poskytovať poľnohospodárom a správcom lesov na prekonanie osobitných znevýhodnení v príslušných oblastiach, ktoré vyplývajú z vykonania [smernice 2009/147/ES ( 5 )] a [smernice o biotopoch], a aby sa prispelo k účinnému riadeniu lokalít sústavy Natura 2000. Poľnohospodárom by sa pritom mala poskytovať aj podpora určená na prekonávanie znevýhodnení v povodiach riek, ktoré vyplývajú z vykonania [smernice 2000/60/ES ( 6 )]. Podpora by mala byť spojená so špecifickými požiadavkami opísanými v programe rozvoja vidieka, ktoré presahujú príslušné povinné normy a požiadavky. Členské štáty by mali tiež zabezpečiť, aby platby poľnohospodárom neviedli k dvojitému financovaniu podľa tohto nariadenia i nariadenia (EÚ) č. 1307/2013[ ( 7 )]. Okrem toho by členské štáty mali pri celkovom navrhovaní svojich programov rozvoja vidieka zohľadniť osobitné potreby území sústavy Natura 2000.“
153.

Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, článok 2 ods. 1 smernice 1999/44 ukladá predávajúcemu povinnosť dodať spotrebiteľovi tovar, ktorý je v súlade s kúpnou zmluvou. Z tohto hľadiska podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice predávajúci zodpovedá spotrebiteľovi za akýkoľvek existujúci nesúlad v čase dodania tovaru. Tento článok 3 v odseku 2 vymenúva práva, ktoré môže spotrebiteľ uplatniť voči predávajúcemu v prípade nesúladu dodaného tovaru so zmluvou. V prvom rade má spotrebiteľ v súlade s odsekom 3 uvedeného článku právo požadovať uvedenie tovaru do súladu so zmluvou. Ak nie je možné dosiahnuť toto uvedenie do súladu, môže v druhom rade v súlade s odsekom 5 toho istého článku požadovať zníženie ceny alebo zrušenie zmluvy. Ako však vyplýva z odseku 6 tohto článku 3, pokiaľ je nesúlad dodaného tovaru so zmluvou málo významný, spotrebiteľ nie je oprávnený požadovať takéto zrušenie zmluvy a v tomto prípade má iba právo požadovať primerané zníženie kúpnej ceny predmetného tovaru. ( 79 )
Zastávam taký názor, že preloženie letu na neskorší čas s ponechaním rovnakého lietadla a trasy predstavuje v zmysle všeobecného chápania „meškanie“, a nie „zrušenie“. Podľa môjho názoru by bolo v rozpore so všeobecnou skúsenosťou, s bežným ponímaním pojmov a so štruktúrou nariadenia č. 261/2004, ak by sa usudzovalo, že preloženie letu, ktorý je inak nezmenený, na čas neskorší o približne tri hodiny predstavuje „zrušenie“ s ponukou novej možnosti dopravy. Znamenalo by to kompletne neuznať pojem „meškanie“, na ktorý sa už poukazovalo v texte vyššie, v prospech umelého výkladu pojmu „zrušenie“. Vzhľadom na neexistenciu konkrétnych indícií, na základe ktorých by sa dalo usudzovať, že letecký dopravca skutočne upustil od plánovania letu, je opodstatnené dospieť k záveru, že toto plánovanie bolo iba dočasne pozastavené, keďže sa v ňom následne pokračovalo, len čo to bolo vzhľadom na okolnosti možné. ( 7 )
29.

Domnievam sa, že v praxi je takýto dôkaz mimoriadne ťažké poskytnúť, takže by mohol byť spochybnený cieľ, ktorý je uvedený v bode 28 vyššie a ktorý spočíva v ochrane leteckých cestujúcich. Platí totiž, že v prípade, že by vznikli komunikačné problémy súvisiace s ľudskými pochybeniami alebo technickými zlyhaniami, ak by sa cestujúcemu uložila povinnosť preukázať, že žiadne oznámenie obsahujúce informácie uvedené v článku 5 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 261/2004 nedostal, znamenalo by to vyžadovať od neho, aby preukázal niečo, čo sa preukázať nedá, alebo inak povedané, aby uskutočnil nemožné. Je pritom zjavné, že zásada, podľa ktorej „nikto nie je povinný na to, čo je nemožné“ (impossibilium nulla obligatio est) a ktorá je uznaná v právnom poriadku Únie, ( 10 ) by takémuto prístupu bránila.
52.

Potvrdzuje to článok 2 ods. 2 smernice PVŽP, podľa ktorého posudzovanie vplyvov na životné prostredie možno začleniť do jestvujúcich procesov povoľovania projektov alebo, ak to nie je možné, do iných procesov alebo postupov, ktoré sa ustanovia na dosiahnutie cieľov tejto smernice.
126.

V konkrétnej súvislosti s akcionármi banky Súdny dvor jednak konštatoval, ako sa napokon uviedlo už v bode 95 vyššie, že v súlade so všeobecnou právnou úpravou postavenia akcionárov akciových spoločností títo akcionári znášajú v plnom rozsahu riziko spojené so svojimi investíciami, a to až do výšky základného imania akciovej spoločnosti, jednak uviedol, že – ako je napokon zrejmé z bodov 115 a 116 vyššie – straty, ktoré by vznikli akcionárom (ale aj veriteľom) banky v ťažkostiach by boli v každom prípade rovnako rozsiahle bez ohľadu na to, či by boli dôsledkom rozsudku o vyhlásení konkurzu alebo opatrenia na riešenie krízovej situácie. ( 59 )
48.

Ak by materská spoločnosť prerozdelila len 50, akcionár by získal 75 (50 ako dividendu a 25 ako vlastný daňový úver) a preddavková zrážková daň by predstavovala len 50 % z 50 = 25. Materská spoločnosť by však získala aj daňový úver vo výške 33,33, takže by mala kladný zostatok vo výške 8,33. Ak naopak materská spoločnosť zvýši vyplácanie príjmov oslobodených od dane zo 66,66 na 100, v takom prípade akcionár získa 150 (100 ako dividendu a 50 ako vlastný daňový úver). Vznikne jej povinnosť zaplatiť preddavkovú zrážkovú daň vo výške 50 (50 % z 100) a na druhej strane získa vlastný daňový úver vo výške 33,33. Zostane jej povinnosť zaplatiť 16,66.
19.

Tento súd poznamenáva, že sa zdá, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že medzipristátie na území Únie nevedie k tomu, že by sa nariadenie č. 261/2004 stalo uplatniteľným na lety, ktoré boli predmetom jedinej rezervácie a ktoré nemajú svoje pôvodné miesto odletu alebo svoje konečné cieľové miesto na území Únie. Daný súd sa domnieva, že ak by to tak bolo, toto nariadenie by sa neuplatňovalo na pôvodne rezervovaný let z Kišiňova (Moldavsko) do Bangkoku (Thajsko) cez Viedeň (Rakúsko), pretože pôvodné miesto odletu a konečné cieľové miesto sa nachádzajú v tretej krajine. Zamýšľa sa však nad otázkou, či by takýto výsledok bol v súlade s cieľom uvedeného nariadenia, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany cestujúcich, pričom zdôrazňuje, že ak by obidva lety neboli predmetom jedinej rezervácie, každý z nich by patril do pôsobnosti tohto nariadenia, v súlade so znením jeho článku 3 ods. 1.
27.

Prítomnosť tovaru, ktorý nie je tovarom Únie, na colnom území Únie so sebou nesie riziko, že tento tovar sa nakoniec bez preclenia dostane do hospodárskeho obehu členských štátov. ( 14 ) Uloženie cla je teda odôvodnené, pokiaľ by napríklad zmiznutie tovaru predstavovalo riziko vstupu do hospodárskeho obehu Európskej únie. ( 15 )
41.

Podľa EL a TP, ktorých v konaní na Súdnom dvore podporuje Komisia, takýto výsledok je nezlučiteľný s právom Únie. Ak by spotrebiteľ musel znášať všetky alebo časť trov konania vzniknutých v súvislosti so súdnym vymáhaním práv, ktoré mu vyplývajú zo smernice 93/13, vrátane odmeny dohodnutej s jeho advokátom, a to napriek tomu, že mal vo veci samej úspech (konajúci súd konštatoval nekalú povahu napadnutej podmienky a uložil predajcovi alebo dodávateľovi povinnosť vrátiť sumy zaplatené na jej základe), nebolo by možné navrátiť tohto spotrebiteľa do právnej a skutkovej situácie, v ktorej by sa nachádzal, ak by uvedená podmienka neexistovala, ako to vyžaduje článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 tejto smernice, v zmysle ich výkladu v rozsudku Gutiérrez Naranjo a i. ( 21 ). Rovnako by to bránilo spotrebiteľom vykonávať práva, ktoré im vyplývajú z uvedenej smernice.
151.

Na to, aby takáto právna úprava bola v súlade so zásadou proporcionality, je dôležité, po druhé, aby rekvalifikácia zaplatených úrokov ako rozdeleného zisku sa obmedzila na časť týchto úrokov, ktorá presahuje sumu, ktorá by bola dohodnutá, pokiaľ by neexistovali osobitné vzťahy medzi stranami alebo medzi nimi a treťou osobou, keď skúmanie takýchto informácií vedie k záveru, že predmetná transakcia zodpovedá čisto umelej konštrukcii zbavenej skutočných obchodných dôvodov. ( 75 )