ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Cestovné výdavky vynaložené advokátom na to, aby sa osobne stretol so svojim klientom v mieste jeho bydliska nemožno vo všeobecnosti považovať za nutné v súvislosti s konaním, ibaže účastník konania, ktorý požaduje ich náhradu, môže odôvodniť nevyhnutnosť týchto stretnutí pre konanie vo veci samej a nevyhnutnosť ich konania v mieste bydliska klienta. Túto zásadu treba uplatniť aj na výdavky vynaložené splnomocneným zástupcom inštitúcie na to, aby sa stretol s advokátmi, ktorí mu pomáhajú v konaní na Súde pre verejnú službu. Hoci je v tejto súvislosti pravda, že existujúce prostriedky komunikácie uľahčujú výmenu informácií medzi advokátmi a klientmi, tieto prostriedky nemôžu úplne nahradiť každé osobné stretnutie a je stále možné, že na účely konania na Súde pre verejnú službu sú nevyhnutné stretnutia. Je však povinnosťou účastníka konania, ktorý požaduje náhradu výdavkov vzťahujúcich sa na tieto stretnutia, aby preukázal, že tieto stretnutia sa týkali veci samej a že boli nevyhnutné.

(pozri bod 46)

Súdny dvor: uznesenia ICI/Komisia, C‑286/95 P‑DEP, EU:C:2004:412, bod 28; a Tetra Laval/Komisia, C‑12/03 P‑DEP a C‑13/03 P‑DEP, EU:C:2010:280, bod 66

Súd prvého stupňa: uznesenie Sison/Rada, T‑47/03 DEP, EU:T:2009:166, bod 52
UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)

z 12. júna 2009

Vec F‑67/08

Maria Teresa Visser‑Fornt Raya

proti

Európskemu policajnému úradu (Europol)

„Verejná služba – Zamestnanci Europolu – Neobnovenie zmluvy – Zmluva na dobu neurčitú – Prípustnosť – Záujem na konaní – Žaloba smerujúca proti rozhodnutiu, ktoré v čase podania žaloby už zaniklo – Nepodanie predchádzajúcej sťažnosti“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 40 ods. 3 Dohovoru o zriadení Európskeho policajného úradu (Dohovor o Europole) stanoveného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii a článku 93 ods. 1 služobného poriadku zamestnancov Europolu, ktorou M. T. Visser‑Fornt Raya navrhuje zrušenie rozhodnutia riaditeľa Europolu zo 4. októbra 2007, ktorým jej bolo zamietnuté obnovenie jej zmluvy a ponúknutie zmluvy na dobu neurčitú, rozhodnutia riaditeľa Europolu z 29. apríla 2008, ktorým bola zamietnutá jej sťažnosť proti vyššie uvedenému rozhodnutiu zo 4. októbra 2007 a rozhodnutia riaditeľa Europolu z 12. júna 2008, ktorým bolo opätovne zamietnuté obnovenie jej zmluvy

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Žalobkyňa je povinná nahradiť trovy konania.

Abstrakt

Úradníci – Žaloba – Záujem na konaní – Posúdenie v čase podania žaloby – Zánik napadnutého rozhodnutia

Záujem na konaní, ktorý je nevyhnutnou podmienkou prípustnosti žaloby, musí existovať v čase podania žaloby. Je preto neprípustná žaloba o neplatnosť podaná proti rozhodnutiu, ktoré prestalo byť súčasťou právneho poriadku predo dňom zápisu žaloby do registra z dôvodu, že po opätovnom preskúmaní bolo prijaté nové rozhodnutie z iných dôvodov a na základe iných skutočností, než z ktorých vychádzala administratíva pri prijatí prvého rozhodnutia. Nové rozhodnutie nepredstavuje potvrdzujúce rozhodnutie, ale je naopak samostatným rozhodnutím, ktoré nahrádza predchádzajúce rozhodnutie.

(pozri body 32, 33, 35 a 36)

Odkaz:

Súdny dvor: 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, Zb. s. I‑4333, bod 42

Súd prvého stupňa: 18. júna 1992, Turner/Komisia, T‑49/91, Zb. s. II‑1855, body 24 až 26; 13. decembra 1996, Lebedef/Komisia, T‑128/96, Zb. VS s. I‑A‑629, II‑1679, body 19 a 21; 29. septembra 1999, Neumann a Neumann‑Schölles/Komisia, T‑68/97, Zb. VS s. I‑A‑193, II‑1005, bod 58; 27. januára 2000, TAT European Airlines/Komisia, T‑49/97, Zb. s. II‑51, body 30 až 36; 24. apríla 2001, Torre a i./Komisia, T‑159/98, Zb. VS s. I‑A‑83, II‑395, bod 28; 5. marca 2004, Liakoura/Rada, T‑281/03, Zb. VS s. I‑A‑61, II‑249, body 36 až 38; 13. septembra 2005, Fernández‑Gómez/Komisia, T‑272/03, Zb. VS s. I‑A‑229, II‑1049, body 36 a 42 až 44

Súd pre verejnú službu: 15. júla 2008, Pouzol/Dvor audítorov, F‑28/08, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 45 až 50
Staff case summary



Staff case summary

Abstrakt

1. Úradníci – Rozhodnutie spôsobujúce ujmu – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah – Žiadosť o náhradu liečebných nákladov

(Služobný poriadok úradníkov, článok 25 druhý odsek)

2. Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Potvrdzujúci akt

(Služobný poriadok úradníkov, článok 72 ods. 1, články 90 a 91)

1. Rozhodnutie zamietajúce žiadosť o náhradu liečebných nákladov je dostatočne odôvodnené, pokiaľ informuje úradníka o spôsobe, akým bola jeho žiadosť prejednaná a o skutkových a právnych dôvodoch, ktoré odôvodňujú náhradu systémom zdravotného poistenia Európskych spoločenstiev, aj keď tento úradník nebol adresátom všetkých vyúčtovaní vydaných Úradom pre plnenie nárokov. Okolnosť, že úradník nevedel o existencii takých vyúčtovaní predtým, ako dostal oznámenie o zamietavom rozhodnutí, nemá vplyv na zákonnosť rozhodnutia.

Okrem toho a v každom prípade, aj keby zamietavé rozhodnutie nebolo dostatočne odôvodnené, malo by sa posudzovať ako rozhodnutie obsahujúce prinajmenšom východisko odôvodnenia umožňujúce inštitúcii poskytnúť doplňujúce informácie v priebehu konania a splniť si svoju povinnosť odôvodnenia.

(pozri body 51, 52 a 54)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 20. septembra 1990, Hanning/Parlament, T‑37/89, Zb. s. II‑463, body 41 a 44

2. Keďže rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o náhradu liečebných nákladov vo výške 100 % neobsahuje nijakú novú skutočnosť v porovnaní s rovnakou žiadosťou, ktorá už bola predtým zamietnutá a toto rozhodnutia bolo predmetom žaloby na súde Spoločenstva, nemení právne postavenie žalobcu a teda nepredstavuje akt spôsobujúci ujmu v zmysle článkov 90 a 91 služobného poriadku.

Aj za predpokladu, že by sa také rozhodnutie mohlo posudzovať ako akt potvrdzujúci prvé rozhodnutie, ktoré by sa s ním mohlo zamieňať, a mohlo by tak spôsobiť ujmu, súd Spoločenstva, ktorému bolo predložená žaloba proti tomuto rozhodnutiu by mal ex offo konštatovať skutočnosť, že žaloba sa týka rovnakých účastníkov konania, ma rovnaký predmet a je založená na rovnakých žalobných dôvodoch. Za takých okolností by bola daná prekážka začatého konania a žaloba by bola teda zjavne neprípustná.

(pozri body 60 a 61)

Odkaz:

Súdny dvor: 17. mája 1973, Perinciolo/Rada, 58/72 a 75/72, Zb. s. 511, body 3 až 5; 19. septembra 1985, Hoogovens Groep/Komisia, 172/83 a 226/83, Zb. s. 2831, bod 9

Súd prvého stupňa: 14. júna 2007, Landtag Schleswig‑Holstein/Komisia, T‑68/07, neuverejnený v Zbierke, bod 16; 9. júla 2008, Marcuccio/Komisia, T‑296/05 a T‑408/05, neuverejnený v Zbierke, body 47 až 49; 9. septembra 2008, Marcuccio/Komisia, T‑143/08, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, body 39 až 41; 9. septembra 2008, Marcuccio/Komisia, T‑144/08, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, body 32 až 34

Súd pre verejnú službu: 25. januára 2008, Duyster/Komisia, F‑80/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑7, II‑A‑1‑15, bod 52
Staff case summary



Staff case summary

Abstrakt

1. Konanie – Prípustnosť žalôb – Posúdenie s ohľadom na pravidlá účinné v čase podania žaloby

(Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 76)

2. Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti

[Štatút Súdneho dvora, článok 19 tretí odsek a príloha I článok 7 ods. 1 a 3; Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 44 ods. 1 písm. c)]

1. Hoci pravidlo uvedené v článku 76 Rokovacie poriadku Súdu pre verejnú službu, podľa ktorého môže tento súd uznesením odmietnuť žalobu, ak existujú pre to zjavné dôvody, je procesným pravidlom, ktoré sa ako také uplatňuje od nadobudnutia účinnosti na všetky spory prebiehajúce pred Súdom pre verejnú službu, nie je to tak v prípade pravidiel, na základe ktorých môže súd podľa tohto článku považovať žalobu za zjavne neprípustnú, a ktorými môžu byť len pravidlá uplatniteľné v čase podania žaloby.

(pozri bod 25)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 11. decembra 2007, Martin Bermejo/Komisia, F‑60/07, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 25

2. Na základe článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa návrh na začatie konania musí najmä uvádzať predmet konania a obsahovať stručné zhrnutie žalobných dôvodov. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné na to, aby umožnili žalovanému pripraviť si obranu a Súdu pre verejnú službu rozhodnúť o žalobe, a to prípadne aj bez ďalších informácií. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na to, aby žaloba bola prípustná, potrebné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, aspoň stručne, ale koherentným a zrozumiteľným spôsobom vyplývali zo znenia samotnej žaloby.

Uvedené platí o to viac, že podľa článku 7 ods. 3 prílohy I Štatútu Súdneho dvora, písomná časť konania pred Súdom pre verejnú službu obsahuje v zásade iba jednu výmenu vyjadrení, pokiaľ súd nerozhodne inak. Navyše podľa článku 19 tretieho odseku uvedeného štatútu, uplatniteľného na konanie pred Súdom pre verejnú službu v súlade s článkom 7 ods. 1 prílohy I tohto štatútu, úradník musí byť zastúpený advokátom. Základnou úlohou advokáta ako pomocnej osoby v súdnictve je práve návrhy žaloby založiť na právnej argumentácii dostatočne zrozumiteľnej a koherentnej vzhľadom na skutočnosť, že písomná časť konania pred Súdom pre verejnú službu v zásade obsahuje iba jednu výmenu vyjadrení.

Vyžadované požiadavky na jasnosť a presnosť nespĺňa žaloba, v ktorej sú skutkové okolnosti uvedené nejasne a zmätočne bez toho, aby si ich čitateľ mohol užitočne spájať s niektorým návrhom žaloby alebo žalobným dôvodom uvádzaným na jeho podporu.

(pozri body 28 – 31)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, Zb. s. II‑523, bod 20; 21. mája 1999, Asia Motor Francúzsko a i./Komisia, T‑154/98, Zb. s. II‑1703, bod 42; 15. júna 1999, Ismeri Europa/Dvor audítorov, T‑277/97, Zb. s. II‑1825, bod 29
Rešpektovanie práva na obhajobu v oblasti služobného poriadku, a zvlášť práva byť vypočutý ku skutočnostiam, ktoré možno zohľadniť v neprospech zmluvného zamestnanca pri odôvodnení rozhodnutia, ktoré mu spôsobuje ujmu, predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorej porušenie možno preskúmať ex offo.

Právo na obhajobu tak, ako je v súčasnosti zakotvené v článku 41 Charty základných práv Európskej únie, ktorý má všeobecnú pôsobnosť, zahŕňa, hoci je širšie, procesné právo každého byť vypočutý pred prijatím individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať, ktoré je upravené v odseku 2 písm. a) tohto článku.

Podľa článku 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie sú ustanovenia charty určené priamo inštitúciám, orgánom, úradom alebo agentúram Únie, takže žiadny z týchto subjektov sa nemôže odvolávať na vnútorné podmienky jeho administratívy, ako sú napríklad ťažkosti v jej rozhodovacom procese, vrátane ťažkostí súvisiacich s nesúhlasom niektorých z jeho služieb, aby odôvodnil nedodržanie povinností vyplývajúcich z noriem primárneho práva Únie, a to tým skôr, že požiadavky vyplývajúce z článku 41 ods. 2 písm. a) tejto charty nepredstavujú pre starostlivú administratívu žiaden osobitný aplikačný problém, a že okrem toho vypočutie dotknutej osoby je minimálnou garanciou, keď administratíva koná v oblasti, v ktorej disponuje širokou mierou voľnej úvahy.

V tejto súvislosti nemožno vylúčiť, že záver orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy prepustiť zmluvného zamestnanca by mohol byť iný, ak by sa zmluvnému zamestnancovi skutočne umožnilo oznámiť svoje stanovisko. Hoci teda samozrejme nemožno vylúčiť, že orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy prijme napokon po vypočutí dotknutej osoby rozhodnutie totožné s napadnutým rozhodnutím, pripustiť zo strany inštitúcie takéto tvrdenie spočívajúce na špekulácii o jej budúcom administratívnom správaní, by neznamenalo nič iné, iba zbaviť základné právo byť vypočutý zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) charty jeho podstaty, keďže samotný obsah tohto práva predpokladá, aby dotknutá osoba mala možnosť ovplyvniť daný rozhodovací proces, v tomto prípade už v štádiu prijatia pôvodného rozhodnutia, teda napadnutého rozhodnutia, a nie až počas podania sťažnosti podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku.

(pozri body 77 – 79)

Súdny dvor: rozsudok zo 4. marca 2010, Komisia/Taliansko, C‑297/08, EU:C:2010:115, bod 83, a tam citovaná judikatúra

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudok zo 14. septembra 2011, Marcuccio/Komisia, T‑236/02, EU:T:2011:465, bod 115

Súd pre verejnú službu: rozsudky zo 14. mája 2014, Delcroix/ESVČ, F‑11/13, EU:F:2014:91, bod 44; z 25. júna 2015, EE/Komisia, F‑55/14, EU:F:2015:66, bod 40, a z 8. októbra 2015, DD/FRA, F‑106/13 a F‑25/14, EU:F:2015:118, body 97 a 98, ktorý je predmetom odvolania na Všeobecnom súde Európskej únie, vec T‑742/15 P
V dôsledku zrušenia rozhodnutia o prepustení súdom Únie žalovaná inštitúcia je na základe článku 266 ZFEÚ povinná prijať opatrenia, ktoré vyžadoval výkon rozsudku tak, aby sa dostala do situácie existujúcej ku dňu, keď bolo prijaté rozhodnutie o prepustení zrušené uvedeným rozsudkom. V tejto súvislosti pokiaľ ide o dotknutú osobu viazanú pracovnou zmluvou ako akreditovaný asistent poslanca (APA), obnovenie právnej situácie, v ktorej sa nachádzala pred prijatím rozhodnutia o prepustení, ktoré bolo zrušené rozsudkom, znamenalo vyplatiť jej, rozdiel medzi na jednej strane sumou odmeny, ktorú by žalobkyňa bola mohla požadovať, ak by zostala vo svojej funkcii a skutočne vykonávala činnosti AAP a na druhej strane odmenou alebo dávkami v nezamestnanosti, ktoré v skutočnosti poberala inak. Zohľadniť sumu príspevku na dovolenku od svojho súkromného zamestnávateľa z dôvodu odmeny alebo náhradnú dávku poberanú počas obdobia dvojitého príjmu, teda odo dňa protiprávneho prepustenia do dňa, keď prestala poberať odmenu od svojho súkromného zamestnávateľa, by teda znamenalo zohľadniť príjem, ktorý síce už bol vyplatený vopred, ale ktorý bude v skutočnosti v zásade musieť byť neskôr odpočítaný z poberanej mzdy a je tak súčasťou odmeny za obdobia dovolenky, ktoré budú čerpané po období dvojitého príjmu a ktoré má tento príspevok pokryť ako odmena.

(pozri body 61, 62 a 65)
Úspešný uchádzač výberového konania prijatý ako úradník v skúšobnej dobe môže byť vymenovaný za úradníka v trvalom služobnom pomere iba vtedy, ak úspešne absolvuje skúšobnú dobu upravenú v článku 34 služobného poriadku. V tejto súvislosti prináleží menovaciemu orgánu, aby poskytol úradníkovi v skúšobnej dobe primerané materiálne podmienky a podporu pri skúšobnom plnení jeho úloh.

Keď sa na konci svojej skúšobnej doby práca úradníka v skúšobnej dobe prejavila ako zjavne neuspokojivá v zmysle článku 34 ods. 2 služobného poriadku alebo úradník nepreukázal dostatočné odborné schopnosti na to, aby bol vymenovaný do trvalého služobného pomeru v zmysle článku 34 ods. 3 tretieho pododseku služobného poriadku, je prepustený. Takéto rozhodnutie o prepustení je v skutočnosti rozhodnutím o nevymenovaní do trvalého služobného pomeru, ktoré sa svojou povahou líši od rozhodnutia o prepustení osoby, ktorá bola vymenovaná ako úradník v trvalom služobnom pomere. Zatiaľ čo v prípade prepustenia úradníka v trvalom služobnom pomere sa vyžaduje dôkladné preskúmanie dôvodov ukončenia existujúceho služobného pomeru, v prípade rozhodnutí o vymenovaní úradníkov v skúšobnej dobe musí byť preskúmanie komplexné a musí sa týkať existencie alebo neexistencie všetkých pozitívnych a/alebo negatívnych skutočností, ktoré sa prejavili v priebehu skúšobnej doby, z ktorých vyplýva, či vymenovanie úradníka v skúšobnej dobe do trvalého služobného pomeru je alebo nie je v záujme služby.

(pozri body 26 a 29)

Súdny dvor: rozsudok Tréfois/Súdny dvor, 290/82, EU:C:1983:334, body 24 a 25

Súd pre verejnú službu: rozsudky BW/Komisia, F-2/11, EU:F:2012:194, bod 78; De Bruin/Parlament, F-15/14, EU:F:2014:236, body 42 a 45, a DH/Parlament, F-4/14, EU:F:2014:241, body 53, 54 a 57
Keď úradník žiada o dávku a je mu priznaná, v súvislosti s jeho rodinnou situáciou, nemôže sa odvolávať na to, že údajne nevedel o situácii svojej manželky, či už ide o to, že bola zamestnaná, o sumu odmeny za túto prácu alebo o to, že dostávala vnútroštátne dávky rovnocenné dávkam podľa služobného poriadku. Keby sa totiž mal uznať takýto argument, mohlo by to umožniť úradníkom alebo zamestnancom, ktorí poberajú plnú výšku rodinných prídavkov podľa služobného poriadku, aby sa považovali za zbavených povinnosti podať vyhlásenie o vnútroštátnych rodinných prídavkoch poberaných z iných zdrojov, a to vždy keď sú tieto vnútroštátne rodinné prídavky vyplácané nie priamo úradníkovi, ale jeho manželke, na osobný bankový účet tejto manželky. Okrem toho by takýto prístup mohol podnecovať zadržiavanie informácií, ktoré by poškodzovalo finančné záujmy Únie.

(pozri body 99 a 100)
Odvolací výbor zriadený Európskou investičnou bankou v oblasti hodnotenia zamestnancov disponuje úplnou právomocou preskúmania, ktorá ho oprávňuje nahradiť posúdenia uvedené v hodnotiacej správe napadnutej dotknutým zamestnancom Banky svojimi posúdeniami, čo je právomoc, ktorú Súd pre verejnú službu nemá. V prípade, že by sa tento odvolací výbor nesprávne vzdal tohto úplného preskúmania, bolo by to rovnaké ako zbaviť dotknutú osobu kontrolnej inštancie stanovenej interným právnym predpisom Banky a spôsobilo by jej to ujmu, takže takéto vzdanie sa musí podliehať preskúmaniu prvostupňovým súdom.

(pozri bod 43)

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudok z 27. apríla 2012, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, bod 49
Správanie nadriadeného spočívajúce v opakovanom udeľovaní pokynov priamo zamestnancom, ktorí boli podriadení vedúcemu útvaru, bez toho, aby bol o tom upovedomený, pokiaľ nie je odôvodnené osobitnými okolnosťami, môže viesť k úplnej strate dôveryhodnosti vedúceho útvaru vo vzťahu k jeho zamestnancom, a teda ho možno označiť za psychické obťažovanie. To isté platí, pokiaľ ide o zasielanie správ nadriadeného, ktoré obsahovali otvorenú kritiku úradníka, a v kópii viacerým kolegom bez toho, aby to odôvodňoval záujem služby. Hoci kritika práce podriadeného musí byť prípustná, do zvyčajného rámca vzťahu nadriadenosti a podriadenosti spadajú len správy, ktoré neobsahujú nijaké hanlivé alebo zlomyseľné vyjadrenia a ktoré sa zasielajú len dotknutej osobe alebo sa uvádzajú v kópii, ak to odôvodňuje záujem služby.

(pozri body 94, 95, 97 a 98)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 25. októbra 2007, Lo Giudice/Komisia, T‑154/05, body 104 a 105

Súd pre verejnú službu: Skareby/Komisia, už citovaný, bod 80
SK
Zbierkasúdnychroz hodnutí
ECLI:EU:F:2011 :188 1ROZSUDOK SÚDU PR E VEREJNÚ S LUŽBU (tretia ko mora)
z 29. novembra 2011
Vec F-119/10
Roberto Di Tullio
proti
Európskej komisii
„Verejná služba — Dočasní zamestnanci — Pracovné voľno n a výkon v ojenskej služby — Článok 18 
podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov — Vojak z povolania — Absolvovanie určitej doby 
na teritoriálnom ve liteľstve — Zamietnutie“
Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 Z FEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej 
článku 106a, ktorou R. Di Tullio navrhuje predovšetkým zrušenie rozhodnutia, ktorým 
mu Komisia zamietla poskytnúť pracovné voľno n a výkon v ojenskej služby
Roz hodnutie:Žaloba žalobcu sa zamieta. Žalobca je povinný nahradiť všetky trovy kon ania.
Abstrakt
Úradníci — Dočasní zamestnanci — Pracovné voľno na výkon vojenskej služby — Vojenská služba — 
Pojem
(Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 18 p rvý odsek)
Na základe článku 18 p rvého odseku p rvej vety podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov sa 
dočasnému zamestnancovi, ktorý je povolaný do vojenskej služby, náhradnej vojenskej služby alebo na 
vojenské c vičenie, alebo kt orý je znovu povolaný do služby v ozbrojených silách, p rizná na výkon 
pracovné voľno takejto služby.
Situácia uvedená v článku 18 p rvom o dseku t ýchto podmienok sa zjavne týka iba situácie, keď je 
dočasný zamestnanec povinný v rámci vnútroštátnych p rávnych p redpisov o vojenskej službe 
absolvovať v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, v obmedzenom období vojenský v ýcvik 
napríklad a ko z áložný dôstojník. T ieto u stanovenia s a naopak n emôžu týkať situácie, ke ď je 
vnútroštátny úradník na kon ci obdobia p ridelenia d o európskych inštitúcií n a základe zmluvy 
dočasného zamestnanca povinný znovu sa začleniť do svojej administratívy, aby si tak splnil povinnosti 
spojené s jeho služobným postupom, hoci tento úradník patrí do orgánu, ktorého členovia podliehajú 
vojenským pravidlám a disciplíne.
Okrem t oho dočasného zamestnanca možno p ovažovať za „znovu povolaného do služby v ozbrojených 
silách“ v zmysle článku 18 p rvého odseku p odmienok zamestnávania o statných zamestnancov iba 
v prípade, ak je povolaná jedna alebo viacero vekových skupín napríklad z dôvodu hrozby ozbrojeného 
konfliktu.
2 ECLI:EU:F:2011 :188ABSTRAKT–VECF-119/10
DITULLIO/KOMISIA
(pozri body 35, 38 a 40)
ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)

z 23. novembra 2010

Vec F-75/09

Fritz Harald Wenig

proti

Európskej komisii

„Verejná služba – Úradníci – Žiadosť o pomoc – Nactiutŕhanie a porušenie prezumpcie neviny“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 EA, ktorou F. H. Wenig navrhuje, po prvé, zrušenie rozhodnutí Komisie zamietajúcich jeho žiadosti o pomoc, po druhé, uloženie povinnosti Komisii nahradiť škodu vyplývajúcu z údajnej nezákonnosti týchto rozhodnutí

Rozhodnutie: Žaloba žalobcu sa zamieta. Žalobca znáša všetky trovy konania.

Abstrakt

Úradníci – Povinnosť administratívy poskytnúť pomoc – Rozsah

(Služobný poriadok úradníkov, článok 24)

Na základe povinnosti poskytnúť pomoc, stanovenej v článku 24 prvom odseku služobného poriadku musí administratíva v prípade udalosti, ktorá je nezlučiteľná s riadnym a nerušeným výkonom služby, zasiahnuť s potrebným nasadením a reagovať podľa okolností prípadu s potrebnou rýchlosťou a starostlivosťou s cieľom zistiť skutkový stav a so znalosťou veci vyvodiť vhodné dôsledky. Na to stačí, aby úradník, ktorý žiada o ochranu svoju inštitúciu, predložil neúplné dôkazy, že útoky, ktorým bol údajne vystavený, sa skutočne odohrali. V prípade, že existujú takéto skutočnosti, príslušná inštitúcia má prijať vhodné opatrenia, najmä uskutočniť vyšetrovanie v spolupráci so sťažovateľom na zistenie daných skutočností, na ktorých je sťažnosť založená.

Okrem toho, povinnosť poskytnúť pomoc nie je podmienená tým, aby protiprávnosť konaní, z dôvodu ktorých úradník žiada o pomoc, bola predtým preukázaná. Taká podmienka by bola okrem iného v rozpore so samotným účelom žiadosti o pomoc v početných prípadoch, keď je podávaná práve na účely dosiahnutia toho, aby prostredníctvom súdnej žaloby za pomoci inštitúcie boli uvedené konania uznané za protiprávne.

Hoci povinnosť poskytnúť pomoc stanovená v článku 24 prvom odseku služobného poriadku predstavuje základnú štatutárnu záruku pre úradníka a nie je podmienená tým, aby protiprávnosť konaní, z dôvodu ktorých úradník žiada o pomoc, bola predtým preukázaná, je potrebné, aby predložil dôkazy, ktoré by naznačovali, že očividne je týmto konaniam vystavený z dôvodu svojho postavenia alebo svojich úloh a tieto konania sú v rozpore s uplatniteľným vnútroštátnym právom. Pokiaľ by totiž takéto požiadavky neboli úradníkovi uložené, administratíva by bola nútená, keď jeden z jej úradníkov podá sťažnosť z dôvodu skutočností, ktoré údajne súvisia s plnením jeho úloh, poskytnúť mu pomoc nezávisle od povahy týchto skutočností, závažnosti sťažnosti a jeho šancí na úspech.

Okrem toho administratíva nemôže byť povinná pomôcť úradníkovi, v prípade ktorého vzhľadom na presné a relevantné skutočnosti existuje podozrenie, že závažným spôsobom porušil svoje služobné povinnosti, a voči ktorému možno z tohto dôvodu začať disciplinárne konanie, aj keď k takémuto nesplneniu povinností došlo v súvislosti s nedovoleným konaním tretích osôb.

(pozri body 46 – 49)

Odkaz:

Súdny dvor: 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia, 224/87, Zb. s. 99, body 15 a 16

Súd pre verejnú službu: 16. januára 2007, Vienne a i./Parlament, F-115/05, Zb. VS s. I-A-1-9 a II-A-1-47, bod 51