STANOVISKO GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 29. októbra 2015 ( 1 )

Vec C‑455/15 PPU

P

proti

Q

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg, Švédsko)]

„Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí — Dôvod neuznania rozsudku týkajúceho sa rodičovských práv a povinností — Článok 23 písm. a) — Rozhodnutie v zjavnom rozpore s verejným poriadkom dožiadaného členského štátu — Článok 24 — Zákaz skúmania právomoci súdu členského štátu pôvodu“

I – Úvod

1. V rámci prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania z 25. augusta 2015, ktorý bol Súdnemu dvoru doručený 28. augusta 2015, sa má Súdny dvor vyjadriť k pôsobnosti článku 23 písm. a) a článku 24 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 ( 2 ).

2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorý vedú P a Q v súvislosti s opatrovníckym právom k jednej z ich dvoch dcér.

II – Právny rámec

A – Právo Únie

3. Článok 2 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Vymedzenie pojmov“ stanovuje: „Na účely tohto nariadenia: … 9. pojem ‚opatrovnícke právo‘ zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa; …“

4. Článok 8 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Všeobecná právomoc“ stanovuje: „1. Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania. 2. Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov 9, 10 a 12.“

5. Článok 15 nariadenia, nazvaný „Postúpenie súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci“, stanovuje: „1. Vo výnimočných prípadoch, ak sa súdy členského štátu, ktoré majú právomoc vo veci samej, domnievajú, že súd iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci alebo jej špecifickej časti, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa, môžu: a) prerušiť konanie vo veci alebo jej časti a vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu podľa odseku 4; alebo b) požiadali súd iného členského štátu, aby prevzal právomoc podľa odseku 5. 2. Odsek 1 sa vzťahuje: a) na návrh účastníka alebo b) z vlastného podnetu súdu alebo c) na žiadosť súdu iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu podľa odseku 3. S postúpením na základe vlastného podnetu súdu alebo na žiadosť súdu iného členského štátu musí súhlasiť aspoň jeden z účastníkov. 3. Dieťa má osobitnú väzbu k členskému štátu podľa odseku 1, ak tento členský štát: a) sa stal miestom obvyklého pobytu dieťaťa potom, ako sa na súde, ktorý je uvedený v odseku 1 začalo konanie; alebo b) je miestom pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa; alebo c) je štátom, ktorého štátnu príslušnosť má dieťa; alebo d) je miestom obvyklého pobytu nositeľa rodičovských práv a povinností; alebo e) je miestom, kde sa nachádza majetok dieťaťa, a vec sa týka opatrení na ochranu dieťaťa vo vzťahu ku správe, udržiavaniu alebo nakladaniu s týmto majetkom. 4. Súd členského štátu, ktorý má právomoc vo veci samej, určí lehotu, v ktorej sa na súde tohto iného členského štátu musí začať konanie podľa odseku 1. Ak sa v tejto lehote na súdoch konanie nezačalo, súd, na ktorom už konanie začalo, pokračuje vo výkone svojej právomoci v súlade s článkami 8 až 14. 5. Súdy tohto iného členského štátu môžu, ak je to s ohľadom na špecifické okolnosti prípadu v najlepšom záujme dieťaťa, prijať právomoc do šiestich týždňov od podania návrhu podľa odseku 1 písm. a) alebo písm. b). V tomto prípade súd, ktorý začal konanie ako prvý, odmietne vykonávať svoju právomoc. Inak súd, ktorý začal konanie ako prvý, pokračuje vo výkone svojej právomoci v súlade s článkami 8 až 14. 6. Na účely tohto článku súdy spolupracujú buď priamo alebo prostredníctvom ústredných orgánov určených podľa článku 53.“

6. Článok 20 uvedeného nariadenia, nazvaný „Predbežné opatrenia vrátane ochranných opatrení“, stanovuje: „1. V naliehavých prípadoch nebránia ustanovenia tohto nariadenia súdom členského štátu prijať predbežné opatrenia, vrátane ochranných opatrení, s ohľadom na osoby alebo majetok v tomto štáte, ktoré sú dostupné podľa práva tohto členského štátu, aj keby podľa tohto nariadenia mal právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu. 2. Platnosť opatrení uvedených v odseku 1 zanikne, len čo súd členského štátu, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia rozhodovať vo veci samej, prijal opatrenia, ktoré považoval za primerané.“

7. Článok 21 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Uznanie rozsudku“ stanovuje: „Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.“

8. Článok 23 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Dôvody neuznania rozsudkov týkajúcich sa rodičovských práv a povinností“ stanovuje: „Rozsudok týkajúci sa rodičovských práv a povinností sa neuzná: a) ak by uznanie bolo s prihliadnutím na najlepší záujem dieťaťa v zjavnom rozpore s verejným poriadkom členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada; …“

9. Článok 24 nariadenia nazvaný „Zákaz skúmania právomoci súdu pôvodu“ stanovuje: „Právomoc súdu členského štátu pôvodu sa nesmie skúmať. Kritériá, na ktorých sa založila právomoc podľa článkov 3 až 14, sa nesmú skúmať z hľadiska rozporu s verejným poriadkom podľa článkov… 23 písm. a).“

10. Článok 26 uvedeného nariadenia nazvaný „Zákaz preskúmania vo veci samej“ stanovuje: „Za žiadnych okolností sa nesmie rozsudok preskúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.“

11. Článok 27 toho istého nariadenia nazvaný „Prerušenie konania“ stanovuje: „1. Súd členského štátu, v ktorom sa žiada o uznanie rozsudku vydaného v inom členskom štáte, môže prerušiť konanie, ak sa proti rozsudku podal riadny opravný prostriedok. …“

B – Haagsky dohovor z roku 1980

12. Článok 13 Dohovoru o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí uzatvoreného 25. októbra 1980 v Haagu (ďalej len „Haagsky dohovor z roku 1980“) stanovuje: „Bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa, ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že a) osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania opatrovnícke právo skutočne nevykonávala alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s premiestnením alebo zadržaním, alebo b) existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil fyzickej alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej situácie. Justičný alebo správny orgán môže odmietnuť nariadiť návrat aj vtedy, ak zistí, že dieťa nesúhlasí s návratom, a ak dosiahlo vek a stupeň vyspelosti, v ktorom je vhodné zohľadniť jeho názory. Pri hodnotení okolností uvedených v tomto článku justičné a správne orgány vezmú do úvahy informácie o sociálnom prostredí dieťaťa, ktoré poskytol ústredný orgán alebo iný príslušný orgán štátu obvyklého pobytu dieťaťa.“

III – Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

13. P a Q majú spolu dve deti, z ktorých prvé, V, sa narodilo v roku 2000, a druhé, S, sa narodilo v roku 2009.

14. P a Q tvorili pár od roku 1997 a Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė, Litva) ukončil ich manželstvo 6. februára 2006, ( 3 ) keď rozhodol, že dieťa V bude bývať so svojou matkou, pričom o opatrovnícke právo sa delili obaja rodičia.

15. Rodina však už v roku 2005 odišla z Litvy do Švédska, kde sa rodičia a dieťa v roku 2006 zapísali do registra obyvateľstva. V Švédsku sa v roku 2009 narodilo dieťa S. Obe deti hovoria po švédsky a chodili do školy v obci Falkenberg v Švédsku, kde žila väčšina osôb, s ktorými sa stretávali.

16. Dňa 27. novembra 2013 P zistil, že Q a obe deti zmizli. Q sa obrátila na orgány sociálnych služieb obce Falkenberg, ktoré začali vyšetrovať jej tvrdenia, že ona a deti sa stali obeťami trestných činov spáchaných zo strany P. Keďže predmetné činy boli oznámené polícii, Q bola spolu s deťmi umiestnená do domova. O niekoľko mesiacov neskôr bolo predbežné vyšetrovanie proti P pozastavené, ale so stanovením zákazu udržiavať kontakty s deťmi.

17. Dňa 29. marca 2014 odišla Q s oboma deťmi do Litvy. P a Q sa v tom čase delili o opatrovnícke právo k obom deťom, ( 4 ) ktoré boli 31. marca 2014 zapísané do registra obyvateľstva v obci Šilutė v Litve.

18. Dňa 8. apríla 2014 podala Q proti P žalobu na Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) s návrhom, aby tento súd formou predbežného opatrenia rozhodol o bydlisku a výlučnom opatrovníckom práve k dieťaťu S ( 5 ) a aby jej rozhodnutím priznal výživné pre obe deti.

19. Dňa 11. apríla 2014 podal P na Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg), ktorý predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu proti Q, ktorou sa domáhal, aby mu bolo predbežne priznané výlučné opatrovnícke právo k obom deťom.

20. V ten istý deň Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) vydal predbežné opatrenie, ktorým nariadil, aby dieťa S bývalo s matkou.

21. V júni 2014 podal P na Utrikesdepartementet (ministerstvo zahraničných vecí) Švédskeho kráľovstva žiadosť o návrat detí v zmysle Haagskeho dohovoru z roku 1980.

22. Dňa 30. júla 2014 podal P žalobu na Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė), ktorou sa najmä domáhal, aby mu bolo priznané výlučné opatrovnícke právo k dieťaťu V. ( 6 ) Konanie o tejto žalobe bolo spojené s konaním, ktoré iniciovala Q 8. apríla 2014.

23. Dňa 2. septembra 2014 Q predložila vyjadrenie k žalobe P, v ktorom navrhla zamietnutie tejto žaloby a z ktorého vyplynulo, že dieťa V podstúpilo z dôvodu posttraumatického stresu liečbu v zdravotníckom zariadení v meste Klaipėda (Litva) a že lekárske správy svedčia o negatívnej reakcii tohto dieťaťa na akýkoľvek styk s P, jeho otcom.

24. Dňa 29. septembra 2014 P pred tým istým súdom navrhol, aby sa nezaoberal žalobou, ktorou sa Q domáhala priznania opatrovníckeho práva k dieťaťu S, lebo podľa jeho názoru uvedený súd nebol príslušný.

25. Dňa 1. augusta 2014 podal P na Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius, Litva) žiadosť, ktorou sa domáhal najmä návratu dieťaťa S do štátu jeho obvyklého pobytu, t. j. do Švédska. Dňa 18. augusta 2014 podala Q na ten istý súd vyjadrenie k uvedenej žiadosti, v ktorom popierala nezákonnosť odchodu dieťaťa S do Litvy, pričom poukazovala na neznesiteľné správanie otca k maloletým deťom a navrhovala zamietnutie žiadosti P.

26. Dňa 4. septembra 2014 Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) zamietol žiadosť o návrat dieťaťa, ktorú predložil P, a 21. októbra 2014 Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy, Litva) potvrdil toto rozhodnutie, ktoré sa opieralo o článok 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980.

27. Po vydaní posledného uvedeného rozhodnutia švédsky ústredný orgán, t. j. ministerstvo zahraničných vecí, ( 7 ) postúpil dokumenty vnútroštátnemu súdu v súlade s článkom 11 ods. 6 nariadenia č. 2201/2003.

28. Dňa 18. októbra 2014 po ústnom konaní, ktoré sa uskutočnilo bez Q, vydal vnútroštátny súd predbežné opatrenie, ktorým priznal P výlučné opatrovnícke právo k dieťaťu S.

29. Dňa 18. februára 2015 Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) nariadil, že dieťa S bude bývať u Q a P má platiť výživné pre obe deti (ďalej len „sporný rozsudok“). Z tohto rozsudku vyplýva, že P vzal späť svoj návrh z 30. júla 2014, ktorým sa domáhal opatrovníckeho práva k dieťaťu V.

30. Vnútroštátny súd sa domnieva, že jeho právomoc vychádza z článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, keďže v čase, keď bola 8. apríla 2014 podaná žaloba na Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) a 11. apríla 2014 na vnútroštátny súd, mali obe deti obvyklý pobyt v Švédsku v zmysle tohto ustanovenia.

31. P pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že ak má vnútroštátny súd v tejto veci naďalej konať, nesmie byť sporný rozsudok uznaný. Toto neuznanie má podľa jeho názoru vychádzať z článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003. P uznáva, že podľa článku 24 nariadenia je za normálnych okolností zakázané skúmať právomoc súdu členského štátu pôvodu. Domnieva sa však, že toto ustanovenie sa nevzťahuje na článok 15 nariadenia, na ktorom Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) založil svoju právomoc. Tento súd však porušil posledné uvedené ustanovenie, keď sa úplne nezávisle rozhodol rozhodovať o prípustnosti žaloby.

32. P ďalej uvádza, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) navyše konštatoval, že vzhľadom na to, že litovský súd odmietol nariadiť návrat dieťaťa na základe článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980, obvyklý pobyt tohto dieťaťa je teraz v Litve. Je to v rozpore s tým, čo Súdny dvor uviedol v bode 44 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), a to že „únos dieťaťa by nemal mať v zásade za následok postúpenie právomoci súdov členského štátu, v ktorom malo dieťa svoj zvyčajný pobyt bezprostredne pred svojím premiestnením, súdom členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené, aj v prípade, že v dôsledku únosu dieťa získalo na jeho území zvyčajný pobyt“.

33. P síce pripúšťa, že ustanovenie týkajúce sa verejného poriadku treba vykladať reštriktívne, tvrdí však, že existuje istá miera voľnej úvahy v prípade závažnej chyby spôsobenej súdom druhého štátu. Podľa jeho názoru sa Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) dopustil podobnej závažnej chyby, keď úmyselne alebo z nevedomosti porušil nielen článok 15 nariadenia č. 2201/2003, ale aj základnú zásadu, podľa ktorej majú v oblasti únosov detí posledné slovo súdy krajiny pôvodného pobytu dieťaťa.

34. Q pred vnútroštátnym súdom tvrdila, že článok 24 nariadenia č. 2201/2003 zakazuje skúmať právomoc súdu členského štátu. Neuznanie sporného rozsudku by bolo možné len vtedy, ak by bol v rozpore s verejným poriadkom. Podľa názoru Q to tak však nie je, lebo z dôkazov jasne vyplýva, že P si správne neplní svoje otcovské povinnosti, čo znamená, že dieťa S musí zostať u matky. Bolo to konštatované v štyroch rôznych konaniach. Deti okrem toho chodia do školy v Litve a nie je ohrozené ich zdravie alebo vývoj. Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) rozhodli, že matka doviezla obe deti do Litvy v súlade so zákonom. Vnútroštátny súd nemá nijaký dôvod pochybovať o posúdení vykonanom litovskými orgánmi [okrem iného útvarom ochrany práv dieťaťa miestnej správy v okrese Šilutė (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)] a súdmi.

35. Q ďalej uvádza, že P sa až do vydania sporného rozsudku aktívne zúčastňoval na konaniach pred litovskými súdmi a mal k dispozícii všetky možné opravné prostriedky proti prijatým rozhodnutiam. Navyše z vlastnej iniciatívy vzal späť svoj návrh, ktorým sa domáhal, aby bolo bydlisko dieťaťa V stanovené v mieste jeho bydliska, čím akceptoval, že toto dieťa býva s matkou v Litve. Keď teda P požaduje opatrovnícke právo k dieťaťu S, porušuje práva a legitímne záujmy oboch detí.

36. Za týchto podmienok Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

IV – O naliehavom konaní a konaní pred Súdnym dvorom

37. Vnútroštátny súd navrhol, aby bol návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednaný v naliehavom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. S odvolaním sa na rozsudok Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) vnútroštátny súd odôvodnil tento návrh tvrdením, že od 29. marca 2014, keď podľa jeho názoru došlo k únosu dotknutého dieťaťa, sa s ním P nemal možnosť stretnúť. Akékoľvek predlžovanie konania by bolo v rozpore so záujmami dieťaťa a narušilo by jeho vzťah s otcom. S cieľom zabrániť pretrvávaniu právnej neistoty je potrebné, aby Súdny dvor rýchlo zasiahol, aby sa mohlo v spore rozhodnúť s konečnou platnosťou.

38. Štvrtá komora Súdneho dvora sa po vypočutí generálneho advokáta rozhodla 9. septembra 2015 vyhovieť návrhu vnútroštátneho súdu, aby sa v prípade tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania uplatnilo naliehavé konanie. Uvedená komora okrem toho na základe článku 109 ods. 3 Rokovacieho poriadku rozhodla, že vyzve Litovskú republiku, aby písomne predložila všetky užitočné informácie súvisiace s prejednávanou vecou. Štvrtá komora Súdneho dvora ďalej vyzvala účastníkov konania vo veci samej, Švédske kráľovstvo a Litovskú republiku, aby najlepšie písomne alebo aspoň na pojednávaní odpovedali na niekoľko otázok.

39. Písomné pripomienky predložil P, Švédske kráľovstvo, ( 8 ) Litovská republika a Európska komisia. P, Q, Španielske kráľovstvo, Litovská republika a Komisia predniesli ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 27. októbra 2015.

V – O prejudiciálnej otázke

A – Pripomienky účastníkov konania

40. P zdôrazňuje, že osobitosť sporu vo veci samej spočíva v tom, že sporný rozsudok týkajúci sa opatrovníckeho práva k dieťaťu S bol vydaný po prijatí rozhodnutia o nevrátení, ale skôr než mohol súd členského štátu pôvodu rozhodnúť o tom, či dieťa má alebo nemá byť vrátené.

41. Domnieva sa, že skutočnosť, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) porušil zásady systému platného v oblasti únosov, a to, že prijal právomoc napriek skutočnosti, že pred súdom členského štátu pôvodu prebiehalo konanie o otázke, či dieťa má alebo nemá byť vrátené, je dôvodom na neuznanie sporného rozsudku. P znova uvádza citáciu z rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 44), na ktorú sa odvolával pred vnútroštátnym súdom. ( 9 )

42. P sa domnieva, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) v spornom rozsudku jasne neuvádza skutočnosti, na ktorých zakladá svoju právomoc. Podľa názoru P uvedený súd založil svoju právomoc na všeobecných úvahách o najlepšom záujme dieťaťa alebo subsidiárne na úplne nesprávnom výklade článku 15 nariadenia č. 2201/2003. Uvádza: „Keď článok 24 stanovuje, že kritérium verejného poriadku nemožno uplatniť na pravidlá právomoci, vzťahuje sa to na články 3 až 14. Výhrada, o ktorú tu ide, sa napokon netýka posúdenia spôsobu uplatnenia jedného z týchto článkov zo strany litovského súdu, ale toho, že autonómne a v rozpore s povinnosťou získať súhlas [vnútroštátneho súdu] prijal právomoc na základe článku 15 alebo subsidiárne úplne ignoroval pravidlá stanovené v nariadení č. 2201/2003.“

43. P sa domnieva, že zásada, podľa ktorej súdu členského štátu pôvodu dieťaťa prináleží s konečnou platnosťou rozhodnúť o otázkach súvisiacich s opatrovníckym právom a s prípadným návratom dieťaťa, je zásadná pre pravidlá týkajúce sa únosov stanovené v nariadení č. 2201/2003. Usudzuje, že keby v takom prípade nebolo možné odmietnuť uznanie sporného rozsudku, ľahko by sa dalo vylúčiť uplatnenie samotných zásad, na ktorých je založený systém platný v oblasti únosov detí, ktorý upravuje nariadenie č. 2201/2003.

44. Litovská republika sa domnieva, že podľa článku 21 nariadenia č. 2201/2003 musí byť sporný rozsudok v Švédsku uznaný. Poukazuje na to, že článok 23 tohto nariadenia obsahuje taxatívny zoznam dôvodov neuznania súdneho rozhodnutia týkajúceho sa rodičovských práv a povinností. Podľa Litovskej republiky je jedným z týchto dôvodov zjavný rozpor s verejným poriadkom dožiadaného štátu, ktorý sa na základe uvedeného článku 23 musí vykladať z hľadiska najlepšieho záujmu dieťaťa. Ďalej uvádza, že podľa článku 24 nariadenia č. 2201/2003 však nie je možné vychádzať z ustanovenia o verejnom poriadku pri skúmaní právomoci súdov členského štátu pôvodu, v tomto prípade litovských súdov. Okrem toho článok 26 nariadenia najmä stanovuje, že rozsudok sa za žiadnych okolností nesmie preskúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej.

45. Bez ohľadu na predchádzajúce úvahy Litovská republika tvrdí, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) v spornom rozsudku zohľadnil na jednej strane rozhodnutie o nevrátení, ktoré prijal Vilniaus apygardos teismas, (Krajský súd Vilnius), ako aj uznesenie Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy), a na druhej strane znenie článku 15 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003, „ktorý najmä stanovuje, že sa vychádza z toho, že dieťa má osobitnú väzbu k členskému štátu… pokiaľ je dieťa štátnym príslušníkom tohto členského štátu (pričom obe deti sú štátnymi príslušníkmi Litovskej republiky)“.

46. Pokiaľ ide o rozhodnutie o nevrátení, Litovská republika poukazuje na to, že Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) konštatovali, že nedošlo k neoprávnenému premiestneniu dieťaťa S.

47. Litovská republika sa v dôsledku toho domnieva, že vzhľadom na to, že premiestnenie dieťaťa bolo oprávnené, že od neho uplynul takmer rok, že deti chodia do školy, a vzhľadom na ďalšie znaky integrácie „[Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė)] správne a oprávnene vychádzal z okolností, keď prijal právomoc a rozhodol, že je [najvhodnejším] súdom na prejednanie veci“.

48. Litovská republika ďalej poukazuje na to, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) zohľadnil obsah ustanovení článku 15 nariadenia č. 2201/2003 len v tom zmysle, že stanovujú jedno z kritérií umožňujúcich určiť, ktorý súd je v najvhodnejšej situácii na preskúmanie veci, a prijal právomoc až po tom, čo konštatoval, že dieťa odišlo zo Švédska v súlade so zákonom, a usúdil, že je súdom obvyklého pobytu dieťaťa, čo zakladá jeho právomoc v zmysle článku 8 nariadenia č. 2201/2003.

49. Na pojednávaní 27. októbra 2015 Španielske kráľovstvo poukázalo na to, že porušenie pravidla právomoci síce podľa článku 23 písm. a) a článku 24 nariadenia č. 2201/2003 samo osebe nepostačuje na neuznanie rozhodnutia, k takému neuznaniu by však mohlo dôjsť v prípade, že porušenie pravidiel právomoci je zjavné a neuznanie je v najlepšom záujme dieťaťa.

50. Komisia sa domnieva, že pojem „verejný poriadok“ sa musí vykladať reštriktívne, lebo predstavuje prekážku dosiahnutia jedného zo základných cieľov nariadenia, a to voľného pohybu rozsudkov, a teda sa naň možno odvolávať len vo výnimočných prípadoch. ( 10 ) Komisia sa navyše domnieva, že je vylúčené vychádzať z článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 pri neuznaní súdneho rozhodnutia len na základe toho, že rozhodnutie je v zjavnom rozpore s verejným poriadkom, lebo podľa toho istého ustanovenia je potrebné zohľadniť najlepší záujem dieťaťa.

51. Komisia ďalej uvádza, že článok 24 nariadenia č. 2201/2003 spresňuje, že kritérium verejného poriadku upravené v článku 23 písm. a) uvedeného nariadenia nemožno uplatniť na pravidlá právomoci stanovené v článkoch 3 až 14 nariadenia. Na základe toho usudzuje, že nariadenie vylučuje akékoľvek preskúmanie právomoci súdu členského štátu pôvodu. Komisia sa domnieva, že článok 15 uvedeného nariadenia nie je spomenutý v článku 24 nariadenia z toho dôvodu, že by to bolo zbytočné, keďže všeobecnou zásadou je zákaz akéhokoľvek skúmania právomoci súdu členského štátu pôvodu.

52. Komisia sa domnieva, že dožiadaný členský štát síce nemá právo skúmať právomoc súdu členského štátu pôvodu, môže však vykonať všeobecné posúdenie z hľadiska verejného poriadku.

53. Komisia poukazuje na to, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) rozhodol, že po vydaní rozhodnutia o nevrátení deti získali obvyklý pobyt v Litve. Domnieva sa, že toto stanovisko je spochybniteľné, keďže podľa rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 44) skutočnosť, že členský štát odmietne vrátenie detí, nemá za následok prenesenie právomoci na súdy uvedeného členského štátu.

54. Komisia sa ďalej domnieva, že aj keby sa vychádzalo z toho, že deti majú obvyklý pobyt v Litve, Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) založil svoju právomoc na článku 15 nariadenia č. 2201/2003. Podľa názoru Komisie je tento postup ťažko pochopiteľný. Domnieva sa, že keby litovský súd skutočne vychádzal z toho, že deti majú obvyklý pobyt v Litve, mal svoju právomoc založiť na článku 8 nariadenia č. 2201/2003. Okrem toho uvedený súd pri uplatnení článku 15 nariadenia č. 2201/2001 nedodržal podmienky, ktoré sú v ňom uvedené, ani neuplatnil postup, ktorý stanovuje.

55. Komisia sa domnieva, že jednou zo základných zásad v európskom priestore spravodlivosti vrátane Švédska a Litvy je vzájomná dôvera založená na lojálnej spolupráci medzi súdmi. Usudzuje, že zjavné a neoprávnené nedodržanie pravidiel môže v európskom priestore spravodlivosti predstavovať porušenie právnej normy, ktorá sa považuje za základnú v právnom poriadku Únie, a teda aj v švédskom právnom poriadku.

56. Komisia sa ďalej domnieva, že treba brať do úvahy aj skutočnosť, že P mal možnosť podať odvolanie voči spornému rozsudku v členskom štáte pôvodu a že mal túto možnosť využiť. Usudzuje, že taký postup je v súlade so všeobecnou zásadou nariadenia č. 2201/2003, podľa ktorej treba každé neprávne uplatnenie pravidiel napadnúť pred súdmi členského štátu pôvodu. Komisia napokon pripomína, že treba preskúmať, či je alebo nie je v najlepšom záujme dieťaťa uplatniť ustanovenie o verejnom poriadku na účely neuznania rozsudku.

57. Podľa názoru Komisie vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či v prejednávanej veci porušenie práva Únie predstavuje pochybenie, ktoré sa dalo primerane napraviť opravnými prostriedkami dostupnými v členskom štáte pôvodu (v spojení s opravnými prostriedkami upravenými v nariadení č. 2201/2003), alebo či došlo k zjavnému a neoprávnenému porušeniu pravidiel nariadenia, ktoré predstavuje porušenie zásady vzájomnej dôvery a zásady lojálnej spolupráce zakotvených v práve Únie.

B – Úvodné pripomienky

58. Vnútroštátny súd sa prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či napriek tomu, že článok 24 nariadenia č. 2201/2003 zakazuje skúmať právomoc súdu členského štátu pôvodu, môže podľa článku 23 písm. a) nariadenia neuznať sporný rozsudok, ktorým bolo bydlisko dieťaťa S stanovené v mieste bydliska matky. ( 11 )

59. V prvom rade treba poukázať na to, že skutočnosť, že prejudiciálna otázka odkazuje na článok 24 nariadenia č. 2201/2003, podľa všetkého znamená, že vnútroštátny súd sa pýta len na možnosť neuznať sporný rozsudok z toho dôvodu, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) porušil ustanovenia o súdnej právomoci.

60. Prejudiciálna otázka sa ďalej síce týka článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, ktorý upravuje dôvod neuznania rozhodnutia vydaného v oblasti rodičovských práv a povinností, pokiaľ je uznanie v zjavnom rozpore s verejným poriadkom, vnútroštátny súd však vôbec neuviedol, ako by uznanie sporného rozsudku mohlo neprijateľným spôsobom narúšať verejný poriadok dožiadaného členského štátu alebo Európskej únie.

61. Jedine tvrdenia, ktoré uviedol P pred týmto súdom a ktoré sú spomenuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ( 12 ) totiž naznačujú údajné porušenie verejného poriadku. V tomto smere P pred vnútroštátnym súdom tvrdil, že uznanie sporného rozsudku je v zjavnom rozpore s verejným poriadkom, lebo Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) sa dopustil závažného pochybenia, keď úmyselne alebo z neznalosti porušil na jednej strane článok 15 nariadenia č. 2201/2003 a na druhej strane konanie o návrate upravené týmto nariadením, najmä základnú zásadu, podľa ktorej majú v oblasti únosov detí posledné slovo súdy krajiny pôvodného pobytu dieťaťa v súlade s článkom 11 ods. 8 uvedeného nariadenia. ( 13 )

62. V tomto stanovisku sa budem postupne zaoberať uvedenými dvoma problémami.

C – O údajnom porušení pravidiel právomoci stanovených v nariadení č. 2201/2003 a o výnimke verejného poriadku upravenej v článku 23 písm. a) tohto nariadenia

63. P tvrdí, že v spornom rozsudku nie je jasne uvedené, na akých skutočnostiach založil Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) svoju právomoc. Domnieva sa tiež, že sporný rozsudok by sa dal považovať za predbežné opatrenie v zmysle článku 20 nariadenia č. 2201/2003, takže podľa rozsudku Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) nevyvoláva účinky mimo litovského územia.

64. Súdny dvor v bodoch 76 až 78 rozsudku Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) konštatoval, že na každé rozhodnutie, z ktorého nevyplýva, že bolo prijaté podľa pravidiel právomoci upravených v nariadení č. 2201/2003, sa vzťahuje článok 20 uvedeného nariadenia, pokiaľ spĺňa podmienky stanovené v tomto ustanovení. V tomto smere Súdny dvor v bode 83 uvedeného rozsudku rozhodol, že systém uznávania a výkonu upravený v nariadení č. 2201/2003 sa nevzťahuje na opatrenia v zmysle článku 20 nariadenia.

65. Domnievam sa, že táto judikatúra sa neuplatní na okolnosti sporu vo veci samej.

66. Na rozdiel od pripomienok P ( 14 ) totiž zo sporného rozsudku vyplýva, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) založil svoju právomoc na pravidlách právomoci stanovených v nariadení č. 2201/2003. V tomto smere je v spornom rozsudku uvedený nielen článok 15 ( 15 ) nariadenia č. 2201/2003, ale aj ( 16 ) články 8 a 9 nariadenia. ( 17 )

67. Z toho vyplýva, že keďže sporný rozsudok obsahuje dostatok informácií svedčiacich o tom, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) založil svoju právomoc na pravidlách stanovených v nariadení č. 2201/2003, tento rozsudok nie je predbežným opatrením v zmysle článku 20 nariadenia a vnútroštátny súd ho musí ( 18 ) uznať v súlade so zásadou vzájomného uznávania ( 19 ) súdnych rozhodnutí zakotvenou v článku 21 ods. 1 uvedeného nariadenia, pokiaľ sa neuplatní jeden z dôvodov neuznania rozhodnutí v oblasti rodičovských práv a povinností upravených v článku 23 toho istého nariadenia. ( 20 )

68. Vzhľadom na ciele nariadenia č. 2201/2003, ktoré som práve pripomenul, a na samotné znenie článku 23 písm. a) uvedeného nariadenia, podľa ktorého sa rozsudok neuzná, ak by uznanie bolo „s prihliadnutím na najlepší záujem dieťaťa v zjavnom rozpore s verejným poriadkom členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada“, sa domnievam, že ustanovenie o verejnom poriadku, ktorým je článok 23 písm. a) nariadenia, by sa malo uplatniť len vo výnimočných prípadoch. ( 21 ) Keďže totiž tento dôvod predstavuje výnimku zo zásady uznávania súdnych rozhodnutí založenej na vzájomnej dôvere, a teda môže byť prekážkou dosiahnutia jedného zo základných cieľov nariadenia č. 2201/2003, ( 22 ) musí sa vykladať reštriktívne. ( 23 )

69. Ďalej treba uviesť, že okrem veľmi obmedzenej pôsobnosti výnimky upravenej v článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 prvá veta článku 24 nariadenia potvrdzuje, že súdy iných členských štátov nemôžu skúmať posúdenie vlastnej právomoci uskutočnené prvým súdom. Túto základnú zásadu ( 24 ) posilňuje aj spresnenie uvedené v druhej vete toho istého ustanovenia, podľa ktorého „kritériá, na ktorých sa založila právomoc podľa článkov 3 až 14, sa nesmú skúmať z hľadiska rozporu s verejným poriadkom podľa článkov… 23 písm. a)“.

70. Skutočnosť, že článok 24 nariadenia č. 2201/2003 neodkazuje na článok 15 nariadenia, nemôže mať za následok zúženie pôsobnosti základnej zásady zakotvenej v uvedenom článku 24, podľa ktorej verejný poriadok dožiadaného štátu nemôže brániť uznaniu alebo výkonu rozsudku vydaného v inom členskom štáte len z toho dôvodu, že súd členského štátu pôvodu nedodržal pravidlá právomoci. ( 25 )

71. V tomto smere by som chcel poukázať na to, že základnú zásadu založenú na vzájomnej dôvere, ktorá zabezpečuje voľný pohyb rozsudkov v rámci Únie, nemožno spochybniť v závislosti od závažnosti údajného nedodržania pravidiel právomoci.

72. Z toho vyplýva, že aj keby sa ukázalo, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) nedodržal pravidlá právomoci stanovené v nariadení č. 2201/2003 alebo ustanovenia článku 15 nariadenia, ako tvrdí P a Komisia ( 26 ) (k čomu podľa môjho názoru nedošlo), podobné zistenie nemôže mať za následok alebo umožniť neuznanie sporného rozsudku vnútroštátnym súdom.

73. Okrem toho článok 26 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že rozsudok sa za žiadnych okolností nesmie preskúmať z hľadiska rozhodnutia vo veci samej. ( 27 ) Z toho vyplýva, že súd dožiadaného štátu nemôže bez toho, aby sa tým spochybnil účel nariadenia č. 2201/2003, odmietnuť uznať rozhodnutie pochádzajúce z iného členského štátu len z dôvodu, že sa domnieva, že v tomto rozhodnutí bolo nesprávne uplatnené vnútroštátne právo alebo právo Únie. ( 28 )

74. Naopak, treba vychádzať z toho, že v takých prípadoch systém prostriedkov nápravy zavedený v každom členskom štáte, ktorý je doplnený mechanizmom prejudiciálneho konania stanoveným v článku 267 ZFEÚ, poskytuje osobám podliehajúcim súdnej právomoci dostatočnú záruku. ( 29 )

75. Na pojednávaní 27. októbra 2015 však Litovská republika potvrdila, že voči spornému rozsudku možno podať odvolanie a prípadne aj dovolanie. P zas na tom istom pojednávaní potvrdil, že voči spornému rozsudku nepodal odvolanie na litovské súdy. P teda nevyužil prostriedky nápravy, ktoré mu poskytuje litovské právo, a to napriek svojej aktívnej účasti na viacerých konaniach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností a návratu jeho detí, ( 30 ) ktoré prebiehali pred litovskými súdmi. Nevyužil teda možnosť namietať voči právomoci Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) na vydanie sporného rozsudku.

76. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa domnievam, že v súlade s článkom 23 písm. a) a článkom 24 nariadenia č. 2201/2003 sa nemožno odvolávať na verejný poriadok dožiadaného štátu s cieľom brániť uznaniu alebo výkonu rozsudku vydaného v inom členskom štáte len z toho dôvodu, že súd členského štátu pôvodu nedodržal ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 týkajúce sa právomoci.

77. Dokonca chcem uviesť aj to, že aj keby bolo možné odvolávať sa na verejný poriadok dožiadaného členského štátu podľa článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, nebolo okrem neúčinného tvrdenia založeného na údajnom porušení pravidiel právomoci stanovených v tomto nariadení, ktoré som práve zamietol, uvedené nijaké tvrdenie, ktoré by preukazovalo, akým spôsobom bol tento verejný poriadok porušený.

D – O článku 11 nariadenia č. 2201/2003 a o konaní o návrate

78. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj zo znenia prejudiciálnej otázky položenej vnútroštátnym súdom vyplýva, že predmetom sporu, ( 31 ) ktorý prejednáva, je výlučne opatrovnícke právo k dieťaťu vymedzené v článku 2 bode 9 nariadenia č. 2201/2003.

79. V odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora P, ( 32 ) Švédske kráľovstvo a Litovská republika ďalej uviedli, že predmet sporu vo veci samej je zhodný s predmetom sporu pred Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė), v ktorom bol vydaný sporný rozsudok. Q na pojednávaní 27. októbra 2015 tiež potvrdila toto stanovisko. ( 33 )

80. Chcem však poukázať na to, že Švédske kráľovstvo vo svojich písomných pripomienkach uviedlo: „Po tom, čo Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) 21. októbra 2014 zamietol žiadosť o vrátenie detí, podklady boli prostredníctvom švédskeho ústredného orgánu, t. j. ministerstva zahraničných vecí, postúpené Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg) v súlade s článkom 11 ods. 6 nariadenia [č. 2201/2003]. P požiadal o to, aby bol jeho návrh zahrnutý do prebiehajúceho konania týkajúceho sa opatrovníckeho práva. Podľa článku 11 ods. 8 nariadenia [č. 2201/2003] bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 každý následný rozsudok požadujúci návrat dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa [uvedeného] nariadenia, sa vykonáva s cieľom zabezpečiť návrat dieťaťa.“

81. V dôsledku toho usudzujem, že sa nedá s istotou určiť, či vnútroštátny súd skutočne prejednáva žiadosť o návrat podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003.

82. Ďalej chcem uviesť, že P síce skutočne poukázal na únos dieťaťa, ( 34 ) zo strany 4 sporného rozsudku však vyplýva, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) usúdil, že predmetné premiestnenie do Litvy bolo v súlade so zákonom. Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) navyše uviedol, že Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) „zdôraznil, že v čase odchodu dieťaťa S mal [P] zakázané priblížiť sa [ku Q] a dcéram a kontaktovať ich, pričom ich totožnosť a miesto pobytu boli utajené, čo v podstate zodpovedá obmedzeniu jeho opatrovníckeho práva. Vzhľadom na tieto skutočnosti [Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius)] usúdil, že nie je dôvod na konštatovanie nezákonného odchodu [dieťaťa S] v zmysle Haagskeho dohovoru z roku 1980 a nariadenia (ES) č. 2201/2003.“ Pokiaľ je však premiestnenie a prípadné zotrvanie dieťaťa S v Litve v súlade so zákonom, bod 44 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) sa neuplatní. ( 35 )

83. Zo spisu pred Súdnym dvorom ďalej vyplýva, že po uznesení zo 4. septembra 2014, ktorým Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) zamietol žiadosť o návrat dieťaťa predloženú zo strany P, ktoré bolo potvrdené uznesením Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) z 21. októbra 2014, ( 36 ) a bez ohľadu na zaslanie odpisov týchto rozhodnutí o nevrátení vnútroštátnemu súdu28. novembra 2014 v súlade s článkom 11 ods. 6 nariadenia č. 2201/2003, nebolo vydané nijaké následné rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003. ( 37 ) Švédske kráľovstvo totiž vo svojich písomných pripomienkach uviedlo, že „otázka zostáva pred švédskym ústredným orgánom otvorená“.

84. V tomto smere treba poukázať na to, že žaloba, ktorá sa týka vecnej stránky rodičovských práv a povinností, nemá rovnaký predmet ani rovnaký dôvod ako žaloba, ktorej predmetom je návrat dieťaťa, ktoré bolo nezákonne premiestnené do iného členského štátu alebo v ňom zadržiavané, do členského štátu pôvodu. ( 38 )

85. Súdny dvor rozhodol, že hoci vykonateľnosť rozsudku vydaného podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003, ktorý nariaďuje návrat dieťaťa a nasleduje po vydaní rozsudku o nevrátení dieťaťa podľa článku 11 ods. 6 nariadenia č. 2201/2003, je úzko spojená s ostatnými oblasťami upravenými nariadením č. 2201/2003, najmä s opatrovníckym právom, má procesnú autonómiu z toho dôvodu, aby sa neodďaľoval návrat neoprávnene premiestneného dieťaťa. ( 39 )

86. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy, na znenie prejudiciálnej otázky, na rozdielne ciele rozhodnutí o opatrovníckom práve k deťom a rozhodnutí o návrate, ako aj na to, že v spise Súdneho dvora úplne chýbajú informácie o prípadnom vydaní rozhodnutia o návrate podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 zo strany švédskeho súdu ( 40 ) – a to napriek tomu, že od rozhodnutia o nevrátení, ktoré vydal Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) 21. októbra 2014, uplynuli mesiace ( 41 ) –, sa domnievam, že pripomienky P ku konaniu o návrate nie sú relevantné pre odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom.

VI – Návrh

87. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položil Varbergs tingsrätt (Prvostupňový súd Varberg), takto: Článok 23 písm. a) a článok 24 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa majú vykladať v tom zmysle, že verejný poriadok dožiadaného štátu nemôže brániť uznaniu alebo výkonu rozsudku vydaného v inom členskom štáte len z toho dôvodu, že súd členského štátu pôvodu nedodržal ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 týkajúce sa právomoci.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243.

( 3 ) Z rozhodnutia Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) z 18. februára 2015 vyplýva, že manželstvo P a Q bolo ukončené 9. marca 2006 (pozri bod 29 tohto stanoviska).

( 4 ) Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, však s výhradou overenia vnútroštátnym súdom vyplýva, že Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) rozhodnutím zo 6. februára 2006 (9. marca 2006) stanovil bydlisko dieťaťa V v mieste bydliska Q.

( 5 ) Q navrhla, aby bolo bydlisko dieťaťa S stanovené v mieste jej bydliska.

( 6 ) P navrhol, aby bolo bydlisko dieťaťa V stanovené v mieste jeho bydliska.

( 7 ) Pozri článok 53 nariadenia č. 2201/2003.

( 8 ) Chcem spresniť, že pripomienky Švédskeho kráľovstva boli obmedzené na otázky položené Súdnym dvorom.

( 9 ) Pozri bod 32 tohto stanoviska.

( 10 ) Pozri analogicky rozsudky Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, bod 20), Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 21) a Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 26).

( 11 ) V tomto smere chcem poukázať na to, že opatrovnícke právo podľa článku 2 bodu 9 nariadenia č. 2201/2003 zahŕňa právo určiť miesto pobytu dieťaťa. Pozri tiež rozsudok C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 63).

( 12 ) Pozri body 32 a 33 tohto stanoviska.

( 13 ) Treba poukázať na to, že návrh na začatie prejudiciálneho konania nijako neodkazuje na švédsky verejný poriadok. Predmetom veci sú totiž len ustanovenia práva Únie, a to článok 15 nariadenia č. 2201/2003 a konanie o návrate upravené týmto nariadením, najmä jeho článkom 11 ods. 8. Je síce pravda, že článok 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 sa vzťahuje len na „verejn[ý] poriad[ok] členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada“, ja sa však domnievam, že uvedené ustanovenie sa uplatní aj v prípade, že uznanie rozhodnutia je v zjavnom rozpore s verejným poriadkom Únie. Pozri v tomto zmysle rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 48).

( 14 ) Pozri bod 42 tohto stanoviska.

( 15 ) Odkaz na článok 15 nariadenia č. 2201/2003 v spornom rozsudku sa dá vysvetliť viacerými spôsobmi. Buď Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) len prevzal ustanovenia, ktoré uviedli účastníci konania vo svojich prednesoch, ako tvrdí Litovská republika, alebo usúdil, že v záujme dieťaťa nie je vhodné postúpiť vec švédskemu súdu.

( 16 ) Pozri pripomienky Litovskej republiky (bod 48 tohto stanoviska).

( 17 ) Domnievam sa, že podľa článku 24 nariadenia č. 2201/2003 síce vnútroštátnemu súdu neprináleží skúmať posúdenie vlastnej právomoci, ktoré uskutočnil Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė), zo zásady vzájomnej dôvery však vyplýva, že súd členského štátu, ktorému je predložený návrh v oblasti rodičovských práv a povinností, preskúma svoju právomoc z hľadiska článkov 8 až 14 nariadenia č. 2201/2003, a že z rozhodnutia vydaného týmto súdom jasne vyplýva, že sa podriadil priamo uplatniteľným pravidlám právomoci stanoveným v tomto nariadení alebo že rozhodol v súlade s nimi. Na druhej strane ako je uvedené v článku 24 nariadenia, súdy iných členských štátov nesmú skúmať posúdenie vlastnej právomoci uskutočnené prvým súdom. Tento zákaz nemá vplyv na to, že súd, ktorému je predložený rozsudok neobsahujúci zmienky, ktoré by nepochybne svedčili o právomoci súdu členského štátu pôvodu vo veci samej, má možnosť overiť, či z tohto rozsudku vyplýva, že uvedený súd založil svoju právomoc na jednom z ustanovení uvedeného nariadenia. Také overenie totiž nie je skúmaním právomoci súdu členského štátu pôvodu, ale len zistením právneho základu, na ktorom uvedený súd založil svoju právomoc. Pozri v tomto zmysle rozsudok Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, body 73 až 75).

( 18 ) Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia kapitoly III oddielu 4 nariadenia č. 2201/2003, ktorý sa týka vykonateľnosti niektorých rozsudkov vrátane určitých rozsudkov, ktoré požadujú návrat dieťaťa (pozri článok 21 ods. 3). V bode 65 rozsudku Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) Súdny dvor konštatoval, že „cieľom výhrady upravenej v článku 21 ods. 3 [tohto] nariadenia prostredníctvom použitia pojmov ‚bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4‘… je upresniť, že možnosť, ktorú priznáva toto ustanovenie každej zainteresovanej strane, požiadať o vydanie rozhodnutia o uznanie alebo neuznanie rozsudku vydaného členským štátom nevylučuje možnosť, pokiaľ sú splnené podmienky, postupovať podľa režimu stanovenému v článku 11 ods. 8, článkoch 40 a 42 [uvedeného] nariadenia v prípade návratu dieťaťa, ktoré nasledovalo po vydaní rozsudku o jeho nevrátení, ktorý má prednosť pred režimom ustanoveným v oddieloch 1 a 2 uvedenej kapitoly III“.

( 19 ) Z odôvodnenia 2 nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí je základom na vytvorenie skutočného justičného priestoru. Podľa odôvodnenia 21 nariadenia by malo toto uznávanie vychádzať zo zásady vzájomnej dôvery. Rozsudok Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, body 70 a 71). Pozri analogicky rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 40). Ako Súdny dvor pripomenul v rozsudku Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 72 a citovaná judikatúra), práve táto vzájomná dôvera umožnila, aby sa zaviedol záväzný systém právomocí, ktorý sú všetky súdy, ktoré partia do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, povinné rešpektovať, a aby sa v súvislosti s tým členské štáty vzdali svojich vnútroštátnych pravidiel uznávania a výkonu rozhodnutí v prospech zjednodušeného mechanizmu uznávania a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci konaní v oblasti rodičovských práv a povinností.

( 20 ) V rozsudku Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 50) Súdny dvor pripomenul, že podľa zásady vzájomnej dôvery musia byť dôvody neuznania obmedzené na najnutnejšie minimum. Pozri tiež rozsudok Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, bod 40). Dôvody neuznania rozsudkov v oblasti rodičovských práv a povinností, na ktoré sa možno odvolávať, sú výslovne a taxatívne uvedené v článku 23 nariadenia č. 2201/2003. Pozri v tomto zmysle rozsudok C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 104).

( 21 ) Pozri analogicky rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 41 a citovanú judikatúru), ktorý sa týka článku 34 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ustanovenia veľmi podobného článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003. V dôsledku toho sa domnievam, že judikatúru Súdneho dvora založenú na článku 34 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 možno použiť pri výklade článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, avšak pod podmienkou, že v súlade s posledným uvedeným ustanovením sa prihliadne na najlepší záujem dieťaťa. Pozri tiež článok 45 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, s. 1), ktorý je účinný od 10. januára 2015. Chcem poukázať na to, že v bode 44 tohto rozsudku Súdny dvor konštatoval: „Odkaz na ustanovenie o verejnom poriadku uvedené v článku 34 bode 1 nariadenia č. 44/2001 je prípustný len v prípade, že uznanie rozhodnutia vydaného iným členským štátom by neprijateľným spôsobom narúšalo právny poriadok štátu, v ktorom sa žiada o uznanie, keďže by ohrozovalo niektorú jeho základnú zásadu. S cieľom dodržať zákaz prehodnotiť meritum rozhodnutia vydaného v inom členskom štáte musí byť toto ohrozenie zjavným porušením právneho predpisu, ktorý je v štáte, v ktorom sa žiada o uznanie, považovaný za podstatný pre právny poriadok, alebo práva, ktoré je v tomto právnom poriadku považované za zásadné.“

( 22 ) Pozri analogicky rozsudky Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, body 19 a 21), ako aj Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 26), ktoré sa týkajú výkladu článku 27 bodu 1 dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a o výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), ktorý bol zmenený a doplnený dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1, a zmenené a doplnené znenie s. 77) a dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú. v. ES L 388, s. 1, ďalej len „Bruselský dohovor“). Článok 27 bod 1 Bruselského dohovoru totiž stanovuje, že „rozsudky sa neuznajú… ak je uznanie v rozpore s verejným poriadkom dožiadaného štátu“. (Kurzívou zvýraznil generálny advokát). S prihliadnutím na to, že na rozdiel od článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 a článku 34 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 slovo „zjavnom“ chýba (čo ešte posilňuje moju argumentáciu), sa judikatúra Súdneho dvora založená na článku 27 bode 1 Bruselského dohovoru dá použiť pri výklade článku 23 písm. a) nariadenia č. 2201/2003, avšak pod podmienkou, že v súlade s posledným uvedeným ustanovením sa prihliadne na najlepší záujem dieťaťa.

( 23 ) Pozri analogicky rozsudok flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 46 a 47), ktorý sa týka najmä článku 34 ods. 1 nariadenia č. 44/2001.

( 24 ) Pozri rozsudok Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 90). Pozri analogicky rozsudok Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 31).

( 25 ) Pozri analogicky rozsudok Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 32). Tento rozsudok sa týka článku 28 tretieho odseku druhej časti vety Bruselského dohovoru, ktorej znenie je veľmi podobné druhej vete článku 24 nariadenia č. 2201/2003.

( 26 ) Pripomienky Komisie sú podľa môjho názoru niekedy zmätené a rozporuplné. Na jednej strane sa domnieva, že právomoc súdu členského štátu pôvodu nemôže byť predmetom nijakého skúmania, a na druhej strane, že dožiadaný členský štát môže napriek tomu uskutočniť všeobecné preskúmanie z hľadiska verejného poriadku v prípade zjavného a neoprávneného nedodržania pravidiel právomoci. Podľa môjho názoru by taký prístup mohol vážne narušiť nielen nariadenie č. 2201/2003, ale aj systém voľného pohybu rozsudkov zavedený inými nariadeniami. V odpovedi na otázku v tomto smere položenú na pojednávaní Komisia uviedla príklad porušenia článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 zo strany súdu členského štátu pôvodu. To sa síce môže skutočne dotýkať verejného poriadku, no nijako to nesúvisí s pravidlami právomoci. Okrem toho ak sa Komisia domnieva, že existuje dôkaz o úmyselnom porušovaní pravidiel právomoci stanovených v nariadení č. 2201/2003 niektorými vnútroštátnymi súdmi, táto inštitúcia môže začať konanie pre nesplnenie povinnosti. Pozri analogicky rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 53 až 55).

( 27 ) Pozri rozsudok C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 103).

( 28 ) V tomto smere súd dožiadaného štátu nemôže skúmať správnosť posúdenia právneho alebo skutkového stavu, ktoré vykonal súd členského štátu pôvodu. Pozri analogicky rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 43), ktorý sa týka článku 36 nariadenia č. 44/2001, ktorého znenie je veľmi podobné článku 26 nariadenia č. 2201/2003.

( 29 ) Pozri analogicky rozsudok Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 49 a 63).

( 30 ) Spor vo veci samej je totiž jedným z viacerých konaní prebiehajúcich pred litovskými súdmi, v ktorých bolo zakaždým rozhodnuté v prospech Q. V tomto smere Litovská republika na pojednávaní z 27. októbra 2015 spomenula štyri konania, a to konanie o opatrovníckom práve k S pred Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė), v ktorom bol vydaný sporný rozsudok, konanie o návrate pred Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius), ako aj odvolanie pred Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy), konanie pred Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd Vilnius) a Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) o podmienkach dočasnej komunikácie P s dieťaťom S a nakoniec konanie pred Klaipėdos apylinkės teismas (Okresný súd Klaipėda) a Klaipėdos apygardos teismas (Krajský súd Klaipėda) o dodržiavaní stanovených podmienok styku s dieťaťom S. Litovská republika uviedla, že najmenej šestnásť sudcov v rámci štyroch rôznych konaní vyhovelo Q na základe najlepšieho záujmu dieťaťa.

( 31 ) Pozri prvú stranu návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

( 32 ) Z písomných pripomienok P vyplýva, že vzhľadom na „rozličné vnútroštátne právne úpravy platné v oblasti opatrovníckeho práva a určenia pobytu a vzhľadom na to, že obe veci sa týkajú bydliska dcéry S a rodičovských práv a povinností vo vzťahu k nej, treba vychádzať z toho, že predmet konaní prebiehajúcich v jednotlivých týchto krajinách je rovnaký“. Svoje stanovisko v tomto smere opätovne potvrdil na pojednávaní 27. októbra 2015.

( 33 ) Vzhľadom na zhodu medzi týmto sporom, ktorý prejednáva vnútroštátny súd (návrh podaný 11. apríla 2014), a sporom pred Šilutės rajono apylinkės teismas (Okresný súd Šilutė) (návrh podaný 8. apríla 2014), v ktorom bol vydaný sporný rozsudok, si možno klásť otázku, prečo vnútroštátny súd neprerušil konanie v súlade s článkom 19 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003, ktorý stanovuje, že „ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý“. Taký postup by zabránil súbežným konaniam pred súdmi rôznych členských štátov a nezlučiteľnosti rozhodnutí, ktorá by z toho mohla vzniknúť (pozri rozsudok Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64).

( 34 ) Pozri bod 41 tohto stanoviska.

( 35 ) Pozri body 16 a 17 (pokiaľ ide o skutkový stav) a 47 (pokiaľ ide o pripomienky Litovskej republiky) tohto stanoviska.

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) zamietol odvolanie, ktoré podal P. Tento súd rozhodol, že je nesporné, že P sa dopustil „neprijateľného správania v rozpore s morálnymi normami, ako aj správania voči maloletému dieťaťu, ktoré môže ohroziť normálny vývin dieťaťa, jeho spoločenské blaho a jeho najlepší záujem“.

( 37 ) Článok 11 ods. 4 až 6 nariadenia č. 2201/2003 totiž síce stanovuje, že súd prejednávajúci žiadosť o návrat dieťaťa môže ako v spore vo veci samej odmietnuť vrátenie dieťaťa podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980, no súd, ktorý má právomoc na základe nariadenia, môže bez ohľadu na rozhodnutie o nevrátení vydať následné rozhodnutie, ktorým nariadi návrat dieťaťa v súlade s článkom 11 ods. 8 uvedeného nariadenia, pričom toto rozhodnutie sa v členskom štáte pobytu dieťaťa uzná za vykonateľné a orgány tohto štátu uvedenému uznaniu nemôžu zabrániť.

( 38 ) Pozri analogicky rozsudky Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 68) a C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, bod 40), ako aj článok 19 Haagskeho dohovoru z roku 1980, podľa ktorého „rozhodnutie podľa tohto dohovoru o návrate dieťaťa nemožno považovať za rozhodnutie o určení opatrovníckeho práva“. V bode 40 rozsudku C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) Súdny dvor konštatoval, že „medzi takýmito žalobami teda nemôže existovať prekážka litispendencie“. V bode 46 rozsudku Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) Súdny dvor potvrdil, že rozsudok o opatrovníckom práve je právoplatným rozhodnutím prijatým na základe úplného skúmania všetkých relevantných skutočností, na základe ktorého súd majúci právomoc rozhoduje o opatrovníckom práve, ktoré viac nepodlieha iným správnym a súdnym rozhodnutiam. Skutočnosť, že toto vyriešenie otázky opatrovníckeho práva k dieťaťu stanovuje zmenu alebo pravidelné preskúmanie tejto otázky v stanovenej lehote alebo v závislosti od určitých okolností, neodníma rozhodnutiu právoplatnosť. Naopak, v bode 43 tohto rozsudku Súdny dvor poukázal na to, že cieľom konania o návrate dieťaťa najmä podľa článku 11 nariadenia č. 2201/2003 je odrádzanie od únosov detí medzi členskými štátmi a v prípade únosu zabezpečenie bezodkladného návratu dieťaťa. V rozsudku Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, bod 45) Súdny dvor rozhodol, že požiadavka rýchlosti, na ktorej je založený systém návratu upravený nariadením č. 2201/2003, si vyžaduje, aby vnútroštátne súdy, ktoré konajú o návrhu na vrátenie dieťaťa, rozhodli rýchlo.

( 39 ) Pozri rozsudok Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, body 59 a 60).

( 40 ) Pred prijatím rozhodnutia o návrate podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 musí príslušný súd zohľadniť dôvody a dôkazy, na základe ktorých bolo vydané rozhodnutie o nevrátení. Súdny dvor rozhodol, že „toto zohľadnenie prispieva k odôvodneniu vykonateľného charakteru takéhoto rozhodnutia, len čo je prijaté v súlade so zásadou vzájomnej dôvery, ktorá stojí v pozadí tohto nariadenia“. „Navyše tento systém obsahuje dvojité skúmanie otázky návratu dieťaťa, čím zaručuje lepší základ rozhodnutia a zvýšenú ochranu jeho záujmov“, pozri rozsudok Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, body 59 a 60).

( 41 ) Treba ešte zdôrazniť, že „lehota na rozhodnutie žiadosti o nevrátenie je veľmi krátka“. Pozri rozsudok Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 66).