NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 10. januára 2018 ( 1 )

Vec C‑266/16

Western Sahara Campaign UK,

The Queen

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

Secretary of State forEnvironment, Food and Rural Affairs,

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie Queen’s Bench (správna komora), Spojené kráľovstvo])

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dohoda o partnerstve v sektore rybolovu medzi Európskym spoločenstvom a Marockým kráľovstvom – Protokol, ktorým sa stanovujú možnosti rybolovu podľa dohody – Akty schvaľujúce uzavretie dohody a protokolu – Nariadenia o rozdelení možností rybolovu stanovených protokolom medzi jednotlivé členské štáty – Platnosť s ohľadom na článok 3 ZEÚ a medzinárodné právo – Uplatnenie na Západnú Saharu a jej pobrežné vody“

Obsah

I. Úvod II. Právny rámec A. Dohoda o rybolove B. Protokol z roku 2013 C. Nariadenie č. 764/2006 D. Rozhodnutie 2013/785/EÚ E. Nariadenie č. 1270/2013 III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky IV. Konanie pred Súdnym dvorom V. O tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke A. O právomoci Súdneho dvora B. O veci samej 1. Úvodné pripomienky 2. Možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva s cieľom spochybniť platnosť napadnutých aktov a) Všeobecné zásady b) O možnosti odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva uplatniteľné na uzatváranie medzinárodných dohôd týkajúcich sa využívania prírodných zdrojov Západnej Sahary 1) Právo na sebaurčenie i) Právo na sebaurčenie je súčasťou ľudských práv ii) Právo na sebaurčenie ako zásada všeobecného medzinárodného práva, medzinárodného záväzkového práva a záväzku erga omnes – Únia je viazaná právom na sebaurčenie – Právo na sebaurčenie je pravidlom medzinárodného práva, ktoré je z hľadiska svojho obsahu bezpodmienečné a dostatočne presné – Povaha a štruktúra práva na sebaurčenie nebránia súdnemu preskúmaniu napadnutých aktov 2) Zásada trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi 3) Pravidlá medzinárodného humanitárneho práva uplatniteľné na uzatváranie medzinárodných dohôd týkajúcich sa využívania prírodných zdrojov okupovaného územia 3. O platnosti nariadenia č. 764/2006, rozhodnutia 2013/785/EÚ a nariadenia č. 1270/2013, ako aj o zlučiteľnosti dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 s uplatniteľnými pravidlami medzinárodného práva, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 5 ZEÚ a) O tom, či napadnuté akty rešpektujú právo ľudu Západnej Sahara na sebaurčenie a dodržiavajú povinnosť neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia tohto práva a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu 1) O existencii slobodnej vôle ľudu Západnej Sahary uskutočňovať napadnutými aktmi svoj hospodársky rozvoj a disponovať svojím prírodným bohatstvom a svojimi zdrojmi 2) O povinnosti neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu 3) Boli medzinárodné dohody uplatniteľné na Západnú Saharu uzavreté s Marockým kráľovstvom na základe iného nároku, než je jeho tvrdenie o zvrchovanosti nad týmto územím? i) Marocké kráľovstvo ako de facto spravujúca mocnosť Západnej Sahary ii) Marocké kráľovstvo ako okupačná mocnosť Západnej Sahary – O uplatniteľnosti medzinárodného humanitárneho práva na Západnú Saharu – O existencii vojenskej okupácie v Západnej Sahare – O spôsobilosti okupačnej mocnosti uzatvárať medzinárodné dohody vzťahujúce sa na na okupované územie a o podmienkach zákonnosti, ktorým podlieha uzatváranie takýchto dohôd b) O tom, či napadnuté akty dodržiavajú zásadu trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi a pravidlá medzinárodného humanitárneho práva uplatniteľné na využívanie prírodných zdrojov okupovaného územia 1) Zásada trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi 2) Článok 55 Haagskeho poriadku z roku 1907 3) O tom, či napadnuté akty dodržiavajú zásadu trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi a článok 55 Haagskeho poriadku z roku 1907 c) O obmedzeniach povinnosti neuznania 4. Zhrnutie VI. O návrhu Rady dočasne obmedziť účinky vyhlásenia neplatnosti VII. Návrh

I. Úvod

1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti Dohody o partnerstve v sektore rybolovu medzi Európskym spoločenstvom a Marockým kráľovstvom ( 2 ) (ďalej len „dohoda o rybolove“), Protokolu medzi Európskou úniou a Marockým kráľovstvom, ktorým sa stanovujú rybolovné možnosti a finančný príspevok podľa dohody o rybolove ( 3 ) (ďalej len „protokol z roku 2013“) a nariadenia Rady (EÚ) č. 1270/2013 z 15. novembra 2013 o rozdelení rybolovných možností na základe protokolu z roku 2013 ( 4 ) v rozsahu, v akom zavádzajú a vykonávajú využívanie živých morských zdrojov Západnej Sahary zo strany Európskej únie a Marockého kráľovstva.

2. Ide o prvý návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa platnosti medzinárodných dohôd uzavretých Európskou úniou, ako aj aktov o ich uzavretí. V tomto zmysle kladie nové právne otázky týkajúce sa právomoci Súdneho dvora rozhodovať o platnosti medzinárodných dohôd uzavretých Úniou, podmienok, ktoré musia jednotlivci spĺňať, aby sa v rámci preskúmania platnosti týchto medzinárodných dohôd mohli domáhať pravidiel medzinárodného práva, ako aj výkladu týchto pravidiel, teda otázky prvoradého významu pre súdne preskúmanie vonkajšej činnosti Únie a pre proces dekolonizácie Západnej Sahary prebiehajúci od šesťdesiatych rokov 20. storočia.

3. Viaceré odpovede na tieto otázky budú mať bezpochyby politické dôsledky. Ako však rozhodol Medzinárodný súdny dvor, „skutočnosť, že určitá právna otázka má aj politické aspekty, ‚ako to je prirodzene v prípade mnohých otázok, ktoré vznikajú v medzinárodnom živote‘, neznamená, že táto otázka už nie je ‚právnou otázkou‘ a ‚Medzinárodný súdny dvor nemá právomoc, ktorú mu výslovne priznáva jeho štatút…‘. Bez ohľadu na politické aspekty položenej otázky Medzinárodný súdny dvor nemôže poprieť, že otázka, na základe ktorej musí vykonať v zásade súdnu funkciu, je právnou otázkou…“ ( 5 ).

II. Právny rámec

A. Dohoda o rybolove

4. Dohoda o rybolove nadväzuje na rad dohôd uzavretých v oblasti rybolovu medzi Európskou úniou a Marockým kráľovstvom od roku 1987. Jej uzavretie bolo v mene Spoločenstva schválené nariadením č. 764/2006. Podľa článku 17 tohto nariadenia nadobudla dohoda účinnosť 28. februára 2007. ( 6 )

5. V zmysle jej preambuly a článkov 1 a 3, táto dohoda o rybolove zavádza partnerstvo s cieľom podporovať účinné vykonávanie politiky rybolovu Marockého kráľovstva a všeobecnejšie podporovať ochranu a trvalo udržateľné využívanie živých morských zdrojov prostredníctvom pravidiel týkajúcich sa hospodárskej, finančnej, technickej a vedeckej spolupráce medzi zmluvnými stranami, podmienok prístupu rybárskych plavidiel plávajúcich pod vlajkou členského štátu Únie do marockých rybolovných oblastí, pravidiel kontroly rybolovu v týchto oblastiach, ako aj spolupráce medzi podnikmi v sektore rybolovu.

6. Článok 2 nazvaný „Vymedzenie pojmov“ stanovuje: „Na účely tejto dohody, protokolu a prílohy: a) pod pojmom „marocká rybolovná oblasť“ sa rozumejú vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva; …“

7. Článok 5 nazvaný „Prístup plavidiel Spoločenstva do lovísk v marockých rybolovných oblastiach“ stanovuje: „1. Maroko sa zaväzuje povoliť lodiam [Únie] vykonávanie rybolovných činností v rybolovných oblastiach v súlade s touto dohodou vrátane protokolu a prílohy. … 4. [Únia] sa zaväzuje podniknúť všetky kroky potrebné na zabezpečenie súladu svojich plavidiel s touto dohodou a právnymi predpismi upravujúcimi rybolov vo vodách, ktoré spadajú pod jurisdikciu Maroka, v súlade s Dohovorom Organizácie Spojených národov o morskom práve“.

8. Článok 7 nazvaný „Finančný príspevok“ stanovuje: „1. [Únia] poskytne Maroku finančný príspevok v súlade s náležitosťami a podmienkami stanovenými v protokole a v prílohe. Tento príspevok sa určuje na základe týchto dvoch relatívnych zložiek: a) finančnej zložky, ktorá sa vzťahuje na vstup plavidiel Spoločenstva do marockých rybolovných oblastí bez toho, aby boli dotknuté licenčné poplatky stanovené pre plavidlá Spoločenstva; b) finančnej podpory [Únie] pri zavádzaní vnútroštátnej politiky rybolovu založenej na zodpovednom rybolove a trvalo udržateľnom využívaní rybolovných zdrojov v marockých vodách. 2. Zložka finančného príspevku uvedená v odseku 1 písm. b) je určená spoločnou dohodou a v súlade s ustanoveniami protokolu v súlade s cieľmi vytýčenými zmluvnými stranami, ktoré sa majú realizovať v rámci sektorovej politiky rybolovu v Maroku a ročných a viacročných programov na implementáciu tejto politiky.“

9. Článok 11 nazvaný „Územná pôsobnosť“ stanovuje: „Táto dohoda sa na jednej strane vzťahuje na územia, na ktorých sa uplatňuje Zmluva o založení Európskeho spoločenstva za podmienok uvedených v tejto zmluve, a na strane druhej na územie Maroka a na vody pod marockou jurisdikciou.“

10. Článok 13 nazvaný „Riešenie sporov“ stanovuje, že „zmluvné strany sa spolu radia vo veciach sporov vyplývajúcich z výkladu alebo uplatňovania tejto dohody“.

11. Podľa článku 16 „nedeliteľnou súčasťou tejto dohody je protokol a príloha s dodatkami“. Tento protokol a táto príloha s dodatkami boli uzavreté na obdobie 4 rokov. ( 7 ) Nie sú už teda platné, ale boli nahradené protokolom z roku 2013 a jeho prílohou s dodatkami.

B. Protokol z roku 2013

12. Únia a Marocké kráľovstvo podpísali 18. novembra 2013 protokol z roku 2013, ktorý stanovuje rybolovné možnosti a finančný príspevok podľa dohody o rybolove. Platnosť nadobudol 15. júla 2014. ( 8 )

13. Jeho článok 1 nazvaný „Všeobecné zásady“ stanovuje: „Protokol a jeho príloha s dodatkami tvoria neoddeliteľnú súčasť Dohody [o rybolove]… na základe… dohody [o pridružení]. … Tento protokol sa uplatňuje v súlade s… jej článkom 2, ktorý sa týka dodržiavania demokratických zásad a základných ľudských práv“.

14. Článok 2 nazvaný „Obdobie uplatňovania, trvanie a rybolovné možnosti“ stanovuje: „Odo dňa začatia uplatňovania a na obdobie štyroch rokov sú rybolovné možnosti, ktoré boli udelené v zmysle článku 5 dohody o rybolove, stanovené v tabuľke pripojenej k tomuto protokolu. Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov 4 a 5 tohto protokolu. …“

15. Podľa článku 3 nazvaného „Finančný príspevok“: „1. Celková ročná suma vyplatená na základe protokolu v období uvedenom v článku 2 dosahuje výšku 40000000 eur. Z tejto sumy sa vyplatí: a) 30000000 eur ako finančný príspevok uvedený v článku 7 dohody o rybolove rozdelený na: i) 16000000 eur – finančná náhrada za prístup k zdrojom; ii) 14000000 eur – podpora sektorovej politiky rybolovu v Maroku; b) 10000000 eur ako suma povinných poplatkov k úhrade majiteľmi plavidiel za licencie na rybolov vydané podľa článku 6 dohody o rybolove a podľa podmienok stanovených v kapitole I častiach D a E prílohy k tomuto protokolu. … 4. Finančný príspevok uvedený v ods. 1 písm. a) sa zaplatí riaditeľovi štátnej pokladnice Marockého kráľovstva na účet otvorený v štátnej pokladnici Marockého kráľovstva; údaje o účte oznámia marocké orgány. 5. S výhradou ustanovení článku 6 tohto protokolu je pridelenie tohto finančného príspevku vo výhradnej kompetencii orgánov Maroka.“

16. Článok 6 nazvaný „Podpora sektorovej politiky rybolovu v Maroku“ stanovuje: „1. Finančný príspevok stanovený v článku 3 ods. 1 písm. a) bode ii) tohto protokolu prispieva k rozvoju a vykonávaniu sektorovej politiky rybolovu v Maroku v rámci stratégie rozvoja sektora rybolovu „Halieutis“. 2. Maroko pri prideľovaní a spravovaní tohto príspevku vychádza z cieľov, ktoré obe zmluvné strany určili po vzájomnej dohode v rámci spoločného výboru, ako aj zo súvisiacich ročných a viacročných programov, a to v súlade so stratégiou „Halieutis“, ako aj z odhadov očakávaného dosahu projektov, ktoré sa majú realizovať. … 6. V závislosti od povahy projektov a trvania ich realizácie Maroko predloží spoločnému výboru správu o realizácii projektov ukončených v rámci sektorovej podpory na základe tohto protokolu vrátane očakávaných hospodárskych a sociálnych dosahov týchto projektov, najmä dosahov na zamestnanosť a investície, ako aj všetkých kvantifikovateľných dosahov realizovaných opatrení a ich zemepisné rozloženie. Tieto údaje budú vychádzať z ukazovateľov, ktoré podrobnejšie definuje spoločný výbor. 7. Pred uplynutím platnosti tohto protokolu Maroko okrem toho predloží záverečnú správu o vykonávaní sektorovej podpory na základe tohto protokolu vrátane prvkov uvedených v predchádzajúcich odsekoch. 8. Obe zmluvné strany budú naďalej monitorovať realizáciu sektorovej podpory, v prípade potreby aj po uplynutí platnosti tohto protokolu, ako aj v obdobiach prípadného pozastavenia uplatňovania tohto protokolu podľa podmienok v ňom stanovených. …“

C. Nariadenie č. 764/2006

17. V zmysle jeho odôvodnenia 1 „[Únia] a Marocké kráľovstvo prerokovali a parafovali dohodu o partnerstve v sektore rybolovu, ktorou sa rybárom [Únie] poskytujú možnosti rybolovu vo vodách, ktoré spadajú pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“.

18. Podľa jeho článku 1 „[dohoda o rybolove] sa v mene [Únie] schvaľuje“.

D. Rozhodnutie 2013/785/EÚ

19. Podľa jeho odôvodnenia 2 „Únia rokovala s Marockým kráľovstvom o novom protokole v rybolovných otázkach, ktorým sa plavidlám Únie udeľujú rybolovné možnosti vo vodách spadajúcich pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“.

20. Podľa jeho článku 1 „sa v mene Únie schvaľuje protokol [z roku 2013]“.

E. Nariadenie č. 1270/2013

21. Podľa jeho odôvodnenia 2 „Únia rokovala s Marockým kráľovstvom o novom protokole k dohode o partnerstve v rybolovných otázkach, ktorým sa plavidlám Únie udeľujú rybolovné možnosti vo vodách spadajúcich pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva. Nový protokol k dohode o partnerstve bol parafovaný 24. júla 2013“.

22. Článok 1 ods. 1 rozdeľuje rybolovné možnosti stanovené protokolom z roku 2013 medzi členské štáty. Podľa tohto rozdelenia sa Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska udeľuje kvóta 4525 ton v oblasti priemyselného rybolovu pelagických druhov.

III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

23. Western Sahara Campaign UK (ďalej len „WSC“) je nezávislá dobrovoľná organizácia so sídlom v Spojenom kráľovstve, ktorej cieľom je podporovať uznanie práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie.

24. WSC podala dve súvisiace žaloby proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (britská daňová a colná správa) a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (ministerstvo životného prostredia, výživy a vidieka Spojeného kráľovstva).

25. Britská daňová a colná správa je žalovaná v prvej žalobe, ktorou WSC napáda zvýhodnené sadzobné zaobchádzanie priznané tovaru s pôvodom na území Západnej Sahary, ktorý bol osvedčený ako tovar s pôvodom v Marockom kráľovstve. Ministerstvo životného prostredia, výživy a vidieka ja žalované v druhej žalobe, ktorou WSC napáda možnosť vydávať licencie na rybolov v pobrežných vodách Západnej Sahary, ktorú tomuto ministerstvu poskytujú napadnuté akty.

26. WSC v týchto žalobách spochybňuje zákonnosť Euro‑stredomorskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Marockým kráľovstvom na strane druhej, podpísanej v Bruseli 26. februára 1996 (Ú. v. ES L 70, 2000, s. 1; Mim. vyd. 11/033, s. 175) (ďalej len „asociačná dohoda“) a dohody o rybolove v rozsahu, v akom sa uplatňujú na Západnú Saharu. Podľa WSC sú tieto dohody neplatné z dôvodu, že sú v rozpore so všeobecnými zásadami práva Únie a s článkom 3 ods. 5 ZEÚ, ktorý zaväzuje Európsku úniu k dodržiavaniu medzinárodného práva. WSC sa v tomto kontexte domnieva, že uvedené dohody uzavreté v kontexte nezákonnej okupácie porušujú viacero pravidiel medzinárodného práva, a to najmä právo ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie, článok 73 Charty Organizácie Spojených národov, zásadu trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi a pravidlá medzinárodného humanitárneho práva uplatniteľné na vojenskú okupáciu.

27. Britská daňová a colná správa a ministerstvo životného prostredia, výživy a vidieka odpovedajú, že WSC nemá aktívnu legitimáciu na odvolávanie sa na pravidlá medzinárodného práva s cieľom namietať platnosť uvedených dohôd a o jej žalobách, ktorými napáda politiku Marockého kráľovstva vo vzťahu k Západnej Sahare pred anglickými súdmi, nemožno rozhodnúť súdnou cestou. Pokiaľ ide o vec samu, tvrdia, že nič v uvedených dohodách neumožňuje dospieť k záveru, že Únia uznala alebo napomáhala pri porušení imperatívnych noriem medzinárodného práva. Okrem toho sa domnievajú, že skutočnosť, že Maroko naďalej okupuje Západnú Saharu, nie je prekážkou toho, aby s ním uzatvorili dohodu o využívaní prírodných zdrojov tohto územia a že zmluvné strany týchto dohôd v každom prípade uznávajú, že toto využívanie musí byť v prospech ľudu tohto územia.

28. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie Queen’s Bench (správna komora), Spojené kráľovstvo] sa v tomto kontexte domnieva, že „[inštitúcie Únie] nemajú vždy právo byť ľahostajné voči otázke, kde sa končia suverénne hranice tretieho štátu, a to najmä keď ide o nezákonnú okupáciu územia iného štátu“ ( 9 ), inak by boli porušené zásady Charty Organizácie Spojených národov a zásady záväzné pre Úniu, a to bez ohľadu na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou inštitúcie Únie disponujú v oblasti zahraničných vecí.

29. Uvedený súd zastáva názor, že aj keď Marocké kráľovstvo tvrdí, že Západná Sahara je súčasťou jeho zvrchovaného územia, tento jej nárok nie je uznaný medzinárodným spoločenstvom vo všeobecnosti ani konkrétne Úniou. Vnútroštátny súd sa naopak domnieva, že prítomnosť Marockého kráľovstva je okupáciou, ktorú tento súd sám označuje za „pretrvávajúcu okupáciu“ ( 10 ). Otázkou teda je, či je pre organizáciu, akou je Únia, ktorá dodržiava zásady Charty Organizácie Spojených národov, legitímne uzavrieť s tretím štátom dohodu týkajúcu sa územia, ktoré leží mimo uznaných hraníc tohto štátu.

30. Uvedený súd sa v tejto súvislosti domnieva, že hoci sa inštitúcie Únie nedopúšťajú zjavného omylu svojím záverom, že pretrvávajúca okupácia územia Západnej Sahary Marockým kráľovstvom nebráni z hľadiska medzinárodného práva uzavretiu akejkoľvek dohody o využívaní prírodných zdrojov dotknutého územia, zásadnou otázkou, ktorá tu vzniká, je otázka, či sú predmetné osobitné dohody v rozpore s určitými zásadami medzinárodného práva a či sa dostatočne zohľadnila vôľa obyvateľstva Západnej Sahary a jej uznávaných zástupcov.

31. Podľa tohto súdu existujú argumenty, na základe ktorých možno dospieť k záveru, že inštitúcie Únie sa pri uplatnení medzinárodného práva dopustili zjavne nesprávneho posúdenia v tom zmysle, že uvedené dohody boli uzavreté bez toho, aby Marocké kráľovstvo uznalo svoje postavenie ako spravujúcej mocnosti a bez toho, aby si plnilo povinnosti vyplývajúce z článku 73 Charty Organizácie Spojených národov a povinnosť podporovať sebaurčenie ľudu Západnej Sahary.

32. Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), oddelenie Queen’s Bench (správna komora), Spojené kráľovstvo] rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Odkazujú zmienky o „Maroku“ v článkoch 9, 17 a 94 protokolu č. 4 [v dohode o pridružení] len na zvrchované územie Maroka, ako ho uznáva Organizácia Spojených národov a Únia, a bránia teda tomu, aby sa výrobky s pôvodom v Západnej Sahare dovážali do Únie oslobodené od cla podľa dohody o pridružení? 2 Ak možno výrobky s pôvodom v Západnej Sahare dovážať do Únie oslobodené od cla podľa dohody o pridružení, je dohoda o pridružení platná vzhľadom na ustanovenia článku 3 ods. 5 [ZEÚ], ktoré ukladajú povinnosť prispievať k dodržiavaniu akejkoľvek relevantnej zásady medzinárodného práva a zásad Charty Organizácie Spojených národov, a vzhľadom na rozsah, v akom bola dohoda o pridružení uzavretá v prospech ľudu Sahrawi, v jeho mene, v súlade s jeho vôľou alebo po porade s jeho uznávanými zástupcami? 3. Je dohoda [o rybolove] (ako je schválená a vykonávaná nariadením č. 764/2006, rozhodnutím 2013/785 a nariadením č. 1270/2013) platná vzhľadom na ustanovenia článku 3 ods. 5 [ZEÚ], ktoré ukladajú povinnosť prispievať k dodržiavaniu akejkoľvek relevantnej zásady medzinárodného práva a zásad Charty Organizácie Spojených národov, a vzhľadom na rozsah, v akom bola dohoda o rybolove uzavretá v prospech ľudu Sahrawi, v jeho mene, v súlade s jeho vôľou alebo po porade s jeho uznávanými zástupcami? 4. Je žalobkyňa oprávnená napadnúť platnosť aktov Únie z dôvodu údajného porušenia medzinárodného práva Úniou, najmä vzhľadom na: a) skutočnosť, že hoci má žalobkyňa podľa medzinárodného práva aktívnu legitimáciu na napadnutie platnosti dotknutých aktov Únie, neuplatňuje si nijaké práva podľa práva Únie, a b) zásadu vyplývajúcu z veci týkajúcej sa menového zlata odvezeného z Ríma v roku 1943 (Zbierka MSD 1954, s. 19), podľa ktorej Medzinárodný súdny dvor nemôže prijímať závery, ktoré spochybňujú správanie alebo majú vplyv na práva štátu, ktorý nie je účastníkom konania pred týmto súdom a nesúhlasil s tým, aby bol viazaný rozhodnutiami tohto súdu?“

33. Uznesením z 23. novembra 2016 vnútroštátny súd pribral Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Marocká konfederácia pre poľnohospodárstvo a rozvoj vidieka) (Comader) ako dotknutého účastníka konania prebiehajúceho pred týmto súdom.

IV. Konanie pred Súdnym dvorom

34. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný do kancelárie Súdneho dvora 13. mája 2016. Španielska, francúzska a portugalská vláda, ako aj Rada a Európska komisia predložili písomné pripomienky.

35. Listom zo 17. januára 2017 sa Súdny dvor obrátil na vnútroštátny súd s otázkou, či si tento súd vzhľadom na rozsudok z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), želá zachovať alebo vziať späť svoju prvú a druhú prejudiciálnu otázku.

36. Listom z 3. februára 2017 vnútroštátny súd zobral späť svoju prvú a druhú prejudiciálnu otázku, keďže sa domnieval, že odpovede na ne už nepotrebuje.

37. Listom zo 17. februára 2017 Súdny dvor vyzval účastníkov konania vo veci samej, ako aj vedľajších účastníkov konania pred týmto súdom, aby sa v lehote troch týždňov vyjadrili k prípadnému vplyvu rozsudku z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), na odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku a odpovedali na viacero otázok, čo WSC, Comader, španielska a francúzska vláda, ( 11 ) ako aj Rada a Komisia urobili.

38. Dňa 6. septembra 2017 sa konalo pojednávanie, na ktorom WSC, Comader, španielska a francúzska vláda, ako aj Rada a Komisia predniesli svoje ústne pripomienky.

V. O tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke

39. Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na platnosť dohody o rybolove, ako bola schválená nariadením č. 764/2006 a vykonávaná protokolom z roku 2013 (schváleným rozhodnutím č. 2013/785), ako aj nariadením č. 1270/2013 vzhľadom jednak na článok 3 ods. 5 ZEÚ, ktorý ukladá Únii povinnosť „prispieva[ť] k prísnemu dodržiavaniu… medzinárodného práva [a] k dodržiavaniu zásad Charty Organizácie Spojených národov“, a jednak na rozsah, v akom bola táto dohoda uzavretá v prospech ľudu Sahrawi, v jeho mene, v súlade s jeho vôľou a/alebo po porade s jeho uznávanými zástupcami.

40. Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na podmienky, za akých sa návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa platnosti môže v rámci súdneho preskúmania aktov Únie odvolávať na medzinárodné právo.

41. Podľa môjho názoru tieto otázky spolu úzko súvisia a je potrebné preskúmať ich spoločne.

A. O právomoci Súdneho dvora

42. Tretia prejudiciálna otázka sa týka dohody o rybolove (ako ju dopĺňa protokol z roku 2013) a vyzýva Súdny dvor k tomu, aby sa vyjadril k platnosti tejto medzinárodnej dohody uzavretej Úniou. Odkazuje však aj na akty prijaté Radou, ktorými sa táto dohoda schvaľuje a vykonáva.

43. Rada sa domnieva, že Súdny dvor nemá právomoc rozhodnúť v prejudiciálnom konaní o platnosti dohody o rybolove, keďže ako medzinárodná dohoda nie je aktom inštitúcií v zmysle článku 267 prvého odseku písm. b) ZFEÚ. Podľa Rady sa platnosť medzinárodnej dohody uzavretej Úniou môže preskúmať len pred jej uzavretím, a to v rámci konania o vydaní stanoviska zavedeného článkom 218 ods. 11 ZFEÚ. Rada, ku ktorej sa pripája Komisia a španielska a francúzska vláda, subsidiárne zastáva názor, že je možné domnievať sa, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa v skutočnosti týka platnosti aktov, ktorými sa schválilo uzavretie dohody o rybolove a protokolu z roku 2013, t. j. platnosti nariadenia č. 764/2006 a rozhodnutia 2013/785/EÚ.

44. Podľa môjho názoru treba túto námietku o nedostatku právomoci zamietnuť z týchto dôvodov.

45. V zmysle článku 267 prvého odseku písm. b) ZFEÚ má Súdny dvor právomoc rozhodnúť v prejudiciálnom konaní o otázkach, ktoré sa týkajú „platnosti a výkladu aktov inštitúcií Únie“.

46. Podľa ustálenej judikatúry na účely tohto ustanovenia medzinárodná dohoda uzavretá Úniou predstavuje, „pokiaľ ide [o Úniu], akt prijatý inštitúciou [Únie]“ v zmysle článku 267 ZFEÚ. ( 12 ) Na tomto základe mal Súdny dvor často príležitosť vykladať v prejudiciálnom konaní ustanovenia takýchto dohôd uzavretých Úniou, ( 13 ) okrem iného aj dohody o rybolove. ( 14 )

47. Navyše podľa Súdneho dvora sa súdne preskúmanie platnosti vzťahuje na akýkoľvek akt inštitúcií „bez výnimky“ ( 15 ), pričom Zmluva o FEÚ „vo svojich článkoch 263 a 277 na jednej strane a vo svojom článku 267 na druhej strane zriadila ucelený systém právnych prostriedkov a postupov zaručujúcich preskúmanie zákonnosti aktov Únie, ktoré je zverené súdom Únie“ ( 16 ).

48. Vzhľadom na to sa na medzinárodné dohody uzavreté Úniou vzťahuje medzinárodný právny poriadok, keďže sú uzavreté s treťou stranou, a zároveň právny poriadok Únie.

49. Ak v medzinárodnom právnom poriadku môže dôjsť k neplatnosti dohody len z jedného z dôvodov taxatívne vymedzených v článkoch 46 až 53 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve, uzavretého 23. mája 1969 vo Viedni ( 17 ) (ďalej len „Viedenský dohovor o zmluvnom práve“), z článku 218 ods. 11 ZFEÚ vyplýva, že „ustanovenia… dohody [uzavretej Úniou] musia byť v celom rozsahu tak v súlade so Zmluvami [o EÚ a FEÚ], ako aj s ústavnými zásadami, ktoré z nich vyplývajú“ ( 18 ).

50. Autori uvedených zmlúv zriadili preventívne konanie o vydaní stanoviska, v súčasnosti upravené v článku 218 ods. 11 ZFEÚ, práve preto, aby sa v maximálnej možnej miere zamedzilo právnym a medzinárodnopolitickým komplikáciám, ktoré by vyplývali z nezlučiteľnosti medzinárodnej dohody uzavretej Úniou, naďalej platnej v medzinárodnom práve, so Zmluvami o EÚ a FEÚ.

51. Súdny dvor založil svoju právomoc posudzovať zlučiteľnosť medzinárodných dohôd v rámci konania o vydaní stanoviska aj na skutočnosti, že táto právomoc mu bol v každom prípade zverená na základe článkov 258, 263 a 267 ZFEÚ. Súdny dvor totiž rozhodol, že „otázku, či uzavretie danej dohody patrí alebo nepatrí do právomocí [Únie] a či sa tieto právomoci prípadne vykonávali v súlade s ustanoveniami Zmluvy v zásade možno predložiť Súdnemu dvoru buď priamo na základe článku [258 ZFEÚ] alebo článku [263 ZFEÚ], alebo prostredníctvom prejudiciálneho konania“ ( 19 ).

52. Súdny dvor má teda právomoc preskúmať „všetky otázky, z ktorých by mohli vyplynúť pochybnosti, pokiaľ ide o vecnú alebo formálnu platnosť [medzinárodnej] dohody z hľadiska Zmlúv [o EÚ a FEÚ]“ ( 20 ).

53. V tomto zmysle aby sa zamedzilo uvedeným komplikáciám, ak Súdny dvor vydal záporné stanovisko k zlučiteľnosti „zamýšľanej“ medzinárodnej dohody so Zmluvami o EÚ a FEÚ, táto dohoda nemôže nadobudnúť platnosť, prinajmenšom pokiaľ nebola predtým zmenená. ( 21 ) Súdny dvor bude môcť v každom prípade preskúmať ex post vecnú alebo formálnu zlučiteľnosť ( 22 ) dohody so Zmluvami o EÚ a FEÚ, ak mu bude predložená žaloba o neplatnosť alebo návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa platnosti.

54. Z predchádzajúceho vyplýva, že Súdny dvor má právomoc preskúmať platnosť aktu Rady, ktorým sa schvaľuje uzavretie medzinárodnej dohody ( 23 ), čo zahŕňa aj preskúmanie vnútornej zákonnosti tohto rozhodnutia vzhľadom na dotknutú dohodu. ( 24 ) V tomto kontexte Súdny dvor môže preskúmať zákonnosť aktu Rady (vrátane ustanovení medzinárodnej dohody, ktorej uzavretie schvaľuje) vzhľadom na Zmluvy o EÚ a FEÚ, ako aj na ústavné zásady, ktoré z nich vyplývajú, vrátane dodržiavania základných práv ( 25 ) a medzinárodného práva ( 26 ) v súlade s článkom 3 ods. 5 ZEÚ.

55. Súdny dvor má teda právomoc zrušiť (v prípade žaloby o neplatnosť) alebo vyhlásiť za neplatné (v prípade návrhu na začatie prejudiciálneho konania) rozhodnutie Rady schvaľujúce uzavretie dotknutej medzinárodnej dohody ( 27 ) a vyhlásiť nezlučiteľnosť tejto dohody so Zmluvami o EÚ a FEÚ, ako aj s ústavnými zásadami, ktoré z nich vyplývajú.

56. V tomto prípade sú zmluvné strany v medzinárodnom práve naďalej viazané medzinárodnou dohodou a inštitúciám Únie prislúcha, aby odstránili nesúlad medzi touto dohodou a Zmluvami o EÚ a FEÚ, ako aj s ústavnými zásadami, ktoré z nich vyplývajú. ( 28 ) Ak sa ukáže, že odstránenie nesúladu nie je možné, musia dohodu vypovedať alebo od nej odstúpiť ( 29 ) v súlade s postupom stanoveným v článkoch 56 a 65 až 68 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve ( 30 ) a v tomto prípade v článku 14 dohody o rybolove. V tomto zmysle možno uplatniť analógiu s článkom 351 ZFEÚ, ktorý sa týka rovnakej situácie vo vzťahu k dohodám, ktoré členské štáty uzavreli pred ich pristúpením k Únii.

57. Napokon treba spresniť, že zásada stanovená Medzinárodným súdnym dvorom vo veci týkajúcej sa menového zlata odvezeného z Ríma v roku 1943 ( 31 ), na ktorú poukazuje štvrtá prejudiciálna otázka a podľa ktorej tento súd nemôže vykonať svoju právomoc v záujme rozhodnutia o spore medzi dvomi štátmi, ak na tento účel musí preskúmať správanie tretieho štátu, ktorý nie je účastníkom konania, ( 32 ) nie je v súlade s tvrdením Rady a Komisie v tomto prípade relevantná. Táto zásada, ktorá je uvedená v štatúte Medzinárodného súdneho dvora, totiž neexistuje v Štatúte Súdneho dvora Európskej únie a v každom prípade by nemohla existovať v práve Únie, keďže by automaticky vylučovala možnosť preskúmať zlučiteľnosť medzinárodných dohôd uzavretých Úniou so Zmluvami o EÚ a FEÚ, ak by tretí štát, ktorý podpísal dohodu s Úniou, nebol účastníkom konania pred týmto súdom.

58. Vzhľadom na tieto úvahy je snahou prejudiciálnych otázok určiť: – platnosť nariadenia č. 764/2006 v rozsahu, v akom schvaľuje dohodu o rybolove, „ktorou sa rybárom [Únie] poskytujú možnosti rybolovu vo vodách, ktoré spadajú pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ ( 33 ), – platnosť rozhodnutia 2013/785/EÚ v rozsahu, v akom schvaľuje protokol z roku 2013 „v rybolovných otázkach, ktorým sa plavidlám Únie udeľujú rybolovné možnosti vo vodách spadajúcich pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ ( 34 ) a ktorým sa stanovuje finančný príspevok za toto využívanie, – platnosť nariadenia č. 1270/2013 v rozsahu, v akom rozdeľuje rybolovné možnosti na základe protokolu z roku 2013 medzi členské štáty a – zlučiteľnosť dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 so Zmluvami o EÚ a FEÚ, ako aj s ústavnými zásadami, ktoré z nich vyplývajú, a to najmä s ochranou základných práv a dodržiavaním medzinárodného práva, ktoré článok 3 ods. 5 ZEÚ ukladá pre vonkajšiu činnosť Únie.

59. Na všetky tieto akty budem ďalej odkazovať ako na „napadnuté akty“.

B. O veci samej

1. Úvodné pripomienky

60. Tak podľa účastníkov konania vo veci samej, ako aj podľa vedľajších účastníkov konania pred Súdnym dvorom sú napadnuté akty uplatniteľné na územie Západnej Sahary a jej pobrežné vody. Toto konštatovanie však zjavne nevyplýva zo znenia dohody o rybolove a protokolu z roku 2013. Západná Sahara sa totiž výslovne nespomína v žiadnom z ich ustanovení.

61. Je teda potrebné najskôr preskúmať, či sú napadnuté akty uplatniteľné na Západnú Saharu, lebo v opačnom prípade by nebolo možné spochybniť ich platnosť vzhľadom na normy uvádzané vnútroštátnym súdom a WSC. ( 35 )

62. Podľa môjho názoru výklad dohody o rybolove a protokolu z roku 2013, ktorý je v súlade s pravidlami výkladu zmlúv uvedenými v článku 31 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve, vedie k záveru, že tieto akty sú uplatniteľné na územie Západnej Sahary a jej pobrežné vody, a to z týchto dôvodov.

63. Podľa článku 31 ods. 1 tohto dohovoru „Zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy“. Článok 31 ods. 2 stanovuje, že „sa okrem textu, včítane preambuly a príloh, celkovou súvislosťou rozumie každá dohoda vzťahujúca sa na zmluvu, ku ktorej došlo medzi všetkými stranami v súvislosti s uzavretím zmluvy.“ Celková súvislosť teda zahŕňa protokol z roku 2006, ktorý už neplatí, ale jeho obsah je v podstate, pokiaľ ide o pôsobnosť dohody o rybolove, totožný s obsahom protokolu z roku 2013.

64. Článok 31 ods. 3 uvedeného dohovoru tiež stanovuje, že spolu s celkovou súvislosťou treba brať zreteľ „na každú neskoršiu dohodu týkajúcu sa výkladu zmluvy alebo vykonávania jej ustanovení, ku ktorej došlo medzi stranami“. Pri výklade pôsobnosti dohody o rybolove je teda potrebné zohľadniť relevantné ustanovenia protokolu z roku 2013.

65. V danom prípade dohoda o rybolove sa podľa jej článku 11 vzťahuje, pokiaľ ide o Marocké kráľovstvo, „na územie Maroka a na vody pod marockou jurisdikciou“. Článok 2 písm. a) tejto dohody definuje slovné spojenie „marocká rybolovná oblasť“, v ktorej dochádza k využívaniu rybolovných zdrojov upravenému v tejto dohode, ako „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ ( 36 ).

66. Tieto pojmy sú špecifické pre dodatky 2 a 4 protokolu z roku 2013. Komisia vypracovala na žiadosť Súdneho dvora šesť máp, ktoré ukazujú rozsah rybolovných oblastí v súlade so špecifikáciami uvedenými v týchto dodatkoch.

67. Ako vyplýva z týchto máp, rybolovná oblasť č. 3 (kat. 3: maloobjemový rybolov na juhu) sa nachádza na sever od rovnobežky 30°40’00” s.z.š. a vo vzdialenosti viac ako 3 námorné míle od pobrežia, rybolovná oblasť č. 4 (kat. 4: rybolov pri dne) sa nachádza na juh od rovnobežky 29° s.z.š. a vo vzdialenosti viac ako 200 metrov izobaty pre plavidlá s vlečnými sieťami a viac ako 12 námorných míľ pre plavidlá s dlhými lovnými šnúrami, rybolovná oblasť č. 5 (kat. 5: lov tuniakov) zaberá celú atlantickú zónu Maroka vo vzdialenosti viac ako 3 míle od pobrežia, s výnimkou ochrannej zóny, ktorá sa nachádza na východ od línie spájajúcej body 33°30′ s.z.š./7°35′ z.z.d. a 35°48′ s.z.š./6°20’ z.z.d., a rybolovná oblasť č. 6 (kat. 6: priemyselný rybolov pelagických druhov) sa nachádza na juh od rovnobežky 29° s.z.š. a vo vzdialenosti viac ako 15 námorných míľ pre mraziarenské plavidlá a viac ako 8 námorných míľ pre plavidlá typu RSW. ( 37 )

68. Pokiaľ ide o túto poslednú rybolovnú oblasť, zo zápisnice tretieho spoločného výboru pre dohodu o rybolove, ktorého zasadnutie sa uskutočnilo 17. a 18. marca 2008 v Bruseli, vyplýva, že Únia a Marocké kráľovstvo sa dohodli, že činnosť v tejto oblasti možno vykonávať len na juh od rovnobežky 26°07’ s.z.š. Kapitola III prílohy protokolu z roku 2013, ako dodatok 4 tejto prílohy totiž umožňujú Marockému kráľovstvu jednostranne zmeniť tieto zemepisné údaje za podmienky, že akúkoľvek zmenu oznámi Komisii mesiac vopred.

69. Južné ohraničenie týchto rybolovných oblastí nie je spresnené v dohode o rybolove ani v protokole z roku 2013. ( 38 ) Keďže hranica medzi Západnou Saharou a Marockým kráľovstvom sa nachádza na rovnobežke 27°42’ s.z.š. (Pointe Stafford) ( 39 ), na pobrežné vody Západnej Sahary sa na základe neskoršej dohody medzi Úniou a Marockým kráľovstvom výslovne vzťahuje iba rybolovná oblasť č. 6. Z máp vypracovaných Komisiou sa však zdá, že rybolovné oblasti č. 3 až 5 siahajú až k morskej hranici medzi Mauritánskou islamskou republikou a Západnou Saharou a pokrývajú tak jej pobrežné vody.

70. Okrem toho údaje o množstvách úlovkov na rybolovnú oblasť, ktoré Komisia poskytla na pojednávaní, potvrdzujú, že dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 sa uplatňujú takmer výlučne na pobrežné vody Západnej Sahary. ( 40 ) Podľa číselných údajov Komisie úlovky vylovené len v samotnej rybolovnej oblasti č. 6 predstavujú asi 91,5 % celkových úlovkov vylovených v rámci dohody o rybolove a protokolu z roku 2013. To jasne dokazuje, že zmluvné strany od začiatku zamýšľali uplatniť dohody o rybolovu a protokolu z roku 2013 na pobrežné vody Západnej Sahary.

71. Pokiaľ ide o uplatnenie dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 na pevninu, článok 3 ods. 1 písm. a) bod ii) protokolu z roku 2013 stanovuje, že časť finančného príspevku, ktorý Únia vyplatí Marockému kráľovstvu, vo výške 14 miliónov eur sa vyplatí ako podpora sektorovej politiky rybolovu v Marockom kráľovstve, čo podľa Rady a Komisie zahŕňa aj investície do infraštruktúry na území Západnej Sahary. Navyše kapitola X prílohy k protokolu z roku 2013 stanovuje, že časť úlovkov sa musí vylodiť v marockých prístavoch, čo podľa Rady a Komisie zahŕňa aj prístavy Západnej Sahary. Napokon podľa Rady a Komisie z dohody o rybolove a z protokolu z roku 2013 musí mať prospech ľud Západnej Sahary, čo samo osebe predstavuje uplatnenie tejto dohody a protokolu na pevninu.

72. Po druhé konštatovanie, že dohoda o rybolove je uplatniteľná na Západnú Saharu a jej pobrežné vody, je podporené jej genézou. Ako totiž uvádza Komisia, dohoda o rybolove má svoj pôvod v dohodách o rybolove, ktoré s Marockým kráľovstvom uzavrelo Španielske kráľovstvo pred svojím pristúpením k Únii ( 41 ) a ktoré sa vzťahovali na pobrežné vody Západnej Sahary ako na vody podliehajúce marockej jurisdikcii. ( 42 ) Uvádzam tiež, že dohody o rybolove uzavreté medzi Úniou a Marockým kráľovstvom od roku 1988 už viedli k viacerým veciam týkajúcim sa rybolovu v pobrežných vodách Západnej Sahary. ( 43 ) V tomto zmysle sa domnievam, že, podobne ako predchádzajúce dohody a protokoly tak aj dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 len preberajú a pokračujú v rybolovnej činnosti, ktorú Španielske kráľovstvo už vyvíjalo v pobrežných vodách Západnej Sahary pred pristúpením tohto členského štátu do Únie.

73. A napokon po tretie a na záver článok 31 ods. 4 uvedeného dohovoru kladie hlavný dôraz na úmysel strán spresňujúc, že „výraz sa bude chápať v osobitnom zmysle, ak sa potvrdí, že to bolo úmyslom strán“. Úmyslom Únie a Marockého kráľovstva bolo, aby sa dohoda o rybolove uplatňovala na Západnú Saharu a jej pobrežné vody ako na vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Maroka. V roku 1976 Marocké kráľovstvo anektovalo časť Západnej Sahary nachádzajúcu sa na sever od pravej línie vychádzajúcej z bodu, v ktorom sa pobrežie Atlantiku pretína s rovnobežkou 24° s.z.š., a smerujúcej k bodu, v ktorom sa rovnobežka 23° s.z.š. pretína s poludníkom 13° z.z.d. ( 44 ) v súlade s Convention relative au tracé de la frontière d’État établie entre la République islamique de Mauritanie et le Royaume du Maroc (Dohovor o vytýčení štátnej hranice medzi Mauritánskou islamskou republikou a Marockým kráľovstvom), uzavretým 14. apríla 1976 v Rabate. ( 45 ) Anexia Západnej Sahary Marockým kráľovstvom sa zavŕšila v roku 1979 pripojením južnej časti Západnej Sahary ( 46 ), ktorá bola touto dohodou poskytnutá Mauritánskej islamskej republike. Marocké kráľovstvo sa tak domnieva, že Západná Sahara podlieha jeho zvrchovanej moci a teda, že jej pobrežné vody spadajú do pôsobnosti dohody o rybolove a protokolu z roku 2013.

74. Pokiaľ ide o Úniu, z vyhlásení viacerých štátov, ktoré odzneli v Rade počas schvaľovania protokolu z roku 2013, jasne vyplýva, že tento protokol rovnako ako dohoda o rybolove sú uplatniteľné na Západnú Saharu. ( 47 ) Ako vysvetľuje vnútroštátny súd a Komisia, práve to bol navyše dôvod, prečo Európsky parlament najskôr blokoval opätovné prerokovanie protokolu, ktorým sa stanovujú rybolovné možnosti a finančný príspevok podľa dohody o rybolove. Z tohto istého dôvodu Dánske kráľovstvo a Švédske kráľovstvo hlasovali proti schváleniu uzavretia tohto protokolu, prečo sa Holandské kráľovstvo ( 48 ), Fínska republika a Spojené kráľovstvo zdržali hlasovania a Spolková republika Nemecko, Írsko a Rakúska republika vyjadrili výhrady. ( 49 )

75. V tomto kontexte sa na rozdiel od asociačnej dohody, bol vydaný rozsudok 21. decembra 2016, Rada/Fronta Polisario (C 104/16 P, EU:C:2016:973), domnievam, že úmysel strán je jasne stanovený: dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 sú uplatniteľné na Západnú Saharu a jej pobrežné vody. Prináleží teda Súdnemu dvoru, aby preskúmal, či je týmto úmyslom, ktorý bol realizovaný v napadnutých aktoch, dotknutá ich legalita vo vzťahu k článku 3 ods. 5 ZEÚ a pravidiel medzinárodného práva, na ktoré sa odvoláva WSC.

2. Možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva s cieľom spochybniť platnosť napadnutých aktov

a) Všeobecné zásady

76. Cieľom argumentácie WSC je v podstate spochybniť napadnuté akty v dvoch aspektoch. Po prvé WSC tvrdí, že Únia nemôže legálne uzatvárať s Marockým kráľovstvom dohody uplatniteľné na územie Západnej Sahary a jej pobrežné vody. Po druhé aj za predpokladu, že by Únia mohla legálne uzatvárať takéto dohody, WSC tvrdí, že napadnuté akty sú z hľadiska ich obsahu neplatné vzhľadom na článok 3 ods. 5 ZEÚ a medzinárodné právo. WSC poukazuje pre potreby svojej argumentácie na viacero pravidiel medzinárodného práva, najmä právo ľudu na sebaurčenie, článok 73 Charty Organizácie Spojených národov, zásadu trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi a medzinárodné humanitárne právo, a to v rozsahu, v akom sa tieto pravidlá týkajú uzatvárania medzinárodných dohôd uplatniteľných na okupované územia a využívania ich prírodných zdrojov. WSC na pojednávaní spresnila, že nespochybňuje platnosť napadnutých aktov z hľadiska medzinárodného morského práva.

77. V tomto kontexte na základe zásad uvedených v rozsudku z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864), ministerstvo životného prostredia, výživy a vidieka, Comader, španielska, francúzska a portugalská vláda, Rada a Komisia spochybňujú možnosť WSC odvolávať sa na tieto pravidlá medzinárodného práva.

78. Treba pripomenúť, že podľa bodov 51 až 55 rozsudku 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C– 366/10, EU:C:2011:864), možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného zmluvného práva podlieha týmto podmienkam: Únia musí byť týmito pravidlami viazaná, ich obsah musí byť bezpodmienečný a dostatočne presný a napokon ich povaha a štruktúra nemôžu brániť súdnemu preskúmaniu napadnutého aktu.

79. V zmysle bodov 101 až 103 a 107 rozsudku 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C– 366/10, EU:C:2011:864) možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného obyčajového práva podlieha týmto podmienkam: tieto pravidlá musia byť spôsobilé spochybniť právomoc Únie prijať napadnutý akt a tento akt musí byť spôsobilý dotknúť sa práv, ktoré osoba podliehajúca súdnej právomoci vyvodzuje z práva Únie, alebo ukladať jej povinnosti podľa tohto práva.

80. Podľa môjho názoru hoci jednotlivci musia spĺňať určité podmienky, aby sa v rámci súdneho preskúmania aktov Únie mohli odvolávať na pravidlá medzinárodného práva, zásady uvedené v tomto rozsudku nemožno automaticky uplatniť na túto vec. Tieto zásady sa totiž týkajú súdneho preskúmania čisto interných jednostranných aktov sekundárneho práva (nariadenia, smernice, atď.) ( 50 ), zatiaľ čo táto vec, ako uvádza Komisia ( 51 ), nastoľuje odlišnú otázku platnosti medzinárodnej dohody uzavretej Úniou prostredníctvom aktu schvaľujúceho jej uzavretie (sekundárne zmluvné právo). ( 52 )

81. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že členstvo v Organizácii Spojených národov (OSN) je vyhradené pre štáty. ( 53 ) Keďže Únia nie je členom OSN, nie je stranou štatútu Medzinárodného súdneho dvora, ako pre členov OSN stanovuje článok 93 Charty Organizácie Spojených národov. Navyše článok 34 štatútu Medzinárodného súdneho dvora vyhradzuje možnosť predkladať mu spory iba štátom.

82. Z toho vyplýva, že preskúmanie vonkajšej činnosti Únie nespadá do právomoci medzinárodného súdu ani do právomoci Medzinárodného súdneho dvora. Preto aj v prípade, keby činnosť Únie porušovala imperatívne normy medzinárodného práva v zmysle článku 53 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve alebo tzv. záväzky „erga omnes“ ( 54 ) medzinárodného obyčajového práva, žiaden medzinárodný súd by nemal právomoc rozhodovať o takomto porušení.

83. Niektoré medzinárodné dohody však umožňujú Únii „podriadiť sa rozhodnutiam súdu, ktorý je na základe takýchto dohôd vytvorený alebo určený na výklad a uplatňovanie týchto ustanovení“, čo je možnosť, ktorú Únii priznáva judikatúra Súdneho dvora. ( 55 )

84. Toto nie je prípad dohody o rybolove, ktorej článok 13 nazvaný „Riešenie sporov“ stanovuje, že „zmluvné strany sa spolu radia vo veciach sporov vyplývajúcich z výkladu alebo uplatňovania tejto dohody“. Keďže nevytvorila nezávislý a nestranný súd oprávnený rozhodovať o prípadných sporoch, ktoré vzniknú v rámci dohody o rybolove, ich riešenie závisí od dobrej vôle zmluvných strán a každá z nich teda môže ich riešenie ľahko zablokovať. ( 56 )

85. Ak je teda Súdny dvor štandardne jediným súdom, ktorý má právomoc preskúmať vonkajšiu činnosť Únie a overiť, či táto činnosť prispieva „k prísnemu dodržiavaniu… medzinárodného práva [a] k dodržiavaniu zásad Charty Organizácie Spojených národov“ ( 57 ), nie je vôbec prekvapujúce, že rozhodol, že „výkon právomocí zverených inštitúciám [Únie] v medzinárodnej oblasti nemožno vyňať zo súdneho preskúmania platnosti“ ( 58 ).

86. V tomto kontexte hoci jednotlivci musia spĺňať určité podmienky, aby sa mohli odvolávať na medzinárodné právo s cieľom spochybniť zlučiteľnosť medzinárodnej dohody uzavretej Úniou s článkom 3 ods. 5 ZEÚ, tieto podmienky nemôžu byť takej povahy, aby prakticky znemožnili účinné súdne preskúmanie vonkajšej činnosti Únie.

87. K tomu by podľa môjho názoru došlo v prípade, keby sa zásady uvedené v rozsudku z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864), ako také prebrali na preskúmanie platnosti napadnutých aktov.

88. Niektoré pravidlá medzinárodného práva uvádzané v tejto veci sú totiž zároveň pravidlami obyčajového práva a pravidlami zmluvného práva, keďže boli kodifikované vo viacerých medzinárodných zmluvách a dohovoroch, pričom niektoré iné, ako napríklad právo na sebaurčenie, sú súčasťou všeobecného medzinárodného práva ( 59 ) a z tohto dôvodu nespadajú výlučne do medzinárodného zmluvného alebo obyčajového práva, ktorými sa Súdny dvor zaoberal z hľadiska možnosti odvolávať sa na ne v rozsudku z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864).

89. Navyše ak Súdny dvor stanovil podmienky odvolávania sa odlišné od podmienok odvolávania sa na medzinárodné zmluvné právo s cieľom nevylúčiť ex offo možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného obyčajového práva, bolo by v rozpore s týmto cieľom, ako navrhujú ministerstvo životného prostredia, výživy a vidieka, španielska, francúzska a portugalská vláda, ako aj Rada a Komisia, podriadiť možnosť odvolávať sa na pravidlá všeobecného medzinárodného práva podmienkam odvolávania sa na pravidlá medzinárodného obyčajového práva v prípade, ak spĺňajú podmienky odvolávania sa stanovené pre pravidlá medzinárodného zmluvného práva.

90. Takéto riešenie by ex offo vylúčilo možnosť jednotlivcov odvolávať sa na zásadné pravidlá medzinárodného práva, ako sú imperatívne normy všeobecného medzinárodného práva alebo tzv. záväzky erga omnes medzinárodného práva, a to z týchto dôvodov.

91. Predovšetkým podľa prvej podmienky odvolávania sa na pravidlá medzinárodného obyčajového práva, ktorú Súdny dvor stanovil v prípade, že napadnutým aktom je čisto interný jednostranný akt sekundárneho práva, pravidlá, na ktoré sa odvoláva, musia byť spôsobilé spochybniť právomoc Únie prijať tento akt. Pripomínam, že predmetom veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864), ako aj vecí, v ktorých boli vydané rozsudky citované v bode 107 tohto rozsudku, bola právomoc Únie prijať napadnutý akt, ktorý mal údajne vyvolávať extrateritoriálne účinky.

92. V tejto veci nikto nespochybňuje právomoc ( 60 ) Únie uzavrieť dohodu o rybolove a protokol z roku 2013 alebo prijať nariadenie č. 764/2006, rozhodnutie 2013/785/EÚ a nariadenie č. 1270/2013. WSC naopak spochybňuje zlučiteľnosť dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 s primárnym právom Únie, ako aj vnútornú zákonnosť nariadenia č. 764/2006, rozhodnutia 2013/785/EÚ a nariadenia č. 1270/2013. Bolo by absurdné obmedziť preskúmanie napadnutých aktov len na otázku právomoci Únie a vylúčiť ex offo ich vecné preskúmanie aj vo vzťahu k najzásadnejším normám medzinárodného práva, na ktoré sa odvoláva v tejto veci.

93. Ďalej uplatnenie druhej podmienky odvolávania sa na pravidlá medzinárodného obyčajového práva vo veci, akou je prejednávaná vec, sa ukazuje byť ešte problematickejšie. Podľa tejto podmienky napadnutý akt musí byť spôsobilý dotknúť sa práv, ktoré osoba podliehajúca súdnej právomoci vyvodzuje z práva Únie, alebo ukladať jej povinnosti podľa tohto práva. ( 61 )

94. V tomto prípade napadnuté akty priznávajú práva a povinnosti iba Únii a Marockému kráľovstvu. V týchto aktoch totiž nevidím nijaké ustanovenie, ktoré by ukladalo práva alebo povinnosti jednotlivcom, potenciálne iným (o čom však pochybujem) než sú majitelia plavidiel Únie, ktorých plavidlám bola udelená licencia na rybolov v rámci dohody o rybolove. Preto aj za predpokladu, že by určitá kategória jednotlivcov mohla iniciovať súdne preskúmanie napadnutých aktov podľa tejto podmienky, túto kategóriu by tvorili výlučne jednotlivci, ktorí majú prospech z dohody o rybolove, a teda nemajú nijaký záujem na jej spochybnení pred súdom.

95. Prečo napokon obmedziť súdne preskúmanie „na otázku, či sa inštitúcie Únie prijatím daného aktu dopustili zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o podmienky uplatnenia týchto zásad“ ( 62 ), ak sú tieto zásady z dôvodu ich kodifikácie „rovnako presné ako ustanovenie medzinárodnej dohody“ ( 63 )?

96. Na záver sa v tejto súvislosti domnievam, že v rámci súdneho preskúmania medzinárodných dohôd uzavretých Úniou, ako aj aktov Únie, ktorými sa takéto dohody schvaľujú alebo vykonávajú, musí možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva bezpochyby podliehať určitým podmienkam, avšak nezávisle od toho, či tieto podmienky formálne spadajú do jedného alebo viacerých zdrojov medzinárodného práva podľa klasifikácie uvedenej v článku 38 ods. 1 štatútu Medzinárodného súdneho dvora. Týmito podmienkami sú podmienky uvedené v bodoch 53 až 55 rozsudku z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864), podľa ktorých Únia musí byť viazaná pravidlom, na ktoré sa odvoláva, jeho obsah musí byť bezpodmienečný a dostatočne presný a napokon jeho povaha a štruktúra nebránia súdnemu preskúmaniu napadnutého aktu.

97. Práve vo vzťahu k týmto zásadám preskúmam možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva uvádzané organizáciou WSC, ktoré sú relevantné v tejto veci.

b) O možnosti odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva uplatniteľné na uzatváranie medzinárodných dohôd týkajúcich sa využívania prírodných zdrojov Západnej Sahary

98. Napadnutými aktmi Únia uzavrela s Marockým kráľovstvom a vykonávala medzinárodnú dohodu, ktorá upravuje rybolovné využívanie zdrojov rybného hospodárstva Západnej Sahary zo strany Únie. V tomto kontexte preskúmam možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného práva, ktoré by mohli spochybniť tak uzavretie medzinárodnej dohody s Marockým kráľovstvom, ktorá je uplatniteľná na Západnú Saharu a jej pobrežné vody, ako aj využívanie prírodných zdrojov tohto územia. V rámci preskúmania zohľadním skutočnosti, že z pohľadu Marockého kráľovstva sa toto domnieva, že má zvrchovanú moc nad Západnou Saharou, z pohľadu inštitúcií Únie je Marocké kráľovstvo de facto spravujúcou mocnosťou Západnej Sahary a pre vnútroštátny súd a WSC je Marocké kráľovstvo okupačnou mocnosťou Západnej Sahary.

1) Právo na sebaurčenie

i) Právo na sebaurčenie je súčasťou ľudských práv

99. Hneď na úvod sa domnievam, že právo na sebaurčenie nepodlieha podmienkam odvolávania sa na pravidlá medzinárodného práva, lebo je súčasťou ľudských práv.

100. Ako Súdny dvor rozhodol v bodoch 284 a 285 rozsudku z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461), dodržiavanie ľudských práv predstavuje podmienku zákonnosti aktov Únie a v právnom poriadku Únie nemožno prijať opatrenia nezlučiteľné s ich dodržiavaním. Povinnosti, ktoré ukladá medzinárodná dohoda, tak nemôžu mať za následok zasahovanie do ústavných zásad Zmlúv o EÚ a FEÚ, ako sú článok 3 ods. 5 ZEÚ a článok 21 ZEÚ, podľa ktorých všetky vonkajšie akty Únie musia dodržiavať ľudské práva. Súdnemu dvoru teda prináleží zabezpečiť toto dodržiavanie v rámci úplnej sústavy žalôb a konaní, ktoré upravujú Zmluvy o EÚ a FEÚ.

101. Podľa ustálenej judikatúry „základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor. Na tieto účely sa Súdny dvor inšpiruje ústavnými tradíciami spoločnými pre členské štáty, ako aj usmerneniami, ktoré vyplývajú z medzinárodných nástrojov ochrany ľudských práv, na ktorých tvorbe členské štáty spolupracovali alebo ku ktorým pristúpili“ ( 64 ).

102. Všetky členské štáty (a Marocké kráľovstvo) sú zmluvnými stranami Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach (MPHSKP) ( 65 ) a Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach (MPOPP) ( 66 ), ktoré boli podpísané 16. decembra 1966 v New Yorku a ktorých spoločný článok 1 stanovuje: „1. Všetky národy majú právo na sebaurčenie. Na základe tohto práva slobodne určujú svoj politický štatút a slobodne uskutočňujú svoj hospodársky, sociálny a kultúrny vývoj. 2. Všetky národy môžu pre svoje vlastné ciele slobodne disponovať svojím prírodným bohatstvom a zdrojmi bez ujmy na akýchkoľvek záväzkoch vyplývajúcich z medzinárodnej hospodárskej spolupráce, založenej na vzájomnej výhodnosti a medzinárodnom práve. V žiadnom prípade národ nesmie byť pozbavený svojich vlastných prostriedkov na životnú existenciu. 3. Štáty, zmluvné strany Paktu, vrátane tých štátov, ktoré zodpovedajú za správu nesamosprávnych a poručenských území, budú podporovať uskutočnenie práva na sebaurčenie a budú toto právo rešpektovať v súlade s ustanoveniami Charty Organizácie Spojených národov“ ( 67 ).

103. Navyše oddiel VIII Helsinského záverečného aktu z roku 1975, nazvaný „Rovnoprávnosť a právo národov na sebaurčenie“, na ktorý odkazuje článok 21 ods. 2 písm. c) ZEÚ a ktorého zmluvnými stranami sú všetky členské štáty, zakotvuje právo na sebaurčenie v znení takmer zhodnom so znením článku 1 spoločného pre MPHSKP a MPOPP. Tento oddiel stanovuje: „Zúčastnené štáty budú rešpektovať rovnoprávnosť národov a ich právo na sebaurčenie, pričom budú konať vždy v súlade s cieľmi a princípmi Charty OSN a príslušnými normami medzinárodného práva včítane tých, ktoré sa vzťahujú na územnú celistvosť štátov. Na základe princípu rovnoprávnosti a práva národov na sebaurčenie majú všetky národy právo určovať si vždy slobodne, kedy a ako si želajú, svoj vnútorný i vonkajší politický štatút bez vonkajšieho zasahovania a uskutočňovať svoj politický, hospodársky, sociálny a kultúrny rozvoj podľa vlastného uváženia. Zúčastnené štáty potvrdzujú všeobecný význam rešpektovania a účinného uplatňovania rovnoprávnosti a práva národov na sebaurčenie pre rozvoj priateľských vzťahov medzi nimi, ako aj medzi všetkými štátmi; pripomínajú tiež, aký význam má neporušenie tohto princípu akýmkoľvek spôsobom“.

104. Právo na sebaurčenie je teda v tomto zmysle individuálnym a kolektívnym ľudským právom, ktoré bolo takto uznané viacerými medzinárodnými orgánmi a nástrojmi, ako aj doktrínou. ( 68 ) Podľa Medzinárodného súdneho dvora je nositeľom tohto práva ľud z nesamosprávnych území v zmysle článku 73 Charty Organizácie spojených národov a ľud, ktorý je podriadený „cudzej nadvláde“ ( 69 ), panstvu a vykorisťovaniu. ( 70 )

ii) Právo na sebaurčenie ako zásada všeobecného medzinárodného práva, medzinárodného záväzkového práva a záväzku erga omnes

105. Právo na sebaurčenie ako pravidlo všeobecného medzinárodného práva ( 71 ) a záväzok erga omnes ( 72 ) kodifikovaný vo viacerých medzinárodných zmluvných nástrojoch ( 73 ) v každom prípade spĺňa kritériá odvolávania sa uvedené v bode 96 vyššie, t. j. je pre Úniu záväzné, jeho obsah je bezpodmienečný a dostatočne presný a jeho povaha a štruktúra nebránia súdnemu preskúmaniu napadnutých aktov.

– Únia je viazaná právom na sebaurčenie

106. Ako Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Únia je viazaná právom na sebaurčenie, ktoré je právom uplatniteľným erga omnes, ako aj jednou zo základných zásad medzinárodného práva. ( 74 ) V tejto súvislosti je „súčasťou pravidiel medzinárodného práva uplatniteľných vo vzťahoch medzi Úniou a Marockým kráľovstvom“ ( 75 ).

107. Právo na sebaurčenie je totiž zakotvené v článku 1 ods. 2 Charty Organizácie Spojených národov. ( 76 ) Článok 3 ods. 5 ZEÚ, článok 21 ods. 1 ZEÚ, článok 21 ods. 2 písm. b) a c) ZEÚ, článok 23 ZEÚ a článok 205 ZFEÚ pritom ukladajú Únii povinnosť dodržiavať zásady Charty Organizácie Spojených národov. Vyhlásenie č. 13 o spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politike, pripojené k Záverečnému aktu medzivládnej konferencie, ktorá prijala Lisabonskú zmluvu podpísanú 13. decembra 2007, stanovuje, že „Európska únia a jej členské štáty zostanú… viazané ustanoveniami Charty Organizácie Spojených národov“ ( 77 ).

108. Okrem toho právo na sebaurčenie je jednou zo zásad uvedených v Helsinskom záverečnom akte, na ktoré odkazuje článok 21 ods. 2 písm. c) ZEÚ. ( 78 )

109. Ako napokon vyplýva z článku 1 protokolu z roku 2013, jeho uplatňovanie podlieha dodržiavaniu demokratických zásad a ľudských práv, čo zahŕňa aj dodržiavanie práva národov na sebaurčenie.

– Právo na sebaurčenie je pravidlom medzinárodného práva, ktoré je z hľadiska svojho obsahu bezpodmienečné a dostatočne presné

110. Ako Súdny dvor rozhodol v bode 55 rozsudku z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864), „[táto] podmienka je splnená, pokiaľ uplatňované ustanovenie obsahuje jasnú a presnú povinnosť, ktorej splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho ďalšieho aktu“.

111. Ako vyplýva z bodov 90, 92 a 93 rozsudku z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), v ktorom Súdny dvor uplatnil toto právo na Západnú Saharu a jeho ľud bez toho, aby vyjadril akékoľvek pochybnosti o jeho obsahu alebo rozsahu, právo na sebaurčenie spĺňa túto podmienku.

112. Skutočnosť, že Medzinárodný súdny dvor rozhodol, že vybudovanie múru zo strany Izraela na území Cisjordánska predstavuje porušenie práva palestínského ľudu na sebeurčení, pretože to predstavuje faktickú anexiu, ( 79 ) preukazuje, že ide o právo, ktorého obsah je dostatočne jasný a presný na to, aby sa toto právo mohlo uplatniť.

113. Jeho obsah je totiž dostatočne podrobne opísaný vo viacerých nástrojoch.

114. V tejto súvislosti Medzinárodný súdny dvor založil v článku 1 ods. 2 Charty Organizácie Spojených národov existenciu „práva na nezávislosť v prospech národov na nesamosprávnych územiach a národov, ktoré čelili cudziemu podrobeniu, nadvláde alebo vykorisťovaniu“ ( 80 ).

115. Obsah tohto práva spresňuje článok 1 spoločný pre MPHSKP a MPOPP ( 81 ) a podmienky jeho vykonávania sú podrobne opísané vo viacerých rezolúciách Valného zhromaždenia OSN, a to najmä v rezolúciách č. 1514 (XV), 1541 (XV) a 2625 (XXV), na ktoré Medzinárodný súdny dvor častokrát odkazoval. ( 82 )

116. V tejto súvislosti rezolúcia č. 1514 (XV) vyhlasuje: „1. Vystavenie národov cudziemu podrobeniu, nadvláde alebo vykorisťovaniu je výrazom popierania ľudských práv, je v rozpore s Chartou Organizácie Spojených národov a je prekážkou svetového mieru a spolupráce. 2. Všetky národy majú právo na sebaurčenie; na základe tohto práva slobodne určujú svoj politický status a slobodne uskutočňujú svoj hospodársky, sociálny a kultúrny rozvoj. … 4. Budú ukončené všetky ozbrojené operácie a všetky represívne opatrenia akejkoľvek povahy vedené proti závislým národom, aby tieto národy mohli slobodne a v mieri vykonávať svoje právo na úplnú nezávislosť, pričom sa bude rešpektovať celistvosť ich územia. …“

117. Rezolúcia č. 1541 (XV) stanovuje zásady, ktorými sa spravujúce mocnosti musia riadiť pri plnení svojich záväzkov vyplývajúcich z článku 73 Charty Organizácie Spojených národov. Treba poznamenať, že zásada VI stanovuje, že právo na sebaurčenie sa považuje za vykonané, keď sa nesamosprávne územie stane nezávislým a zvrchovaným štátom, keď sa slobodne pridruží k nezávislému štátu alebo keď sa začlení do nezávislého štátu.

118. Pokiaľ ide o začlenenie do nezávislého štátu, zásada IX písm. b) stanovuje, že „začlenenie musí byť výsledkom slobodného vyjadrenia vôle obyvateľov územia, ktorí sú si plne vedomí zmeny ich postavenia, pričom konzultácia prebehne podľa demokratických metód rozšírených medzi širokou verejnosťou, uplatnených nestranne a založených na všeobecnom hlasovaní dospelých osôb. [OSN] bude môcť skontrolovať uplatnenie týchto metód, ak to bude považovať za potrebné“.

119. Napokon rezolúcia č. 2625 (XXV) obsahuje „deklaráciu zásad medzinárodného práva týkajúcich sa priateľských vzťahov a spolupráce medzi štátmi v súlade s Chartou Organizácie Spojených národov“. Táto rezolúcia vo svojej časti týkajúcej sa „zásady rovnoprávnosti národov a ich práva na sebaurčenie“ ukladá všetkým štátom „povinnosť podporovať, spolu s ostatnými štátmi alebo samostatne, realizáciu zásady rovnoprávnosti národov a ich práva na sebaurčenie v súlade s ustanoveniami Charty Organizácie Spojených národov“.

120. Štátom tiež ukladá „povinnosť zdržať sa použitia akýchkoľvek donucovacích opatrení, ktoré by zbavili národy spomenuté pri formulácii tejto zásady ich práva na sebaurčenie, ich slobody a ich nezávislosti“.

121. Pokiaľ ide konkrétne o nesamosprávne územia, akým je Západná Sahara, táto rezolúcie stanovuje, že tieto územia majú „samostatné postavenie odlišné od postavenia územia štátu, ktorý ho spravuje; toto samostatné a odlišné postavenie v súlade s Chartou [Organizácie Spojených národov] trvá, kým ľud… nevykoná svoje právo na sebaurčenie podľa Charty, presnejšie podľa jej cieľov a zásad“ ( 83 ).

122. Rezolúcia 2625 (XXV) napokon vo svojich všeobecných ustanoveniach vyhlasuje, že „zásady Charty uvedené v tejto deklarácii predstavujú základné zásady medzinárodného práva a preto vyžadujú, aby sa všetky štáty vo svojom konaní na medzinárodnej úrovni inšpirovali týmito zásadami a rozvíjali svoje vzájomné vzťahy na základe prísneho dodržiavania týchto zásad“.

123. Z uvedeného vyplýva, že právo na sebaurčenie nie je v svojom výkone ani vo svojich účinkoch podmienené vydaním nijakého ďalšieho aktu.

124. V danom prípade, ako rozhodol Medzinárodný súdny dvor a Súdny dvor, ľud Západnej Sahary má právo na sebaurčenie. ( 84 )

– Povaha a štruktúra práva na sebaurčenie nebránia súdnemu preskúmaniu napadnutých aktov

125. V bode 89 rozsudku z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Súdny dvor rozhodol, že v rámci žaloby o neplatnosť dohody o pridružení, ktorú podal Front Polisario, „musí Všeobecný súd zohľadniť [právo na sebaurčenie]“. Z toho vyplýva, že povaha a štruktúra tohto práva nebránia súdnemu preskúmaniu aktov Únie.

126. Článok 103 Charty Organizácie Spojených národov totiž stanovuje, že „ak by došlo k stretu záväzkov Organizácie Spojených národov podľa tejto Charty s ich záväzkami podľa akejkoľvek inej medzinárodnej dohody, majú prednosť záväzky podľa tejto Charty“.

127. Navyše podľa Medzinárodného súdneho dvora „právo národov na sebaurčenie je právo uplatniteľné erga omnes“ ( 85 ). To znamená, že „takéto záväzky sa vzhľadom na svoju povahu týkajú všetkých štátov‘ a ,vzhľadom na význam predmetných práv sa možno domnievať, že všetky štáty majú právny záujem na ochrane týchto práv‘“ ( 86 ). Medzinárodný súdny dvor v tomto zmysle rozhodol, že „všetky štáty majú povinnosť neuznať protiprávny stav vyplývajúci z [porušenia záväzku erga omnes]. Majú tiež povinnosť nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie stavu vyvolaného týmto [porušením]. Okrem toho je úlohou všetkých štátov, aby pri dodržaní Charty Organizácie Spojených národov a medzinárodného práva zabezpečili odstránenie prekážok vyplývajúcich z [porušenia], ktoré dotknutému ľudu, [v danom prípade palestínskemu ľudu], bránia vo výkone jeho práva na sebaurčenie“ ( 87 ).

128. Právo na sebaurčenie sa napokon často uvádza ako imperatívna norma medzinárodného práva, ktorej porušenie môže viesť k neplatnosti medzinárodnej zmluvy podľa článku 53 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve. ( 88 ) Treba zdôrazniť, že počas konania o vydaní stanoviska vo veci Západná Sahara pred Medzinárodným súdnym dvorom Španielske kráľovstvo uznalo, že právo na sebaurčenie predstavuje samo osebe imperatívnu normu medzinárodného práva, ( 89 ) zatiaľ čo Marocké kráľovstvo uznalo, že zásada dekolonizácie, ktorej podmienkou je sebaurčenie, má postavenie imperatívnej normy. ( 90 )

129. Z toho vyplýva, že povaha a štruktúra práva na sebaurčenie ani zďaleka nebránia súdnemu preskúmaniu a ukladajú Súdnemu dvoru, aby overil, že Únia napadnutými aktmi dodržala toto právo, neuznala protiprávny stav vyplývajúci z porušenia tohto práva a nenapomáhala ani nepodporovala zachovanie takéhoto stavu. ( 91 )

2) Zásada trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi

130. Zásada trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi zaručuje zvrchované právo každého štátu a každého národa slobodne disponovať prírodným bohatstvom a zdrojmi svojho územia v záujme národného rozvoja a blahobytu svojho ľudu. ( 92 ) Je zásadou medzinárodného obyčajového práva, ( 93 ) ktoré je ako také pre Úniu záväzné.

131. Ako pripomenul zástupca generálneho tajomníka OSN pre právne veci, právny poradca Hans Corell, vo svojom liste z 29. januára 2002 zaslanom predsedovi Bezpečnostnej rady OSN, „presný rozsah a právny dosah [zásady trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi] zostávajú diskutabilné“ ( 94 ).

132. Jeho právne stanovisko totiž svedčí o tejto ťažkosti, keďže používa rôzne výrazy na vyjadrenie tohto, čím sa vyznačuje využívanie prírodných zdrojov v prospech ľudu na nesamosprávnom území. Hovorí totiž o využívaní, ktoré sa neuskutočňuje „v rozpore s potrebami a záujmami obyvateľstva [nesamosprávneho územia], bez toho, aby z neho malo obyvateľstvo prospech“ ( 95 ), alebo o využívaní „v prospech národov [nesamosprávnych území], v ich mene alebo po porade s ich zástupcami“ ( 96 ) a vyvodzuje záver, že využívanie sa nemôže uskutočňovať „v rozpore so záujmami a vôľou ľudu [nesamosprávneho územia]“ ( 97 ).

133. Napriek odlišnej terminológii je však minimálne isté, že prírodné zdroje sa musia využívať v prospech ľudu nesamosprávneho územia, čo stačí na to, aby sa tomuto kritériu zásady trvalej zvrchovanosti nad prírodnými zdrojmi priznala dostatočne jasná a presná povaha.

134. Toto kritérium je tiež spôsobilé založiť súdne preskúmanie napadnutých aktov. Parlament totiž pôvodne blokoval prijatie protokolu, ktorý bol napokon uzavretý v roku 2013, keďže sa domnieval, že nestanovuje dostatočné záruky na zabezpečenie toho, že plavidlá Únie budú využívať rybolovné prírodné zdroje Západnej Sahary v prospech ľudu tohto územia. Okrem toho Rada a Komisia pripúšťajú, že kritérium prospechu pre ľud Západnej Sahary je podmienkou zákonnosti dohôd uzavretých medzi Úniou a Marockým kráľovstvom, ktoré sa týkajú tohto územia.

3) Pravidlá medzinárodného humanitárneho práva uplatniteľné na uzatváranie medzinárodných dohôd týkajúcich sa využívania prírodných zdrojov okupovaného územia

135. Podľa vnútroštátneho súdu, WSC, ako aj britskej daňovej a colnej správy a ministerstva životného prostredia, výživy a vidieka prítomnosť Marockého kráľovstva v Západnej Sahare je okupáciou. ( 98 )

136. V tejto súvislosti uvádzam, že otázka, či Marocké kráľovstvo je alebo nie je okupačnou mocnosťou Západnej Sahary a či uzavrelo dohodu o rybolove a protokol z roku 2013 v tomto postavení, je otázkou výkladu medzinárodného práva, na ktorú sa nevzťahujú podmienky odvolávania sa naň v práve Únie.

137. Ak je však Marocké kráľovstvo okupačnou mocnosťou Západnej Sahary (k tejto otázke sa vrátim neskôr ( 99 )), musí byť daná možnosť odvolávať sa na pravidlá medzinárodného humanitárneho práva kodifikované v poriadku pripojenom k Haagskemu dohovoru z 18. októbra 1907 o zákonoch a obyčajoch pozemnej vojny (ďalej len „Haagsky poriadok z roku 1907“) a v Ženevskom dohovore z 12. augusta 1949 o ochrane civilných osôb za vojny (ďalej len „Ženevský dohovor IV“), ktoré sa týkajú uzatvárania medzinárodných dohôd vzťahujúcich sa na okupované územie (článok 43 Haagskeho poriadku z roku 1907 a článok 64 druhý odsek Ženevského dohovoru IV) a využívania prírodných zdrojov toho územia (článok 55 Haagskeho poriadku z roku 1907).

138. Tieto ustanovenia totiž spĺňajú kritériá odvolávania sa na pravidlá medzinárodného práva uvedené v bode 96 vyššie.

139. Po prvé ustanovenia Haagskeho poriadku z roku 1907 a Ženevského dohovoru IV predstavujú neodňateľné zásady medzinárodného obyčajového práva uplatniteľné erga omnes ( 100 ) a ako také sú pre Úniu záväzné.

140. Po druhé ich obsah je dostatočne presný a bezpodmienečný v rozsahu, v akom ukladá okupačným mocnostiam povinnosti, ktorých splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho ďalšieho aktu.

141. A napokon po tretie ich povaha a štruktúra ako neodňateľných pravidiel nebráni súdnemu preskúmaniu napadnutých aktov, a najmä nariadenia č. 764/2006, rozhodnutia 2013/785 a nariadenia č. 1270/2013 v rozsahu, v akom schvaľujú a vykonávajú využívanie prírodných zdrojov Západnej Sahary dohodnuté medzi Úniou a Marockým kráľovstvom. Únia má pritom povinnosť neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia týchto ustanovení a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie stavu vyvolaného týmto porušením. ( 101 )

142. Po určení pravidiel medzinárodného práva, na ktoré sa možno odvolávať, teraz preskúmam zlučiteľnosť týchto pravidiel s napadnutými aktmi.

3. O platnosti nariadenia č. 764/2006, rozhodnutia 2013/785/EÚ a nariadenia č. 1270/2013, ako aj o zlučiteľnosti dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 s uplatniteľnými pravidlami medzinárodného práva, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 5 ZEÚ

a) O tom, či napadnuté akty rešpektujú právo ľudu Západnej Sahara na sebaurčenie a dodržiavajú povinnosť neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia tohto práva a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu

143. Súdny dvor svojím rozsudkom z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), rozhodol, že dohoda o pridružení uzavretá medzi Úniou a Marockým kráľovstvom, ktorá sa podľa jej znenia vzťahuje „na územie Marockého kráľovstva“, sa nevzťahuje na územie Západnej Sahary, keďže takéto uplatnenie by bolo nezlučiteľné s právom ľudu tohto územia na sebaurčenie, ako aj s článkami 29 (územná pôsobnosť zmlúv) a 34 (zásada relatívneho účinku zmlúv, podľa ktorej zmluvy nemôžu ani škodiť, ani poskytovať výhody tretím stranám bez ich súhlasu) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve. ( 102 )

144. Podľa Rady a Komisie je potrebné rozlišovať medzi touto vecou a vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), keďže dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 sa na rozdiel od dohody o pridružení vzťahujú na Západnú Saharu. Podľa ich výkladu tohto rozsudku totiž problém s dohodou o pridružení spočíval v tom, že sa uplatňovala na Západnú Saharu bez toho, aby na ňu bola právne uplatniteľná, a to z dôvodu, že takéto uplatnenie by bolo nezlučiteľné s právom ľudu tohto územia na sebaurčenie, ako aj s článkami 29 (územná pôsobnosť zmlúv) a 34 (zásada relatívneho účinku zmlúv, podľa ktorej zmluvy nemôžu ani škodiť, ani poskytovať výhody tretím stranám bez ich súhlas) Viedenského dohovoru o zmluvnom práve. Práve na základe tejto argumentácie Rada a Komisia navrhujú, že na účely zosúladenia uplatnenia dohody o pridružení na Západnú Saharu s rozsudkom z 21. decembra 2016, Rada/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), by bolo riešením rozšíriť jej pôsobnosť dohodou vo forme výmeny listov medzi Úniou a Marokockým kráľovstvom, aby sa výslovne vzťahovala na Západnú Saharu.

145. Túto argumentáciu nepovažujem za presvedčivú. Ak je uplatnenie medzinárodnej dohody uzavretej s Marockým kráľovstvom na Západnú Saharu, ktorej územná pôsobnosť nezahŕňa výslovne toto územie, nezlučiteľné s právom ľudu tohto územia na sebaurčenie, a fortiori je s týmto právom nezlučiteľné aj uplatnenie medzinárodnej dohody, ktorá sa tak ako v prípade dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 uplatňuje na územie Západnej Sahary a na jej pobrežné vody ( 103 ) a povoľuje Únii ( 104 ) využívať rybolovné zdroje Západnej Sahary.

146. Toto a fortiori tvrdenie považujem za dostatočné pre konštatovanie porušenia práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie. Pre úplnosť by som rád dodal, že napadnuté akty nerešpektujú právo ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie v rozsahu, v akom nezodpovedajú ani slobodnému uskutočňovaniu jeho hospodárskeho vývoja, ani slobodnému disponovaniu s jeho prírodným bohatstvom a zdrojmi ( 105 ) a v každom prípade, hoci samé osebe neporušujú právo na sebaurčenie, nedodržiavajú povinnosť Únie neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu. ( 106 )

1) O existencii slobodnej vôle ľudu Západnej Sahary uskutočňovať napadnutými aktmi svoj hospodársky rozvoj a disponovať svojím prírodným bohatstvom a svojimi zdrojmi

147. O neexistencii takejto vôle podľa mňa svedčia nasledujúce skutočnosti ( 107 ), ktorých podstatu vyjadrila WSC pred vnútroštátnym súdom a tento súd ju pripomenul. ( 108 )

148. Dňa 20. decembra 1966 Valné zhromaždenie OSN prijalo rezolúciu č. 2229 (XXI) k otázke Ifni a Španielskej Sahary, v ktorej „opätovne potvrdilo nescudziteľné právo ľudu Španielskej Sahary na sebaurčenie“ a vyzvalo Španielske kráľovstvo ako spravujúcu mocnosť, aby čo najskôr stanovilo „podmienky usporiadania referenda, ktoré sa uskutoční pod záštitou [OSN], aby sa pôvodnému obyvateľstvu územia umožnilo slobodne vykonať jeho právo na sebaurčenie“.

149. Španielske kráľovstvo 20. augusta 1974 informovalo OSN, že plánuje usporiadať pod záštitou OSN referendum v Západnej Sahare. ( 109 )

150. V máji 1975 napriek vzniknutým ťažkostiam mohla návštevná misia OSN v Západnej Sahare „po svojom pobyte na tomto území vysloviť záver, že väčšina obyvateľstva Španielskej Sahary je zjavne za nezávislosť“ ( 110 ).

151. Dňa 16. októbra Medzinárodný súdny dvor vydal na návrh Valného zhromaždenia OSN v rámci jeho prác týkajúcich sa dekolonizácie Západnej Sahary poradné stanovisko, podľa ktorého jednak v čase kolonizácie Španielskym kráľovstvom nebola Západná Sahara územím nikoho(terra nullius) a jednak hoci niektoré skutočnosti svedčia o tom, že v čase španielskej kolonizácie existovali spojenecké právne väzby medzi marockým sultánom a niektorými z kmeňov žijúcich na území Západnej Sahary, nepreukazujú žiadny vzťah územnej zvrchovanosti medzi územím Západnej Sahary a Marockým kráľovstvom. ( 111 ) Medzinárodný súdny dvor teda nezistil existenciu právnych väzieb, ktoré by mohli mať vplyv na uplatňovanie rezolúcie Valného zhromaždenia OSN č. 1514 (XV), pokiaľ ide o dekolonizáciu Západnej Sahary a najmä uplatňovanie princípu sebaurčenia na základe slobodného a skutočného vyjadrenia vôle obyvateľov územia. ( 112 )

152. V prejave prednesenom v deň uverejnenia uvedeného poradného stanoviska „marocký kráľ konštatoval, že ‚všetci uznali, že [Západná] Sahara patrí‘ Marockému kráľovstvu a že mu ,zostáva iba v pokoji získať späť toto územie‘, pričom na tento účel vyzval k zorganizovaniu pochodu, ktorého sa zúčastnilo 350000 osôb, tzv. Zeleného pochodu. ( 113 )

153. Bezpečnostná rada OSN na návrh Španielskeho kráľovstva požiadala generálneho tajomníka OSN K. Waldheima, aby vypracoval správu o výsledkoch svojich konzultácií s dotknutými stranami, najmä s Marockým kráľovstvom. ( 114 )

154. Názor Marockého kráľovstva opísaný v tejto správe znel tak, že referendum nie je potrebné, lebo Medzinárodný súdny dvor uznal existenciu historických spojeneckých väzieb medzi marockým sultánom a kmeňmi tradične žijúcimi na území Západnej Sahary, a že v každom prípade „obyvateľstvo tohto územia už v skutočnosti vykonalo svoje právo na sebaurčenie a vyslovilo sa v prospech vrátenia tohto územia Maroku“, čoho najnovším dôkazom je „sľub vernosti, ktorý marockému kráľovi zložil v mene sahrawských kmeňov [Khatri Ould Said a Ould El Jomaini], predseda Djemââ[ ( 115 )]“ počas ceremónie, ktorá sa konala 4. novembra 1975 v paláci v Agadire. ( 116 )

155. Po protestoch Španielskeho kráľovstva proti Zelenému pochodu Bezpečnostná rada OSN prijala 6. novembra 1975 rezolúciu č. 380 (1975) o Západnej Sahare, v ktorej „vyjadrila poľutovanie nad uskutočnením ohláseného pochodu“ a „požiadala [Marocké kráľovstvo], aby okamžite stiahlo všetkých účastníkov [tohto] pochodu z územia Západnej Sahary“. O pár dní neskôr Marocké kráľovstvo vyhovelo tejto žiadosti.

156. Počas krízy vyvolanej Zeleným pochodom Španielske kráľovstvo, Marocké kráľovstvo a Mauritánska islamská republika zahájili trojstranné rokovania, ktoré 14. novembra 1975 vyústili do prijatia deklarácie zásad Španielska, Maroka a Mauritánie vo veci Západnej Sahary ( 117 ) (ďalej len „Madridská dohoda“). V zmysle tejto dohody „Španielsko bezodkladne nastolí dočasnú správu na území [Západnej Sahary], na ktorej sa budú podieľať Maroko a Mauritánia v spolupráci s Djemââ a na ktorú budú prenesené zodpovednosti a právomoci[, ktoré malo na tomto území ako spravujúca mocnosť]“, a tak sa aj stalo.

157. Uvedená dohoda tiež stanovila, že „Španielsko definitívne ukončí svoju prítomnosť do 28. februára 1976“ a „názor sahrawského obyvateľstva vyjadrený prostredníctvom Djemââ bude rešpektovaný“.

158. Následne sa ukázalo, že uvedená dohoda bola doplnená sériou dohôd medzi týmito tromi krajinami, formálne nazvaných „konverzačné akty“, ktoré upravovali určité hospodárske aspekty prevodu správy nad Západnou Saharou, najmä práva na rybolov v pobrežných vodách tohto územia. ( 118 ) Existenciu týchto dohôd, ako aj skutočnosť, že sa týkali rybolovu potvrdil minister zahraničných vecí Španielskeho kráľovstva, p. Oreja Aguirre, počas parlamentnej rozpravy o ratifikácii dohody o rybolove medzi Španielskym kráľovstvom a Marockým kráľovstvom z roku 1977. ( 119 ) Podľa neho išlo o „postupy [alebo] usmernenia“ ( 120 ).

159. Existenciu dohody o právach na rybolov v pobrežných vodách Západnej Sahary, ako aj skutočnosť, že jej Generálny tajomník OSN nebol informovaný o jej existencii potvrdzujú aj diplomatické depeše Ministerstva zahraničných vecí Spojených štátov amerických. ( 121 )

160. Dňa 28. novembra 1975 sa 67 členov Djemââ, vrátane jej podpredsedu, stretlo v El Guelta Zemmur (Západná Sahara) a jednomyseľne vyhlásilo, že keďže Djemââ nebola demokraticky zvolená ľudom Západnej Sahary, nemôže rozhodovať o jeho sebaurčení. Jednomyseľne rozhodli o jej konečnom zrušení. ( 122 )

161. Dňa 10. decembra 1975 Valné zhromaždenie OSN hlasovalo o dvoch rezolúciách k otázke Západnej Sahary, ktorých obsah nie je totožný, ( 123 ) lebo nedošlo ku konsenzu o dôsledkoch vyplývajúcich z Madridskej dohody. V tomto zmysle rezolúcia č. 3458 A (XXX) vôbec neodkazuje na túto dohodu a odkazuje na Španielske kráľovstvo „ako spravujúcu mocnosť“ Západnej Sahary, ( 124 ) zatiaľ čo rezolúcia č. 3458 B (XXX) „berie na vedomie“ ( 125 ) túto dohodu a neodkazuje na spravujúcu mocnosť, ale na „zmluvné strany Madridskej dohody zo 14. novembra 1975“ ( 126 ) a na „dočasnú správu“ ( 127 ).

162. Treba však poznamenať, že zo 144 štátov zúčastnených na 2435. plenárnej schôdzi Valného zhromaždenia 88 hlasovalo za rezolúciu č. 3458 A (XXX), žiaden nehlasoval proti, 41 sa zdržalo hlasovania a 15 nehlasovalo. Súčasné členské štáty Únie hlasovali za túto rezolúciu, s výnimkou Portugalskej republiky a Španielskeho kráľovstva, ktoré sa zdržali hlasovania, a Maltskej republiky, ktorá nehlasovala. Marocké kráľovstvo taktiež nehlasovalo.

163. Spornejšiu rezolúciu č. 3458 B (XXX) schválilo len 56 štátov hlasujúcich za, zatiaľ čo 42 štátov hlasovalo proti, 34 sa zdržalo hlasovania a 12 nehlasovalo. Zo súčasných členských štátov Únie len 11 hlasovalo za túto rezolúciu ( 128 ), 10 hlasovalo proti ( 129 ), 6 sa hlasovania zdržalo ( 130 ) a 1 nehlasoval ( 131 ). Marocké kráľovstvo hlasovalo za túto rezolúciu.

164. Obe rezolúcie napriek ich rozdielnostiam „potvrdzujú nescudziteľné právo ľudu [Západnej] Sahary na sebaurčenie“ ( 132 ) v súlade s rezolúciou Valného zhromaždenia OSN č. 1514 (XV) a zhodujú sa na tom, že toto právo sa musí vykonávať slobodne. ( 133 )

165. Okrem toho rezolúcia č. 3458 A (XXX) stanovuje, že právo na sebaurčenie sa musí vykonávať „pod dohľadom [OSN]“ a „žiada generálneho tajomníka, aby po konzultácii so španielskou vládou ako spravujúcou mocnosťou… prijal ustanovenia potrebné pre dohľad nad aktom sebaurčenia“ ( 134 ).

166. V rovnakom duchu rezolúcia č. 3458 B (XXX) stanovuje výkon práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie „prostredníctvom slobodnej konzultácie zorganizovanej s podporou zástupcu [OSN] vymenovaného generálnym tajomníkom“ ( 135 ).

167. Koncom roku 1975 Španielske kráľovstvo zahájilo proces stiahnutia svojej správy zo Západnej Sahary. Kým sa španielske vojská sťahovali z územia, marocké a mauritánske vojská prenikali na územie Západnej Sahary. Na niektorých miestach dochádzalo k ozbrojeným konfliktom medzi týmito vojskami a vojskami Ľudového frontu za oslobodenie Saguia‑el‑Hamra a Rio de Oro (Front Polisario). ( 136 )

168. Na tlačovej konferencii vo februári 1976, Olof Rydbeck, švédsky veľvyslanec pri OSN a osobitný vyslanec generálneho tajomníka OSN pre Západnú Saharu, vyhlásil, že „vojenský stav, ktorý je aktuálne [v Západnej Sahare], veľmi komplikuje, ba priam znemožňuje potrebnú konzultáciu so Sahrawčanmi“ ( 137 ).

169. Španielske kráľovstvo svojím memorandom z 25. februára 1976 zaslaným generálnemu tajomníkovi OSN informovalo, že sa rozhodlo od nasledujúceho dňa (26. februára 1976) definitívne ukončiť svoju prítomnosť v Západnej Sahare a že na tento deň bolo zvolané zasadnutie Djemââ, na ktorom španielsky guvernér ako člen dočasnej správy informuje Djemââ o tomto rozhodnutí. ( 138 )

170. Dňa 26. februára 1976 Španielske kráľovstvo definitívne ukončilo svoju prítomnosť na území Západnej Sahary a listom z tohto dňa zaslaným generálnemu tajomníkovi OSN vyhlásilo, že „na základe ukončenia svojej účasti na dočasnej správe zavedenej na území Západnej Sahary nenesie akúkoľvek medzinárodnoprávnu zodpovednosť, pokiaľ ide o správu [Západnej Sahary]“ ( 139 ) a potvrdilo, že „dekolonizácia Západnej Sahary sa zavŕši, keď bude môcť sahrawské obyvateľstvo platne vyjadriť svoje názory“ ( 140 ).

171. V ten istý deň Djemââ napriek svojmu zrušeniu, o ktorom rozhodlo 67 jej členov, schválila „opätovné začlenenie [Západnej Sahary] do Maroka a Mauritánie“ a „vyjadrila tak jednomyseľný názor sahrawského obyvateľstva a všetkých kmeňov, ktorých je skutočným a legitímnym inštitucionálnym orgánom“ ( 141 ). Z hľadiska Marockého kráľovstva bolo toto rozhodnutie naplnením ustanovenia Madridskej dohody, podľa ktorého „názor sahrawského obyvateľstva vyjadrený prostredníctvom Djemââ bude rešpektovaný“.

172. Pokiaľ ide o toto stretnutie, Španielske kráľovstvo ani OSN ho neuznali za vykonanie práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie v súlade s rezolúciami Valného zhromaždenia OSN č. 3458 A a B (XXX). ( 142 )

173. Podľa memoranda z 25. februára 1975, ktoré Španielske kráľovstvo zaslalo generálnemu tajomníkovi OSN, „toto zasadnutie [nebude] náhradou za ľudovú konzultáciu s verejnosťou, aká je stanovená v Madridských dohodách zo 14. novembra 1975 a v rezolúcii Valného zhromaždenia OSN č. 3458 B (XXX), prinajmenšom pokiaľ nebudú splnené nevyhnutné podmienky, a to najmä prítomnosť zástupcu [OSN] vymenovaného [generálnym tajomníkom] v súlade s odsekom 4 uvedenej rezolúcie“ ( 143 ).

174. Generálny tajomník OSN vo svojej odpovedi na memorandum Španielskeho kráľovstva z 25. februára 1975 pripomenul odseky 7 a 8 rezolúcie č. 3458 A (XXX), ako aj odsek 4 rezolúcie č. 3458 B (XXX) a uviedol tento záver: „Z citovaných odsekov je zrejmé, že ani španielska vláda vo svojom postavení spravujúcej mocnosti, ani dočasná správa, ktorej je Španielske kráľovstvo členom, neprijali potrebné opatrenia, aby obyvateľom Západnej Sahary zabezpečili výkon práva na sebaurčenie. V dôsledku toho, aj keby to čas dovoľoval a keby boli poskytnuté potrebné objasnenia týkajúce sa stretnutia Djemââ, o ktorom, ako ste mi včera povedali, nebola vaša vláda informovaná, prítomnosť mnou vymenovaného zástupcu [OSN] na tomto stretnutí by sama osebe nepredstavovala uplatnenie spomínaných rezolúcií Valného zhromaždenia“ ( 144 ).

175. Dňa 14. apríla 1976 uzavrelo Marocké kráľovstvo s Mauritánskou islamskou republikou zmluvu o rozdelení územia Západnej Sahary ( 145 ) a formálne anektovalo provincie, ktoré mu boli touto zmluvou pridelené. ( 146 )

176. Medzitým v tomto regióne vypukol ozbrojený konflikt medzi Marockým kráľovstvom, Mauritánskou islamskou republikou a Frontom Polisario.

177. V máji 1979 Mauritánska islamská republika informovala generálneho tajomníka OSN, že je ochotná uplatniť ustanovenia rezolúcií Valného zhromaždenia OSN č. 3458 A (XXX) a 3458 B (XXX) a preskúmať spôsoby a prostriedky dosiahnutia výkonu práva na sebaurčenie v Západnej Sahare. ( 147 )„Od júla 1978 však marocká vláda opakovane vyhlásila, že sa nevzdá žiadnej zo ‚svojich opätovne získaných saharských provincií‘ a nesúhlasí s vytvorením miništátu pod kontrolou Frontu [Polisario] v mauritánskej oblasti Západnej Sahary“ ( 148 ).

178. Dňa 10. augusta 1979 uzavrela Mauritánska islamská republika mierovú dohodu s Frontom Polisario, na základe ktorej sa zriekla akýchkoľvek územných nárokov na Západnú Saharu. ( 149 ) Marocké kráľovstvo okamžite prevzalo kontrolu nad územím evakuovaným mauritánskymi vojskami ( 150 ) a pristúpilo k jeho anexii. ( 151 )

179. Dňa 21. novembra 1979 Valné zhromaždenie OSN prijalo rezolúciu č. 34/37 o otázke Západnej Sahary, v ktorej „potvrdilo nescudziteľné právo ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a nezávislosť v súlade s Chartou OSN... a s cieľmi rezolúcie č. 1514 (XV)“, „vyjadrilo poľutovanie nad zhoršením situácie, ktoré je spôsobené pokračujúcou okupáciou Západnej Sahary Marokom“, „okamžite požiadalo Maroko, aby sa tiež zapojilo do mierového procesu a ukončilo okupáciu územia Západnej Sahary“ a „v tomto ohľade odporučilo, aby sa [Front Polisario], zástupca ľudu Západnej Sahary, v plnom rozsahu podieľal na hľadaní spravodlivého, trvalého a konečného politického riešenia otázky Západnej Sahary v súlade s rezolúciami a vyhláseniami [OSN]“ ( 152 ).

180. Ozbrojený konflikt medzi Marockým kráľovstvom a Frontom Polisario pokračoval až do 30. augusta 1988, keď strany v zásade prijali návrhy na urovnanie konfliktu, ktoré predložil najmä generálny tajomník OSN a podľa ktorých sa malo najmä vyhlásiť prímerie a usporiadať referendum o sebaurčení pod kontrolou OSN. ( 153 )

181. Odvtedy nebol zaznamenaný nijaký pokrok, ktorý by umožnil ľudu Západnej Sahary vykonať jeho právo na sebaurčenie. Ako uviedol generálny tajomník OSN vo svojej poslednej správe o Západnej Sahare, „problém [pri hľadaní riešenia] spôsobujú najmä rozdielne názory a výklad jednotlivých strán, pokiaľ ide o históriu konfliktu a s ním súvisiace dokumenty. Maroko trvá na tom, že Západná Sahara je už súčasťou územia tejto krajiny a rokovania sa môžu týkať len jeho návrhu na samostatné postavenie pod marockou zvrchovanosťou, pričom sa predpokladá účasť Alžírska na týchto rokovaniach. Front Polisario tvrdí, že že vzhľadom na to, že Valné zhromaždenie definovalo Západnú Saharu ako nesamosprávne územie, pôvodnému obyvateľstvu prináleží rozhodnúť o svojej budúcnosti v rámci referenda, v ktorom bude mať možnosť zvoliť si nezávislosť, ďalej že sa musia prediskutovať všetky návrhy a nápady predložené ktoroukoľvek zo strán a na rokovaniach sa musí zúčastniť iba Maroko a samotný Front“ ( 154 ).

182. Zo všetkých týchto skutočností vyplýva, že namiesto toho, aby ľud Západnej Sahary mohol vykonať svoje právo na sebaurčenie podľa usmernení, ktoré Medzinárodný súdny dvor poskytol vo svojom poradnom stanovisku k Západnej Sahare ( 155 ), až do súčasnosti mu bola odopieraná samotná príležitosť vykonať toto právo za podmienok stanovených v rezolúciách Valného zhromaždenia OSN č. 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) a 3458 A a B (XXX) viacerými opatreniami, ktoré vyústili do rozdelenia územia Západnej Sahary v roku 1976 a do jeho anexie v rokoch 1976 a 1979. To, že tieto opatrenia možno pripísať viacerým štátom, nijako neznižuje existenciu a závažnosť porušenia práva tohto ľudu na sebaurčenie.

183. Navyše zatiaľ čo tieto rezolúcie stanovujú, že právo na sebaurčenie zahŕňa slobodný výber z troch možností ( 156 ), a to nezávislosť ( 157 ), pridruženie k inému nezávislému štátu a začlenenie do iného nezávislého štátu, ako aj usporiadanie referenda ( 158 ) (namiesto konzultácie s Djemââ), Marocké kráľovstvo začlenilo Západnú Saharu do svojho územia jej rozdelením a anexiou bez konzultácie s ľudom Západnej Sahary a bez dohľadu OSN.

184. V tomto zmysle zloženie sľubu vernosti Marockému kráľovi, ktorý v mene sahrawských kmeňov vyjadril predseda Djemââ 4. novembra 1975, a stretnutie Djemââ z 26. februára 1976, ktoré neboli uznané zo strany OSN a Španielskeho kráľovstva ako spravujúcej mocnosti Západnej Sahary a člena dočasnej správy Západnej Sahary, nepredstavujú konzultáciu s ľudom Západnej Sahary o sebaurčení požadovanom rezolúciami Valného zhromaždenia OSN č. 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) a 3458 A a B (XXX).

185. Z predchádzajúceho vyplýva, že Západná Sahara bola začlenená do Marockého kráľovstva bez toho, aby ľud tohto územia slobodne vyjadril svoju vôľu v tejto súvislosti. Keďže Marocké kráľovstvo uzavrelo dohodu o rybolove a protokol z roku 2013 na základe jednostranného začlenenia Západnej Sahary do svojho územia a tvrdenia o svojej zvrchovanosti nad týmto územím, je jasné, že ľud Západnej Sahary slobodne nedisponoval so svojimi prírodnými zdrojmi, ako stanovujú článok 1 spoločný pre MPHSKP a MPOPP, odsek 2 rezolúcie Valného zhromaždenia OSN č. 1514 (XV) a oddiel VII Helsinského záverečného aktu z roku 1975.

186. Z tohto dôvodu využívanie rybolovných zdrojov pobrežných vôd Západnej Sahary zavedené a vykonávané napadnutými aktmi nerešpektuje právo ľudu tohto územia na sebaurčenie. ( 159 )

2) O povinnosti neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu

187. Aj keby Súdny dvor rozhodol, že napadnuté akty samé osebe neporušujú právo ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a porušenie toho práva nemožno pripísať Únii, ale výlučne Marockému kráľovstvu, nič by to nemenilo na skutočnosti, že napadnuté akty nedodržiavajú povinnosť Únie neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia práva ľudu Západnej Sahary na sebaurčenie a nenapomáhať ani nepodporovať zachovanie tohto stavu. ( 160 )

188. Dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 sa vzťahujú, ako vyplýva z ich znenia, na Západnú Saharu a jej pobrežné vody ako dohoda, ktorá je uplatniteľná výlučne na územie, ktoré medzinárodné spoločenstvo uznáva za zvrchované územie Marockého kráľovstva.

189. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že ako rozhodol Stály dvor medzinárodnej spravodlivosti, „atribútom zvrchovanosti štátu je práve možnosť prijímať medzinárodné záväzky“ ( 161 ) na území, na ktoré sa tieto záväzky vzťahujú.

190. To isté platí aj pre medzinárodné dohody, ktoré sa týkajú mora. Podľa ustálenej judikatúry Medzinárodného súdneho dvora totiž „práva na more vyplývajú zo zvrchovanosti pobrežného štátu nad pevninou, pričom túto zásadu možno zhrnúť takto: ,pevnina má nadvládu nad morom‘… Pri určovaní práv pobrežného štátu na mori je teda východiskovým bodom územná situácia na pevnine“ ( 162 ).

191. Podľa Medzinárodného súdneho dvora „je ustálené, že ,nárok štátu… na výlučnú ekonomickú zónu je založený na zásade, podľa ktorej má pevnina nadvládu nad morom v dôsledku predĺženia pobreží‘… Ako uviedol Medzinárodný súdny dvor…, ,pevnina je právnym zdrojom právomoci, ktorú môže štát vykonávať v námorných predĺženiach svojho územia‘…“ ( 163 ).

192. Ak má teda pevnina nadvládu nad morom, niet pochýb, ako tvrdí Comader, že Marocké kráľovstvo uzavrelo dohodu o rybolove v domnienke, že má zvrchovanú moc nad Západnou Saharou, vo vzťahu ku ktorej má práva a povinnosti týkajúce sa pobrežných vôd tohto územia, ktoré medzinárodné právo priznáva pobrežnému štátu. ( 164 ) Ako totiž vyhlásil kráľ Mohammed VI pri príležitosti 39. výročia Zeleného pochodu, „hovorím nie snahe zmeniť povahu tohto regionálneho konfliktu tým, že sa prezentuje ako záležitosť dekolonizácie. Maroko totiž nikdy nebolo vo svojej Sahare okupačnou mocnosťou ani spravujúcou mocnosťou. Vykonáva skôr atribúty svojej zvrchovanosti nad jej územím“ ( 165 ).

193. Preto je potrebné odmietnuť tvrdenie Rady a Komisie, podľa ktorého napadnuté akty odkazom na „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ neobsahujú nijaké uznanie nároku na zvrchovanosť Marockého kráľovstva nad územím Západnej Sahary a zvrchovanosti alebo jurisdikcie, ktorú tento štát podľa svojho tvrdenia vykonáva nad pobrežnými vodami tohto územia.

194. Po prvé prerokovanie a uzavretie medzinárodnej dohody vzťahujúcej sa na Západnú Saharu a jej pobrežné vody s Marockým kráľovstvom samo osebe predstavuje uznanie de iure začlenenia ( 166 ) Západnej Sahary do Marockého kráľovstva anexiou v rokoch 1976 a 1979, čo zahŕňa uznanie jeho zvrchovanosti nad územím, vnútornými vodami a pobrežným morom Západnej Sahary, ako aj jurisdikcie, ktorú medzinárodné právo priznáva pobrežnému štátu vo vzťahu k morským oblastiam nachádzajúcim sa mimo pobrežného mora.

195. Pripomínam, že vo veci Východný Timor, v ktorej išlo o spor medzi Portugalskou republikou (ako spravujúcou mocnosťou, ktorú z Východného Timoru vyhnala Indonézska republika) a Austrálskym zväzom (ako treťou krajinou, ktorá uzavrela s Indonézskou republikou medzinárodnú dohodu vzťahujúcu sa na Východný Timor), sa Austrálsky zväz domnieval, že „začatie rokovaní [na účely uzavretia zmluvy o Timor Gap z roku 1989] znamenalo, že Austrália uznala de iure začlenenie Východného Timoru do Indonézie“ ( 167 ).

196. Skutočnosť, že dohoda o rybolove uplatniteľná na určité územie a morské oblasti môže predstavovať dôkaz o uznaní zvrchovanosti, je preukázaná samotnou históriou Západnej Sahary. V tejto súvislosti pripomínam, že Marocké kráľovstvo predložilo ako dôkaz svojej zvrchovanosti nad Západnou Saharou medzinárodné dohody, ktoré uzavrelo s viacerými štátmi, a to najmä dohody o obchode a rybolove uzavreté so Španielskym kráľovstvom od roku 1767. ( 168 )

197. Ako však rozhodol Mezinárodný súdny dvor, anexia územia, ktorého ľud má právo na sebaurčenie, pričom tento ľud toto právo ešte nevykonal, predstavuje porušenie povinnosti dodržiavať uvedené právo. ( 169 ) Preto subjekt, ktorý uzavretím medzinárodnej dohody uzná de iure anexiu takéhoto územia, poruší svoju povinnosť neuznať protiprávny stav vyplývajúci z porušenia uvedeného práva.

198. Po druhé výraz „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ nepostačujú na vylúčenie uznania de iure zvrchovanosti Marockého kráľovstva nad Západnou Saharou, a to z dvoch hlavných dôvodov.

199. Prvým dôvodom je, že dohoda o rybolove a protokol z roku 2013 nie sú uplatniteľné iba na pobrežné vody Západnej Sahary, ale aj na jej územie. ( 170 ) V tomto zmysle použitie výrazu „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ nemôže vylúčiť uznanie de iure zvrchovanosti Marockého kráľovstva nad územím Západnej Sahary, a teda porušenie práva ľudu tohto územia na sebaurčenie.

200. Druhý dôvod sa týka uplatnenia dohody o rybolove a protokolu z roku 2013 na pobrežné vody Západnej Sahary. V rozpore s tvrdením Komisie výraz „vody pod marockou jurisdikciou“ ( 171 ), prevzatý z dohôd o rybolove uzavretých medzi Španielskym kráľovstvom a Marockým kráľovstvom pred pristúpením Španielskeho kráľovstva k Únii, nedovoľuje identifikovať pobrežné vody Západnej Sahary bez uznania zvrchovaných práv a jurisdikcie, ktorú Marocké kráľovstvo podľa svojho tvrdenia vykonáva v týchto vodách ako pobrežný štát. ( 172 ) Uznanie zvrchovanosti nad pevninou rovnako ako zásada nadvlády pevniny nad morom zahŕňa uznanie zvrchovaných práv nad morom a naopak.

201. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že dohody o rybolove uzavreté Španielskym kráľovstvom a Marockým kráľovstvom pochádzajú z obdobia pred ratifikáciou Dohovoru Organizácie Spojených národov o morskom práve, uzavretého 10. decembra 1982 v Montego Bay ( 173 ) (ďalej len „UNCLOS“) Úniou ( 174 ), jej členskými štátmi a Marockým kráľovstvom, zatiaľ čo dohoda o rybolove dotknutá v tejto veci bola podpísaná a ratifikovaná počas platnosti tohto dohovoru, ktorý „má medzi zmluvnými štátmi prednosť pred Ženevskými dohovormi o morskom práve z 29. apríla 1958“ ( 175 ).

202. Dohovor o rybolove a ochrane biologického bohatstva šíreho mora a Dohovor o šírom mori, uzavreté 29. apríla 1958 v Ženeve, neupravovali právo štátov zriadiť výlučnú ekonomickú zónu (VEZ), článok 2 Dohovoru o šírom mori však stanovoval, že žiadny štát si nemôže platne prisvojovať právo podrobovať šíre more svojej zvrchovanosti a sloboda šíreho mora zahŕňa aj slobodu rybolovu. Navyše podľa jeho článku 6 lode podliehajú na šírom mori výlučnej jurisdikcii štátu, pod vlajkou ktorého sa plavia.

203. Tento právny kontext, v ktorom mal výraz „vody pod marockou jurisdikciou“ („aguas bajo jurisiccíon marroquí“) svoj význam, nielen že už medzi Úniou a Marockým kráľovstvom neexistuje, ale nahradil ho UNCLOS. Veta „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“ sa teda musí posudzovať so zreteľom na právny režim zavedený dohovorom UNCLOS, ktorý v medzinárodnom práve zakotvil koncept VEZ už existujúci v praxi štátov.

204. Tento výklad dohody o rybolove s prihliadnutím na UNCLOS potvrdzuje tak odôvodnenie 2 dohody o rybolove ( 176 ), ako aj článok 5 ods. 4 tejto dohody, ktorý odkazuje na marocké právne predpisy „upravujúc[e] rybolov vo vodách, ktoré spadajú pod jurisdikciu Maroka, v súlade s [UNCLOS]“.

205. Podľa UNCLOS však vnútorné vody štátu a jeho pobrežné more predstavujú vody spadajúce pod jeho zvrchovanosť ( 177 ), zatiaľ čo VEZ podlieha „jurisdikcii“ pobrežného štátu. ( 178 ) V tomto zmysle prvá časť vety „vody spadajúce pod zvrchovanosť alebo jurisdikciu Marockého kráľovstva“, ktorá je použitá v napadnutých aktoch, sa týka vnútorných vôd a pobrežného mora Marockého kráľovstva (vody spadajúce pod jeho zvrchovanosť), zatiaľ čo druhá časť vety sa vzťahuje na VEZ (vody spadajúce pod jeho jurisdikciu).

206. Ako však Komisia pripúšťa v bode 14 svojich odpovedí na písomné otázky Súdneho dvora, súčasná marocká VEZ, zriadená v roku 1981 ešte pred samotnou ratifikáciou U