ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pokiaľ ide o výnimku týkajúcu sa právneho poradenstva, stanovenú v článku 4 ods. 2 druhej zarážke nariadenia č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie, preskúmanie, ktoré má inštitúcia vykonať, keď sa od nej požaduje zverejnenie dokumentu, sa má uskutočniť v troch fázach zodpovedajúcich trom kritériám uvedeným v tomto ustanovení. V prvom rade sa tak inštitúcia musí uistiť, že dokument, ktorého zverejnenie sa požaduje, skutočne obsahuje právne stanovisko. V druhom rade musí preskúmať, či by sa zverejnením častí predmetného dokumentu identifikovaných ako také, ktoré obsahujú právne stanoviská, porušila ochrana, ktorú majú požívať, a to v tom zmysle, že by to spôsobilo ujmu záujmu inštitúcie žiadať o právne stanoviská a dostávať otvorené, objektívne a úplné stanoviská. Nebezpečenstvo narušenia tohto záujmu musí byť na to, aby sa naň dalo odvolávať, primerane predvídateľné, a nie čisto hypotetické. Napokon v treťom rade ak sa inštitúcia domnieva, že zverejnenie dokumentu by narušilo ochranu právnych stanovísk, ako bola práve definovaná, je povinná overiť, či neexistuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci toto zverejnenie bez ohľadu na dosah, ktorý by to malo na jej spôsobilosť žiadať o právne stanoviská a dostávať otvorené, objektívne a úplné stanoviská.

Keďže zverejnenie stanovísk právneho servisu inštitúcie vydaných počas legislatívneho konania je spôsobilé narušiť záujem na ochrane nezávislosti tohto právneho servisu, toto nebezpečenstvo musí byť vyvážené prevažujúcimi verejnými záujmami, na ktorých spočíva nariadenie č. 1049/2001. Takýmto prevažujúcim verejným záujmom je skutočnosť, že zverejnenie dokumentov obsahujúcich stanovisko právneho servisu inštitúcie k právnym otázkam, ktoré sa objavili v priebehu rozpráv o návrhoch právnych aktov, môže zvýšiť transparentnosť a otvorenosť legislatívneho procesu a posilniť demokratické právo európskych občanov kontrolovať informácie, ktoré slúžili ako podklad pre právny akt, ako je osobitne uvedené v odôvodneniach 2 a 6 tohto nariadenia. Toto nariadenie teda v zásade ukladá povinnosť zverejniť stanoviská právneho servisu inštitúcie týkajúce sa legislatívneho procesu. Toto konštatovanie však nebráni tomu, aby bolo zverejnenie určitého právneho stanoviska vydaného v rámci legislatívneho procesu, ktoré je však osobitne citlivé alebo jeho rozsah je taký široký, že prekračuje rámec daného legislatívneho procesu, zamietnuté z dôvodu ochrany právneho poradenstva. V takom prípade prináleží príslušnej inštitúcii, aby zamietnutie detailne odôvodnila.

(pozri body 42 – 45)
Pokiaľ ide o základné požiadavky týkajúce sa správy, ktoré sú poľnohospodári dostávajúci priame platby povinní dodržiavať v zmysle článku 4 nariadenia č. 73/2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, požiadavka č. 8 uvedená v prílohe II tohto nariadenia odkazuje v súvislosti s identifikáciou a registráciou zvierat na články 3, 4 a 5 nariadenia č. 21/2004, ktorým sa ustanovuje systém na identifikáciu a registráciu oviec a kôz.

V súvislosti so zmyslom, ktorý je potrebné pripísať odkazu v tejto požiadavke na články 3 až 5 nariadenia č. 21/2004, je potrebné sa domnievať, že len prvky uvedené v článkoch 4 a 5 a vymenované v článku 3 písm. a) a b) tohto nariadenia sú požiadavkami krížového plnenia. Logiku tohto výkladu potvrdzuje aj rozdiel v povahe medzi prvkami vymenovanými v článku 3 písm. a) a b) nariadenia č. 21/2004, ktoré boli prebraté do článkov 4 a 5 tohto nariadenia, na jednej strane a prvkami uvedenými v článku 3 písm. c) a d) nariadenia č. 21/2004, ktoré boli prebraté do článkov 6 až 8 tohto nariadenia, na strane druhej. Na rozdiel od prvkov nachádzajúcich sa v článkoch 4 a 5 nariadenia č. 21/2004 sa totiž prvky v článkoch 6 až 8 tohto nariadenia týkajú povinností, ktoré prináležia len členským štátom, čo môže vysvetliť vôľu normotvorcu, aby ich dodržiavanie nebolo podmienkou platieb pre poľnohospodárov. Z toho vyplýva, že ak je členský štát viazaný nariadením č. 21/2004 v celom jeho rozsahu, čo zahŕňa aj články 5 až 8, rešpektovanie týchto článkov nemožno považovať, ani na základe odkazu na jeho článok 3 prostredníctvom základnej požiadavky týkajúcej sa správy č. 8, za podmienku platieb v prospech poľnohospodárov.

(pozri body 63, 66, 67, 70)
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa upravujú odmeny a dôchodky úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie, ako aj opravné koeficienty, ktoré sa vzťahujú na tieto odmeny a dôchodky, prijaté podľa článku 336 ZFEÚ riadnym legislatívnym postupom, patrí do kategórie všeobecne záväzných aktov legislatívnej povahy, vo vzťahu ku ktorým článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ podmieňuje prípustnosť žalôb o neplatnosť podaných fyzickými alebo právnickými osobami dodržaním podmienok priamej a osobnej dotknutosti.

Pokiaľ ide o žalobu odborových organizácií alebo profesijných združení, okolnosť, že mali právo na informácie a na konzultácie v súvislosti s návrhom úpravy odmien a dôchodkov, ktorý Komisia predložila Parlamentu a Rade a na základe ktorého bolo prijaté uvedené nariadenie, nepreukazuje, že sú priamo dotknutí uvedeným nariadením. Skutočnosť, že osoba istým spôsobom zasahuje do procesu, ktorý vedie k prijatiu aktu Únie, je totiž schopná individualizovať túto osobu vo vzťahu k predmetnému aktu len vtedy, keď jej uplatniteľná právna úprava Únie poskytuje isté procesné záruky. Ak nie je stanovené inak, ani proces vypracovania všeobecne platných aktov, ani tieto akty samotné nevyžadujú podľa všeobecných zásad práva Únie, akou je právo na konzultácie a informácie, účasť dotknutých osôb, keďže ich záujmy sa považujú za zastúpené politickými orgánmi, ktoré sú povolané prijať tieto akty.

V tejto súvislosti článok 10 prílohy XI služobného poriadku, ktorý umožňuje odchýliť sa za určitých podmienok od bežnej metódy ročnej úpravy odmien a dôchodkov uvedenej v článku 3 tejto prílohy, sa v konaní, ktoré viedlo k prijatiu dotknutého nariadenia neuplatní. Žalobcovia sa preto nemôžu dovolávať procesných práv, ktoré im vyplývajú z tohto ustanovenia, s cieľom preukázať svoju aktívnu legitimáciu. To isté platí pre článok 10a služobného poriadku, článok 9 ods. 3 služobného poriadku, článku 1 prílohy II služobného poriadku, článku 24b služobného poriadku a článku 55 služobného poriadku. Okolnosť, že odborové organizácie alebo profesijné združenia nemajú procesné práva podľa týchto ustanovení však nevylučuje, že také práva im nemôžu vyplývať z iných ustanovení práva Únie, vrátane služobného poriadku. Články 10b a 10c služobného poriadku tak poskytujú Komisii možnosť konzultovať návrhy na revíziu služobného poriadku s uvedenými organizáciami alebo združeniami a poskytujú každej inštitúcii právo uzavrieť so svojimi organizáciami alebo združeniami dohody týkajúce sa jej úradníkov. Skutočnosť, že také dohody nesmú viesť k zmene služobného poriadku alebo k rozpočtovým záväzkom, ani nesmú ovplyvniť fungovanie príslušnej inštitúcie a že odborové organizácie alebo profesijné združenia, ktoré sú signatármi, musia pôsobiť v každej inštitúcii v súlade so štatutárnymi právomocami Výboru zamestnancov, sama osebe nebráni tomu, aby účelom týchto dohôd bolo priznať uvedeným organizáciám alebo združeniam procesné záruky.

(pozri body 52 – 54, 69, 89, 95, 97 – 99, 101)
2.

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd a Csi Solar Power (China), Inc., sú povinné nahradiť trovy konania Rady Európskej únie.
Podanie žaloby v zmenenej verzii z vecného hľadiska nie je upravené v rokovacom poriadku a taký dokument preto nemôže byť založený do spisu. Článok 21 Štatútu Súdneho dvora a článok 44 ods. 1 písm. c) a d) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z roku 1991 sa totiž nemôžu vykladať tak, že by žalobcovi umožňovali, aby predložil Všeobecnému súdu nové návrhy, ktoré by menili zjavne neprípustnú žalobu na prípustnú žalobu tým, že sa zmení predmet sporu vymedzený v návrhu na začatie konania, aj keď to bolo pred uplynutím lehoty na podanie žaloby.

Článok 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, podľa ktorého je uvádzanie nových dôvodov prípustné počas konania len vtedy, ak sú tieto dôvody založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, možno v určitých prípadoch uplatniť na zmenu žalobných návrhov. Tak je to v prípade, keď je napadnuté rozhodnutie v priebehu konania nahradené rozhodnutím, ktoré má rovnaký predmet, treba ho teda považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy.

Pokiaľ však neexistujú právne a skutkové okolnosti, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, možno zobrať do úvahy iba žalobné návrhy uvedené v návrhu na začatie konania, inak by sa totiž zmenil predmet sporu, ktorý je presne vymedzený v uvedenom návrhu, a teda dôvodnosť žaloby sa musí skúmať výhradne z hľadiska návrhov obsiahnutých v návrhu na začatie konania.

(pozri body 23, 25 – 27)
Konaním pred Všeobecným súdom vo veci z oblasti hospodárskej súťaže bol porušený článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie tým, že toto konanie presiahlo primeranú lehotu na rozhodnutie, t. j. 20 mesiacov, čo predstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie, ktorá priznáva práva jednotlivcom.

Počas tohto obdobia medzi ukončením písomnej časti konania predložením dupliky a otvorením ústnej časti konania sa totiž pristúpilo okrem iného k syntéze tvrdení účastníkov konania, príprave vecí, skutkovej a právnej analýze sporov a príprave ústnej časti konania. Dĺžka trvania tohto obdobia teda závisí predovšetkým od zložitosti sporu, ako aj správania účastníkov konania a existencie prekážok v konaní.

Pokiaľ ide o zložitosť sporu, žaloby, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže Komisiou, predstavujú vyšší stupeň zložitosti ako iné druhy vecí, okrem iného vzhľadom na dĺžku napadnutého rozhodnutia, veľkosť spisu a potrebu vykonať podrobné preskúmanie viacerých zložitých skutkových okolností, ktoré sú často veľmi komplexné z hľadiska času a priestoru. Obdobie 15 mesiacov od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania tak v zásade predstavuje primeranú lehotu na riešenie vecí, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže. Ďalej, žaloby podané proti tomu istému rozhodnutiu prijatému Komisiou uplatňujúcou právo hospodárskej súťaže Únie v zásade vyžadujú súbežné riešenie, a to vrátane prípadu, že tieto žaloby nie sú spojené. Toto súbežné riešenie je okrem iného odôvodnené zložitosťou uvedených žalôb, ako aj potrebou zabezpečiť koherenciu v analýze týchto rozsudkov a v odpovedi, ktorú treba poskytnúť. Súbežné riešenie súvisiacich vecí môže teda odôvodniť predĺženie doby od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti tohto konania o dobu jedného mesiaca za ďalšiu súvisiacu vec. Napokon miera skutkovej, právnej a procesnej zložitosti veci neodôvodňuje dlhšiu dobu konania, keďže od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania Všeobecný súd neprerušil ani nespomalil konanie tým, že by prijal akékoľvek opatrenie na zabezpečenie jeho priebehu.

Pokiaľ ide o správanie účastníkov konania a výskyt prekážok konania v dotknutej veci, obdobie, ktoré uplynulo od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania, nebolo nijako ovplyvnené takýmto správaním alebo výskytom takýchto prekážok.

Z lehoty 46 mesiacov, ktorá uplynula od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania, teda vyplýva neodôvodnené obdobie nečinnosti 20 mesiacov pri riešení uvedenej veci.

(pozri body 48, 49, 51, 52, 54, 55, 59 – 61, 63)
Konaním pred Všeobecným súdom v dvoch veciach z oblasti hospodárskej súťaže, ktorého dĺžka dosiahla 5 rokov a 9 mesiacov, a nemožno ju odôvodniť žiadnou z okolností uvedených vecí, bol porušený článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie tým, že toto konanie presiahlo primeranú lehotu na rozhodnutie, čo predstavuje dostatočne závažné porušenie právnej normy Únie, ktorá priznáva práva jednotlivcom.

Počas tohto obdobia medzi skončením písomnej časti konania predložením dupliky a otvorením ústnej časti konania sa totiž pristúpilo okrem iného k syntéze tvrdení účastníkov konania, príprave vecí, skutkovej a právnej analýze sporov a príprave ústnej časti konania. Dĺžka trvania tohto obdobia teda závisí predovšetkým od zložitosti sporu, ako aj správania účastníkov konania a existencie prekážok v konaní.

Pokiaľ ide o zložitosť sporu, žaloby, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže Komisiou, predstavujú vyšší stupeň zložitosti ako iné druhy vecí, okrem iného vzhľadom na dĺžku napadnutého rozhodnutia, veľkosť spisu a potrebu vykonať podrobné preskúmanie viacerých zložitých skutkových okolností, ktoré sú často veľmi komplexné z hľadiska času a priestoru. Obdobie 15 mesiacov od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania tak v zásade predstavuje primeranú lehotu na riešenie vecí, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže. Ďalej, žaloby podané proti tomu istému rozhodnutiu prijatému Komisiou uplatňujúcou právo hospodárskej súťaže Únie v zásade vyžadujú súbežné riešenie, a to vrátane prípadu, že tieto žaloby nie sú spojené. Toto súbežné riešenie je okrem iného odôvodnené zložitosťou uvedených žalôb, ako aj potrebou zabezpečiť koherenciu v analýze týchto rozsudkov a v odpovedi, ktorú treba poskytnúť. Súbežné riešenie súvisiacich vecí môže teda odôvodniť predĺženie doby od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti tohto konania o dobu jedného mesiaca za ďalšiu súvisiacu vec. Napokon, miera skutkovej, právnej a procesnej zložitosti vecí neodôvodňuje dlhšiu dobu konania, keďže od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania Všeobecný súd neprerušil ani nespomalil konanie tým, že by prijal akékoľvek opatrenie na zabezpečenie jeho priebehu.

Pokiaľ ide o konanie účastníkov a existenciu prekážok v konaní, skutočnosť, že žalobkyne požiadali o opätovné otvorenie písomnej časti konania, nemôže odôvodniť dobu 3 rokov a 8 mesiacov, ktorá už uplynula od podania dupliky.

Z doby 46 mesiacov, ktorá uplynula od skončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania, teda vyplýva neodôvodnené obdobie nečinnosti 20 mesiacov v oboch týchto veciach.

(pozri body 61, 64, 66, 67, 69, 70, 74 – 76, 78)
Zo znenia článku 220 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, vyplýva, že uverejnenie oznámenie dovozcom v Úradnom vestníku Európskej únie, v ktorom sa uvádza, že existujú odôvodnené pochybnosti týkajúce sa správneho používania preferenčného systému prijímateľskou treťou krajinou, bráni dovozcom odvolávať sa od momentu tohto uverejnenia na svoju dobrú vieru, čím sa zabezpečuje veľmi vysoká úroveň právnej istoty a vedie to vnútroštátne orgány alebo Komisiu k zamietnutiu žiadosti o nevybratie dovozného cla. Vzhľadom na osobitnú dôležitosť takého oznámenia musí byť toto oznámenie dovozcom obzvlášť jasné, najmä pokiaľ ide o otázku, o ktoré krajiny ide. To platí tým skôr, ako priamo vyplýva zo znenia článku 220 ods. 2 písm. b) piateho odseku Colného kódexu Spoločenstva, že z takéhoto oznámenia musia vyplývať odôvodnené pochybnosti týkajúce sa správneho používania preferenčného systému „prijímateľskou krajinou“. Pokiaľ oznámenie totiž nemožno vykladať ako týkajúce sa s dostatočnou presnosťou aj dovozov pochádzajúcich z tretej krajiny, nemožno od osoby zodpovednej za zaplatenie cla vyžadovať, aby zmenila svoj prístup s ohľadom na dovozy s pôvodom z tejto krajiny v nadväznosti na uverejnenie daného oznámenia. Akýkoľvek iný prístup by znížil právnu istotu hospodárskych subjektov, keďže by boli nútené v prípade pochybností o rozsahu akéhokoľvek oznámenia dovozcom vždy z obozretnosti uplatniť dodatočné opatrenia na ochranu, a to aj na dovozy pochádzajúce z krajín, ktoré neboli jasne identifikované ako tie, na ktoré sa vzťahujú pochybnosti Komisie.

(pozri body 46, 60, 76)
Konanie na Všeobecnom súde vo veci z oblasti hospodárskej súťaže, ktorého dĺžka prekročila 4 roky a 3 mesiace, pričom je odôvodnená vzhľadom na osobitné okolnosti uvedenej veci a najmä skutkovú a právnu zložitosť tejto veci, správanie účastníkov konania a neexistenciu neodôvodneného obdobia nečinnosti počas všetkých častí konania v tejto veci, neporušuje článok 47 druhý odsek Charty základných práv Európskej únie.

V prvom rade totiž počas tohto obdobia medzi skončením písomnej časti konania predložením dupliky a otvorením ústnej časti konania sa pristúpilo okrem iného k syntéze tvrdení účastníkov konania, príprave vecí, skutkovej a právnej analýze sporov a príprave ústnej časti konania. V tejto súvislosti žaloby, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže Komisiou, predstavujú vyšší stupeň zložitosti ako iné druhy vecí, okrem iného vzhľadom na dĺžku napadnutého rozhodnutia, veľkosť spisu a potrebu vykonať podrobné preskúmanie viacerých zložitých skutkových okolností, ktoré sú často veľmi komplexné z hľadiska času a priestoru. Obdobie 15 mesiacov od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania tak v zásade predstavuje primeranú lehotu na riešenie vecí, ktoré sa týkajú uplatnenia práva hospodárskej súťaže. Okrem toho, žaloby podané proti tomu istému rozhodnutiu prijatému Komisiou uplatňujúcou právo hospodárskej súťaže Únie v zásade vyžadujú súbežné riešenie, a to vrátane prípadu, že tieto žaloby nie sú spojené. Toto súbežné riešenie je okrem iného odôvodnené zložitosťou uvedených žalôb, ako aj potrebou zabezpečiť koherenciu v analýze týchto rozsudkov a v odpovedi, ktorú treba poskytnúť. Súbežné riešenie súvisiacich vecí môže odôvodniť predĺženie lehoty od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania o obdobie jedného mesiaca za každú dodatočnú súvisiacu vec.

Ďalej, žaloba podaná v dotknutej veci spochybňovala všetky aspekty sporného rozhodnutia týkajúceho sa žalobkyne a vyvolávala zložité skutkové a právne otázky, ktoré museli byť analyzované v celom rozsahu pred začatím ústnej časti konania. V tejto súvislosti vyjadrenia podané účastníkmi konania boli obzvlášť dlhé a boli k nim pripojené rozsiahle prílohy, ktoré museli byť predmetom podrobného preskúmania a overenia pred začatím ústnej časti konania, okrem iného na účely posúdenia ich dôkaznej hodnoty a úplného objasnenia predmetných skutkových okolností. Okrem toho existovala úzka spojitosť medzi dotknutou vecou a deviatimi ďalšími žalobami podanými proti spornému rozhodnutiu vo viacerých rôznych jazykoch. Navyše žalovaná potrebovala relatívne dlhý čas na podanie dupliky v znení pracovného jazyka Súdneho dvora. V dôsledku toho treba konštatovať, že z lehoty 25 mesiacov, ktorá uplynula od ukončenia písomnej časti konania do začatia ústnej časti konania, nevyplýva žiadne neodôvodnené obdobie nečinnosti pri riešení uvedenej veci.

(pozri body 34, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 74, 76, 79, 80)
Podľa článku 7 ods. 1 nariadenia č. 139/2004 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi koncentrácia s významom pre celé Spoločenstvo sa nevykoná pred jej oznámením, alebo kým nie je vyhlásená za zlučiteľnú s vnútorným trhom rozhodnutím Komisie. Článok 7 ods. 2 uvedeného nariadenia však stanovuje dve výnimky z tejto povinnosti pozastavenia koncentrácie, jednu vykonaním verejnej ponuky na kúpu alebo výmenu a druhú vykonaním viacerých transakcií s cennými papiermi.

V prvom prípade stanovenom v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 139/2004 odsek 1 uvedeného článku nie je prekážkou vykonania verejnej ponuky na kúpu alebo výmenu, ak je koncentrácia bezodkladne oznámená a nadobúdateľ nevykonáva svoje hlasovacie práva pred povolením koncentrácie. Podľa svojho znenia nie je tento prvý prípad uplatniteľný v prípade získania kontroly nad podnikom na základe jedinej súkromnej kúpy, aj keď po tejto kúpe bola vyhlásená povinná verejná ponuka na kúpu.

Nie je možné sa ani domnievať, že takáto súkromná kúpa a následná verejná ponuka na kúpu predstavujú etapy „jedinej koncentrácie“ v zmysle tretej vety odôvodnenia 20 nariadenia č. 139/2004 a bodu 44 konsolidovaného oznámenia Komisie o právomoci podľa nariadenia č. 139/2004. Získanie kontroly individuálneho podniku na základe viacerých právnych transakcií, ktoré sú vzájomne podmienené, môžu iste predstavovať jedinú koncentráciu. Keď sa však kontrola cieľového podniku získa na základe jedinej súkromnoprávnej transakcie pred vyhlásením verejnej ponuky na kúpu, transakcie nasledujúce po nadobudnutí kontroly, na základe ktorých získa kupujúci ďalšie podiely v cieľovom podniku, nie sú už relevantné pre získanie kontroly, a teda pre uskutočnenie koncentrácie.

Okrem toho, pokiaľ by získanie kontroly na základe jedinej súkromnoprávnej transakcie a následnej povinnej verejnej ponuky predstavovalo jedinú koncentráciu, malo by to za následok, že pri koncentráciách zahŕňajúcich spoločnosti kótované na burze so sídlom v členských štátoch by sa na súkromnú kúpu cenných papierov poskytujúcu kontrolu vždy vzťahovala výnimka stanovená v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 139/2004, keďže takáto súkromná kúpa so sebou vždy nesie povinnosť predložiť verejnú ponuku na kúpu. To by malo za následok, že pôsobnosť výnimky stanovenej v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 139/2004 by bola veľmi široká.

Koncept jedinej koncentrácie sa následne nevzťahuje na prípad, keď sa faktická výlučná kontrola nad jedinou cieľovou spoločnosťou získa od jediného predávajúceho na základe samotnej prvej súkromnoprávnej transakcie, aj keď po nej nasleduje povinná verejná ponuka.

(pozri body 48, 66, 68, 72, 108, 109, 128, 186, 229)