Článok 15 ods. 1 smernice 2002/58 týkajúcej sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií (smernica o súkromí a elektronických komunikáciách), zmenenej a doplnenej smernicou 2009/136, v spojení s článkami 7, 8 a 11, ako aj s článkom 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá na účely boja proti trestnej činnosti stanovuje všeobecné a nediferencované uchovávanie všetkých údajov o prenose dát a polohe všetkých účastníkov a registrovaných užívateľov, týkajúce sa všetkých prostriedkov elektronickej komunikácie.

Zo všetkých týchto údajov totiž možno vyvodiť presné závery týkajúce sa súkromného života osôb, ktorých údaje boli uchovávané, ako ich každodenné zvyklosti, miesta ich trvalého alebo prechodného pobytu, denné alebo iné presuny, vykonávané činnosti, spoločenské vzťahy týchto osôb a spoločenské kruhy, v ktorých sa pohybujú. Konkrétne takéto údaje poskytujú prostriedky na stanovenie profilu dotknutých osôb, čo je rovnako citlivá informácia, pokiaľ ide o právo na rešpektovanie súkromného života, ako samotný obsah komunikácií. Zásah, ktorý spôsobuje takáto právna úprava do základných práv zakotvených v článkoch 7 a 8 Charty, sa javí ako rozsiahly a treba ho považovať za zvlášť závažný. Okolnosť, že uchovávanie údajov sa uskutočňuje bez toho, aby používatelia elektronických komunikačných služieb boli o tom informovaní, môže v povedomí dotknutých osôb vyvolať pocit, že ich súkromný život je predmetom neustáleho sledovania. Napriek tomu, že taká právna úprava neumožňuje uchovávať obsah komunikácie, a teda nemôže zasiahnuť do podstaty základného práva na ochranu osobných údajov, uchovávanie údajov o prenose dát a polohe môže mať vplyv na použitie elektronických komunikačných prostriedkov, a v dôsledku toho na výkon slobody prejavu zaručenej v článku 11 Charty používateľmi týchto elektronických prostriedkov.

Vzhľadom na závažnosť zásahu do predmetných základných práv, ktorý predstavuje taká vnútroštátna právna úprava, takéto opatrenie možno odôvodniť výhradne bojom proti závažnej trestnej činnosti. Hoci účinnosť boja proti závažnej trestnej činnosti, najmä proti organizovanému zločinu a terorizmu, môže do veľkej miery závisieť od použitia moderných vyšetrovacích technológií, takýto cieľ všeobecného záujmu, nech je akokoľvek zásadný, nemôže sám osebe odôvodniť to, aby sa vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje všeobecné a nediferencované uchovávanie všetkých údajov o prenose dát a polohe, považovala za nevyhnutnú na účely uvedeného boja. Na jednej strane je účinkom takejto právnej úpravy to, že uchovávanie údajov o prenose dát a polohe predstavuje pravidlo, zatiaľ čo podľa systému zavedeného smernicou 2002/58 sa vyžaduje, aby uchovávanie údajov bolo výnimkou. Na druhej strane taká vnútroštátna právna úprava, ktorá všeobecne zahŕňa všetkých účastníkov a registrovaných užívateľov a všetky spôsoby elektronickej komunikácie, ako aj všetky údaje o prenose dát, nestanovuje žiadne rozlíšenie, obmedzenie alebo výnimku na základe sledovaného cieľa. Uplatňuje sa aj na osoby, pri ktorých nie je dôvod domnievať sa, že by ich konanie mohlo mať aspoň nepriamu alebo vzdialenú súvislosť so závažnými trestnými činmi. Taká právna úprava ide teda nad rámec toho, čo je prísne nevyhnutné, a nemožno ju považovať za odôvodnenú v demokratickej spoločnosti, ako to vyžaduje článok 15 ods. 1 smernice 2002/58 v spojení s článkami 7, 8 a 11, ako aj článkom 52 ods. 1 Charty.

(pozri body 99 – 105, 107, 112, bod 1 výroku)