ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Poľnohospodárstvo – EPUZF – Poskytnutie štátnej pomoci a prémií – Povinnosť členských štátov zriadiť účinný systém administratívnych kontrol a kontrol na mieste – Dosah

(Nariadenie Rady č. 4045/89, článok 2)

2. Poľnohospodárstvo – EPUZF – Poskytnutie štátnej pomoci a prémií – Povinnosť členských štátov zriadiť účinný systém administratívnych kontrol a kontrol na mieste – Kontrolované obdobie – Pojem – Obdobie od 1. júla určitého roka do 30. júna nasledujúceho roka – Možnosť členského štátu pokračovať v kontrole po uvedenom období – Zahrnutie – Vady konania – Neexistencia

(Nariadenie Rady č. 4045/89, článok 2 ods. 4 prvý pododsek, a nariadenie č. 2988/95, článok 3)

Summary

1. Pozri text rozhodnutia.

(pozri body 20 – 26)

2. Článok 2 ods. 4 prvý pododsek nariadenia č. 4045/89 o kontrole opatrení tvoriacich súčasť systému financovania záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), vykonávaných členskými štátmi treba vykladať v tom zmysle, že správny orgán môže podľa potreby pokračovať v kontrolných úkonoch oznámených počas kontrolného obdobia od 1. júla jedného roka do 30. júna nasledujúceho roka aj po skončení tohto obdobia, a to bez toho, aby došlo k procesnej nezrovnalosti, na základe ktorej by sa kontrolovaný subjekt mohol odvolať proti rozhodnutiu vyplývajúcemu z výsledkov tejto kontroly.

Preto článok 2 ods. 4 nariadenia č. 4045/89 nemožno vykladať v tom zmysle, že priznáva dotknutým subjektom právo brániť sa iným kontrolám alebo kontrolám, ktoré sú rozsiahlejšie, než sú kontroly stanovené v tomto ustanovení. Keďže takéto právo by prípadne mohlo viesť k znemožneniu vymáhania neoprávnene poskytnutej alebo použitej pomoci, mohlo by okrem iného ohroziť ochranu finančných záujmov Únie. V každom prípade kontroly vyžadované nariadením č. 4045/89 sa týkajú subjektov, ktoré dobrovoľne pristúpili k systému pomoci vytvorenému „záručnou sekciou“ EPUZF a ktoré s cieľom získať pomoc súhlasili s vykonaním kontrol na účely overenia, či používanie zdrojov Únie je v súlade s právom. Tieto subjekty nemôžu právoplatne spochybniť zákonnosť takejto kontroly len na základe toho, že táto kontrola nebola v súlade s organizačnými pravidlami týkajúcimi sa vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou.

Možnosť, že príjemca pomoci poskytnutej v rámci systému pomoci vytvoreného „záručnou sekciou“ EPUZF musí strpieť kontrolný úkon po skončení obdobia stanoveného v článku 2 ods. 4 nariadenia č. 4045/89, nemožno považovať za ohrozenie zásady právnej istoty, pokiaľ ešte neuplynula premlčacia lehota. Táto lehota je stanovená v článku 3 nariadenia č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev ako v zásade štyri roky od porušenia ustanovenia práva Únie vyplývajúceho z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie rozpočtu Únie.

(pozri body 30 – 34 a výrok)
V súlade s týmto ustanovením, ak je účastník konania vyzvaný, aby sa písomne vyjadril k dôsledkom vyplývajúcim z prijatia sporného nariadenia, najmä so zreteľom na predmet jeho žaloby, môže očakávať, že ak Všeobecný súd dospeje k záveru, že návrh sa stal bezpredmetným, rozhodne na základe uznesenia, pretože ide o jeden z prípadov vymenovaných v uvedenom článku 113, v ktorých môže Všeobecný súd kedykoľvek rozhodnúť. Za týchto podmienok nemožno hovoriť o porušení práva na spravodlivý proces zaručeného článkom 47 Charty základných práv, keďže Všeobecný súd vyzval dotknutú osobu, aby sa vyjadrila k pretrvávaniu predmetu žaloby.

Záujem na konaní žalobcu musí vzhľadom na predmet žaloby existovať v okamihu podania žaloby, inak je takáto žaloba neprípustná. Tento predmet sporu, ako aj záujem na konaní musia pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, v opačnom prípade musí byť konanie zastavené, čo predpokladá, že žaloba môže svojím výsledkom priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý ju podal. V tejto súvislosti zotrvanie záujmu na konaní žalobcu treba posudzovať in concreto s prihliadnutím najmä na následky namietanej protiprávnosti a povahu údajne spôsobenej škody.

Pokiaľ ide o návrh na zrušenie nariadenia Komisie zaraďujúceho meno žalobcu do zoznamu osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia prijaté proti niektorým osobám a subjektom spojeným s Usámom bin Ládinom, so sieťou Al-Káida a s Talibanom, skutočnosť, že napadnutý akt stratil po podaní žaloby svoju účinnosť v rozsahu, v akom bolo meno žalobcu vyňaté z uvedeného zoznamu, nebráni pretrvávaniu záujmu na konaní o zrušenie, ak uznanie namietanej protiprávnosti môže žalobcovi priniesť prospech. Je to tak v prípade, ak obmedzujúce opatrenia, ktoré boli prijaté voči žalobcovi, mali neželateľné negatívne následky a vážny vplyv na práva a slobody dotknutých osôb. Okrem toho pri zmrazení finančných prostriedkov, ktoré svojím rozsahom narúša pracovný, ako aj rodinný život dotknutých osôb a zamedzuje uzavretiu mnohých právnych aktov, treba prihliadať na poníženie a nedôveru, ktoré sprevádzajú verejné označenie dotknutých osôb ako osôb spojených s teroristickou organizáciou.

Za týchto podmienok záujem na konaní, pokiaľ ide o účinky napadnutého aktu medzi dňom nadobudnutia jeho účinnosti a dňom jeho zrušenia, zotrváva napriek odstráneniu jeho mena zo sporného zoznamu vzhľadom na snahu dosiahnuť, že súd Únie uzná, že nemal byť nikdy zapísaný do tohto zoznamu alebo že tak nemalo byť urobené podľa postupu, ktorý uplatnili inštitúcie Únie. Hoci uznanie protiprávnosti napadnutého aktu nemôže ako také viesť k náhrade majetkovej ujmy alebo zásahu do súkromného života, svojou povahou môže rehabilitovať alebo predstavovať spôsob náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola spôsobená touto protiprávnosťou, a odôvodňovať tak zotrvanie jeho záujmu na konaní. V tejto súvislosti záujem na dosiahnutí zrušenia napadnutého aktu zotrváva nezávisle od toho, že to nie je nevyhnutné alebo žalovaná inštitúcia nemá materiálne možnosti prijať opatrenia na výkon zrušujúceho rozsudku na základe článku 266 ZFEÚ.

(pozri body 61, 65, 70 – 72, 79, 80, 82)
Článok 2 písm. a) smernice 95/46 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov sa má vykladať v tom zmysle, že záznamy o pracovnom čase, ktoré obsahujú údaje o čase, kedy jednotliví pracovníci začínajú a končia pracovnú zmenu, ako aj údaje o prestávkach alebo čase, ktorý nie je do pracovného času zahrnutý, spadajú pod pojem „osobné údaje“ v zmysle tohto ustanovenia.

Článok 6 ods. 1 písm. b) a c) a článok 7 písm. c) a e) smernice 95/46 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá zamestnávateľovi povinnosť sprístupniť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť, ak je takáto povinnosť nevyhnutná na účely výkonu úloh dohľadu tohto orgánu nad uplatňovaním právnej úpravy v oblasti pracovných podmienok, najmä pokiaľ ide o pracovný čas.

(pozri bod 45, bod 2 výroku)
Zásada vrátenia daní vybratých v členskom štáte v rozpore s pravidlami práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby tento štát odmietol vrátiť časť dane z pridanej hodnoty, ktorej odpočtu bolo zabránené vnútroštátnym opatrením, ktoré je v rozpore s právom Únie, z dôvodu, že táto časť dane bola dotovaná formou pomoci schválenej zdaniteľnej osobe a financovaná tak Európskou úniou, ako aj uvedeným štátom, pod podmienkou, že hospodárske zaťaženie súvisiace so zamietnutím odpočtu dane z pridanej hodnoty bolo úplne neutralizované, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

V tejto súvislosti musí vnútroštátny súd preskúmať najmä otázku, či by suma pomoci priznanej žalobkyni v konaní vo veci samej bola nižšia za predpokladu, že by žalobkyni nebolo znemožnené využiť jej právo na odpočet. Na účely neutralizovania hospodárskeho zaťaženia spôsobeného zákazom odpočtu dane z pridanej hodnoty teda musí suma vrátenia, na ktorú si môže zdaniteľná osoba nárokovať, zodpovedať rozdielu medzi jednak sumou dane, ktorú táto osoba nemohla odpočítať z dôvodu predmetných vnútroštátnych právnych predpisov, a jednak sumou pomoci priznanej v jej prospech, ktorá presahuje to, čo by jej bolo priznané, keby jej nebolo zabránené vykonať jej právo na odpočet.

(pozri body 32, 33, 35 a výrok)
Článok 18 písm. c) smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na ukončenie zdaniteľnej ekonomickej činnosti vyplývajúce z výmazu zdaniteľnej osoby zo zoznamu platiteľov dane z pridanej hodnoty. Hlavným cieľom uvedeného ustanovenia je totiž predísť tomu, aby tovar, ktorého nadobudnutím vzniklo právo na odpočítanie, bol predmetom nezdaneného konečného spotrebovania následne po ukončení zdaniteľnej činnosti bez ohľadu na príčiny či okolnosti tohto ukončenia.

Článok 74 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že v prípade ukončenia zdaniteľnej ekonomickej činnosti je základom dane transakcie trhová hodnota tovaru existujúceho ku dňu tohto ukončenia okrem prípadu, že by táto hodnota v praxi zodpovedala zostatkovej hodnote uvedeného tovaru k uvedenému dňu a že by sa do úvahy vzal vývoj hodnoty tohto tovaru v období medzi dňom jeho nadobudnutia a dňom ukončenia zdaniteľnej ekonomickej činnosti.

(pozri bod 35, bod 2 výroku)
Smernica 2003/86 o práve na zlúčenie rodiny a smernica 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa neuplatňujú na štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sa dožadujú práva na pobyt na to, aby sa mohli pripojiť k občanom Únie, ktorí sú ich rodinnými príslušníkmi a ktorí nikdy neuplatnili svoje právo na voľný pohyb a vždy sa zdržiavali v členskom štáte, ktorého sú štátnymi príslušníkmi.

Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát odmietol štátnemu príslušníkovi tretej krajiny udeliť povolenie na pobyt na svojom území, ak má tento štátny príslušník záujem bývať so svojím rodinným príslušníkom, občanom Európskej únie s bydliskom v tomto členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, ktorý ako občan Únie nikdy neuplatnil svoje právo na voľný pohyb, ak takéto odopretie nezbavuje dotknutého občana Únie účinného požívania podstaty práv, ktoré mu vyplývajú z postavenia občana Únie.

Keďže na situáciu rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, sa neuplatňuje ani smernica 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ani smernica 2003/86 2003 o práve na zlúčenie rodiny, a odopretie práva na pobyt rodinným príslušníkom uvedeného občana Únie nemá za následok, že bude zbavený účinného požívania podstaty práv, ktoré mu vyplývajú z postavenia občana Únie, takéto odmietnutie nespadá do pôsobnosti práva Únie v zmysle článku 51 Charty základných práv Európskej únie, takže súlad tohto odmietnutia so základnými právami nemožno preskúmať so zreteľom na práva, ktoré táto Charta zakotvuje.

Takéto konštatovanie sa nedotýka otázky, či na základe preskúmania s prihliadnutím na ustanovenia Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorého zmluvnými stranami sú všetky členské štáty, možno štátnym príslušníkom tretej krajiny, o ktorých ide v spore vo veci samej, odoprieť právo na pobyt.

(pozri body 42 – 44)
Články 45 ZFEÚ a 48 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, ktorá neumožňuje svojim štátnym príslušníkom zamestnaným v medzinárodnej organizácii, so sídlom na území iného členského štátu, previesť do systému sociálneho zabezpečenia tejto organizácie kapitálovú hodnotu práv na dôchodok, ktoré získali predtým na území svojho členského štátu pôvodu, pri neexistencii dohody medzi týmto členským štátom a uvedenou medzinárodnou organizáciou, ktorá by upravovala možnosť takéhoto prevodu.

V prípade, keď sa mechanizmus prevodu kapitálovej hodnoty práv na dôchodok získaných predtým v členskom štáte do dôchodkového systému nového zamestnávateľa v inom členskom štáte nemôže uplatniť, článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, ktorá neumožňuje zohľadniť doby zamestnania, ktoré dosiahol občan Európskej únie v medzinárodnej organizácii so sídlom na území iného členského štátu na účely vzniku nároku na starobný dôchodok.

Takáto právna úprava má totiž za následok, že osobám vykonávajúcim právo voľného pohybu, ktorých doby zamestnania alebo platenia príspevkov nedosahujú minimálnu dobu vyžadovanú vnútroštátnou právnou úpravou na účely vzniku nároku na starobný dôchodok, hrozí strata možnosti poberať dávky v starobe, na ktoré by mali nárok, ak by neprijali zamestnanie v inom členskom štáte v medzinárodnej organizácii. Taká právna úprava je teda spôsobilá brániť výkonu práva na voľný pohyb.

(pozri body 46, 49 a výrok)
Smernica 2008/115 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát stanovil, že rozhodnutie o vyhostení alebo odsune, ktoré malo v období medzi dňom, keď smernica mala byť prebratá, a dňom, keď bola skutočne prebratá, päť a viac rokov, môže znovu slúžiť ako základ pre trestné stíhanie, ak sa toto rozhodnutie zakladalo na trestnoprávnej sankcii v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b) tejto smernice a členský štát využil možnosť stanovenú v tomto ustanovení.

Ak totiž členský štát využije možnosť stanovenú v článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2008/115 najneskôr ku dňu uplynutia lehoty na prebratie tejto smernice, znamená to, že štátni príslušníci tretích štátov, na ktorých sa toto ustanovenie vzťahuje, nebudú nikdy patriť do pôsobnosti tejto smernice. Naopak, ak členský štát ešte nevyužil túto možnosť po uplynutí lehoty na prebratie, najmä z dôvodu, že ešte neprebral smernicu 2008/115 do svojho vnútroštátneho práva, nemôže využiť právo obmedziť osobnú pôsobnosť tejto smernice na základe jej článku 2 ods. 2 písm. b) so zreteľom na osoby, voči ktorým sa účinky tejto smernice už uplatnili.

Za týchto okolností obmedzenie osobnej pôsobnosti smernice 2008/115 na základe uvedeného článku 2 ods. 2 písm. b), ku ktorému dôjde až po uplynutí lehoty na prebratie tejto smernice, nemožno namietať v súvislosti s osobou, voči ktorej sa rozhodnutie o odsune prijalo pred päť alebo viac rokmi odo dňa, kedy mala byť prebratá smernica 2008/15, a ktorá vstúpila na územie tohto členského štátu po nadobudnutí účinnosti vnútroštátnych predpisov obsahujúcich možnosť uvedenú v predmetnom ustanovení. Namietanie voči využitiu možnosti stanovenej v článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2008/115 v súvislosti s takouto osobou, ktorá sa už mohla priamo odvolať na dotknuté ustanovenia tejto smernice, by znamenalo zhoršenie situácie tejto osoby.

(pozri body 52 – 56, bod 3 výroku)
Pokiaľ ide o metódu výpočtu, ktorá sa má použiť v rámci konania o preskúmaní antidumpingového cla, keďže článok 11 ods. 9 základného antidumpingového nariadenia nahradeného nariadením č. 1225/2009 výslovne vyžaduje, aby metóda uplatnená v štádiu preskúmania spĺňala požiadavky článku 2 tohto nariadenia, výsledkom takéhoto preskúmania nemôže byť úprava nepovolená najmä článkom 2 ods. 10 písm. b) uvedeného nariadenia.

Keďže teda asymetria, ktorá odôvodňovala úpravu pri pôvodnom prešetrovaní, ako je úprava na základe „zahrnutej dane z pridanej hodnoty“ určená na to, aby sa zohľadnilo čiastočné vrátenie tejto dane pri vývoze, prestala existovať, pri preskúmaní už nie je potrebné opätovné zavedenie symetrie medzi normálnou hodnotou a vývoznou cenou, ktoré je cieľom všetkých úprav na základe článku 2 ods. 10 základného antidumpingového nariadenia. Totiž od okamihu, keď prvok, ktorý spôsoboval asymetriu v rámci pôvodného prešetrovania, konkrétne čiastočné vrátenie dane z pridanej hodnoty pri vývoze, prestal existovať, nijaká náprava tejto asymetrie, a teda ani nijaká úprava už nie sú potrebné, a to nezávisle od skutočne uplatnenej metódy úpravy. Preto vzhľadom na skutočnosť, že okolnosti, ktoré odôvodňovali úpravu, sa zmenili, Všeobecný súd sa domnieva, že nešlo o zmenu metódy, ale skôr o to, že podmienky takejto úpravy neboli splnené, a na doplnenie uvádza, že aj za predpokladu, že by šlo o zmenu metódy, táto zmena by bola odôvodnená zmenou okolností.

(pozri body 27, 29, 36 – 38)
Podľa všeobecnej zásady výkladu, v súlade s ktorou sa má akt Únie vykladať, pokiaľ je to možné, spôsobom, ktorý nespochybní jeho platnosť, a v súlade s celým primárnym právom a najmä s ustanoveniami Charty základných práv Európskej únie, článok 1e ods. 2 služobného poriadku sa má vykladať takým spôsobom, aby umožnil zabezpečiť jeho súlad s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásadou sociálneho práva Únie, ktorá je teraz vyslovene zakotvená v článku 31 ods. 2 Charty. Na to by však bolo potrebné, aby sa tento článok 1e ods. 2 vykladal v tom zmysle, že dovoľuje, aby do služobného poriadku bola začlenená podstata článku 7 smernice 2003/88 ako pravidlo minimálnej ochrany, ktoré prípadne doplní ostatné ustanovenia služobného poriadku upravujúce nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok a predovšetkým článok 4 prílohy V tohto služobného poriadku.

Uvedený článok 4 prílohy V služobného poriadku sa má totiž vykladať v tom zmysle, že neupravuje otázku prevodu platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorú úradník nemohol vyčerpať počas referenčného obdobia, pretože čerpal dlhodobé pracovné voľno z dôvodu choroby, takže požiadavky vyplývajúce v tomto smere z článku 1e ods. 2 služobného poriadku a v prejednávanom prípade konkrétnejšie z článku 7 smernice 2003/88 sa musia zohľadniť ako minimálne požiadavky použiteľné s výhradou priaznivejších ustanovení služobného poriadku.

(pozri body 40, 46, 56)
Články 7 až 9 smernice 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam, zmenenej a doplnenej smernicou 92/108, ako aj články 1 a 4 nariadenia č. 3649/92 o zjednodušenom sprievodnom doklade na prepravu tovaru vo vnútri spoločenstva podliehajúcom spotrebnej dani, ktorý bol uvoľnený do obehu v odosielajúcom členskom štáte, sa majú vykladať v tom zmysle, že hospodárskemu subjektu neukladajú povinnosť overiť, či kupujúci pochádzajúci z iných členských štátov majú v úmysle doviezť výrobky podliehajúce spotrebnej dani do iného členského štátu a prípadne či sa takýto dovoz uskutoční na súkromné alebo obchodné účely.

Podľa článku 1 nariadenia č. 3649/92, ak sú totiž výrobky podliehajúce spotrebnej dani, ktoré už boli uvedené do daňového voľného obehu v jednom členskom štáte, určené na použitie v inom členskom štáte na účely uvedené v článku 7 smernice 92/12, musí osoba zodpovedná za pohyb vnútri Spoločenstva vypracovať zjednodušený sprievodný doklad. Z týchto ustanovení pritom nemožno vyvodiť záver, že dodávateľ za predpokladu, že sám osebe nie je „osobou zodpovednou za pohyb vo vnútri spoločenstva“ podľa článku 1 nariadenia č. 3649/92, musí overiť, či sú splnené podmienky na to, aby mu zodpovedná osoba vystavila a predložila uvedený zjednodušený sprievodný doklad, aby si ho mohol ponechať.

Navyše v súlade s článkom 7 ods. 3 smernice 92/12 je v závislosti od všetkých okolností daň splatná voči osobe dodávajúcej výrobky alebo skladujúcej výrobky určené na dodanie alebo voči osobe, ktorá výrobky získa na účely použitia v inom členskom štáte, než je členský štát, kde už výrobky boli uvedené do daňového voľného obehu, alebo voči príslušnému hospodárskemu či verejnoprávnemu subjektu. Z toho v prvom rade vyplýva, že hospodársky subjekt, ktorý ako dodávateľ nezabezpečuje dodávku predaných výrobkov, nemožno považovať za „[osobu dodávajúcu výrobky]“ v zmysle uvedeného článku 7 ods. 3. Takýto hospodársky subjekt teda nemožno považovať ani za osobu „[skladujúcu výrobky určené na dodanie]“ v zmysle uvedeného článku 7 ods. 3, keďže jeho samoobslužná veľkoobchodná činnosť mu neumožňuje zaručiť, že výrobky predávané švédskym zákazníkom sa použijú na obchodné účely, ani to, že tieto výrobky budú skutočne dodané do tohto iného členského štátu.

(pozri body 25, 28, 30, 32, 33, 38, bod 1 výroku)
Podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) nemusí zobrať do úvahy skutočnosti alebo dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas. Zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že v zásade, a pokiaľ nie je uvedené inak, predloženie skutočností a dôkazov účastníkmi konania zostáva spravidla možným aj po uplynutí lehôt, ktorým je takéto predloženie podľa ustanovení nariadenia č. 40/94 podriadené, a že nič nezakazuje Úradu zohľadniť skutočnosti a dôkazy označené alebo predložené takto oneskorene. Spresňujúc, že Úrad sa „môže“ v podobných prípadoch rozhodnúť, že nezoberie takéto dôkazy do úvahy, uvedené ustanovenie v skutočnosti priznáva Úradu pri rozhodovaní o tom, či je, alebo nie je potrebné zobrať tieto dôkazy do úvahy, širokú mieru voľnej úvahy, pričom svoje rozhodnutie v súvislosti s touto otázkou musí odôvodniť.

Hoci totiž prvý pododsek pravidla 50 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94, zavádza zásadu, podľa ktorej ustanovenia týkajúce sa konania pred orgánom, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie, sa uplatňujú na odvolacie konania mutatis mutandis, tretí pododsek tohto istého ustanovenia je osobitným pravidlom, ktoré predstavuje výnimku z tejto zásady. Toto osobitné pravidlo je vlastné odvolaciemu konaniu proti rozhodnutiu námietkového oddelenia a pred odvolacím senátom spresňuje režim skutočností a dôkazov predložených po uplynutí lehôt stanovených alebo spresnených na prvom stupni. Pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek nariadenia č. 2868/95 sa má teda v tomto konkrétnom štádiu odvolacieho konania proti rozhodnutiu námietkového oddelenia uplatňovať namiesto ustanovení týkajúcich sa konania pred uvedeným oddelením, medzi ktorými sa nachádza pravidlo 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95.

V zmysle pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2868/95 však, ak je odvolanie zamerané proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, odvolací senát obmedzí preskúmanie odvolania na skutočnosti a dôkazy predložené v lehote, ktorú stanovilo námietkové oddelenie, ak odvolací senát nedospeje k záveru, že by sa mali vziať do úvahy nové alebo ďalšie skutočnosti a dôkazy podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94. Nariadenie č. 2868/95 teda výslovne stanovuje, že odvolací senát má počas preskúmania odvolania zameraného proti rozhodnutiu námietkového oddelenia voľnú úvahu vyplývajúcu z pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2868/95 a článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, aby rozhodol, či je, alebo nie je potrebné zohľadniť nové alebo ďalšie skutočnosti a dôkazy, ktoré neboli predložené v lehote, ktorú stanovilo námietkové oddelenie.

(pozri body 22 – 24, 29, 30, 32, 33)