ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 13 ods. 1 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého vstup bol tolerovaný orgánmi prvého členského štátu konfrontovanými s príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli prejsť cez tento členský štát, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte bez toho, aby spĺňali podmienky vstupu v zásade vyžadované v tomto prvom členskom štáte, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu uvedeného prvého členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.

Keďže je to tak, treba pripomenúť, že pri uplatnení článku 3 ods. 2 nariadenia Dublin III a článku 4 Charty základných práv Európskej únie odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu sa nemá vykonať, ak toto odovzdanie so sebou prináša skutočné riziko, že dotknutá osoba bude vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle tohto článku 4 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2017, C.K. a i., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 65). Odovzdanie teda nemožno vykonať, ak v dôsledku príchodu mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli získať medzinárodnú ochranu, v tomto zodpovednom členskom štáte takéto riziko existuje.

(pozri body 41, 42, bod 2 výroku)
Naopak, rozviazanie pracovnej zmluvy vyplývajúce z odmietnutia zamestnanca prijať zmenu, ktorá bola navrhnutá uvedenou zmenou zmluvných podmienok, treba považovať za ukončenie pracovnej zmluvy z podnetu zamestnávateľa z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných pracujúcich v zmysle článku 1 ods. 1 druhého pododseku uvedenej smernice, takže to treba vziať do úvahy pri výpočte celkového počtu prepustení, ku ktorým došlo.

Článok 1 ods. 1 a článok 2 smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa majú vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ je povinný vykonať prerokovanie stanovené v tomto článku 2, ak zamýšľa prikročiť k jednostrannej zmene podmienok odmeňovania na ujmu zamestnancov, ktorej dôsledkom v prípade odmietnutia jej prijatia zamestnancami je ukončenie pracovného pomeru, pokiaľ sú splnené podmienky stanovené v článku 1 ods. 1 tejto smernice, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.

Pokiaľ ide o určenie, od akého momentu má zamestnávateľ povinnosť prikročiť k prerokovaniu uvedenému v článku 2 smernice 98/59, treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že povinnosti prerokovania a oznámenia vznikajú pred rozhodnutím zamestnávateľa skončiť pracovné zmluvy (rozsudky z 27. januára 2005, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, bod 37, ako aj z 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK a i., C‑44/08, EU:C:2009:533, bod 38), a že dosiahnutie cieľa uvedeného v článku 2 ods. 2 uvedenej smernice vyhnúť sa skončeniu pracovných zmlúv alebo zníženiu ich počtu by bolo ohrozené, ak by prerokovanie so zástupcami nasledovalo až po rozhodnutí zamestnávateľa (rozsudky z 27. januára 2005, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, bod 38, ako aj z 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK a i., C‑44/08, EU:C:2009:533, bod 46).

Tento záver je namieste o to viac, že účel povinnosti prerokovania uvedený v článku 2 predmetnej smernice, a to vyhnúť sa skončeniu pracovných zmlúv alebo zníženiu ich počtu, ako aj zmiernenie z toho vyplývajúcich dôsledkov (rozsudok z 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK a i., C‑44/08, EU:C:2009:533, bod 46), a cieľ, ktorý podľa vnútroštátneho súdu sledujú zmeny zmluvných podmienok, a to predísť likvidácii nemocnice, sa vo veľkej miere prekrývajú. Keďže rozhodnutie, ktoré so sebou prináša zmenu pracovných podmienok, môže umožniť, aby sa predišlo hromadnému prepúšťaniu, postup prerokovania stanovený v článku 2 tej istej smernice musí začať v momente, keď zamestnávateľ zamýšľa prikročiť k takýmto zmenám (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2009, Akavan Erityisalojen Keskusliitto AEK a i., C‑44/08, EU:C:2009:533, bod 47).

(pozri body 29, 34, 35 a výrok)
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES, najmä článok 2 druhý odsek písm. k) a článok 13 ods. 1 druhý pododsek písm. e) tejto smernice, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá upravuje výber poplatku zaťažujúceho veterné elektrárne určené na výrobu elektrickej energie.

Zvyšovanie využívania obnoviteľných zdrojov energie na výrobu elektrickej energie zaiste predstavuje jeden z dôležitých prvkov balíka opatrení potrebných na zníženie emisií skleníkových plynov, ktoré sú jednou z hlavných príčin klimatických zmien, proti ktorým sa zaviazali bojovať Európska únia a jej členské štáty, a na dodržiavanie Kjótskeho protokolu Organizácie Spojených národov o zmene klímy. Takéto zvyšovanie slúži aj na ochranu zdravia a života ľudí a zvierat, ako aj na ochranu rastlín, ktoré predstavujú dôvody všeobecného záujmu uvedené v článku 36 ZFEÚ.

Ak by sa však pripustilo, že tento poplatok – bez ohľadu na jeho regionálny rozsah a skutočnosť, že sa týka len jedného obnoviteľného zdroja energie – môže dotknutý členský štát zaviesť bez toho, aby dodržal záväzný národný celkový cieľ stanovený v prílohe I A smernice 2009/28, viedlo by to nanajvýš k porušeniu povinností vyplývajúcich tomuto členskému štátu z tejto smernice bez toho, aby zavedenie takéhoto poplatku mohlo byť samo osebe považované za nezlučiteľné s uvedenou smernicou, pretože členské štáty, ako už bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku, v rámci dosahovania uvedeného cieľa disponujú voľnou úvahou s výhradou dodržania základných slobôd zaručených Zmluvou o FEÚ.

(pozri body 38, 40, 41, bod 1 výroku)
To neplatí v prípade zmiznutia tovaru z dôvodu jeho úplného zničenia alebo nenahraditeľnej straty, pričom nenahraditeľná strata je podľa článku 206 ods. 1 druhého pododseku colného kódexu definovaná ako nemožnosť, aby bol tovar kýmkoľvek používaný, čo je prípad úniku kvapaliny, ako je rozpúšťadlo, v konaní vo veci samej, z cisterny pri jej preprave. Tovar, ktorý už totiž neexistuje alebo je pre každého nepoužiteľný, nemožno z tohto dôvodu uviesť do hospodárskeho obehu Únie.

Uplatnenie článku 203 ods. 1 colného kódexu je však opodstatnené, ak zmiznutie tovaru predstavuje riziko, že bude uvedený do hospodárskeho obehu Únie bez toho, aby bol preclený (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. januára 2005, Honeywell Aerospace, C‑300/03 , EU:C:2005:43 , bod 20 , ako aj z 15. mája 2014, X, C‑480/12 , EU:C:2014:329 , body 35 a 36 ).

Článok 203 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 z 13. apríla 2005, sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa neuplatňuje v prípade, keď celkový objem tovaru, ktorý bol prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, nebol predložený colnému úradu určenia v rámci tohto režimu, a to z dôvodu úplného zničenia alebo nenahraditeľnej straty časti tohto tovaru, ktoré boli dostatočným spôsobom preukázané.

Článok 204 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2913/92, zmeneného nariadením č. 648/2005, sa má vykladať v tom zmysle, že keď celkový objem tovaru, ktorý bol prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, nebol predložený colnému úradu určenia v rámci tohto režimu, a to z dôvodu úplného zničenia alebo nenahraditeľnej straty časti tohto tovaru, ktoré boli dostatočným spôsobom preukázané, táto situácia, ktorá predstavuje neplnenie jednej z povinností súvisiacich s týmto režimom, konkrétne povinnosti predložiť tovar v nezmenenom stave colnému úradu určenia, v zásade spôsobuje vznik colného dlhu pri dovoze v súvislosti s časťou tovaru, ktorá nebola predložená tomuto úradu. Prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či taká okolnosť ako poškodenie vypúšťacieho zariadenia v tomto prípade spĺňa kritériá charakterizujúce pojmy „vyššia moc“ a „nepredvídateľná okolnosť“ v zmysle článku 206 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, zmeneného nariadením č. 648/2005, a to, či sa javí ako neobvyklá pre hospodársky subjekt vykonávajúci činnosť v oblasti prepravy kvapalných látok a nezávislá od jeho vôle, a či sa nedalo zabrániť jej dôsledkom napriek všetkej vynaloženej náležitej starostlivosti. V rámci tohto overenia musí tento súd predovšetkým zohľadniť, či hospodárske subjekty ako hlavný zodpovedný a dopravca dodržali platné pravidlá a požiadavky, pokiaľ ide o technický stav cisterien a bezpečnosť prepravy kvapalných látok, ako je rozpúšťadlo.

(pozri bod 65, bod 2 výroku)
Ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/35/ES z 21. apríla 2004 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní environmentálnych škôd v spojení s článkami 191 a 193 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ situácia vo veci samej spadá do pôsobnosti smernice 2004/35, čo musí overiť vnútroštátny súd, nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá vo veci samej, ktorá okrem užívateľov pozemkov, na ktorých došlo k protiprávnemu znečisteniu, identifikuje ďalšiu kategóriu osôb, ktoré sú spoločne a nerozdielne zodpovedné za takúto environmentálnu škodu, a to vlastníkov týchto pozemkov, pričom nie je nevyhnutné preukázať príčinnú súvislosť medzi správaním uvedených vlastníkov a zistenou škodou pod podmienkou, že táto právna úprava je v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie, ako aj s akýmkoľvek relevantným ustanovením Zmlúv o EÚ a FEÚ a aktov sekundárneho práva Únie.

(pozri bod 63, bod 1 výroku)
Článok 14 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie stanovené v tomto ustanovení sa uplatní na palivo, ktoré sa použije pri plavbe lode bez nakládky z prístavu jedného členského štátu, v predmetnom prípade štátu, kde bola táto loď postavená, do prístavu v inom členskom štáte, aby tam bol naložený tovar pred jeho následnou prepravou do prístavu v treťom členskom štáte.

(pozri bod 40, bod 1 výroku)
Článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke [Európskej únie] sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie a národná ochranná známka pokojne koexistujú v jednej časti Európskej únie, neumožňuje dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba pokojná koexistencia medzi touto ochrannou známkou Európskej únie a označením identickým s touto národnou ochrannou známkou, neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi uvedenou ochrannou známkou Európskej únie a týmto označením.

Pokiaľ by bol totiž majiteľ ochrannej známky Európskej únie chránený iba proti porušeniam, ku ktorým došlo na celom území Únie, nemohol by brániť používaniu zhodných alebo podobných označení, ktoré vyvolávajú pravdepodobnosť zámeny iba na časti tohto územia, hoci cieľom článku 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 je chrániť tohto majiteľa pred akýmkoľvek používaním zasahujúcim do funkcie označenia pôvodu jeho ochrannej známky v celej Únii.

V dôsledku toho pokiaľ používanie označenia v jednej časti Únie vyvoláva pravdepodobnosť zámeny s ochrannou známkou Európskej únie, zatiaľ čo v inej časti Únie rovnaké používanie takúto pravdepodobnosť nevyvoláva, dochádza k porušeniu výlučného práva vyplývajúceho z tejto ochrannej známky. Súd pre ochranné známky Európskej únie, ktorému bola vec predložená, musí v tomto prípade zakázať uvádzanie dotknutých výrobkov na trh pod dotknutým označením na celom území Únie, s výnimkou častí tohto územia, pri ktorých bola konštatovaná neexistencia pravdepodobnosti zámeny (rozsudok z 22. septembra 2016, combit Software,C‑223/15, EU:C:2016:719, body 25 a 36).

Z judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že preskúmanie existencie pravdepodobnosti zámeny musí vychádzať z celkového posúdenia všetkých relevantných faktorov dotknutého prípadu a že toto posúdenie musí zahŕňať vizuálne, fonetické a koncepčné porovnanie ochrannej známky a označenia používaného treťou osobou, čo môže najmä z jazykových dôvodov viesť k rozličným záverom pre jednotlivé časti Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2016, combit Software,C‑223/15, EU:C:2016:719, body 31 a 33, ako aj citovanú judikatúru).

(pozri body 32, 33, 36, 38, bod 1 výroku)
Je pravda, že jeden z cieľov sledovaných paušálnou úpravou je umožniť poľnohospodárom, ktorí jej podliehajú, kompenzovať náklady na DPH, ktoré znášali z dôvodu svojej činnosti. Riziko nadmernej kompenzácie DPH však zohľadňuje článok 299 tejto smernice, pokiaľ ide o všetkých poľnohospodárov s paušálnou úpravou. V tejto súvislosti tento článok zakazuje členským štátom stanovovať paušálne percentuálne sadzby kompenzácie na úrovniach, ktoré by viedli k tomu, aby všetkým poľnohospodárom s paušálnou úpravou bola vrátená daň, ktorá by presahovala výšku DPH na vstupe.

Článok 296 ods. 2 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že poľnohospodári, pri ktorých sa zistilo, že suma, ktorú získavajú späť ako osoby využívajúce spoločnú paušálnu úpravu pre poľnohospodárov, je podstatne vyššia než suma, akú by získavali späť ako zdaniteľné osoby podľa všeobecnej alebo zjednodušenej úpravy dane z pridanej hodnoty, nemôžu predstavovať kategóriu poľnohospodárov v zmysle tohto ustanovenia.

V tejto súvislosti článok 296 ods. 2 smernice o DPH stanovuje možnosti vyňatia poľnohospodárov z paušálnej úpravy, pričom spresňuje, že takéto vyňatie sa môže predovšetkým týkať kategórií poľnohospodárov, a to bez toho, aby vymedzoval pojem „kategórie poľnohospodárov“.

Je zrejmé, že takýto pojem odkazuje na činnosť vykonávanú dotknutými poľnohospodármi, ktorí na to, aby tvorili kategóriu, musia mať jednu alebo viacero spoločných vlastností.

Nič to nemení na skutočnosti, že vzhľadom na zásadu právnej istoty musia byť kategórie poľnohospodárov, na ktoré sa vzťahuje tento článok 296 ods. 2, stanovené na základe objektívnych, jasných a určitých kritérií, a to vnútroštátnou právnou úpravou alebo prípadne orgánom výkonnej moci, ktorý je na to oprávnený vnútroštátnym zákonodarcom. Navyše, ako uviedol generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, tieto kritériá musia byť stanovené vopred v tom zmysle, že kategória, na ktorú sa vyňatie vzťahuje, musí byť vymedzená vopred a abstraktne tak, aby bol každý poľnohospodár pred prípadným rozhodnutím o využívaní úpravy schopný posúdiť, či spadá do kategórie, na ktorú sa vzťahuje vyňatie, a či bude následne naďalej spadať do tejto kategórie.

Poľnohospodár teda musí mať možnosť vykonať individuálnu analýzu ex ante svojej situácie s cieľom zistiť, či vzhľadom na objektívne kritériá stanovené touto právnou úpravou patrí do kategórie výrobcov, ktorá je vyňatá z paušálnej úpravy. Naopak, kategóriu poľnohospodárov v zmysle článku 296 ods. 2 smernice o DPH nemožno identifikovať odkazom na kritérium, ktoré by neumožňovalo dotknutým osobám uskutočniť takúto individuálnu analýzu, lebo by tým došlo k porušeniu požiadaviek na jasnosť a istotu právnych situácií.

(pozri body 46 – 49, 51, bod 2 výroku)
Článok 168 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba má právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe za poskytnutie služieb spočívajúcich vo výstavbe alebo rekonštrukcii nehnuteľnosti, ktorej majiteľom je tretia osoba, ktorá nadobudne výsledok týchto poskytnutých služieb bezodplatne a využíva ich spolu so zdaniteľnou osobou na účely svojej hospodárskej činnosti, pokiaľ tieto služby nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na to, aby zdaniteľná osoba uskutočnila svoje zdaniteľné plnenia na výstupe, a pokiaľ sú náklady na ne zahrnuté do ceny týchto plnení.

(pozri body 36, 37, 40 a výrok)
Aj keď nariadenie č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) v zásade nebráni ochrane jednoduchého údaju o zemepisnom pôvode na základe vnútroštátneho práva, to znamená názvu, pri ktorom neexistuje priama spojitosť medzi určitou kvalitou, povesťou alebo inou vlastnosťou výrobku na jednej strane a jeho konkrétnym zemepisným pôvodom na druhej strane, a ktorý preto nepatrí do pôsobnosti nariadenia č. 1234/2007, neplatí to v prípade, keď sa spor týka označenia pôvodu priznaného vínu, ktoré patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.

Pokiaľ ide o zahrnutie názvu chráneného podľa nariadenia č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov), ako je označenie pôvodu v sektore vinohradníctva a vinárstva, do ochrannej známky, nemožno sa domnievať, že by mohlo zneužívať povesť tohto označenia pôvodu v zmysle článku 118m ods. 2 písm. a) bodu ii) uvedeného nariadenia, keďže toto zahrnutie nevedie príslušnú skupinu verejnosti k tomu, aby si spájala túto ochrannú známku alebo tovary, pre ktoré je zapísaná, s predmetným označením pôvodu alebo vinárskym produktom, v súvislosti s ktorým sa chráni.

O vyvolávanie mylnej predstavy v zmysle právnych predpisov Únie o ochrane označení pôvodu a zemepisných označení môže ísť aj pri neexistencii akejkoľvek pravdepodobnosti zámeny medzi dotknutými výrobkami, keďže dôležité je predovšetkým to, aby sa v mysli verejnosti nevyvolala myšlienková asociácia týkajúca sa pôvodu výrobku a aby hospodársky subjekt nemohol neoprávnene ťažiť z povesti chráneného zemepisného označenia. V tomto ohľade, pokiaľ ide o označenie pôvodu „port“, podstatným kritériom je to, že priemerný spotrebiteľ, ak by mal pred sebou whisky s uvedenou ochrannou známkou, by si uvedenú ochrannú známku nespojil s vínom Porto, ktoré je chránené predmetným označením pôvodu, a to ani keby pochádzal z Portugalska alebo jeho jazykom by bola portugalčina, hoci výraz „port“ tvorí integrálnu súčasť napadnutej ochrannej známky.

(pozri body 123, 124)
Vec C‑281/16

Vereniging Hoekschewaards Landschap

proti

Staatssecretaris van Economische Zaken

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Raad van State (Holandsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2015/72 – Zoznam lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne – Zmenšenie plochy lokality – Vedecké pochybenie – Platnosť“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 19. októbra 2017

Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Lokality európskeho významu – Zmenšenie plochy lokality na žiadosť dotknutého členského štátu – Neexistencia vedeckého pochybenia pri zápise lokality – Povinnosť Komisie zamietnuť žiadosť – Prijatie rozhodnutia o zmenšení plochy dotknutej lokality – Neprípustnosť – Zrušenie

(Smernica Rady 92/43, článok 4 ods. 1; rozhodnutie Komisie 2015/72)

Vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2015/72 z 3. decembra 2014, ktorým sa prijíma ôsma aktualizácia zoznamu lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne, je neplatné v rozsahu, v akom do tohto zoznamu zaraďuje lokalitu Haringvliet (NL1000015), ale nepovažuje za jej súčasť oblasť Leenheerpolder.

V tejto súvislosti holandská vláda na pojednávaní potvrdila, že Holandské kráľovstvo sa pri predložení svojho návrhu na zmenšenie rozlohy LEV Haringvliet Komisii neodvolávalo na existenciu „vedeckého pochybenia“. Okrem toho Komisia nepredložila Súdnemu dvoru žiadny vedecký dôkaz, ktorý by mohol preukázať, že takýmto pochybením bol poznačený pôvodný návrh. V dôsledku toho sa Komisia nemohla pri príležitosti ôsmej aktualizácie zoznamu LEV pre atlantický biogeografický región prostredníctvom vykonávacieho rozhodnutia 2015/72 legálne opierať o existenciu vedeckého pochybenia, ku ktorému pôvodne došlo, na to, aby do tohto zoznamu zaradila lokalitu Haringvliet bez toho, aby bola do nej zahrnula oblasť Leenheerpolder.

(pozri body 38 – 41 a výrok)
Článok 23 ods. 1 tretia veta nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 z 24. septembra 2008 o spoločných pravidlách prevádzky leteckých dopravných služieb v Spoločenstve sa má vykladať v tom zmysle, že pri uverejnení svojho leteckého cestovného musia leteckí dopravcovia uviesť osobitne sumy, ktoré majú zákazníci zaplatiť ako dane, letiskové poplatky, ako aj iné platby, prirážky a poplatky, uvedené v článku 23 ods. 1 tretej vete písm. b) až d) tohto nariadenia, a preto tieto položky nesmú ani čiastočne zahrnúť do leteckého cestovného uvedeného v článku 23 ods. 1 tretej vete písm. a) uvedeného nariadenia.

Tento výklad je potvrdený preskúmaním tak cieľov sledovaných právnou úpravou, ktorej súčasťou je ustanovenie, o ktoré ide vo veci samej, ako aj jeho kontextom. Cieľom článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1008/2008 je najmä zaručiť informovanie a transparentnosť cien leteckých služieb s odletom z letiska na území členského štátu, a tým prispieva k zabezpečeniu ochrany zákazníka využívajúceho tieto služby. Cieľ informovania a transparentnosti cien by nebol dodržaný, ak by sa mal článok 23 ods. 1 tretia veta nariadenia č. 1008/2008 vykladať tak, že leteckým dopravcom dáva na výber, či zahrnú dane, letiskové poplatky, iné platby, prirážky a poplatky do leteckého cestovného, alebo či uvedú tieto jednotlivé položky samostatne.

Nakoniec odlišný výklad článku 23 ods. 1 tretej vety nariadenia č. 1008/2008 by mohol zbaviť toto ustanovenie akéhokoľvek potrebného účinku. Na jednej strane by totiž čiastočné zahrnutie položiek uvedených v článku 23 ods. 1 tretej vete písm. b) až d) nariadenia č. 1008/2008 do leteckého cestovného viedlo k tomu, že by sa uvádzali len sumy bez vzťahu s realitou. Na druhej strane by výsledkom úplného zahrnutia týchto položiek do leteckého cestovného bolo, že suma uvedená ako letecké cestovné by sa mohla rovnať konečnej cene, ktorá sa má zaplatiť. Povinnosť uviesť konečnú cenu, ktorá sa má zaplatiť, je už stanovená v článku 23 ods. 1 druhej vete tohto nariadenia.

(pozri body 29 – 32, 36, bod 1 výroku)
Článok 47 ods. 2 a článok 48 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje možnosť hospodárskeho subjektu, ktorý sa zúčastňuje verejného obstarávania, nahradiť pomocný podnik, ktorý stratil požadovanú kvalifikáciu po predložení ponuky, a ktorá vedie k automatickému vylúčeniu tohto hospodárskeho subjektu.

Ako uviedol generálny advokát v bode 47 svojich návrhov, v konaní vo veci samej by možnosť nahradiť tretí podnik, ktorý je súčasťou konzorcia a stratil kvalifikáciu požadovanú pod hrozbou vylúčenia – priznaná nepredvídateľne len jednému konzorciu podnikov – predstavovala podstatnú zmenu ponuky a samotnej identity konzorcia. Takáto zmena ponuky by znamenala, že verejný obstarávateľ by bol povinný vykonať novú kontrolu a konzorcium by získalo konkurenčnú výhodu, pretože by sa mohlo snažiť optimalizovať svoju ponuku s cieľom lepšie čeliť ponukám konkurentov v dotknutom zadávacom konaní. Takáto situácia by bola v rozpore zo zásadou rovnosti zaobchádzania, ktorá vyžaduje, aby všetci uchádzači mali rovnaké príležitosti pri formulovaní znenia svojich ponúk, a vyžaduje, aby tieto ponuky podliehali rovnakým podmienkam pre všetky súťažiace podniky, a predstavovala by narušenie zdravej a účinnej hospodárskej súťaže medzi podnikmi, ktoré sa zúčastňujú verejného obstarávania.

(pozri body 39, 40, 42 a výrok)