Na druhej strane vzhľadom na pravidlo uvedené v článku 31 ods. 2 smernice 2013/32, podľa ktorého každé posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu treba ukončiť čo najskôr, ako aj na účel tejto smernice spočívajúci v zabezpečení toho, aby sa žiadosti o medzinárodnú ochranu vybavili čo najskôr (rozsudok z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16 , EU:C:2018:584 , bod 109 ), posúdenie žiadosti jedného z rodinných príslušníkov by nemalo viesť k prerušeniu posudzovania žiadosti iného príslušníka tejto rodiny, v dôsledku čoho toto posledné posudzovanie môže začať len v čase, keď konanie o posúdení predchádzajúcej žiadosti už bolo ukončené prijatím rozhodnutia rozhodujúcim orgánom. Naopak, na dosiahnutie cieľa rýchlosti a na uľahčenie zachovania celistvosti rodiny je potrebné, aby rozhodnutia o žiadostiach podaných príslušníkmi tej istej rodiny a vykazujúcimi spojitosť, boli prijaté v krátkom časovom odstupe.

Z požiadaviek na posúdenie na individuálnom základe a na úplné posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu vyplýva, že žiadosti podané samostatne príslušníkmi tej istej rodiny, hoci by mohli podliehať opatreniam, ktorých cieľom je upraviť akúkoľvek prípadnú väzbu, musia byť predmetom posudzovania situácie každej dotknutej osoby. Tieto žiadosti preto nemôžu byť predmetom spoločného posudzovania.

Smernica 2011/95 a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby žiadosti o medzinárodnú ochranu podané samostatne príslušníkmi tej istej rodiny podliehali opatreniam, ktorých cieľom je upraviť akúkoľvek prípadnú väzbu, ale bránia tomu, aby tieto žiadosti boli predmetom spoločného posudzovania. Bránia taktiež tomu, aby posudzovanie uvedených žiadostí bolo prerušené až do ukončenia konania o posúdení inej z týchto žiadostí.

Súdny dvor už uviedol, že spresnenie obsiahnuté v uvedenom článku 3, podľa ktorého musí byť každá výhodnejšia norma zlučiteľná so smernicou 2011/95, znamená, že táto norma nesmie narušiť všeobecnú štruktúru alebo ciele tejto smernice. Ako uviedol generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, automatické priznanie postavenia utečenca podľa vnútroštátneho práva rodinným príslušníkom osoby, ktorej bolo toto postavenie priznané podľa režimu zavedeného smernicou 2011/95, nie je a priori zbavené akejkoľvek súvislosti s logickým zmyslom medzinárodnej ochrany.

Naopak skupinu osôb, ktorých príslušníkom je prípadne žiadateľ o medzinárodnú ochranu pri účasti na podaní sťažnosti na Európsky súd pre ľudské práva, nemožno v zmysle článku 10 ods. 1 písm. d) smernice 2011/95 v zásade považovať za „sociálnu skupinu“. Na to, aby sa totiž mohla konštatovať existencia „sociálnej skupiny“ v zmysle tohto ustanovenia, musia byť splnené dve kumulatívne podmienky. Príslušníci tejto skupiny majú mať na jednej strane „prirodzenú charakteristiku“ alebo „spoločný pôvod, ktorý sa nemôže zmeniť“, alebo zdieľajú charakteristiku alebo vieru, „ktorá je taká základná pre identitu alebo svedomie, že osoba by nemala byť nútená, aby sa jej zriekla“. Na druhej strane musí mať táto skupina vlastnú identitu v príslušnej tretej krajine, pretože ju okolitá spoločnosť vníma ako „odlišnú“ (rozsudok zo 7. novembra 2013, X a i., C‑199/12 až C‑201/12 , EU:C:2013:720 , bod 45 ).

Článok 46 ods. 3 smernice 2013/32 v spojení s odkazom na konanie o opravnom prostriedku uvedené v článku 40 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že súd, na ktorý bola podaná žaloba proti rozhodnutiu o zamietnutí medzinárodnej ochrany, má v zásade povinnosť posúdiť z titulu „ďalších vyhlásení“ a potom, ako požiadal o ich posúdenie rozhodujúci orgán, dôvody priznania medzinárodnej ochrany alebo skutkové okolnosti, ktoré hoci sa týkajú skutočností, alebo hrozieb, ku ktorým údajne došlo pred prijatím uvedeného rozhodnutia o zamietnutí, alebo dokonca pred podaním žiadosti o medzinárodnú ochranu, sú prvýkrát uvedené v konaní o opravnom prostriedku. Tento súd naopak nemá uvedenú povinnosť, ak konštatuje, že tieto dôkazy alebo tieto skutočnosti boli uvedené v neskorom štádiu konania o opravnom prostriedku a nie sú dostatočne konkrétne, aby mohli byť riadne skúmané, alebo pokiaľ ide o skutkové okolnosti, ak konštatuje, že tieto okolnosti nie sú významné alebo dostatočne odlišné od okolností, ktoré rozhodujúci orgán už mohol zohľadniť.

Aj keď teda z článku 46 ods. 3 smernice 2013/32 vyplýva, že členské štáty sú povinné upraviť svoje vnútroštátne právne predpisy takým spôsobom, aby pri rozhodovaní o uvedených opravných prostriedkoch súd posúdil všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré mu umožnia vykonať aktualizované posúdenie danej veci (rozsudok z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 110), nevyplýva z toho naopak, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže bez toho, aby sa vystavil dodatočnému posúdeniu rozhodujúcim orgánom, zmeniť predmet svojej žiadosti, a teda okolnosti prejednávanej veci, odkazujúc počas konania o opravnom prostriedku na dôvod medzinárodnej ochrany, ktorý hoci sa týka skutočností, alebo hrozieb, ku ktorým údajne došlo pred prijatím rozhodnutia tohto orgánu alebo dokonca pred podaním žiadosti, bol zamlčaný pred uvedeným orgánom. Treba taktiež pripomenúť, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodujúcim orgánom, ktorý je správnym alebo kvázi súdnym orgánom vybaveným osobitnými prostriedkami a v tejto oblasti kvalifikovaným personálom, je kľúčovou fázou spoločných postupov zavedených smernicou 2013/32 a že právo na posúdenie v plnom rozsahu a ex nunc súdom, ktoré priznáva žiadateľovi článok 46 ods. 3 tejto smernice, nemôže zmierniť povinnosť tohto žiadateľa spolupracovať s týmto orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 116). Toto podstatné štádium pred rozhodujúcim orgánom by sa obišlo, ak by sa bez akéhokoľvek procesného následku umožnilo žiadateľovi predložiť na účely zrušenia alebo nahradenia súdom rozhodnutia o zamietnutí prijatého týmto orgánom z dôvodu medzinárodnej ochrany, ktorý aj keď sa týka skutočností, alebo hrozieb, ku ktorým už údajne došlo, nebol predložený uvedenému orgánu a nemohol ho teda tento orgán skúmať.

V dôsledku toho, ak sa jeden z dôvodov medzinárodnej ochrany uvedených v bode 95 tohto rozsudku prvýkrát uvádza v konaní o opravnom prostriedku a týka sa skutočností, alebo hrozieb, ku ktorým údajne došlo pred prijatím tohto rozhodnutia alebo dokonca pred podaním žiadosti o medzinárodnú ochranu, tento dôvod treba považovať za „ďalšie vyhlásenie“ v zmysle článku 40 ods. 1 smernice 2013/32. Ako vyplýva z tohto ustanovenia, takáto kvalifikácia má za účinok, že súd, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku, má povinnosť skúmať tento dôvod v rámci posúdenia rozhodnutia, ktoré je predmetom opravného prostriedku, za predpokladu však, že každý z „príslušných orgánov“, ktoré zahŕňajú nielen tento súd, ale aj rozhodujúci orgán, má možnosť v tomto kontexte posúdiť uvedené ďalšie vyhlásenie.

Na účely určenia, či súd sám má možnosť preskúmať ďalšie vyhlásenie v rámci opravného prostriedku, prináleží uvedenému súd overiť podľa procesných pravidiel stanovených vo svojom vnútroštátnom práve, či bol dôvod medzinárodnej ochrany prvýkrát uvedený pred týmto súdom v štádiu konania o opravnom prostriedku, ktoré nebolo oneskorené, a bol dostatočne konkrétny, aby sa mohol riadne preskúmať. Pokiaľ z tohto overenia vyplynie, že súd má možnosť zahrnúť tento dôvod do svojho posúdenia opravného prostriedku, prináleží mu požadovať od rozhodujúceho orgánu, a to v lehote, ktorá je v súlade s účelom rýchlosti, ktorý sleduje smernica 2013/32 (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 25. júla 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 109), posúdenie uvedeného dôvodu, ktorého výsledok a odôvodnenie, na ktorom je založené, musia byť oznámené žiadateľovi a súdu predtým, než tento súd pristúpi k vypočutiu žiadateľa a posúdi prípad.

(pozri body 94, 96 – 101, 103, bod 6 výroku)