NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

prednesené 12. marca 2020 ( 1 )

Vec C‑575/18 P

Česká republika

proti

Európskej komisii

„Odvolanie – Vlastné zdroje Európskej únie – Finančná zodpovednosť členských štátov – Konštatovanie finančnej zodpovednosti Českej republiky – Strata niektorých dovozných ciel – Povinnosť zaplatiť Komisii sumu zodpovedajúcu uvedenej strate – Pojem ‚napadnuteľný akt‘ – Právo na účinný prostriedok nápravy“

Úvod

1. Vo svojom odvolaní Česká republika navrhuje zrušenie uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 28. júna 2018, Česká republika/Komisia ( 2 ), ktorým tento súd zamietol žalobu o neplatnosť, ktorú podala proti údajnému rozhodnutiu Európskej komisie obsiahnutému v liste riaditeľa riaditeľstva pre vlastné zdroje a finančné plánovanie Generálneho riaditeľstva pre rozpočet z 20. januára 2015 s referenčným číslom Ares (2015)217973 (ďalej len „sporný list“), z dôvodu jej neprípustnosti.

2. Toto odvolanie nastoľuje rad základných otázok týkajúcich sa fungovania systému tradičných vlastných zdrojov (TVZ) Únie, pojmu platby sprevádzanej výhradami, ale tiež všeobecnejšie prístupu členských štátov k účinnej súdnej ochrane v prípade sporov o rozsahu ich finančnej zodpovednosti voči Únii.

Právny rámec

Zmluva o FEÚ

3. Článok 263 prvý odsek ZFEÚ stanovuje: „Súdny dvor Európskej únie preskúmava zákonnosť legislatívnych aktov, aktov Rady, Komisie a Európskej centrálnej banky okrem odporúčaní a stanovísk a preskúmava aj zákonnosť aktov Európskeho parlamentu a Európskej rady, ktoré majú právne účinky vo vzťahu k tretím stranám. Tiež preskúmava zákonnosť aktov orgánov alebo úradov alebo agentúr Únie, ktoré zakladajú právne účinky voči tretím stranám.“

Charta

4. Podľa článku 47 prvého odseku Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“): „Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.“

Rozhodnutie Rady 2007/436/ES, Euratom

5. Podľa odôvodnenia 2 rozhodnutia Rady 2007/436/ES, Euratom zo 7. júna 2007 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev ( 3 ) musí systém vlastných zdrojov „zabezpečiť primerané zdroje pre riadny rozvoj politík [Únie] pri dodržaní prísnej rozpočtovej disciplíny“.

6. V súlade s článkom 2 ods. 1 písm. a) rozhodnutia 2007/436 tvorí vlastné zdroje, ktoré sa zahŕňajú do všeobecného rozpočtu Európskej únie, najmä príjem z ciel Spoločného colného sadzobníka a ďalších ciel stanovených zo strany inštitúcií Únie, alebo ktoré stanovia inštitúcie Únie s ohľadom na obchodovanie s nečlenskými krajinami.

7. Článok 8 ods. 1 ešte spresňuje, že vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) vyberajú členské štáty. Členské štáty sprístupnia uvedené zdroje Komisii.

Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000

8. Odôvodnenie 21 nariadenia (ES, Euratom) č. 1150/2000 ( 4 ) stanovuje, že úzka spolupráca medzi členskými štátmi a Komisiou uľahčí riadne uplatňovanie rozpočtových pravidiel, ktoré sa týkajú vlastných zdrojov.

9. Podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 vzniká nárok Únie na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) rozhodnutia 2007/436, bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené v colných predpisoch.

10. Článok 6 ods. 1 a 3 stanovuje: „1. Účty pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi; účty sa vedú samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov. … 3. a) Nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa podľa [s výhradou – neoficiálny preklad] písmena b) tohto odseku zapisujú do účtovných záznamov najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol. b) Vzniknuté nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená záruka, sa v dobe stanovenej v písmene a) vedú v samostatných účtovných záznamoch. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť vzniknutých nárokov, za ktoré sa zložila záruka, je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť. …“

11. Podľa článku 9 ods. 1: „V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil. …“

12. Podľa článku 10 ods. 1 sa vklad vlastných zdrojov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. a) rozhodnutia 2007/436 vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

13. Článok 11 ods. 1 stanovuje, že za každé omeškanie vkladu na účet uvedený v článku 9 ods. 1 zaplatí dotknutý členský štát úroky z omeškania.

14. Napokon podľa článku 17 ods. 1 až 4: „1. Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že čiastka zodpovedajúca nárokom vzniknutým podľa článku 2 je sprístupnená Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení. 2. Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupniť Komisii čiastky zodpovedajúce stanoveným nárokom, ktoré nie je možné vybrať: a) z dôvodu vis maior; alebo b) z iných dôvodov, ktoré im nie je možné pripísať. Čiastky stanovených nárokov sa prehlásia za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, na základe rozhodnutia príslušného správneho orgánu, ktorý túto skutočnosť zistí. Čiastky stanovených nárokov sa považujú za čiastky, ktoré nie je možné vybrať najneskôr po uplynutí piatich rokov odo dňa, kedy bola čiastka stanovená podľa článku 2, alebo v prípade správneho alebo súdneho odvolania, po vynesení alebo uverejnení konečného rozhodnutia. V prípade čiastočnej úhrady alebo úhrad, začína plynúť najviac päťročné obdobie odo dňa uskutočnenia poslednej platby, ak sa týmto dlh nevyrovnal. Čiastky prehlásené alebo považované za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, sa s konečnou platnosťou odpíšu zo samostatného účtu uvedeného v článku 6 ods. 3 písm. b). Vykážu sa v prílohe k štvrťročnému výkazu uvedenému v článku 6 ods. 4 písm. b) a v prípade potreby tiež vo štvrťročnom výkaze uvedenom v článku 6 ods. 5. 3. Do troch mesiacov po správnom rozhodnutí uvedenom v odseku 2 alebo v súlade s lehotami uvedenými v danom odseku členské štáty poskytnú Komisii informácie o tých prípadoch, pri ktorých sa uplatnil odsek 2, ak suma príslušných stanovených nárokov presiahla 50000 [eur]. … Táto správa vypracovaná na tlačive, ktoré pripraví Komisia po konzultácií s výborom uvedeným v článku 20, obsahuje všetky skutočnosti potrebné na úplné posúdenie dôvodov uvedených v odseku 2 písm. a) a b), ktoré dotknutým členským štátom zabránili poskytnúť zmienené čiastky ako aj nápravné opatrenia, ktoré v danom prípade alebo prípadoch prijal členský štát. 4. Komisia môže do šiestich mesiacov od prijatia správy podľa odseku 3 postúpiť svoje pripomienky dotknutému členskému štátu [Komisia má lehotu šiestich mesiacov od prijatia správy podľa odseku 3 na postúpenie svojich pripomienok dotknutému členskému štátu – neoficiálny preklad]. Ak Komisia považuje za potrebné, aby si vyžiadala ďalšie informácie, šesťmesačná lehota začína plynúť odo dňa prijatia požadovaných doplňujúcich informácií.“

Okolnosti predchádzajúce sporu

15. Okolnosti predchádzajúce sporu možno zhrnúť takto.

16. Dňa 30. mája 2008 prijal Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) záverečnú správu po vyšetrovaní, ktoré sa týkalo dovozu kamienkových vreckových zapaľovačov s pôvodom v Laose v období od roku 2004 do roku 2007. Tieto zapaľovače v skutočnosti pochádzali z Číny a malo sa na ne vzťahovať antidumpingové clo.

17. V tejto správe sa uvádzalo, že „dôkazy čínskeho pôvodu zistené počas kontroly postačujú na to, aby členské štáty začali správne konanie o dodatočné vyrubenie cla“. Podľa uvedenej správy bolo nevyhnutné, „aby členské štáty vykonávali následné audity a prípadné vyšetrovania dotknutých dovozcov a bezodkladne začali konanie o vymáhanie“.

18. Závery správy, ktorú vypracoval OLAF, odhalili v prípade Českej republiky 28 prípadov dovozu tovaru, ktoré patrili do právomoci troch rôznych colných úradov.

19. Dotknuté colné úrady prijali v týchto 28 prípadoch opatrenia na dodatočné vyrubenie a vymáhanie cla.

20. Česká republika však nebola schopná zabezpečiť dodatočné vyrubenie cla v stanovenej lehote vo všetkých z týchto 28 prípadov.

21. V období od novembra 2013 do novembra 2014 zaznamenala Česká republika do systému WOMIS ( 5 ) 28 prípadov, v ktorých nebolo možné vybrať vlastné zdroje.

22. V júli a v decembri 2014 oznámil tento členský štát Komisii na jej žiadosť prostredníctvom systému WOMIS ďalšie informácie.

23. Sporným listom riaditeľ riaditeľstva pre vlastné zdroje a finančné plánovanie Generálneho riaditeľstva Komisie pre rozpočet informoval české orgány o tom, že podmienky oslobodenia od povinnosti sprístupniť vlastné zdroje upravené v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 neboli splnené v žiadnom z vyššie uvedených prípadov. Vyzval české orgány, aby prijali opatrenia nevyhnutné na pripísanie sumy vo výške 53976340 českých korún (CZK) (približne 2112708 eur) na účet Komisie najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol odoslaný uvedený list. Vyššie uvedený riaditeľ dodal, že v prípade omeškania vznikne povinnosť platiť úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000.

24. Dňa 17. marca 2015 uhradila Česká republika spornú sumu na účet Komisie, pričom zopakovala svoje výhrady voči názoru zastávanému Komisiou v spornom liste.

Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie

25. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 30. marca 2015 podala Česká republika žalobu, v ktorej navrhovala zrušenie rozhodnutia údajne obsiahnutého v spornom liste.

26. Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 11. júna 2015 vzniesla Komisia námietku neprípustnosti z dôvodu, že sporný list nie je rozhodnutím, ktoré možno napadnúť žalobou o neplatnosť. Česká republika predložila svoje pripomienky k tejto námietke.

27. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. júla 2015 požiadala Slovenská republika o vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Českej republiky.

28. Všeobecný súd po doručení pripomienok hlavných účastníkov konania rozhodnutím z 22. decembra 2015 prerušil konanie až do vyhlásenia rozsudkov vo veciach Slovensko/Komisia ( 6 ) a Rumunsko/Komisia ( 7 ). Konanie pokračovalo po vyhlásení týchto rozsudkov a hlavní účastníci konania boli vyzvaní, aby sa vyjadrili k dôsledkom, ktoré z nich treba vyvodiť.

29. Napadnutým uznesením Všeobecný súd vyhovel námietke neprípustnosti, ktorú podala Komisia, z dôvodu, ktorý vysvetlil v bodoch 64 a 87 uvedeného uznesenia, a síce že sporný list bol iba informatívnym písomným vyjadrením názoru doplneným o výzvu sprístupniť vlastné zdroje, takže ho nemožno napadnúť žalobou o neplatnosť.

30. Táto kvalifikácia vyplýva z analýzy jednak kontextu prijatia sporného listu a právomocí Komisie v oblasti vlastných zdrojov Únie a jednak obsahu tohto listu.

31. V prvom rade Všeobecný súd v podstate rozhodol, že podľa rozhodnutia 2007/436, ako aj nariadenia č. 1150/2000, prináleží priamo členským štátom, aby zistili a sprístupnili vlastné zdroje (body 37 až 43 napadnutého uznesenia), pričom tieto akty neupravujú osobitné konanie, na záver ktorého má Komisia prijať rozhodnutie o povinnosti sprístupniť vlastné zdroje (bod 47 uvedeného uznesenia). Pokiaľ ide konkrétne o výnimočné oslobodenie od tejto povinnosti upravené v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000, Komisia môže podľa odseku 4 tohto článku vydať iba pripomienky k dôvodom, ktoré zabránili členskému štátu sprístupniť sumu, ktorú podľa rozhodnutia príslušného vnútroštátneho správneho orgánu nemožno vybrať, a k opatreniam prijatým týmto členským štátom na zabezpečenie vymáhania. Tieto pripomienky nemajú záväznú povahu a teda záväzné právne účinky (body 44 až 49 uvedeného uznesenia).

32. Navyše v bodoch 51 až 55 napadnutého uznesenia Všeobecný súd v podstate dodal, že prípadné spory medzi členským štátom a Komisiou týkajúce sa zistenia a sprístupnenia vlastných zdrojov sa riešia v konaní o nesplnení povinnosti.

33. V druhom rade Všeobecný súd v bode 59 napadnutého uznesenia usúdil, že z obsahu sporného listu vyplýva, že Komisia predovšetkým v súlade s článkom 17 ods. 4 nariadenia č. 1150/2000 oznámila Českej republike svoje pripomienky k jej žiadosti o oslobodenie od povinnosti sprístupniť spornú sumu a vyzvala tento členský štát, aby túto sumu sprístupnil. Pokiaľ sa v tomto liste uvádzala lehota na sprístupnenie uvedenej sumy, Všeobecný súd v bodoch 62 a 63 tohto uznesenia zdôraznil, že vzhľadom na všeobecný obsah tohto listu uvedenie tejto lehoty neumožňovalo domnievať sa, že Komisia mala v úmysle prijať akt so záväznými právnymi účinkami a že pri uvedení tejto lehoty sporný list iba preberal znenie článkov 10 a 11 tohto nariadenia.

34. Všeobecný súd napokon zamietol rôzne tvrdenia uvádzané Českou republikou. Konkrétne k tvrdeniu vychádzajúcemu z práva na účinnú súdnu ochranu Všeobecný súd v bodoch 81 až 84 napadnutého uznesenia uviedol: „81. … na jednej strane, aj keď podmienku týkajúcu sa záväzných právnych účinkov treba vykladať s prihliadnutím na právo na účinnú súdnu ochranu zaručené v článku 47 prvom odseku [Charty], stačí pripomenúť, že cieľom tohto práva nie je zmena systému súdneho preskúmavania upraveného Zmluvami, a najmä pravidiel o prípustnosti priamych žalôb podaných na súd Únie, ako vyplýva aj z vysvetlení k tomuto článku 47, ktoré sa podľa článku 6 ods. 1 tretieho pododseku ZEÚ a článku 52 ods. 7 [Charty] majú zohľadniť pri jeho výklade. Výklad pojmu ‚napadnuteľný akt‘ s prihliadnutím na uvedený článok 47 teda nemôže viesť k vylúčeniu tejto podmienky bez toho, aby súdy Únie prekročili právomoci, ktoré im zverila Zmluva (rozsudky [Slovensko/Komisia], bod 66, a z 25. októbra 2017, Rumunsko/Komisia, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, bod 68). 82. Navyše, po doručení [sporného] listu mu Česká republika mohla nevyhovieť až do prípadného podania žaloby pre nesplnenie povinnosti Komisiou. 83. Je pravda, že zo štruktúry článku 258 ZFEÚ vyplýva, že Komisia nie je povinná podať takúto žalobu, pretože voľná úvaha, ktorou disponuje v súvislosti s možnosťou podať na Súdny dvor žalobu o nesplnenie povinnosti vylučuje právo kohokoľvek vyžadovať od nej, aby zaujala stanovisko v určitom zmysle (pozri uznesenie zo 14. septembra 2015, Rumunsko/Komisia, T‑784/14, neuverejnené, EU:T:2015:659, bod 55 a citovanú judikatúru). 84. Česká republika však napriek tomu mohla dotknutú [sumu] sprístupniť podmienene a zároveň formulovať výhrady voči dôvodnosti názoru Komisie, pričom Súdny dvor už túto možnosť viackrát spomenul (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, EU:C:1991:213, bod 17; z 12. septembra 2000, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑359/97, EU:C:2000:426, bod 31, a uznesenie zo 4. októbra 2007, Fínsko/Komisia, C‑457/06 P, neuverejnené, EU:C:2007:582, bod 39).“

35. Všeobecný súd v dôsledku toho zamietol žalobu o neplatnosť podanú Českou republikou ako neprípustnú, pričom nerozhodoval o návrhu Slovenskej republiky na vstup vedľajšieho účastníka do konania.

Návrhy účastníkov odvolacieho konania a konanie na Súdnom dvore

36. Vo svojom odvolaní podanom 13. septembra 2018 Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor: – zrušil napadnuté uznesenie, – zamietol námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou, – vrátil vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie o dôvodnosti žaloby, – uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

37. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor: – zamietol odvolanie, – uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.

38. Holandské kráľovstvo vstúpilo do konania na podporu návrhov Českej republiky.

39. Účastníci odvolacieho konania predniesli svoje tvrdenia na pojednávaní 11. novembra 2019.

Analýza

40. Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza jediný dôvod založený na porušení článku 263 ZFEÚ v spojení s článkom 47 Charty. Pred preskúmaním tvrdení účastníkov konania považujem za užitočné pripomenúť zásady vyplývajúce z právnej úpravy a judikatúry, ktorými sa riadia TVZ a predovšetkým ich sprístupnenie.

Režim TVZ

41. TVZ (vrátane cla) sú určené na financovanie politík Únie. Keďže Únia nemá zamestnancov oprávnených vyberať tieto zdroje, je zber a správa týchto zdrojov úlohou členských štátov, ktorým sú v tejto súvislosti uložené viaceré povinnosti (a to vzhľadom na dobu rozhodnú v prejednávanej veci v súlade s nariadením č. 1150/2000). ( 8 )

42. Povinnosť zaplatiť vlastné zdroje vzniká hneď, ako sú tieto zdroje zistené. Treba uviesť, že členské štáty sú povinné zistiť nárok na vlastné zdroje „bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené v colných predpisoch“ (pozri článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000). ( 9 )

43. Členské štáty nemajú v tejto súvislosti žiadnu voľnú úvahu. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa totiž členské štáty nemôžu oslobodiť od povinnosti zistiť pohľadávky ani keď ich spochybňujú, pretože inak by konanie členského štátu viedlo „k narušeniu finančnej rovnováhy Únie“ ( 10 ). Z toho vyplýva, že (prípadné) spochybnenie pohľadávky je možné iba dodatočne.

44. Hneď po tomto zistení každý členský štát pripíše vlastné zdroje na účet zriadený na tento účel v mene Komisie u Štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý tento štát určil. Každý členský štát určitým spôsobom koná ako bankár a uschovávateľ dotknutých zdrojov a má povinnosť sprístupniť ich Komisii v celom rozsahu bez ohľadu na to, či boli (alebo neboli) vybrané. ( 11 ) Členské štáty sa tak môžu vyhnúť svojej povinnosti sprístupniť vlastné zdroje iba v prípadoch uvedených v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 – teda keď sa ukáže, že sumy zodpovedajúce zisteným nárokom nemožno vybrať z dôvodu vis major alebo z iných dôvodov, ktoré nie je možné pripísať dotknutým štátom.

45. Tento prísny mechanizmus je odôvodnený nevyhnutnosťou zabezpečiť „rýchle a efektívne“ sprístupnenie vlastných zdrojov Únie. ( 12 ) Jeho cieľom je najmä preniesť zodpovednosť na členské štáty.

46. To je tiež dôvod, prečo má porušenie vyššie uvedených povinností za následok povinnosť zaplatiť vysoké úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000. V tejto súvislosti existuje podľa Súdneho dvora „nevyhnutná súvislosť“ medzi povinnosťou zistiť vlastné zdroje, povinnosťou pripísať tieto zdroje na účet Komisie v stanovených lehotách a povinnosťou zaplatiť úroky z omeškania. ( 13 )

47. V tejto súvislosti je Komisia poverená dbať o to, aby členské štáty plnili svoje povinnosti. Komisia je oprávnená začať konanie o nesplnení povinnosti v súlade s článkom 258 ZFEÚ, keď členský štát uvedené povinnosti neplní.

48. V prípade spochybnenia existencie TVZ alebo sumy dlhovanej členským štátom sa tento štát môže vyhnúť sankcii spočívajúcej v povinnosti zaplatiť úroky z omeškania „tým, že Komisii sprístupní požadované sumy a zároveň formuluje výhrady voči dôvodnosti názoru tejto inštitúcie“ ( 14 ).

49. Súdny dvor však nedefinoval podmienky takejto platby sprevádzanej výhradami. Tento súd ešte nerozhodoval ani o tom, či takúto platbu možno v konečnom dôsledku považovať za právne „perfektnú“ alebo či dotknutý členský štát naďalej zostáva v omeškaní s plnením svojich povinností.

50. Súdny dvor iba poznamenal, že hoci Komisia nemôže členskému štátu odoprieť možnosť platby sprevádzanej výhradami, režim TVZ bráni možnosti (Komisie) vyjednávať podmienky a spôsob úhrady takejto platby. ( 15 )

51. Tento stav vyplýva z osobitosti režimu TVZ: Komisia nemá podľa nariadenia č. 1150/2000 žiadnu rozhodovaciu právomoc.

52. Hoci je totiž Komisia podľa článku 17 ods. 4 nariadenia č. 1150/2000 povinná podať pripomienky k tomu, či členský štát môže byť oslobodený od svojej povinnosti sprístupniť zdroje, nemá v tejto súvislosti prijať žiadne rozhodnutie. Rovnako platí, že členské štáty si ponechávajú kontrolu nad účtami, ktoré vedú v mene Komisie a môžu z nich dokonca odpísať sporné sumy ( 16 ) s rizikom, budú že prípadne čeliť konaniu o nesplnení povinnosti a platbe vyššie spomenutých úrokov z omeškania.

53. Nejde o opomenutie zo strany normotvorcu: normotvorca sa vedome rozhodol nezveriť Komisii takúto právomoc. V návrhu na zmenu nariadenia č. 1150/2000 z roku 2003 totiž nový článok 17 ods. 4 upravoval prijatie „odôvodneného rozhodnutia Komisie“ v prípade sporu o tom, či konečná nemožnosť vybrať vlastné zdroje vyplývala z dôvodu vis major alebo z iných dôvodov, ktoré nie je možné pripísať dotknutému členskému štátu. ( 17 ) Rada odmietla tento návrh. Členské štáty sa rozhodli uprednostniť zachovanie svojich výhradných práv a odmietli zveriť Komisii akúkoľvek rozhodovaciu právomoc týkajúcu sa súm, ktoré sa majú zaplatiť.

54. Táto neexistencia rozhodovacej právomoci však nespochybňuje úlohu Komisie ako strážkyne Zmlúv, ani jej oprávnenie vydávať právne stanoviská k povinnostiam, ktoré majú členské štáty podľa nariadenia č. 1150/2000.

55. Ako uvádza doktrína, v tomto rámci musí Komisia (niekedy) adresovať členským štátom, ktoré kladú odpor, listy s napomínajúcim obsahom. ( 18 )

56. Súdny dvor už konštatoval, že takéto listy nie sú „napadnuteľnými aktmi“ podľa článku 263 ZFEÚ ( 19 ), takže členské štáty, ktoré chcú napadnúť analýzu Komisie, čelia neriešiteľnej dileme: buď odmietnu sprístupniť Komisii požadované sumy, čím podstupujú riziko, že budú musieť zaplatiť veľmi vysoké úroky z omeškania, alebo s cieľom chrániť sa pred týmto rizikom vykonajú platbu sprevádzanú výhradami, pričom si však nemôžu byť isté, že Komisia začne konanie o nesplnení povinnosti umožňujúce, aby o merite sporu rozhodol Súdny dvor. ( 20 )

57. Odvolanie, ktoré Súdny dvor prejednáva v tejto veci, je príznačné pre túto takmer absurdnú právnu situáciu. Česká republika chcela spochybniť analýzu, ktorú formulovala Komisia v spornom liste. Na tento účel vykonala platbu sprevádzanú výhradami a podala žalobu o neplatnosť založenú na článku 263 ZFEÚ. Všeobecný súd odmietol vyhovieť tejto žalobe z dôvodu, že sporný list nie je napadnuteľným aktom. Komisia sa zase domnievala, že nedošlo k nesplneniu povinnosti, keďže požadovaná platba bola vykonaná, pričom formulované výhrady zrejme podľa nej nemajú žiadne právne účinky. ( 21 )

58. S prihliadnutím na tento osobitný právny kontext teraz pristúpim k analýze jediného odvolacieho dôvodu uvedeného odvolateľkou na podporu jej odvolania a tvrdení uvádzaných ostatnými účastníkmi odvolacieho konania.

Argumentácia účastníkov konania

59. Česká republika prostredníctvom svojho jediného odvolacieho dôvodu založeného na porušení článku 263 ZFEÚ v spojení s článkom 47 Charty v podstate tvrdí, že na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 81 a nasl. napadnutého uznesenia, nemá k dispozícii žiadny účinný prostriedok nápravy, aby predložila súdu Únie spor, ktorý má s Komisiou vo veci existencie (alebo neexistencie) povinnosti sprístupniť TVZ.

60. Česká republika na úvod zdôrazňuje, že keď Komisia vyzve členský štát, aby jej sprístupnil sumu vlastných zdrojov v takom dokumente, akým je sporný list, je tento členský štát fakticky povinný zaplatiť v stanovenej lehote požadovanú sumu napriek výhradám, ktoré formuluje voči názoru Komisie. Pri nezaplatení totiž tento členský štát riskuje, že bude musieť zaplatiť vysoké úroky z omeškania v prípade, ak bude určené, že si nesplnil svoju povinnosť sprístupniť vlastné zdroje. Výška týchto úrokov v praxi závisí od toho, kedy Komisia začne konanie o nesplnení povinnosti a od dĺžky tohto konania a je teda mimo kontroly dotknutého členského štátu.

61. Po prvé vzhľadom na diskrečnú právomoc, ktorú má Komisia pri začatí konania o nesplnení povinnosti, ( 22 ) a neexistenciu lehoty stanovenej na tento účel by však členský štát nemal žiadnu istotu, že spor bude meritórne preskúmaný Súdnym dvorom. Keďže prístup k súdu preto závisí od dobrej vôle Komisie, nie je zaručené právo na účinnú súdnu ochranu. ( 23 )

62. Inak by to bolo iba vtedy, ak by Komisia po platbe vykonanej dotknutým členským štátom spolu s výhradami bola povinná začať voči uvedenému členskému štátu konanie o nesplnení povinnosti. Za súčasného stavu ( 24 ) však takáto povinnosť nevyplýva ani z napadnutého uznesenia, ani z judikatúry Súdneho dvora vo veci platby sprevádzanej výhradami. Táto judikatúra navyše nespresňuje ani podmienky, ani účinky takejto platby, vytvára stav právnej neistoty a ohrozuje právo na účinnú súdnu ochranu.

63. Po druhé Česká republika tvrdí, že súčasná prax Komisie prezrádza, že Komisia sa nepovažuje za povinnú podať v prípade platby s výhradami žalobu pre nesplnenie povinnosti. ( 25 )

64. Po tretie Česká republika usudzuje, že nedostatky súdnej ochrany členského štátu (v prípade platby s výhradami), ktoré vyplývajú z tvrdení uvedených vyššie, predstavujú takú okolnosť „skutkového a právneho kontextu“, v ktorom bol zaslaný sporný list, ktorá je rozhodujúcim kritériom pre posúdenie toho, či tento list možno napadnúť. ( 26 ) Vzhľadom na tento kontext teda treba vykladať pojmy „záväzné právne účinky“ a „napadnuteľný akt“ inak, ako to urobil Všeobecný súd v napadnutom uznesení, a to preto, aby bolo zaručené právo na účinnú súdnu ochranu.

65. Česká republika spresňuje, že zopakovala svoje výhrady (voči svojej povinnosti sprístupniť spornú sumu) a požiadala Komisiu, aby jej uvedenú sumu vrátila alebo začala konanie o nesplnení povinnosti, avšak bez úspechu.

66. Holandské kráľovstvo, ktoré vstúpilo do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Českej republiky, tvrdí, že sporný list mal vyvolať právne účinky najmä z dôvodu, že samostatne stanovil dátum, od ktorého vznikla povinnosť platiť úroky z omeškania.

67. Komisia popiera dôvodnosť jediného odvolacieho dôvodu.

68. Komisia predovšetkým zdôrazňuje, že Česká republika nijako nespochybňuje výklad (vysvetlený najmä v bodoch 42 a 47 napadnutého uznesenia) rozhodnutia 2007/436 a nariadenia č. 1150/2000, podľa ktorého je úlohou členských štátov, aby zistili vlastné zdroje Únie a podľa ktorého tieto právne nástroje neupravujú žiadne osobitné konanie umožňujúce Komisii prijať rozhodnutie týkajúce sa povinnosti sprístupniť TVZ. Komisia sa preto domnieva, že nemá žiadnu rozhodovaciu právomoc.

69. Bez takejto právomoci priznanej Komisii, čo napokon Česká republika nespochybnila, je Komisia oprávnená oznámiť dotknutému členskému štátu svoj názor na kvalifikáciu určitých súm ako TVZ patriacich Únii. Keďže však tento názor nemá právne účinky, nemožno ho napadnúť žalobou o neplatnosť.

70. Podľa Komisie tvrdenia, ktoré Česká republika vyvodzuje z práva na účinnú súdnu ochranu z dôvodu finančného rizika spojeného s úrokmi z omeškania, nesmú viesť k inému záveru. Komisia sa totiž domnieva, že analogické tvrdenia už boli zamietnuté v rozsudku Slovensko/Komisia.

71. V tejto súvislosti Komisia vo svojich pripomienkach k vyjadreniu Holandského kráľovstva ako vedľajšieho účastníka konania dodáva, že tento členský štát neuviedol žiadne tvrdenie, ktoré by odôvodňovalo rozlišovať medzi prejednávanou vecou a vecami, v ktorých bol vyhlásený rozsudok Slovensko/Komisia. Navyše povinnosť zaplatiť úroky z omeškania je iba nevyhnutným dôsledkom toho, že dotknutý členský štát včas nesplnil svoju povinnosť, ktorú má podľa právnej úpravy systému TVZ, sprístupniť tieto zdroje Komisii (a to aj keď spochybnil svoju povinnosť zaplatiť dotknuté sumy).

72. Komisia okrem toho uvádza, že vzhľadom na súčasný stav systému TVZ, možno spor, ktorý má s členským štátom vo veci jeho povinnosti zistiť a sprístupniť uvedené zdroje vyriešiť iba jediným spôsobom: v konaní o nesplnení povinnosti. V tejto súvislosti odkazuje na body 51 a 53 až 55 napadnutého uznesenia, v ktorých Všeobecný súd zdôraznil výlučnú právomoc Súdneho dvora pri určení povinností členských štátov v tejto oblasti.

73. Vo svojich odpovediach na otázky Súdneho dvora Komisia tiež spresnila, že napriek výhradám, ktoré sprevádzali platbu, je platba vykonaná Českou republikou právne perfektná, a že tieto výhrady nepredstavujú nesplnenie právnej úpravy TVZ. ( 27 ) Podľa Komisie jednostranné formulovanie výhrad dotknutým členským štátom nemôže zmeniť právne postavenie prostriedkov, ktoré jej musia byť nepodmienene sprístupnené podľa právnej úpravy TVZ. V opačnom prípade by hrozilo, že finančná stabilita a rating Únie budú vážne narušené.

74. Komisia ešte okrem toho podotýka, že ak je členský štát presvedčený o dôvodnosti svojho stanoviska a chce získať sprístupnené prostriedky späť, môže (jednostranne) vykonať opravu v účtovníctve, ktoré vedie, pričom na tento účel nie je potrebné upraviť mechanizmy súdnej ochrany. Členský štát sa však týmto vystaví konaniu o nesplnení povinnosti s rizikom, že napokon bude musieť zaplatiť úroky z omeškania stanovené právnou úpravou TVZ. Tieto úroky z omeškania sú určitým spôsobom cenou, ktorú musí zaplatiť členský štát, ktorý koná v rozpore so stanoviskom Komisie „na svoje vlastné riziko a nebezpečenstvo“ ( 28 ). Ak by Komisia začala konanie o nesplnení povinnosti oneskorene, čím by narástla suma dlhovaných úrokov, súd Únie by bol oprávnený znížiť sumu, ktorú by mal dotknutý členský štát z tohto dôvodu zaplatiť.

Posúdenie

75. Podľa môjho názoru treba posúdenie vykonať v dvoch po sebe nasledujúcich etapách.

76. V prvom rade preskúmam otázku, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru o neprípustnosti žaloby o neplatnosť podanej odvolateľkou proti spornému listu z dôvodu, že nejde o napadnuteľný akt. Ako vysvetlím nižšie, myslím si, že stanovisko Všeobecného súdu je z právneho hľadiska správne. Napriek tomu však rovnako nemožno poprieť, že podľa súčasného stavu je v režime TVZ medzera v tom zmysle, že tento režim neumožňuje členskému štátu napadnúť stanovisko Komisie bez rizika, že sa dostane „mimo zákon“ a bude mu uložená povinnosť zaplatiť veľmi vysoké úroky z omeškania.

77. Práve z tohto dôvodu preskúmam v druhom rade alternatívne riešenia, ktoré umožňujú ponúknuť členským štátom účinný právny prostriedok nápravy v prípade sporu týkajúceho sa povinnosti sprístupniť TVZ.

Prvá etapa: neexistencia napadnuteľného aktu v prejednávanej veci

78. Podľa ustálenej judikatúry sa za „napadnuteľné akty“ v zmysle článku 263 ZFEÚ považujú „všetky opatrenia prijímané inštitúciami Únie bez ohľadu na ich formu, ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky“. ( 29 )

79. Pri určení, či napadnutý akt vyvoláva takéto účinky, sa treba zamerať na jeho podstatu. ( 30 ) Tieto účinky treba posúdiť s ohľadom na objektívne kritériá, akým je obsah tohto aktu, prípadne zohľadniť okolnosti, za akých bol tento akt prijatý, ako aj právomoci inštitúcie, ktorá je jeho autorom. ( 31 )

80. V tejto súvislosti podotýkam, že Všeobecný súd vykonal v bodoch 36 až 56 napadnutého uznesenia podrobnú a dôkladnú analýzu okolností, za ktorých bol zaslaný sporný list, ako aj právomocí Komisie v oblasti TVZ. Všeobecný súd sa domnieval, že Komisia nie je oprávnená prijať rozhodnutie, ktoré môže vyvolať záväzné právne účinky, a že sporný list treba považovať iba za informatívnu výzvu sprístupniť vlastné zdroje.

81. Vzhľadom na vyššie vysvetlený rámec vyplývajúci z právnej úpravy a z judikatúry (odkazujem na body 41 až 58 vyššie), sa analýza Všeobecného súdu ukazuje správna.

82. Zdá sa, že účastníci odvolacieho konania súhlasia s týmto konštatovaním. Pre prípad potreby uvádzam, že na pojednávaní Česká republika nebola schopná preukázať, aký je presne právny základ rozhodnutia údajne prijatého Komisiou v prejednávanej veci: ako som totiž už pripomenula, žiadne ustanovenie nariadenia č. 1150/2000 nepriznáva Komisii akúkoľvek rozhodovaciu právomoc.

83. Pokiaľ ide o obsah sporného listu, odvolateľka rovnako nepreukázala, v čom je analýza vykonaná Všeobecným súdom v bodoch 57 až 64 napadnutého uznesenia nesprávna. ( 32 )

84. Pokiaľ ide o tvrdenie Holandského kráľovstva, podľa ktorého sporný list vyvoláva právne účinky, pretože stanovuje vznik povinnosti platiť úroky z omeškania na iný deň než článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000, uvádzam, že toto tvrdenie už Súdny dvor zamietol ako nedostatočné na to, aby to priznávalo listu takejto povahy také účinky. ( 33 )

85. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy zostáva jedinou otázkou otázka prístupu k účinnej súdnej ochrane podľa článku 47 Charty.

86. Česká republika určitým spôsobom žiada od Súdneho dvora, aby znovu zadefinoval pojem „napadnuteľný akt“ tak, aby sa tento pojem vzťahoval aj na také dokumenty, akým je sporný list, a to s jediným cieľom, poskytnúť členským štátom opravný prostriedok v prípade sporu v oblasti sprístupnenia TVZ.

87. Všeobecný súd veľmi správne pripomenul, že cieľom práva na účinný prostriedok nápravy zakotveného v uvedenom článku 47 Charty nie je „zmena systému súdneho preskúmavania upraveného Zmluvami“. ( 34 ) Z tohto dôvodu požiadavke na nový výklad pojmu „napadnuteľný akt“ vykonaný s prihliadnutím na tento článok (vznesenej Českou republikou) nemožno vyhovieť, pretože by to viedlo k vylúčeniu jednej podmienky prípustnosti spôsobom, ktorý by prekračoval právomoci zverené Zmluvami súdu Únie.

88. Navyše, hoci nedostatky systému TVZ možno ťažko popierať, ako som už uviedla ( 35 ), napriek tomu pochybujem, že žaloba o neplatnosť je najvhodnejším riešením na nápravu medzier, ktoré som identifikovala.

89. Názor odvolateľky by totiž znamenal, že Komisia si prisvojí rozhodovaciu právomoc pri určovaní povinností členských štátov v oblasti TVZ. Ako som už viackrát uviedla, vzhľadom na rozdelenie právomocí v oblasti TVZ nie je sporné, že Komisia takúto právomoc nemá a navyše nikdy netvrdila, že takúto právomoc vykonáva.

90. Ak by si Komisia prisvojila takúto právomoc a skutočne prijala akt vyvolávajúci právne účinky (čo nie je pravda), bolo by možné takýto akt zrušiť pre neexistenciu právneho základu.

91. Aj keby sa však prijal tento názor, spor o zrušenie by napriek tomu nemohol viesť k zmene údajného rozhodnutia Komisie. Všeobecný súd by musel takéto rozhodnutie zrušiť pre nedostatok právomoci, ale nemohol by nahradiť posúdenie Komisie svojim posúdením a teda by nebol schopný vyriešiť skutočný problém a určiť povinnosti dotknutého členského štátu v oblasti TVZ.

92. Podľa môjho názoru preto v každom prípade ide o situáciu, ktorá nemá východisko.

93. Z tohto dôvodu je jediný odvolací dôvod uvedený Českou republikou neúčinný a odvolanie treba zamietnuť ako neopodstatnené, keďže Všeobecný súd správne dospel k záveru o neprípustnosti žaloby o neplatnosť z dôvodu neexistencie napadnuteľného aktu.

Druhá etapa: preskúmanie alternatívnych riešení

94. O akých iných riešeniach možno uvažovať v prípade, ak Česká republika nemá aktívnu legitimáciu na podanie žaloby o neplatnosť?

95. Komisia obhajuje zachovanie status quo. Podľa jej názoru nie je nič neobvyklé na tom, že členský štát, ktorý nesúhlasí s jej analýzou, nemá inú možnosť ako dostať sa „mimo zákon“ a podstúpiť riziko, že mu bude uložená povinnosť platiť značné úroky z omeškania výmenou za nádej (a nie istotu), že to vďaka žalobe pre nesplnenie povinnosti povedie k preskúmaniu situácie Súdnym dvorom. Rovnako podľa Komisie nemajú výhrady uvádzané členským štátom pri sprístupnení spornej sumy ako TVZ (fakticky) žiaden právny následok: platba je právne perfektná, takže konanie o nesplnení povinnosti nemôže byť za takýchto okolností odôvodnené. Komisia nanajvýš pripúšťa, že formulovanie výhrad by na základe zásady lojálnej spolupráce mohlo odôvodniť (jej) povinnosť začať „konštruktívny dialóg“ s dotknutým členským štátom s cieľom zblížiť ich stanoviská: po takomto dialógu by sa tento členský štát po náležitom vysvetlení Komisie mohol rozhodnúť, že uzná dôvodnosť jej analýzy alebo si odpíše prostriedky, ktoré jej predtým sprístupnil, čím by sa (znovu) vystavil riziku, že bude musieť platiť vysoké úroky z omeškania v prípade, ak Súdny dvor vo svojom rozsudku určí, že došlo k nesplneniu povinnosti sprístupniť TVZ.

96. Nesúhlasím s touto analýzou, ktorá podľa mňa neponúka východisko a nie je schopná poskytnúť uspokojivú odpoveď na problém prístupu k účinnej súdnej ochrane. ( 36 )

97. Podľa môjho názoru treba na úvod vysvetliť pojem platby sprevádzanej výhradami. Ako som už uviedla v bodoch 48 až 50 vyššie, k dnešnému dňu Súdny dvor tento pojem nevysvetlil a nedefinoval jeho právne obrysy.

98. Výklad Komisie zbavuje uvedené výhrady akéhokoľvek konkrétneho významu a dosahu. Podľa môjho názoru sa treba naopak domnievať, že platbu sprevádzanú výhradami nemožno považovať za právne perfektnú a má teda za následok nesplnenie povinnosti. Súdny dvor pripustil takýto postup, aby umožnil členským štátom vyhnúť sa škodlivým finančným dôsledkom (spojeným s úrokmi z omeškania uloženými právnou úpravou TVZ) a zároveň formálne vyjadriť nesúhlas s právnym postavením dotknutých prostriedkov. ( 37 ) Platba sprevádzaná výhradami má teda za následok, že pohľadávka zostáva sporná. Komisia sa nemôže domnievať, že takúto platbu (s konečnou platnosťou) získala.

99. Hoci dotknuté prostriedky boli skutočne sprístupnené Komisii, ktorá ich môže použiť, výhrady vyjadrené členským štátom napriek tomu nemožno ignorovať, ale vyžadujú, aby boli definitívne objasnené. Myslím si, že konanie o nesplnení povinnosti umožňujúce konštruktívnu výmenu názorov medzi Komisiou a dotknutým členským štátom (prinajmenšom počas konania pred podaním žaloby) môže byť vhodným fórom na tento účel.

100. Vzniká nasledujúca otázka: môže byť Komisia v takomto prípade povinná začať konanie o nesplnení povinnosti?

101. Pred vyslovením takéhoto záveru treba prekonať dve prekážky vyplývajúce z judikatúry.

102. Ako to na jednej strane mnohokrát pripomenul Súdny dvor, Komisia má vzhľadom na svoju úlohu strážkyne Zmlúv ako jediná právomoc rozhodnúť, či je vhodné začať konanie o nesplnení povinnosti. Komisia má tiež ako jediná právomoc rozhodnúť, či je vhodné začať konanie pred podaním žaloby odoslaním odôvodneného stanoviska, a rovnako má možnosť, ale nie povinnosť, na záver tohto konania podať na Súdny dvor návrh, aby určil, že došlo k predpokladanému nesplneniu povinnosti. ( 38 ) Z tejto plne diskrečnej právomoci (a priori) neexistuje žiadna výnimka. ( 39 ) V oblasti TVZ sa už Všeobecný súd domnieval, že voľná úvaha, ktorou Komisia disponuje v súvislosti s možnosťou podať na Súdny dvor žalobu pre nesplnenie povinnosti, vylučuje právo kohokoľvek vyžadovať od nej, aby zaujala stanovisko v určitom zmysle. ( 40 )

103. Na druhej strane, ako som uviedla v bode 50 vyššie, Súdny dvor už rozhodol, že režim TVZ „bráni možnosti vyjednávať podmienky a spôsob úhrady takejto platby“ ( 41 ). Súdny dvor pri rovnakej príležitosti spresnil, že zásady lojálnej spolupráce a právnej istoty nemôžu priznávať dotknutému členskému štátu právo na to, aby bolo začaté vyjednávanie najmä s cieľom podania žaloby pre nesplnenie povinnosti proti nemu. ( 42 )

104. V stručnosti teda možno uviesť, že podľa tejto judikatúry má Komisia diskrečnú právomoc a dotknutý členský štát síce môže vyjadriť výhrady, ale nemá právo vyžadovať od Komisie, aby začala konanie o nesplnení povinnosti, ani podmieniť svoju platbu začatím takéhoto konania. ( 43 )

105. S cieľom prekonať tieto dve prekážky vyplývajúce z judikatúry bude teda Súdny dvor musieť úplne výnimočne konštatovať povinnosť Komisie začať konanie o nesplnení povinnosti v prípade platby sprevádzanej výhradami. Táto povinnosť bude prísne obmedzená na oblasť vlastných zdrojov. ( 44 )

106. Táto povinnosť konať má dva dôvody.

107. V prvom rade podľa článku 17 ods. 1 ZEÚ Komisia „zabezpečuje uplatňovanie zmlúv, ako aj opatrení prijatých inštitúciami na ich základe“. Komisia dohliada na uplatňovanie práva Únie pod kontrolou Súdneho dvora. Z tohto dôvodu je Komisia povinná dbať na správne uplatňovanie nariadenia č. 1150/2000 ( 45 ). V tomto rámci je Komisia povinná monitorovať a kontrolovať správne sprístupňovanie TVZ členskými štátmi. Ako som uviedla vyššie, platbu sprevádzanú výhradami nemožno považovať za perfektnú, ale vyžaduje objasnenie, ktoré bude v konečnom dôsledku úlohou Súdneho dvora. ( 46 )

108. V druhom rade je takáto povinnosť odôvodnená aj s prihliadnutím na zásadu lojálnej spolupráce zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ktorej výrazom je odôvodnenie 21 nariadenia č. 1150/2000 ( 47 ), vykladané v spojení s článkom 47 Charty, ktorý zakotvuje právo na účinný prostriedok nápravy. Bez takejto povinnosti Komisie by totiž vzhľadom na jej súčasnú prax, keď Komisia považuje platbu sprevádzanú výhradami za „perfektnú“, spor medzi Komisiou a dotknutým členským štátom týkajúci sa dôvodnosti povinnosti sprístupniť TVZ trval aj naďalej ( 48 ) a nebol by nikdy rozhodnutý súdom. Dotknutý členský štát by nebol schopný dosiahnuť, aby súlad jeho správania s požiadavkou právnej úpravy v oblasti TVZ posúdil orgán príslušný na tento účel, teda Súdny dvor. ( 49 )

109. Ak by Súdny dvor odmietol konštatovať existenciu takejto povinnosti Komisie, o akom ďalšom riešení možno uvažovať, aby mohla Česká republika predložiť tento spor na posúdenie súdu Únie a prípadne dosiahnuť vrátenie spornej sumy?

110. Podľa môjho názoru by aj žaloba o náhradu škody mohla umožniť, aby o uvedenom spore rozhodol Všeobecný súd, ( 50 ) takže dotknutý členský štát by mohol spornú sumu získať späť zákonným a predpísaným spôsobom.

111. Systém TVZ sa totiž zakladá na myšlienke, že tieto zdroje patria Únii od ich zistenia. Členské štáty majú v zásade zohrávať iba úlohu vyberačov týchto zdrojov a nemajú utrpieť straty pri ich výbere a správe. Inak je to v prípade, keď sa ukáže, že takéto zdroje nemožno vybrať a dotknutý členský štát sa nemôže dovolávať vis major ani iných dôvodov, ktoré mu nemožno pripísať: v takomto prípade by členský štát musel sprístupniť tieto zdroje zo svojich vlastných prostriedkov.

112. V prípade sporu v tejto súvislosti, keď členský štát vykoná platbu s výhradami, tento členský štát nebude môcť získať spornú sumu späť bez toho, aby sa vystavil skôr uvedeným finančným rizikám.

113. V tejto súvislosti treba v súlade s článkom 268 a článkom 340 druhým odsekom ZFEÚ ( 51 ) preskúmať dva spôsoby odškodnenia. Ide o žalobu založenú na mimozmluvnej zodpovednosti za zavinenie a o žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení (žaloba in rem verso), ktorých existenciu konštatoval Súdny dvor v rozsudku Masdar. ( 52 )

114. Myslím si, že prvý spôsob (mimozmluvná zodpovednosť za zavinenie) treba vylúčiť.

115. Podľa ustálenej judikatúry totiž vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie a nárok na náhradu spôsobenej škody sú podmienené súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to protiprávnosťou konania vytýkaného inštitúciám, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi konaním a uvádzanou škodou. ( 53 )

116. Z hľadiska protiprávnosti dotknutého konania alebo opomenutia musí byť súd schopný preukázať, že existuje dostatočne závažné porušenie právneho pravidla, ktorého cieľom je priznať práva jednotlivcom ( 54 ), vyplývajúce z úmyselnej alebo nedbanlivostnej voľby, ktorú urobila dotknutá inštitúcia.

117. V tomto prípade treba pripomenúť, že Komisia nemá žiadnu právomoc rozhodovať o povinnostiach sprístupniť TVZ; členský štát navyše nemožno považovať za jednotlivca, a napokon, existencia obyčajného rozdielu vo výklade právnej úpravy medzi Komisiou a uvedeným členským štátom nestačí na preukázanie „závažného porušenia“ právneho pravidla predstavujúceho pochybenie pripísateľné Komisii. ( 55 )

118. Bez takéhoto porušenia nie je potrebné rozhodovať o splnení ďalších dvoch podmienok uvedených v bode 115 (vyššie). ( 56 )

119. Tento prvý spôsob odškodnenia treba preto vylúčiť.

120. Treba preskúmať druhý spôsob odškodnenia uvedený vyššie: žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení.

121. Súdny dvor vo svojom rozsudku Masdar vyslovil, že „podľa spoločných zásad práva členských štátov osoba, ktorá utrpela stratu, pričom tým došlo k zväčšeniu majetku inej osoby bez toho, aby toto obohatenie malo právny dôvod, má vo všeobecnosti právo na náhradu, až do výšky spôsobenej straty, zo strany osoby, ktorá sa obohatila“. ( 57 ) V tejto súvislosti „na to, aby bolo možné pripustiť žalobu o vrátenie, ktorá je založená na bezdôvodnom obohatení Únie, sa vyžaduje dôkaz o obohatení Únie bez platného právneho dôvodu a o ochudobnení žalobcu, ktoré súvisí s týmto obohatením“. ( 58 )

122. Na žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení sa nevzťahuje úprava mimozmluvnej zodpovednosti v prísnom slova zmysle ( 59 ), ktorej vznik závisí od splnenia podmienok uvedených v bode 115 vyššie.

123. V tradícii krajín kontinentálneho práva sa vo všeobecnosti uznáva, že navrhovateľ žiadajúci vydanie bezdôvodného obohatenia musí preukázať: i) obohatenie, ii) zmenšenie svojho majetku, iii) príčinnú súvislosť medzi týmto obohatením a zmenšením majetku, iv) subsidiárnu povahu tejto žaloby a v) neexistenciu právneho dôvodu pre obohatenie a zmenšenie majetku. ( 60 )

124. Táto žaloba je subsidiárna, pretože „nemôže okľukou slúžiť na získanie toho, čo zákon neumožňuje priznať“ ( 61 ). Subsidiárna povaha žaloby založenej na bezdôvodnom obohatení bráni tomu, aby jej bolo vyhovené v prípade, keď mal navrhovateľ k dispozícii iný prostriedok nápravy, ktorý nechal prepadnúť ( 62 ), najmä uplynutím premlčacej doby.

125. Obohatenie nesmie mať žiadny právny dôvod v tom zmysle, že dôvodom vykonaného majetkového prevodu nemôže byť zákonná alebo zmluvná povinnosť alebo bezodplatný úkon (ako napríklad darovanie).

126. V prejednávanej veci v prípade platby sprevádzanej výhradami si myslím, že päť podmienok uvedených v bode 123 vyššie je splnených.

127. Ako som totiž uviedla v bode 111 (vyššie), keď sa členský štát musí rozhodnúť, že zo svojich vlastných prostriedkov uhradí TVZ, ktoré nebol schopný vybrať od dlžníka (ktorý mal zaplatiť colný dlh), dôjde k zmenšeniu jeho majetku a v dôsledku toho k zodpovedajúcemu zväčšeniu majetku Únie. Príčinná súvislosť je jasná. Je tiež rovnako nepopierateľné, že za takých okolností má žaloba in rem verso subsidiárnu povahu, pretože neexistuje právny prostriedok umožňujúci dotknutému členskému štátu napadnúť analýzu, ktorú urobila Komisia, a získať späť spornú sumu. Napokon podľa môjho názoru, keď Všeobecný súd určí deklaratórnym rozsudkom, že dotknutý členský štát v skutočnosti nebol povinný sprístupniť spornú sumu Komisii, stáva sa platba (či už s výhradami alebo bez výhrad) ipso facto platbou bez právneho dôvodu. Keďže toto určenie je retroaktívne, je splnená piata podmienka (teda neexistencia právneho dôvodu).

128. Je úlohou Všeobecného súdu rozhodujúceho o tejto žalobe, aby určil presnú sumu, ktorá má byť vrátená dotknutému členskému štátu. Aby nedošlo k narušeniu finančnej rovnováhy inštitúcií Únie, malo by sa podľa môjho názoru vrátenie týkať výlučne istiny, ktorú tento členský štát skutočne sprístupnil Únii. K tejto istine sa nemajú tvoriť úroky v prospech tohto členského štátu.

129. Napokon je rovnako úlohou Všeobecného súdu, aby overil dodržanie podmienok prípustnosti žaloby, najmä z pohľadu pravidiel upravujúcich premlčanie. ( 63 )

Návrh

130. Podľa môjho názoru treba odvolací dôvod uvedený Českou republikou zamietnuť ako nedôvodný a v dôsledku toho treba zamietnuť aj odvolanie.

131. Napriek tomu by bolo vhodné, aby sa Súdny dvor vyjadril k problematike, na ktorú upriamilo pozornosť toto odvolanie, a vyslovil, ako som vysvetlila v bodoch 100 až 108 vyššie, že platbu sprevádzanú výhradami nemožno považovať za právne perfektnú a že za takých okolností je Komisia povinná podať žalobu pre nesplnenie povinnosti s cieľom preukázať, že dotknutý členský štát porušil svoje povinnosti sprístupniť TVZ.

132. Ak nedôjde k podaniu takejto žaloby pre nesplnenie povinnosti, je jediným ďalším spôsobom umožňujúcim predložiť takýto spor na posúdenie súdu Únie žaloba založená na bezdôvodnom obohatení.

133. Podľa môjho názoru je povinná žaloba pre nesplnenie povinnosti najvhodnejšia v tom zmysle, že táto žaloba by umožnila Súdnemu dvoru, aby meritórne rozhodol o probléme, teda o tom, či dotknutý členský štát dodržal svoje povinnosti v oblasti TVZ, a v prípade potreby určil, že došlo k ich nesplneniu. Hlavnou nevýhodou, ktorú netreba podceňovať, je, že tento spôsob by znamenal stanoviť výnimku z pravidla vyplývajúceho z judikatúry, podľa ktorého má Komisia v konaní o nesplnení povinnosti úplnú voľnú úvahu. Táto prekážka nie je neprekonateľná, pokiaľ by táto výnimka bola jasne obmedzená na oblasť TVZ.

134. Spôsob spočívajúci v odškodňovacej žalobe (založenej na bezdôvodnom obohatení) sa mi zdá menej vhodný, pretože by nútil Všeobecný súd k tomu, že by (nepriamo) musel rozhodovať o tom, či členský štát dodržal svoje povinnosti podľa práva Únie: vzhľadom na organizáciu súdnictva v súčasnosti to nie je jeho úloha. Tento spôsob však zostáva akceptovateľný ako núdzové riešenie.

135. V budúcnosti by bolo zjavne žiaduce, aby si samotný normotvorca zobral na starosť túto problematiku a zlepšil fungovanie systému TVZ tým, že upraví vhodný mechanizmus súdneho preskúmania. Až do tejto iniciatívy však prináleží Súdnemu dvoru, aby vyriešil problém, ktorý mu je predložený pomocou procesných nástrojov existujúcich v práve Únie.

O trovách

136. Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, uplatniteľného na konanie o odvolaní podľa jeho článku 184 ods. 1, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

137. Keďže Komisia navrhla uložiť Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania a Česká republika nemala úspech vo svojom jedinom dôvode, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.

138. Článok 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je rovnako uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, stanovuje, že členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.

139. Holandské kráľovstvo preto znáša svoje vlastné trovy konania.

Návrh

140. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby rozhodol takto: – Odvolanie sa zamieta. – Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie. – Holandské kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) T‑147/15, neuverejnené, ďalej len „napadnuté uznesenie“, EU:T:2018:395.

( 3 ) Ú. v. EÚ L 163, 2007, s. 17.

( 4 ) Nariadenie Rady z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 2007/436/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, 2000, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 169), zmenené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 2028/2004 zo 16. novembra 2004 (Ú. v. EÚ L 352, 2004, s. 1) a nariadením Rady (ES, Euratom) č. 105/2009 z 26. januára 2009 (Ú. v. EÚ L 36, 2009, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 1150/2000“). Pre úplnosť uvádzam, že v súčasnosti je nariadenie č. 1150/2000 zrušené. Jeho ustanovenia boli z veľkej časti prevzaté do nariadenia Rady (EÚ, Euratom) č. 609/2014 z 26. mája 2014 o metódach a postupe sprístupňovania tradičných vlastných zdrojov a vlastného zdroja založeného na DPH a HND a o opatreniach na zabezpečenie požiadaviek na pokladničnú hotovosť (Ú. v. EÚ L 168, 2014, s. 39).

( 5 ) WOMIS je skratka pre Write‑Off Management and Information System. Ide o informačný systém pre správu odpisov zistených pohľadávok, ktoré nie je možné vybrať. Pre ďalšie spresnenia v tejto súvislosti pozri tiež: 8. správa Komisie o fungovaní systému inšpekcie tradičných vlastných zdrojov [2013 – 2015) [článok 18 ods. 5 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000], COM(2016) 639 final, bod 5.1.

( 6 ) Rozsudok z 25. októbra 2017 (C‑593/15 P a C‑594/15 P, ďalej len „rozsudok Slovensko/Komisia, EU:C:2017:800).

( 7 ) Rozsudok z 25. októbra 2017, C‑599/15 P, EU:C:2017:801.

( 8 ) Pre širšie úvahy o režime vlastných zdrojov pozri: ALBERT, J.‑L.: Le droit douanier de l’Union européenne. Bruxelles: Bruylant, 2019, s. 132 až 144, a BERLIN, D.: Politiques de l’Union européenne. Bruxelles: Bruylant, 2016, s. 53 až 64.

( 9 ) Súdny dvor ešte spresnil, že členské štáty sú povinné zistiť nárok Únie na vlastné zdroje, hneď ako majú colné orgány k dispozícii potrebné údaje a sú teda schopné vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka: pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko (C‑392/02, EU:C:2005:683, body 58 a 59, ako aj citovaná judikatúra).

( 10 ) Rozsudok zo 7. apríla 2011, Komisia/Fínsko (C‑405/09, EU:C:2011:220, bod 37 a citovaná judikatúra).

( 11 ) Článok 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000 umožňuje z účtovného hľadiska rozlišovať medzi pohľadávkami, ktoré ešte neboli vybraté alebo ktoré boli namietané. Sumy vyhlásené alebo považované za sumy, ktoré nemožno vybrať, sa s konečnou platnosťou odpíšu z účtu podľa článku 17 ods. 2 uvedeného nariadenia.

( 12 ) Pozri rozsudok z 5. októbra 2006, Komisia/Belgicko (C‑378/03, EU:C:2006:639, bod 48 a citovaná judikatúra).

( 13 ) Tieto úroky sú navyše splatné bez ohľadu na dôvod omeškania, s ktorým boli tieto zdroje pripísané na účet Komisie. Pozri najmä rozsudok z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko (C‑392/02, EU:C:2005:683, bod 67 a citovaná judikatúra).

( 14 ) Pozri napríklad rozsudok z 12. septembra 2000, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑359/97, EU:C:2000:426, bod 31 a citovaná judikatúra).

( 15 ) Uznesenie z 21. júna 2007, Fínsko/Komisia (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, body 32 a 35, ako aj citovaná judikatúra).

( 16 ) Aspoň podľa výkladu obhajovaného Komisiou v jej písomných podaniach v konaní a na pojednávaní: pozri body 73 a 74 nižšie.

( 17 ) Pozri dôvodovú správu a článok 1 bod 13.3 návrhu nariadenia Rady, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES, Euratom) č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 2000/597/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad], KOM(2003) 366 v konečnom znení.

( 18 ) POTTEAU, A.: „Observations“ (poznámka týkajúca sa už citovaného rozsudku Slovensko/Komisia). In: PICOD, F.: Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires. Bruxelles: Bruylant, 2018, s. 1023.

( 19 ) Pozri najmä rozsudok Slovensko/Komisia, bod 57.

( 20 ) Tento problém už identifikoval jeden z mojich kolegov. Odkazujem na návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veciach Slovensko/Komisia a Rumunsko/Komisia (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, body 104 až 107).

( 21 ) Komisia tvrdí, že formulovanie takýchto výhrad má podľa zásady lojálnej spolupráce za následok (nanajvýš) jej povinnosť začať s dotknutým členským štátom konštruktívny dialóg s cieľom zblížiť ich stanoviská (pozri rovnako bod 95 a poznámky pod čiarou 24 a 25 vyššie).

( 22 ) Česká republika odkazuje na rozsudok z 11. augusta 1995, Komisia/Nemecko (C‑431/92, EU:C:1995:260, bod 22).

( 23 ) Česká republika analogicky odkazuje na rozsudok z 13. decembra 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, bod 38 a nasl.).

( 24 ) Česká republika spresňuje, že rovnaká otázka je predmetom žaloby na nečinnosť v prebiehajúcej veci T‑13/19. V tejto žalobe Česká republika vytýka Komisii, že voči nej nezačala konanie o nesplnení povinnosti napriek tomu, že jej platba bola sprevádzaná výhradami.

( 25 ) Túto skutočnosť riadne potvrdila Komisia: pozri bod 73 nižšie. V prebiehajúcej veci T‑13/19 sa Komisia vyjadruje v tom zmysle, že keďže členský štát vykonal požadovanú platbu, neexistuje žiadne porušenie, ktoré by mu bolo možné pripísať, a teda neexistuje žiadny právny základ, ktorý by Komisii umožňoval začať konanie o nesplnení povinnosti.

( 26 ) Tento členský štát odkazuje na návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veciach Slovensko/Komisia a Rumunsko/Komisia (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 40).

( 27 ) Pri formulovaní výhrad členským štátom je tak Komisia povinná nanajvýš začať s týmto štátom konštruktívny dialóg s cieľom zblížiť ich stanoviská: pozri bod 57 vyššie a bod 95 nižšie.

( 28 ) Komisia odkazuje najmä na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Darmon vo veci Komisia/Holandsko (C‑96/89, EU:C:1990:374, bod 32).

( 29 ) Pozri rozsudok Slovensko/Komisia, bod 46 a citovanú judikatúru. Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.

( 30 ) Rozsudok z 22. júna 2000, Holandsko/Komisia (C‑147/96, EU:C:2000:335, bod 27 a citovaná judikatúra).

( 31 ) Rozsudok z 13. februára 2014, Maďarsko/Komisia (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, bod 55 a citovaná judikatúra).

( 32 ) Dodávam, že hoci niektoré formulácie obsiahnuté v spornom liste vyvolávajú dojem, že Komisia „odmietla“ priznať oslobodenie od povinnosti sprístupniť vlastné zdroje požadované českými orgánmi, Všeobecný súd sa napriek tomu domnieval, že tento list, vzhľadom na jeho kontext a právomoci Komisie, neobsahoval rozhodnutie o žiadosti o oslobodenie, ale iba stanovisko (body 57 až 59 a 66 až 70 napadnutého uznesenia). Táto analýza zodpovedá záveru formulovanému doktrínou v oblasti TVZ: pozri bod 55 vyššie.

( 33 ) Pozri rozsudok Slovensko/Komisia, bod 61. K tomuto bodu uvádzam, že Súdny dvor sa odmietol riadiť analýzou, ktorú urobila moja kolegyňa J. Kokott: pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veciach Slovensko/Komisia a Rumunsko/Komisia (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, body 50 až 59). Pozri tiež v tejto súvislosti: POTTEAU, A.: c.d., s. 1022 až 1023.

( 34 ) Pozri bod 81 napadnutého uznesenia a rozsudok Slovensko/Komisia, bod 66.

( 35 ) Pozri body 56 a 57 vyššie.

( 36 ) Rovnako odmietam tvrdenie uvedené Komisiou na pojednávaní, podľa ktorého má iba členský štát kľúč k riešeniu problému, keďže si môže z vlastnej iniciatívy zobrať späť spornú sumu z účtu zriadeného v mene Komisie. Dotknutý členský štát by bol takto znovu nútený porušiť predpisy v snahe začať súdne prejednanie. Úvaha Komisie zjavne neponúka východisko a neposkytuje uspokojivé riešenie problému neexistencie účinného prostriedku nápravy, s ktorým sme konfrontovaní v prejednávanej veci. V tejto súvislosti skutočnosť, že Súdny dvor môže znížiť sumu úrokov z omeškania (napríklad v prípade žaloby podanej Komisiou oneskorene), nevyvažuje finančné riziko, ktoré podstupuje dotknutý členský štát.

( 37 ) Pozri bod 48 vyššie a citovanú judikatúru.

( 38 ) Pozri rozsudok zo 16. júla 2015, Komisia/Bulharsko (C‑145/14, EU:C:2015:502, bod 24 a citovaná judikatúra).

( 39 ) Pre širšie úvahy pozri von BARDELEBEN, E., DONNAT, F. a SIRITZKY, D.: La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen. Paris: La Documentation française, 2012, s. 189.

( 40 ) Pozri uznesenie z 9. januára 2006, Fínsko/Komisia (T‑177/05, neuverejnené, EU:T:2006:1, bod 39).

( 41 ) Uznesenie z 21. júna 2007, Fínsko/Komisia (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, bod 35).

( 42 ) Uznesenie z 21. júna 2007, Fínsko/Komisia (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, bod 36). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.

( 43 ) V tejto súvislosti uvádzam, že výraz „podmienená platba“ použitý najmä v uzneseniach z 9. januára 2006, Fínsko/Komisia (T‑177/05, neuverejnené, EU:T:2006:1), a z 21. júna 2007, Fínsko/Komisia (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), je nevhodný: podľa právnej úpravy TVZ členské štáty nemajú právo podmieniť sprístupnenie uvedených zdrojov žiadnymi podmienkami. Majú iba právo formulovať výhrady a zároveň nepodmienene vykonať platbu požadovanú právnymi predpismi.

( 44 ) Pre prípad potreby ešte poznamenávam, že samotná Komisia v minulosti uvažovala o možnosti takej povinnosti: pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veciach Slovensko/Komisia a Rumunsko/Komisia (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 106).

( 45 ) Štruktúra tohto nariadenia sa opiera o monitorovaciu a kontrolnú funkciu vykonávanú Komisiou (pozri najmä jeho odôvodnenia 8, 9 a 11). Je tiež užitočné uviesť, že podľa súčasnej právnej úpravy a predovšetkým nariadenia Rady (EÚ, Euratom) č. 608/2014 z 26. mája 2014, ktorým sa ustanovujú vykonávacie opatrenia týkajúce sa systému vlastných zdrojov Európskej únie (Ú. v. EÚ L 168, 2014, s. 29), sú právomoci a zodpovednosť Komisie a jej zamestnancov v oblasti TVZ oveľa presnejšie definované.

( 46 ) V záujme riadnej správy rozpočtu platí, že hoci je Komisia oprávnená použiť sprístupnené prostriedky, je napriek tomu vhodné, aby až do rozhodnutia Súdneho dvora zohľadnila neistotu, ktorá ich sprevádza z dôvodu formulovaných výhrad.

( 47 ) Pripomínam, že podľa tohto odôvodnenia úzka spolupráca medzi členskými štátmi a Komisiou uľahčí riadne uplatňovanie rozpočtových pravidiel, ktoré sa týkajú vlastných zdrojov.

( 48 ) V prejednávanej veci to preukazujú neúspešné pokusy odvolateľky, ktorá viackrát vyzvala Komisiu, aby voči nej podala žalobu pre nesplnenie povinnosti, pričom tieto pokusy vyvrcholili podaním žaloby na nečinnosť prejednávanej pod spisovou značkou T‑13/19, v ktorej odvolateľka navrhla, aby Všeobecný súd určil, že Komisia si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty, z dôvodu, že po podmienenom sprístupnení TVZ nezačala v tejto súvislosti proti Českej republike konanie o nesplnení povinnosti a ani nevrátila spornú sumu. Pozri v tejto súvislosti poznámky pod čiarou 24 a 25 vyššie.

( 49 ) V súlade s ustálenou judikatúrou totiž „Komisia nemá právomoc právoplatne rozhodovať… o právach a povinnostiach členského štátu alebo mu poskytovať záruky týkajúce sa zlučiteľnosti určitého správania s právom [Únie]“. V tomto zmysle pozri rozsudok z 20. marca 2003, Komisia/Nemecko (C‑135/01, EU:C:2003:171, bod 24).

( 50 ) Ak by nebola podaná žaloba pre nesplnenie povinnosti, rozhodnutie prijaté Všeobecným súdom v konaní o žalobe o náhradu škody by sa nedostalo do rozporu s výlučnou právomocou Súdneho dvora v oblasti určovania nesplnenia povinnosti. Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veciach Slovensko/Komisia a Rumunsko/Komisia (C‑593/15 P, C‑594/15 P a C‑599/15 P, EU:C:2017:441, bod 109).

( 51 ) Pripomínam, že podľa článku 268 ZFEÚ má Súdny dvor Európskej únie právomoc rozhodovať spory o náhrade škody podľa článku 340 druhého a tretieho odseku ZFEÚ. Článok 340 druhý odsek ZFEÚ uvádza, že „v prípade nezmluvnej zodpovednosti Únia, v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov, napraví akékoľvek škody spôsobené vlastnými orgánmi alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií“.

( 52 ) Odkazujem na rozsudok zo 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisia (C‑47/07 P, ďalej len „rozsudok Masdar, EU:C:2008:726). Osobe podliehajúcej súdnej právomoci tak nemožno odoprieť možnosť podať žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení Únie iba z dôvodu, že Zmluva o FEÚ výslovne neupravuje druh žaloby určenej pre takéto konanie. Ako totiž už Súdny dvor rozhodol, výklad článkov 268 a 340 ZFEÚ, ktorý by vylučoval túto možnosť, by viedol k „výsledku odporujúcemu zásade účinnej súdnej ochrany zakotvenej v judikatúre Súdneho dvora a potvrdenej v článku 47 [Charty]“: pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 18. septembra 2018, Barroso Truta a i./Súdny dvor Európskej únie (T‑702/16 P, EU:T:2018:557, bod 105).

( 53 ) Rozsudok z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 106 a citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.

( 54 ) Pozri napríklad rozsudok z 19. apríla 2007, Holcim (Deutschland)/Komisia (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, body 47 až 49). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.

( 55 ) Pre prípad potreby pripomínam, že Súdny dvor výslovne odmietol uznať existenciu režimu objektívnej zodpovednosti (bez ohľadu na zavinenie): odkazujem v tomto prípade na rozsudok z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 175). V tomto prípade sa mi zdá jasné, že keď Komisia koná vo svojom postavení strážkyne Zmlúv, nemožno jej v takomto kontexte ipso facto vytýkať závažné porušenie práva Únie (ani všeobecnejšie zavinenie), hoci sa jej výklad zložitej právnej otázky môže na záver ukázať nesprávny.

( 56 ) Keď totiž súd konštatuje, že ani žiadne konanie, ani žiadne údajné opomenutie inštitúcie nemá protiprávnu povahu, takže prvá podmienka, od ktorej závisí vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie, nie je splnená, môže zamietnuť žalobu v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné podmienky tejto zodpovednosti [rozsudok z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia (C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 166 a citovaná judikatúra)].

( 57 ) Rozsudok Masdar, bod 44.

( 58 ) Pozri rozsudok z 28. júla 2011, Agrana Zucker (C‑309/10, EU:C:2011:531, bod 53, v ktorom Súdny dvor odkazuje aj na rozsudok Masdar).

( 59 ) Rozsudok Masdar, bod 49.

( 60 ) Pozri napríklad v belgickom práve: van OMMESLAGHE, P.: Traité élémentaire de droit civil, t. II, Les obligations, zv. 2 (Source des obligations – deuxième partie). Bruxelles: Bruylant, 2013, s. 1138, č. 782. Tento mechanizmus bol do belgického práva zakotvený judikatúrou. Vo francúzskom práve bol tento mechanizmus predmetom legislatívnej kodifikácie: pozri články 1303 až 1303‑4 Code civil (Občiansky zákonník) upravujúce „bezdôvodné obohatenie“. Analogický inštitút existuje aj v anglosaskom systéme. Ako to často býva v systéme common law, inštitút bezdôvodného obohatenia (unjust enrichment) v anglickom práve je zložitou konštrukciou, ktorá sa zakladá skôr na judikatúre ako na texte zákona. Presná štruktúra, rozsah a povaha tohto inštitútu nie sú ešte jasné: k všeobecnému prehľadu pozri BURROWS, A.: A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment. Oxford University Press, 2012, a VIRGO, G.: The Principles of the Law of Restitution (3. vyd.). Oxford University Press, 2015. Supreme Court of the United Kingdom (Najvyšší súd Spojeného kráľovstva) vo svojom rozsudku Bank of Cyprus UK Ltd v Menelaou [(2015) UKSC 66] konštatoval, že skôr, než sa vyhovie žalobe založenej na bezdôvodnom obohatení treba uvažovať v štyroch etapách a preskúmať i) či sa žalovaný obohatil, ii) či k tomuto obohateniu došlo na náklady žalobcu, iii) či je toto obohatenie bezdôvodné a iv) či sa žalovaný môže dovolávať niektorého z dôvodov, ktoré môžu odôvodniť jeho obranu. Rozsiahla judikatúra potvrdzuje a vysvetľuje každé z týchto kritérií.

( 61 ) Cour de cassation de Belgique (Kasačný súd Belgicko), rozsudok z 22. augusta 1940, Pasicrisie, 1940, s. 205. Inými slovami, takáto žaloba nemôže slúžiť na zneužitie konania. Rovnako sa Všeobecný súd už domnieval, že žalobu o náhradu škody treba vyhlásiť za neprípustnú, keď sa v nej v skutočnosti navrhuje zrušenie aktu, ktorý už nadobudol právoplatnosť, a ak by vyhovenie žalobe malo za následok odstránenie jeho právnych účinkov: pozri rozsudok z 15. marca 1995, Cobrecaf a i./Komisia (T‑514/93, EU:T:1995:49, body 59 a 60, ako aj citovaná judikatúra). Je ešte potrebné, aby uvedený akt bolo možné napadnúť žalobou: v prejednávanej veci to tak (podľa predpokladov) nie je.

( 62 ) Cour de cassation de Belgique (Kasačný súd Belgicko), rozsudok z 25. marca 1994, Pasicrisie, 1994, s. 305.

( 63 ) Pripomínam, že článok 46 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanovuje, že žaloby proti Únii v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti sa premlčujú po uplynutí piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. Prináleží teda Všeobecnému súdu, aby preukázal presný deň, kedy došlo k obohateniu (a zodpovedajúcemu zmenšeniu majetku).