Z toho vyplýva, že príjemca nezákonnej pomoci vyhlásenej za zlučiteľnú s vnútorným trhom môže mať legitímny a skutočný záujem na podaní žaloby založenej na samotnom vymedzení dotknutých opatrení ako štátnej pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ a novej pomoci v zmysle článku 1 písm. c) nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy ES, ak je voči nemu podaná žaloba konkurenta na vnútroštátnom súde, o ktorej sa prerušilo konanie až do vyhlásenia rozsudku Všeobecného súdu a ktorá smeruje k jeho zaviazaniu na zaplatenie úrokov za obdobie nezákonnosti a na náhradu škody spôsobenej z dôvodu nezákonnosti pomoci.

V rámci žaloby o neplatnosť podanej príjemcom pomoci proti rozhodnutiu Komisie vyhlasujúcemu dotknutú štátnu pomoc alebo jedno zo sporných finančných opatrení za úplne zlučiteľné s vnútorným trhom možno záujem na konaní vyvodiť z existencie preukázaného rizika, že právne postavenie žalobcu by bolo dotknuté podaním žalôb na súde alebo že riziko podania žaloby na súd skutočne existuje ku dňu podania žaloby na súd Európskej únie.

V tejto súvislosti pokiaľ ide konkrétnejšie o vzťah medzi treťou a druhou podmienkou Altmark, zrejme nemožno konštatovať, že kompenzácia poskytnutá podniku, ktorý je jej príjemcom a ktorý je poverený úlohou vo verejnom záujme, neprekračuje sumu nevyhnutnú na úplné alebo čiastočné pokrytie nákladov, ktoré vznikli pri plnení záväzkov služby vo verejnom záujme, berúc do úvahy súvisiace príjmy, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkov, bez toho, aby sa najprv zistilo, podľa akých kritérií bola určená výška tejto kompenzácie, čo je práve predmetom druhej podmienky Altmark.

Zo znenia Protokolu (č. 29) o systéme verejnoprávneho vysielania v členských štátoch (Amsterdamský protokol) vyplýva, že cieľom tohto aktu je výklad uvedenej odchýlky od článku 106 ods. 2 ZFEÚ. Nie je teda relevantný na posúdenie uplatniteľnosti kritérií Altmark, ktorých cieľom je určiť, či ide o štátnu pomoc, a nie určiť, či je táto pomoc zlučiteľná s vnútorným trhom. Okrem toho nemožno uznať, že Amsterdamský protokol vylučuje uplatnenie pravidiel hospodárskej súťaže a zakazuje Komisii preskúmať, či financovanie zo štátnych prostriedkov hospodársky zvýhodňuje verejnoprávnych vysielateľov, vychádzajúc pritom z kritérií stanovených Súdnym dvorom v rozsudku Altmark. Okrem toho, aj keby sa pripustilo, že Amsterdamský protokol je relevantný pri posudzovaní existencie štátnej pomoci, platilo by to len pre prvú podmienku Altmark týkajúcu sa vymedzenia záväzkov služby vo verejnom záujme.

V rámci určenia existencie štátnej pomoci menej prísne uplatnenie podmienok Altmark v konkrétnom prípade môže byť odôvodnené tým, že odvetvie, v ktorom príjemca kompenzácie pôsobí, nemá konkurenčný a obchodný rozmer. Berúc do úvahy špecifickosť vysielania vo verejnom záujme, ktorú zdôrazňuje Protokol (č. 29) o systéme verejnoprávneho vysielania v členských štátoch, pritom nemožno uznať, že odvetvie televízneho vysielania nemá konkurenčný a obchodný rozmer. O existencii tohto rozmeru svedčí najmä skutočnosť, že verejnoprávny vysielateľ, ktorý je čiastočne financovaný zo svojich príjmov z reklamy, pôsobí na trhu televíznej reklamy.

Otázku, či je v súlade so zásadou právnej istoty, ak sa príjemcovi platby, ktorá sa v čase skutkových okolností považovala za kompenzáciu poskytovanú za plnenie úlohy vo verejnom záujme, uloží povinnosť vrátiť určitú peňažnú sumu, ktorá vyplýva zo súbežného a spätného uplatnenia rozsudkov týkajúcich sa výkladu článku 107 ods. 1 ZFEÚ a článku 108 ods. 3 ZFEÚ, ktoré boli vydané niekoľko rokov po vyplatení tejto kompenzácie, však nemožno vyriešiť v rámci prejednávaného sporu, ktorý sa týka platnosti rozhodnutia, ktorým Komisia klasifikovala uvedenú kompenzáciu ako štátnu pomoc. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, prípadne po položení prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru, či sa za okolností prejednávaného prípadu uplatnia pravidlá týkajúce sa povinnosti nahradiť štátu úroky za obdobie nezákonnosti a prípadne povinnosti nahradiť škodu, ktorá mohla byť spôsobená konkurentom z dôvodu nezákonnosti pomoci.

Finančné následky, ktoré príjemcovi vyplývajú z neoznámeného opatrenia, nie sú okolnosťou, ktorá by vzhľadom na všeobecnú zásadu právnej istoty odôvodňovala časové obmedzenie účinkov rozsudku, ktorým Súdny dvor vyloží článok 107 ods. 1 ZFEÚ v tom zmysle, že predmetné opatrenie predstavuje štátnu pomoc. Z toho vyplýva, že príjemca takéhoto opatrenia sa nemôže odvolávať na nepriaznivé finančné okolnosti, ktoré jej spôsobuje uplatnenie podmienok Altmark na predmetné opatrenie a jeho vymedzenie ako štátnej pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ v súlade s jeho výkladom podaným v rozsudku Altmark, s cieľom domáhať sa na základe zásady právnej istoty neuplatnenia týchto podmienok v prejednávanom prípade.

Výklad druhej podmienky Altmark, podľa ktorého kritériá výpočtu kompenzácie musia byť nielen objektívne a stanovené vopred transparentným postupom, ale musia tiež zabezpečiť efektívnosť riadenia služby vo verejnom záujme, totiž nie je zlučiteľný so znením druhej podmienky Altmark a vedie k zámene so štvrtou podmienkou uvedeného rozsudku, ktorá sa týka požiadavky účinnosti.

Členský štát je teda povinný preukázať, že pokiaľ sa výber podniku povereného plnením príslušnej úlohy vo verejnom záujme neuskutočnil prostredníctvom výberového konania v rámci verejnej súťaže, výška kompenzácie poskytnutej tomuto podniku bola určená na základe analýzy nákladov, ktoré by na plnenie tejto úlohy vynaložil priemerný, dobre riadený podnik, ktorý má k dispozícii primerané prostriedky potrebné na splnenie požiadaviek na predmetnú službu vo verejnom záujme. Pokiaľ sa to nepreukáže, nemožno vylúčiť, že kompenzácia poskytnutá podniku poverenému úlohou vo verejnom záujme zahŕňa štátnu pomoc.

Výhody, ktoré nie sú v oblasti štátnej pomoci poskytnuté zo štátnych prostriedkov, v nijakom prípade nemôžu predstavovať štátnu pomoc. V tejto súvislosti výhodou poskytnutou zo štátnych prostriedkov je výhoda, ktorá v prípade, ak bola poskytnutá, má nepriaznivý vplyv na štátne prostriedky.

Najjednoduchšou formou tohto nepriaznivého vplyvu je prevod štátnych prostriedkov na subjekt, ktorému je výhoda poskytnutá. Na to, aby sa výhoda poskytnutá jednému alebo viacerým podnikom mohla považovať za štátnu pomoc, netreba vo všetkých prípadoch dokázať, že došlo k prevodu štátnych prostriedkov. V tomto zmysle môže existovať výhoda s nepriaznivým vplyvom na štátne prostriedky, ktorá nezahŕňa prevod štátnych prostriedkov. Tak je to najmä v prípade opatrenia, ktorým orgány verejnej moci priznajú určitým podnikom oslobodenie od dane, ktoré – aj keď nezahŕňa prevod štátnych prostriedkov – stavia jeho príjemcov do výhodnejšej finančnej situácie, ako je finančná situácia ostatných daňovníkov.

Pokiaľ ide o rozsah pojmu štátne prostriedky v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, zahŕňa všetky peňažné prostriedky, ktoré môžu verejné orgány skutočne použiť na podporu podnikov bez ohľadu na to, či tieto prostriedky trvalo patria, alebo nepatria do majetku štátu. V dôsledku toho, aj keď sumy zodpovedajúce predmetnému opatreniu nie sú trvalým spôsobom vo vlastníctve štátnej pokladnice, skutočnosť, že sú stále pod verejnou kontrolou, a teda k dispozícii príslušným vnútroštátnym orgánom, stačí na to, aby sa považovali za štátne prostriedky.

Štátne prostriedky môžu tvoriť aj prostriedky, ktoré pochádzajú od tretích osôb, ale ktoré ich vlastníci dobrovoľne dali k dispozícii štátu alebo ktorých sa ich vlastníci vzdali a ktoré štát v rámci výkonu svojich zvrchovaných právomocí prevzal do svojej správy. Naproti tomu nemožno konštatovať, že prostriedky sa nachádzajú pod verejnou kontrolou, a teda predstavujú štátne prostriedky v uvedenom zmysle, len preto, že štát legislatívnym opatrením uložil tretej osobe povinnosť používať jej vlastné prostriedky určitým spôsobom.

(pozri body 190, 195, 196, 198, 201, 208, 209)