ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pokiaľ ide o odôvodnenie žiadosti o informácie na základe článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1/2003, toto ustanovenie definuje jeho hlavné prvky. Táto osobitná povinnosť odôvodnenia predstavuje podstatnú náležitosť nielen na to, aby sa preukázala dôvodnosť zamýšľaného zásahu v rámci dotknutých podnikov, ale aj na to, aby sa im umožnilo pochopiť rozsah ich povinnosti spolupráce pri zachovaní ich práva na obhajobu.

Čo sa týka povinnosti stanoviť účel žiadosti, znamená to, že Komisia musí vo svojej žiadosti uviesť predmet vyšetrovania, a teda spresniť vytýkané porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti Komisia nie je povinná oznámiť adresátovi rozhodnutia o žiadosti o informácie všetky informácie o údajných porušeniach, ktorými disponuje, ani dôkladne z právneho hľadiska kvalifikovať tieto porušenia, pokiaľ jasne uvedie podozrenia, ktoré má v úmysle preskúmať. Vzhľadom na to, že nevyhnutný charakter informácie sa musí posudzovať z hľadiska účelu uvedeného v žiadosti o informácie, je pritom potrebné, aby bol tento účel uvedený dostatočne presne, pretože inak by nebolo možné určiť, či je informácia nevyhnutná a Súdny dvor by nemohol vykonať svoje preskúmanie.

Je pravda, že žiadosť o informácie predstavuje vyšetrovací úkon, ktorý sa všeobecne používa v rámci dokazovania, ktoré predchádza oznámeniu výhrad a má za cieľ len umožniť Komisii zhromaždiť informácie a dokumenty nevyhnutné na preskúmanie skutočnosti a rozsahu určitého právneho a skutkového stavu. V súvislosti s rozhodnutiami o inšpekciách sa síce konštatovalo, že hoci má Komisia s čo možno najväčšou presnosťou uviesť, čo je predmetom vyšetrovania, a skutočnosti, na ktorých zakladá skúmanie, nie je nevyhnutné uvádzať v rozhodnutí o inšpekcii presné vymedzenie dotknutého trhu, ani konkrétnu právnu kvalifikáciu údajných porušení, či údaj o období, v ktorom došlo k týmto porušeniam, táto úvaha však bola odôvodnená skutočnosťou, že inšpekcie sa uskutočňujú na začiatku vyšetrovania, čiže v čase, keď Komisia ešte nedisponuje presnými informáciami. Odôvodnenie, ktoré je príliš stručné, nejasné a všeobecné a za určitých okolností nejednoznačné, pritom nemôže spĺňať požiadavky odôvodnenia stanovené v článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 na odôvodnenie žiadosti o informácie, ktorá bola zaslaná dva roky po uskutočnení prvých inšpekcií, zatiaľ čo Komisia zaslala niekoľko žiadostí o informácie podnikom podozrivým z účasti na porušení, a to niekoľko mesiacov po prijatí rozhodnutia o začatí konania.

(pozri body 17, 19 – 21, 24, 37 – 39)
Článok 33 smernice 2011/95 o normách na oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že podmienka miesta pobytu uložená osobám oprávneným na doplnkovú ochranu predstavuje obmedzenie slobody pohybu zaručenej týmto článkom, aj keď toto opatrenie nezakazuje tejto osobe voľne sa pohybovať v rámci územia členského štátu, ktorý poskytol túto ochranu, a dočasne sa zdržiavať na tomto území mimo miesta vymedzeného podmienkou miesta pobytu.

V tejto súvislosti odôvodnenia 8, 9 a 39 uvedenej smernice však uvádzajú, že normotvorca Únie chcel v reakcii na výzvu štokholmského programu zaviesť jednotné postavenie v prospech všetkých osôb s postavením medzinárodnej ochrany a že v dôsledku toho sa rozhodol priznať osobám oprávneným na doplnkovú ochranu tie isté práva a výhody ako sú tie, ktoré majú utečenci, s výhradou nevyhnutných a objektívne odôvodnených výnimiek. Článok 33 smernice 2011/95 spresňuje, že sloboda pohybu, ktorú stanovuje, je zaručená osobám s postavením medzinárodnej ochrany, čo implikuje, že utečenci a osoby oprávnené na doplnkovú ochranu podliehajú v tejto súvislosti tomu istému režimu.

Článok 26 Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov, ktorý je základným kameňom medzinárodného právneho režimu ochrany utečencov a ktorého uplatňovanie príslušnými orgánmi členských štátov na základe spoločných pojmov a kritérií sa uprednostňuje ustanoveniami smernice, zaručuje utečencom slobodu pohybu, keď výslovne stanovuje, že táto sloboda zahŕňa nielen právo voľne sa pohybovať na území štátu, ktorý im priznal postavenie utečenca, ale takisto právo vybrať si miesto pobytu na tomto území. Žiadny prvok nepreukazuje, že by sa normotvorca Únie rozhodol prebrať v smernici 2011/95 len prvé z týchto práv a nie to druhé. Odlišný výklad by znamenal, že toto právo je zaručené len utečencom a vzniklo by tak, napriek neexistencii výslovného pravidla v uvedenej smernici v tomto zmysle, rozlišovanie, v rozpore s cieľom zavedenia jednotného postavenia v prospech všetkých osôb s postavením medzinárodnej ochrany, medzi obsahom ochrany zaručenej v tejto súvislosti jednak utečencom a jednak osobám oprávneným na doplnkovú ochranu.

(pozri body 28, 32, 34 – 36, 40, bod 1 výroku)
Nárok na paušálnu a jednotnú náhradu pre cestujúceho v dôsledku meškania letu, vychádzajúci z článkov 5 až 7 nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov, je nezávislý od náhrady škody upravenej v rámci článku 19 Montrealského dohovoru o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu. Keďže práva založené na ustanoveniach uvedeného nariadenia a Montrealského dohovoru patria do rozdielnych právnych rámcov, pravidlá na určenie medzinárodnej právomoci stanovené týmto dohovorom sa na návrhy podané iba na základe nariadenia č. 261/2004 neuplatnia, keďže ich treba preskúmať z hľadiska nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach.

Právo Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, za akých má súd rozhodnúť v konaní týkajúcom sa určenia miestne príslušného súdu členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a posúdiť za uvedených okolností medzinárodnú právomoc súdov tohto členského štátu rozhodnúť v sporovom konaní o pohľadávke, na základe ktorej bol vydaný takýto platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor v lehote stanovenej na tento účel, nariadenie č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach vyžaduje, aby sa otázka medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu rozhodla na základe procesných pravidiel, ktoré umožnia zaručiť potrebný účinok ustanovení tohto nariadenia a právo na obranu, či už o tejto otázke rozhoduje vnútroštátny súd alebo súd, ktorý tento vnútroštátny súd určí ako miestne a vecne príslušný rozhodnúť podľa riadneho občianskeho súdneho konania o pohľadávke.

V tejto súvislosti vnútroštátne pravidlá, ktoré sa uplatňujú na konanie, ktoré na vnútroštátnom súde prebieha, musia totiž tomuto súdu umožniť, aby preskúmal otázku medzinárodnej právomoci podľa pravidiel stanovených v nariadení č. 44/2001 vzhľadom na všetky informácie potrebné na tento účel. Ak by to tak nebolo, bolo by na vnútroštátnom súde, či vyloží svoje procesné pravidlá v tom zmysle, že mu umožňujú splniť uvedené požiadavky, alebo či určí súd vecne príslušný rozhodnúť podľa riadneho občianskeho súdneho konania o pohľadávke, v postavení miestne príslušného súdu, a má v takom prípade vzhľadom na kritériá uvedené v uvedenom nariadení č. 44/2001 prípadne rozhodnúť o svojej vlastnej medzinárodnej právomoci.

(pozri body 48, 62 – 64, 73 a výrok)
Smernica 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať tak, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neumožňuje súdu konajúcemu vo veci výkonu platobného rozkazu posúdiť ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky uvedenej v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ak orgán konajúci o návrhu na vydanie platobného rozkazu nie je príslušný na vykonanie takého posúdenia.

Pokiaľ sú priebeh a osobitosti konania o vydaní platobného rozkazu také, že pri neexistencii okolností, ktoré by spôsobovali účasť sudcu, je toto konanie ukončené bez možnosti, že by sa mohlo vykonať preskúmanie existencie nekalých podmienok v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, a ak teda súd rozhodujúci o výkone platobného rozkazu nie je príslušný posúdiť ex offo existenciu takých zmluvných podmienok, spotrebiteľ by mohol čeliť exekučnému titulu bez toho, aby mal v akomkoľvek štádiu konania záruku, že takéto posúdenie sa vykoná. Taká právna úprava môže poškodzovať účinnosť ochrany práv vyplývajúcich zo smernice 93/13. Účinnú ochranu týchto práv možno totiž zaručiť iba pod podmienkou, že procesný systém členského štátu umožňuje v rámci konania o vydaní platobného rozkazu alebo v rámci konania o výkone platobného rozkazu ex offo preskúmanie potenciálnej nekalej povahy zmluvných podmienok uvedených v zmluve uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.

Takáto úvaha nemôže byť spochybnená, ak procesné právo členského štátu udeľuje rozhodnutiu, ktoré vydal orgán rozhodujúci o návrhu na vydanie platobného rozkazu, právnu silu rozhodnutej veci a priznáva mu účinky analogické účinkom súdneho rozhodnutia. Taká právna úprava týkajúca sa podmienok uplatňovania zásady právnej sily rozhodnutej veci v rámci konania o vydaní platobného rozkazu sa nezdá byť v súlade so zásadou efektivity, keďže v konaniach začatých predajcom alebo dodávateľom, v ktorých sú žalovanými spotrebitelia, znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie ochrany, ktorú spotrebiteľom má poskytovať smernica 93/13.

(pozri body 40, 41, 43, 45 – 47, 48, 54, 55 a výrok)
Všeobecná zásada zákazu diskriminácie na základe veku, tak ako je konkretizovaná smernicou 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že aj v konaní medzi súkromnoprávnymi subjektmi bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej zamestnanec nemá nárok na odstupné, ak má nárok na starobný dôchodok vyplácaný zamestnávateľom v rámci dôchodkového systému, do ktorého tento zamestnanec vstúpil pred dosiahnutím veku 50 rokov, bez ohľadu na to, či sa rozhodne zostať na trhu práce, alebo odísť do dôchodku.

V tejto súvislosti keďže smernica 2000/78 samotná nezakotvuje všeobecnú zásadu zákazu diskriminácie na základe veku, ale iba konkretizuje túto zásadu v oblasti zamestnania a práce, rozsah ochrany poskytovanej touto smernicou nepresahuje rozsah poskytovaný touto zásadou.

Na druhú stranu vzhľadom na to, že článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78 bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej pracovníci majúci nárok na vyplácanie starobného dôchodku svojím zamestnávateľom v rámci dôchodkového systému, do ktorého vstúpili pred dosiahnutím veku 50 rokov, nemôžu výlučne na základe tejto skutočnosti dostať osobitné odstupné určené na podporu opätovného profesijného začlenenia pracovníkov, ktorí majú v podniku odpracovaných viac než 12 rokov, je to tak aj vo vzťahu k všeobecnej zásade rovnosti zaobchádzania, vo vzťahu ku ktorej všeobecná zásada zákazu diskriminácie na základe veku predstavuje iba osobitné vyjadrenie.

(pozri body 23, 26, 27, bod 1 výroku)
Vec C‑294/14

ADM Hamburg AG

proti

Hauptzollamt Hamburg‑Stadt

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Hamburg)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Colná únia a spoločný colný sadzobník — Colný kódex Spoločenstva — Colné preferencie — Nariadenie (EHS) č. 2454/93 — Článok 74 ods. 1 — Výrobky s pôvodom vo zvýhodnenej krajine — Preprava — Zásielka pozostávajúca zo zmesi surového oleja z palmových jadier pochádzajúceho z niekoľkých krajín využívajúcich rovnaké preferenčné zaobchádzanie“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. apríla 2016

Colná únia – Spoločný colný sadzobník – Systém všeobecných colných preferencií v prospech rozvojových krajín – Pôvod tovaru – Určenie – Dovoz v podobe zmesi surového oleja z palmových jadier pochádzajúceho z niekoľkých krajín využívajúcich rovnaké preferenčné zaobchádzanie – Priznanie preferenčného zaobchádzania – Podmienky

(Nariadenie Komisie č. 2454/93, zmenené a doplnené nariadením č. 1063/2010, článok 74 ods. 1)

Článok 74 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 1063/2010, je potrebné vykladať v tom zmysle, že v prípade predloženia platných osvedčení o pôvode je možné uznať preferenčný pôvod tovaru v zmysle všeobecného systému preferencií zavedeného nariadením č. 732/2008 pre zásielky surového oleja z palmových jadier, aj keď tento tovar bol v rámci prepravy do Európskej únie v lodnej nádrži zmiešaný, a to za podmienok, keď môže byť vylúčené, že by do tejto nádrže mohli byť pridané iné výrobky, predovšetkým výrobky, ktoré nie sú predmetom preferenčného zaobchádzania.

Za týchto podmienok, ak v rámci prepravy dôjde k zmiešaniu viacerých výrobkov pochádzajúcich z rozvojových krajín profitujúcich zo systému všeobecných preferencií poskytovaného Úniou v rámci jej schémy všeobecných colných preferencií zavedenej nariadením č. 732/2008, ktoré neovplyvní podstatu týchto výrobkov a ktoré nevytvorí neistotu, pokiaľ ide o ich pôvod, nemožno to kvalifikovať ako pozmenenie, spracovanie alebo vykonanie operácie, ktoré by odporovalo uznaniu pôvodu týchto výrobkov podľa existujúcej právnej úpravy, osobitne v zmysle článku 74 ods. 1 nariadenia č. 2454/93.

(pozri body 30, 35 a výrok)
Vnútroštátne opatrenie, ktoré podmieňuje zlúčenie rodiny tureckého pracovníka, ktorý sa oprávnene zdržiava v dotknutom členskom štáte, s jeho maloletým dieťaťom tým, že dieťa má alebo môže mať v tomto členskom štáte dostatočnú väzbu pre úspešnú integráciu, ak sa dotknuté dieťa a jeho druhý rodič zdržiavajú v štáte pôvodu alebo v inom štáte, a žiadosť o zlúčenie rodiny je podaná po uplynutí dvoch rokov od okamihu, kedy rodič zdržiavajúci sa v dotknutom členskom štáte získal povolenie na trvalý pobyt alebo povolenie na pobyt s možnosťou trvalého pobytu, predstavuje „nové obmedzenie“ v zmysle článku 13 rozhodnutia asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80.

Takéto obmedzenie nie je odôvodnené.

Taká vnútroštátna právna úprava, ktorá sťažuje zlúčenie rodiny tým, že sprísňuje podmienky prvého vstupu na územie dotknutého členského štátu maloletým deťom tureckých štátnych príslušníkov, ktorí majú v tomto členskom štáte pobyt ako pracovníci, v porovnaní s podmienkami, ktoré sa uplatňovali v čase nadobudnutia účinnosti rozhodnutia č. 1/80, a ktorá teda môže ovplyvniť ekonomickú činnosť vykonávanú týmito štátnymi príslušníkmi na uvedenom území, totiž predstavuje „nové obmedzenie“ výkonu voľného pohybu uvedených tureckých pracovníkov v tomto členskom štáte v zmysle článku 13 tohto rozhodnutia.

Také obmedzenie nie je zakázané, iba ak patrí medzi obmedzenia uvedené v článku 14 tohto rozhodnutia alebo je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, alebo ak je vhodné na zabezpečenie realizácie sledovaného cieľa, ktorý je legitímny a nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné.

Pokiaľ však cieľ spočívajúci v zabezpečení úspešnej integrácie štátnych príslušníkov tretích krajín v dotknutom členskom štáte môže predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, zdá sa, že požiadavka preukázať dostatočnú väzbu sa neuplatní v závislosti od osobnej situácie detí, ktorá môže nepriaznivo ovplyvniť ich integráciu v dotknutom členskom štáte, ako je napríklad ich vek alebo ich vzťahy s týmto členským štátom, ale od kritéria, pri ktorom je zrejmé, že vôbec nesúvisí so šancou na takú integráciu, teda na časovom odstupe medzi okamihom, keď dotknutý rodič získal definitívne povolenie na pobyt v dotknutom členskom štáte, a okamihom podania žiadosti o zlúčenie rodiny, a že pri tejto požiadavke hrozí, že by mohla viesť k diskriminácii medzi deťmi, ktoré sa nachádzajú vo veľmi podobných osobných situáciách, a to v závislosti od okamihu, kedy sa podala žiadosť o zlúčenie rodiny.

V tejto súvislosti, pokiaľ ide najmä o posúdenie osobnej situácie dotknutého dieťaťa, musia ho vnútroštátne orgány vykonať na základe kritérií, ktoré sú dostatočne presné, objektívne a nediskriminujúce a ktoré treba posudzovať individuálne, čo vedie k prijatiu odôvodneného rozhodnutia, ktoré možno napadnúť účinným opravným prostriedkom, aby sa zabránilo správnej praxi systematického zamietania.

(pozri body 50, 51, 56, 61, 65 – 67 a výrok)
Pojem „primerané odškodnenie“ stanovený v článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 o právach spoločenstva k odrodám rastlín sa má vykladať v tom zmysle, že okrem zvyčajného poplatku, ktorý by sa platil za licencovanú produkciu, zahŕňa aj všetky škody úzko spojené s nezaplatením tohto poplatku, medzi ktoré patrí najmä zaplatenie úrokov z omeškania. Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť okolnosti, za akých sa vyžaduje zvýšenie daného poplatku, pričom každú z nich možno zobrať do úvahy na účely posúdenia výšky primeraného odškodnenia len raz.

V tejto súvislosti s cieľom stanoviť výšku primeraného odškodnenia dlžného v prípade porušenia práva, výška poplatku, ktorý by sa platil za bežnú licencovanú produkciu odrody rastlín v rovnakom odvetví trhu, akým je poplatok uvedený v článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94, by predstavovala primeraný základ výpočtu. Okrem toho, za takýto druh škody úzko spojenej s nezaplatením tohto odškodnenia možno považovať úroky z omeškania z dôvodu oneskoreného zaplatenia poplatku, ktorý by za bežných okolností mal byť zaplatený – a to tým skôr, že keby šlo o zmluvné ustanovenie, racionálne uvažujúci a obozretní zmluvní partneri by si ich upravili – keďže poplatok, ktorý slúži ako referenčný, nezahŕňa také úroky.

(pozri body 48, 52 – 54, bod 2 výroku)
Štátny príslušník členského štátu Únie, ktorý študuje v inom členskom štáte, má podľa článkov 18 a 21 ZFEÚ právo voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia hostiteľského členského štátu bez priamej alebo nepriamej diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Systém poskytovania zľavneného cestovného študentom, ktorý im priamo alebo nepriamo umožňuje pokrývať životné náklady, takisto spadá do pôsobnosti Zmluvy o FEÚ. Okrem toho zásada zákazu diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti, stanovená všeobecne v článku 18 ZFEÚ a spresnená vo vzťahu k občanom Únie, ktorí patria do pôsobnosti smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov v článku 24 tejto smernice, zakazuje najmä priamu diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti. V tejto súvislosti, hoci je pravda, že cieľom uvedenej smernice je uľahčiť a posilniť výkon základného a osobného práva na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov, ktoré je priznané priamo každému občanovi Únie, nič to nemení na tom, že jej predmetom je, ako vyplýva z jej článku 1 písm. a), stanovenie podmienok výkonu tohto práva. Konkrétne, každý občan Únie, pokiaľ ide o prístup k dávkam, sa môže odvolávať na rovnosť zaobchádzania v porovnaní so štátnymi príslušníkmi hostiteľského členského štátu v zmysle článku 24 ods. 1 smernice 2004/38 len vtedy, keď jeho pobyt na území tohto členského štátu je v súlade s podmienkami tejto smernice.

(pozri body 78 – 82)
Nemožno platne tvrdiť, že žaloba o preskúmanie zákonnosti zámeru a/alebo povinnosti členského štátu prebrať smernicu, v rámci ktorej bol formulovaný návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa platnosti tejto smernice, predstavuje prostriedok obchádzania systému opravných prostriedkov zavedených Zmluvou o FEÚ. Možnosť jednotlivcov dovolávať sa pred vnútroštátnymi súdmi neplatnosti aktu Únie so všeobecnou pôsobnosťou totiž nie je podmienená tým, že uvedený akt už bol v skutočnosti prebratý vykonávacími opatreniami prijatými podľa vnútroštátneho práva. V tejto súvislosti stačí, ak sa vnútroštátnemu súdu predloží na rozhodnutie existujúci spor, v ktorom je otázka platnosti takého aktu vznesená nepriamo.

Z ducha spolupráce, v ktorom sa má niesť prejudiciálne konanie, vyplýva, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania uviedol presné dôvody, pre ktoré sa domnieva, že odpoveď na jeho otázky týkajúce sa výkladu alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie je nevyhnutná na vyriešenie sporu. Je preto dôležité, aby vnútroštátny súd najmä uviedol konkrétne dôvody, ktoré ho viedli k otázke o platnosti určitých ustanovení práva Únie, a uviedol dôvody neplatnosti, ktoré v dôsledku toho možno podľa jeho názoru uplatniť. Taká požiadavka vyplýva tiež z článku 94 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Okrem toho informácie obsiahnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž neslúžia iba na to, aby Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť užitočné odpovede, ale tiež na to, aby vládam členských štátov, ako aj ďalším dotknutým stranám bola poskytnutá možnosť podať pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora.

Z toho vyplýva, že v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdny dvor skúma platnosť aktu Únie alebo určitých jeho ustanovení iba vzhľadom na dôvody neplatnosti uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

(pozri body 24 – 27)
Pri posudzovaní, či má vnútroštátny orgán povahu „súdneho orgánu“, ktoré patrí výlučne do práva Únie, Súdny dvor berie do úvahy ako celok všetky také skutočnosti, akými sú jeho právne postavenie, trvalý charakter, zákonom daná právomoc, kontradiktórna povaha konania, uplatňovanie právnych predpisov týmto orgánom, ako aj jeho nezávislosť.

Zásadu rovnosti zaobchádzania s hospodárskymi subjektmi upravenú v článku 10 smernice 2004/17 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb v spojení s článkom 51 tejto smernice treba vykladať v tom zmysle, že obstarávateľ neporušuje túto zásadu, keď povolí jednému z dvoch hospodárskych subjektov, ktoré tvorili skupinu podnikov, ktorú verejný obstarávateľ vyzval na predloženie ponuky, aby nahradil túto skupinu po jej zániku a zúčastnil sa vo vlastnom mene rokovacieho konania o zadaní zákazky, ak bude na jednej strane preukázané, že tento hospodársky subjekt samostatne spĺňa požiadavky definované uvedeným obstarávateľom, a na druhej strane, že pokračovanie jeho účasti v uvedenom konaní nevedie k zhoršeniu konkurenčného postavenia ostatných uchádzačov.

V tejto súvislosti zásada rovnosti zaobchádzania a povinnosť transparentnosti najmä znamenajú, že s uchádzačmi sa musí zaobchádzať rovnako tak v čase vypracúvania ich ponúk, ako aj v čase, keď sú tieto ponuky hodnotené verejným obstarávateľom a predstavujú základ práv Únie týkajúcich sa postupov verejného obstarávania. Okrem toho zásada rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi, ktorá má za cieľ podporiť rozvoj zdravej a účinnej hospodárskej súťaže medzi podnikmi zúčastnenými na verejnom obstarávaní, ukladá, aby všetci uchádzači mali rovnaké príležitosti pri formulovaní svojich ponúk, a preto vyžaduje, aby tieto podliehali tým istým podmienkam pre všetkých súťažiteľov. Prísne uplatnenie zásady rovnosti zaobchádzania medzi uchádzačmi, ako je zdôraznené v článku 10 smernice 2004/17 v spojení s článkom 51 tejto smernice, vedie k záveru, že len hospodárske subjekty, ktoré sa ako také dostali do predbežného výberu, môžu predložiť ponuky a stať sa úspešnými uchádzačmi.

Požiadavka na právnu a vecnú zhodu medzi hospodárskymi subjektmi, ktoré sa dostali do predbežného výberu, a subjektmi, ktoré môžu predložiť ponuky, môže byť zmiernená na účely zaistenia dostatočnej súťaže v rokovacom konaní, ako to vyžaduje článok 54 ods. 3 smernice 2004/17. Je však ešte potrebné, aby k pokračovaniu hospodárskeho subjektu vo vlastnom mene v rokovacom konaní po zániku skupiny, ktorej bol súčasťou a ktorá sa dostala do predbežného výberu obstarávateľa, došlo za podmienok, ktoré neohrozujú zásadu rovnosti zaobchádzania so všetkými uchádzačmi.

(pozri body 37 – 39, 41, 43, 48 a výrok)