NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 6. septembra 2017 ( 1 )

Vec C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

proti

Európskej komisii

„Odvolanie – Žaloba o čiastočnú neplatnosť – Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ – Regulačný akt, ktorý si nevyžaduje vykonávacie opatrenia – Osobná dotknutosť – Námietka čiastočnej nezákonnosti – Prípravky na ochranu rastlín – Nariadenie (ES) č. 1107/2009 – Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 540/2011 – Vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/408 – Uvádzanie prípravkov na ochranu rastlín na trh a zostavenie zoznamu látok, ktoré sa majú nahradiť – Zlúčeniny medi“

I. Úvod

1. Predmetom prejednávanej veci je odvolanie, ktoré podala European Union Copper Task Force (ďalej len „EUCuTF“) proti uzneseniu Všeobecného súdu Európskej Únie z 27. apríla 2016, European Union Copper Task Force/Komisia (T‑310/15, neuverejnené, ďalej len „napadnuté uznesenie“, EU:T:2016:265).

2. Napadnutým uznesením Všeobecný súd zamietol žalobu EUCuTF o čiastočnú neplatnosť vykonávacieho nariadenia Komisie (EÚ) 2015/408 z 11. marca 2015 o vykonávaní článku 80 ods. 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh a o zostavení zoznamu látok, ktoré sa majú nahradiť (ďalej len „sporné nariadenie“), ako neprípustnú ( 2 ). Všeobecný súd v podstate rozhodol, že jednak odvolateľka nemôže osvedčiť vlastný záujem, a jednak, že jej členovia nemajú aktívnu legitimáciu, keďže nie sú sporným nariadením osobne dotknutí. Okrem toho Všeobecný súd rozhodol, že žaloba, ktorú podala EUCuTF, nemôže byť ani založená na článku 263 štvrtom odseku poslednej časti vety ZFEÚ, pretože sporné nariadenie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle tohto ustanovenia.

3. EUCuTF dáva svojím odvolaním Súdnemu dvoru príležitosť spresniť výklad slovesa „vyžadovať“, ktoré je použité v tomto ustanovení ( 3 ). Hoci je totiž tento pojem pri uplatňovaní vyššie uvedeného ustanovenia zásadný, jeho výkladu sa Súdny dvor vskutku nevenoval, či už to bolo napríklad vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852) alebo z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Právny rámec

A. Smernica 91/414/EHS

4. Smernica Rady č. 91/414/EHS z 15. júla 1991 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh ( 4 ) vo svojej prílohe I stanovovala zoznam účinných látok povolených na začlenenie do prípravkov na ochranu rastlín.

5. Podľa článku 1 a prílohy smernice Komisie 2009/37/ES z 23. apríla 2009, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 91/414 s cieľom zaradiť chlórmekvát, zlúčeniny medi, propachizafop, chizalofop‑P, teflubenzurón a zeta-cypermetrín medzi účinné látky ( 5 ), bol zoznam uvedený v prílohe I smernice 91/414 zmenený a doplnený tak, že sa do neho okrem iného doplnili zlúčeniny medi.

B. Nariadenie (ES) č. 1107/2009

6. Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 z 21. októbra 2009 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh a o zrušení smerníc Rady 79/117/EHS a 91/414 ( 6 ) vo svojom článku 50 s názvom „Porovnávacie posudzovanie prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich látky, ktoré sa majú nahradiť“ stanovuje: „1. Porovnávacie posudzovanie vykonávajú členské štáty pri hodnotení žiadosti o autorizáciu na prípravok na ochranu rastlín, ktorý obsahuje účinnú látku schválenú ako látku, ktorá sa má nahradiť. Členské štáty neautorizujú používanie prípravku na ochranu rastlín obsahujúceho látku, ktorá sa má nahradiť, alebo jeho používanie obmedzia na použitie na konkrétnu plodinu, ak porovnávacie posudzovanie, pri ktorom zvážili riziká a prínosy, ako sa stanovuje v prílohe IV, preukázalo, že: … 4. V prípade prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich látku, ktorá sa má nahradiť, členské štáty vykonávajú porovnávacie posudzovanie ustanovené v odseku 1 pravidelne a najneskôr pri obnovení alebo zmene a doplnení autorizácie. Členské štáty na základe výsledkov tohto porovnávacieho posudzovania autorizáciu ponechajú, zrušia alebo zmenia a doplnia.“

7. V kapitole XI nazvanej „Prechodné a záverečné ustanovenia“ je uvedený článok 80 nariadenia č. 1107/2009, s názvom „Prechodné ustanovenia“, ktorý vo svojom odseku 7 stanovuje: „Do 14. decembra 2013 Komisia zostaví zoznam látok zahrnutých v prílohe I k smernici 91/414, ktoré spĺňajú kritériá uvedené v bode 4 prílohy II k tomuto nariadeniu a na ktoré sa vzťahujú ustanovenia článku 50 tohto nariadenia.“

8. V článku 83 nariadenia č. 1107/2009, s názvom „Zrušenie“, sa uvádza: „Bez toho, aby bol dotknutý článok 80, sa [smernica Rady 79/117/EHS z 21. decembra 1978, ktorou sa zakazuje uvedenie na trh a používanie prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich určité účinné látky (Ú. v. ES L 33, 1979, s. 36; Mim. vyd. 03/004, s. 33), a smernica] 91/414/EHS zmenené a doplnené aktmi uvedenými v prílohe V zrušujú s účinnosťou od 14. júna 2011 bez toho, aby boli dotknuté povinnosti členských štátov týkajúce sa lehôt na transpozíciu smerníc uvedených v danej prílohe do vnútroštátneho práva a ich uplatňovania. Odkazy na zrušené smernice sa považujú za odkazy na toto nariadenie. …“

C. Vykonávacie nariadenia

1. Vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 540/2011

9. Podľa odôvodnenia 1 a článku 1 vykonávacieho nariadenia Komisie (EÚ) č. 540/2011 z 25. mája 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009, pokiaľ ide o zoznam schválených účinných látok ( 7 ), sa účinné látky stanovené v prílohe I k smernici 91/414 považujú za schválené podľa nariadenia č. 1107/2009.

2. Vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/232

10. Podľa odôvodnenia 8 vykonávacieho nariadenia Komisie (EÚ) 2015/232 z 13. februára 2015, ktorým sa mení a opravuje vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 540/2011, pokiaľ ide o podmienky schválenia účinnej látky zlúčeniny medi ( 8 ), „je potvrdené, že účinná látka zlúčeniny medi sa má považovať za schválenú podľa nariadenia… č. 1107/2009“.

11. Článok 1 vykonávacieho nariadenia 2015/232, s názvom „Zmena vykonávacieho nariadenia (EÚ) č. 540/2011“, stanovuje: „Časť A prílohy k vykonávaciemu nariadeniu (EÚ) č. 540/2011 sa mení v súlade s prílohou k tomuto nariadeniu.“

12. V prílohe k vykonávaciemu nariadeniu 2015/232 sa uvádza, že časť A prílohy k vykonávaciemu nariadeniu č. 540/2011 sa mení takto: „… Oznamovatelia predložia Komisii, úradu a členským štátom monitorovací program pre citlivé oblasti, kde existujú obavy o znečistenie pôdy a vody meďou (vrátane sedimentov), resp. kde takéto obavy môžu vzniknúť. …“

3. Sporné nariadenie

13. Článok 1 sporného nariadenia s názvom „Látky, ktoré sa majú nahradiť“, znie: „Účinné látky zaradené do prílohy I k smernici 91/414/EHS, ktoré spĺňajú kritériá stanovené v bode 4 prílohy II k nariadeniu (ES) č. 1107/2009, sú látky uvedené v zozname v prílohe k tomuto nariadeniu. Prvý odsek sa vzťahuje aj na účinné látky schválené podľa nariadenia (ES) č. 1107/2009 v súlade s prechodnými opatreniami podľa článku 80 ods. 1.“

14. Zoznam uvedený v prílohe k tomuto nariadeniu zahŕňa: „… zlúčeniny medi (varianty hydroxid meďnatý, oxichlorid meďnatý, oxid meďnatý, zmes bordeaux a tribázický síran meďnatý) …“

III. Okolnosti predchádzajúce sporu

15. Okolnosti predchádzajúce sporu boli Všeobecným súdom stručne predstavené v bodoch 1 až 6 napadnutého uznesenia. Zhrnúť ich možno nasledovne.

16. EUCuTF je združenie výrobcov zlúčenín medi, z ktorých niektorí sú držiteľmi povolení na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú takúto látku, na trh. Toto združenie bolo založené s cieľom predložiť žiadosť o zápis tejto látky do prílohy I k smernici 91/414, ktorá stanovovala zoznam účinných látok povolených na začlenenie do prípravkov na ochranu rastlín.

17. Komisia prostredníctvom prijatia smernice 2009/37 zmenila zoznam uvedený v prílohe I k smernici 91/414 tak, že do neho zapísala zlúčeniny medi. Táto smernica bola nariadením č. 1107/2009 zrušená. Podľa odôvodnenia 1 a článku 1 vykonávacieho nariadenia č. 540/2011 sa však účinné látky stanovené v prílohe I k smernici 91/414 považujú už za schválené podľa nariadenia č. 1107/2009.

18. Po tom, ako odvolateľka predložila dodatočné informácie o rizikách spojených s inhaláciou zlúčením medi a o posúdení rizík spôsobených touto látkou pre necieľové organizmy, pôdu a vodu, Komisia prijala vykonávacie nariadenie 2015/232. Komisia týmto nariadením jednak potvrdila, že zlúčeniny medi majú byť schválené podľa nariadenia č. 1107/2009, a jednak zmenila prílohu k vykonávaciemu nariadeniu č. 540/2011, keď upravila okrem iného povinnosť odvolateľky predložiť Komisii, Európskemu úradu pre bezpečnosť potravín (EFSA) a členským štátom program monitorovania oblastí, kde existujú obavy o znečistenie pôdy a vody meďou, resp. kde takéto obavy môžu vzniknúť.

19. Dňa 11. marca 2015 prijala Komisia sporné nariadenie na účely vykonávania článku 80 ods. 7 nariadenia č. 1107/2009, pričom toto ustanovenie stanovuje, že Komisia zostaví zoznam látok zahrnutých v prílohe I k smernici 91/414, ktoré spĺňajú kritériá, ktoré musia byť splnené na to, aby sa tieto látky považovali za látku, ktorá sa má nahradiť, a na ktoré sa vzťahuje článok 50 tohto nariadenia. Uvedený zoznam, ktorý sa nachádza v prílohe k spornému nariadeniu, zahŕňa zlúčeniny medi, a to z dôvodu, že táto látka spĺňa uvedené kritériá.

IV. Konanie pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenie

20. Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 5. júna 2015 podala odvolateľka žalobu o čiastočnú neplatnosť sporného nariadenia. Na podporu svojej žaloby odvolateľka okrem iného vzniesla námietku nezákonnosti proti článku 24 a bodu 4 prílohy II k nariadeniu č. 1107/2009.

21. Všeobecný súd napadnutým uznesením vyhovel námietke neprípustnosti podanej Komisiou. Jednak rozhodol, že odvolateľka nemôže osvedčiť vlastný záujem, a jednak že jej členovia nemajú aktívnu legitimáciu. V tejto súvislosti Všeobecný súd uviedol, že po prvé, členovia odvolateľky nie sú sporným nariadením osobne dotknutí v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, a po druhé, že toto nariadenie je regulačným aktom, ktorý si vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

22. Všeobecný súd tiež zamietol argumentáciu odvolateľky týkajúcu sa porušenia jej práva na účinnú súdnu ochranu.

V. Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom

23. Odvolateľka vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie, vyhlásil žalobu o neplatnosť, ktorú podala proti spornému nariadeniu, za prípustnú a vrátil vec Všeobecnému súdu na účely vydania rozhodnutia v merite veci. Tiež navrhuje, aby bola Komisia zaviazaná na náhradu trov odvolacieho konania.

24. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor odvolanie zamietol a zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.

VI. O odvolaní

25. Odvolateľka na podporu svojho odvolania uvádza tri dôvody. Po prvé, Všeobecný súd sa podľa jej názoru dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď uviedol, že sporné nariadenie je regulačným aktom, ktorý vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ. Po druhé, Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že neprípustnosť jej žaloby nezbavil ju, ako ani jej členov, účinnej súdnej ochrany. Napokon, po tretie, Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď uviedol, že ona a jej členovia nie sú sporným nariadením osobne dotknutí.

26. Odvolateľka sa navyše domnieva, že ona samotná, ako aj jej členovia, sú sporným nariadením priamo dotknutí.

A. O prvom odvolacom dôvode, ktorý sa týka neexistencie vykonávacích opatrení sporného nariadenia

1. Argumentácia účastníkov konania

27. Odvolateľka svojím prvým odvolacím dôvodom spochybňuje body 42 až 44, 46 až 48, 50 až 52, 60 a 61 napadnutého uznesenia. Všeobecnému súdu vytýka, že dospel k záveru, že sporné nariadenie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

28. Podľa odvolateľky totiž ku kvalifikácii zlúčenín medi ako „látok, ktoré sa majú nahradiť“, a k následnému uplatneniu režimu stanoveného nariadením č. 1107/2009 dochádza bez toho, aby boli vykonávacie opatrenia potrebné.

29. Predovšetkým, hoci je prípadné obnovenie schválenia zlúčenín medi formálne zakotvené aktom Komisie v nadväznosti na žiadosť EUCuTF v tomto smere, tento akt nemožno považovať za vykonávací akt sporného nariadenia, ale za vykonávací akt nariadenia č. 1107/2009, ktorý upravuje postup obnovenia schválenia účinných látok. Okrem toho má sporné nariadenie za účinok to, že zlúčeniny medi podliehajú schvaľovaniu prinajmenšom každých sedem rokov, a nie každých 15 rokov, ako je tomu pri účinných látkach, ktoré sa nemajú nahradiť. Preto sú v súlade so schvaľovacím postupom podľa tohto nariadenia zlúčeniny medi v zásade predmetom žiadostí o obnovenie schválenia, ktoré sú dvakrát tak početné, čo zvyšuje náklady spojené s udržaním schválenia týchto zlúčenín. Tento účinok je priamy a nevyžaduje si žiadne vykonávacie opatrenie zo strany Komisie alebo členských štátov.

30. Odvolateľka ďalej usudzuje, že bezprostredným účinkom sporného nariadenia je to, že prípravky na ochranu rastlín, ktoré obsahujú zlúčeniny medi, a ich používanie podliehajú porovnávaciemu posudzovaniu podľa článku 50 nariadenia č. 1107/2009. Článok 50 ods. 4 tohto nariadenia totiž prikazuje členským štátom vykonávať porovnávacie posudzovanie pravidelne a vykonať ho najneskôr pri obnovovaní alebo zmene autorizácie. Okrem toho v rozpore s tým, čo Všeobecný súd konštatoval v bode 48 napadnutého uznesenia, žiadatelia nielenže znášajú náklady týkajúce sa vykonávania porovnávacieho posudzovania, ale musia vykonanie tohto samotného posudzovania aj zabezpečiť, pričom vnútroštátne orgány len prijmú rozhodnutie o žiadosti o obnovenie autorizácie prípravku na ochranu rastlín. Z uvedeného vyplýva, že EUCuTF a jej členovia sú povinní vysporiadať sa s povinnosťami vyplývajúcimi z porovnávacieho posudzovania, bez ohľadu na jeho konečný výsledok.

31. Všeobecný súd pri tom, ako v bode 46 napadnutého uznesenia konštatoval, že vykonanie porovnávacieho posudzovania nemá žiaden vplyv na skutočnosť, či sú povolenia na uvedenie na trh udelené alebo zamietnuté, obnovené, odňaté alebo zmenené členskými štátmi, podľa názoru odvolateľky nezohľadnil to, že účinok sporného nariadenia je nezávislý od akéhokoľvek rozhodnutia prijatého vnútroštátnym orgánom.

32. Vzhľadom na to, že opatrenia, ktoré v prípade potreby prijímajú vnútroštátne orgány, nebudú mať žiaden vplyv na právny štatút zlúčenín medi ako látky, ktorá sa má nahradiť, ani na režim zavedený nariadením č. 1107/2009, nemožno ich považovať za vykonávacie opatrenia sporného nariadenia.

33. Odvolateľka sa napokon domnieva, že podobný záver platí aj pokiaľ ide o zásadu vzájomného uznávania prípravkov na ochranu rastlín medzi členskými štátmi. V dôsledku prijatia sporného nariadenia už totiž vzájomné uznávanie výrobku obsahujúceho látku, ktorá sa má nahradiť, nie je automatické, ako je tomu naopak v prípade akejkoľvek inej účinnej látky.

34. Komisia tvrdí, že tento prvý odvolací dôvod nemá právny základ.

35. Všeobecný súd podľa nej v bode 41 napadnutého uznesenia správne konštatoval, že na látky zapísané na zozname látok, ktoré sa majú nahradiť, sa vzťahujú tri druhy osobitných pravidiel a že uplatnenie každého z týchto troch rozličných pravidiel vedie k prijatiu vykonávacích opatrení, ktorých zákonnosť môže odvolateľka napadnúť ( 9 ).

36. Predovšetkým, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého je obnovenie schválenia zlúčenín medi zo strany Komisie vykonávacím opatrením nariadenia č. 1107/2009, a nie sporného nariadenia, Komisia usudzuje, že to, čo Všeobecný súd v tejto súvislosti konštatuje, je plne v súlade s účelom článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, tak ako ho Súdny dvor vyjadril v bode 27 svojho rozsudku z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

37. Z tejto judikatúry vyplýva, že požadované preskúmanie sa netýka otázky, či napadnutý akt predstavuje právny základ každého vykonávacieho opatrenia, a to v úzkom slova zmysle. Podľa Komisie by preskúmanie malo správne spočívať v overení toho, či napadnutý akt definitívnym a negatívnym spôsobom mení právne postavenie odvolateľky. Ak tomu tak je, vtedy bude potrebné preskúmať, či odvolateľka musí porušiť ustanovenia napadnutého aktu na to, aby mala k dispozícii prostriedok nápravy, pretože neexistuje žiaden iný akt, či už prijatý alebo ktorý sa ešte len má prijať na úrovni Únie alebo na vnútroštátnej úrovni, ktorý možno napadnúť na súde.

38. V predmetnej veci pritom podľa jej názoru právne postavenie odvolateľky ostáva nezmenené až dovtedy, kým sa prijme akt predstavujúci ukončenie uplatňovania jednej z troch kategórií osobitných pravidiel podľa nariadenia č. 1107/2009.

39. Komisia ďalej uvádza, že tvrdenia odvolateľky vo vzťahu k uplatneniu každej z uvedených kategórií pravidiel sa musia zamietnuť.

40. Po prvé, obnovenie schválenia látok, ktoré sa majú nahradiť, si tak, ako Všeobecný súd rozhodol v bode 44 napadnutého uznesenia, vyžaduje, aby Komisia prijala nariadenie, ktorým sa schvaľuje resp. neschvaľuje predmetná látka, čo má za následok skutočné uplatnenie sporného nariadenia. Odvolateľka tak má možnosť napadnúť prvé uvedené nariadenie a pri tejto príležitosti namietať neuplatniteľnosť sporného nariadenia na základe článku 277 ZFEÚ.

41. Po druhé, pokiaľ ide o uplatnenie pravidiel týkajúcich sa vzájomného uznávania povolení na uvedenie na trh, Komisia sa domnieva, že Všeobecný súd v bode 50 napadnutého uznesenia správne usúdil, že účinky zmeny, ktorá bola zavedená v tejto súvislosti, vznikajú iba v dôsledku uplatnenia miery voľnej úvahy priznanej členským štátom v rámci prijímania aktov, ktorými sa rozhoduje o žiadostiach o vzájomné uznanie, zo strany ich vnútroštátnych orgánov. Odvolateľka podľa jej názoru nepreukázala, že by priznanie miery voľnej úvahy vnútroštátnym orgánom v tomto kontexte ovplyvňovalo právne postavenie jej členov inak, než v dôsledku prijatia vnútroštátneho rozhodnutia priznať alebo odmietnuť vzájomné uznanie. Taktiež nepreukázala, že by sporné nariadenie prinieslo do systému vzájomného uznávania akúkoľvek inú zmenu ovplyvňujúcu jej právne postavenie.

42. Po tretie, pokiaľ ide o uplatnenie pravidiel týkajúcich sa podmienok získania alebo obnovenia povolenia na uvedenie na trh, odvolateľka si nesprávne vykladá bod 46 napadnutého uznesenia. Všeobecný súd podľa názoru Komisie správne usudzuje, že porovnávacie posudzovanie je súčasťou procesu preskúmania povolenia na uvedenie na trh. Aktom, ktorý ovplyvňuje právnu situáciu odvolateľky, je rozhodnutie ponechať, odňať alebo zmeniť povolenie na uvedenie na trh, ktorým dochádza ku skutočnému uplatneniu sporného nariadenia v praxi.

43. Tvrdenie, podľa ktorého je v súčasnosti vykonanie porovnávacieho posudzovania úlohou žiadateľov o povolenie, podľa nej nemá vplyv na tento záver. Všeobecný súd toto tvrdenie správne odmietol v bode 48 napadnutého uznesenia. Podľa názoru Komisie sa takýto prípadný presun úlohy vykonať porovnávacie posudzovanie týka iba procesu a nič to nemení na skutočnosti, že vnútroštátne orgány budú musieť prijať akty na realizáciu tohto porovnávacieho posudzovania a že tieto akty sú napadnuteľné. Jednak je možné napadnúť rozhodnutie vnútroštátneho orgánu vykonať porovnávacie posudzovanie z úradnej moci. Po druhé, za predpokladu, že by bol výsledok posudzovania vo vzťahu k zlúčeninám medi negatívny, a teda ovplyvňoval právne postavenie odvolateľky, rozhodnutie odňať povolenie na uvedenie na trh je napadnuteľným aktom.

2. Analýza

a) Úvodná poznámka k výkladu článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ

44. EUCuTF vo svojom odvolaní tvrdí, že ku kvalifikácii zlúčenín medi ako „látok, ktoré sa majú nahradiť“, a k uplatneniu režimu zavedeného nariadením č. 1107/2009, ktoré je dôsledkom tejto kvalifikácie, dochádza „bezprostredne a priamo“ bez toho, aby bolo potrebné vykonávacie opatrenie ( 10 ).

45. Otázka výkladu, o ktorej má rozhodnúť Súdny dvor, tak spočíva v posúdení toho, či skutočnosť, že sa na zlúčeniny medi vzťahujú osobitné pravidlá uvedené v nariadení č. 1107/2009, predstavuje jednoduchý „účinok“ sporného nariadenia, ktoré si teda nevyžaduje vykonávacie opatrenia stricto sensu, alebo či sa akty, ktoré prijíma Komisia alebo členské štáty na základe osobitných pravidiel nariadenia č. 1107/2009, naopak majú považovať za vykonávacie opatrenia sporného nariadenia, vzhľadom na to, že tieto pravidlá majú svoje konkrétne účinky vo vzťahu k odvolateľke len prostredníctvom týchto aktov.

46. Z teoretickejšieho hľadiska znie otázka tak, či sa sloveso „vyžadovať“, ktoré je použité v článku 263 štvrtom odseku poslednej časti vety ZFEÚ vzťahuje iba na vykonávacie opatrenia prijaté na bezprostrednom základe regulačného aktu „B“ alebo či sa môže vzťahovať aj na akty, ktoré sú prijaté na základe predchádzajúceho nariadenia „A“, no z dôvodu prijatia nariadenia „B“, ktoré je nevyhnutné na jeho uplatnenie, to znamená v nepriamom následnom reťazci alebo svojím spôsobom ako vedľajší účinok.

47. Nie je už potrebné pripomínať, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ bol zmenený a doplnený Lisabonskou zmluvou tak, že ponúka tretiu priamu prístupovú cestu k súdu s právomocou preskúmavať zákonnosť. V súčasnosti platí, že „akákoľvek fyzická alebo právnická osoba môže… podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej určené alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, ako aj voči regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia“ ( 11 ).

48. Hoci Súdny dvor uznal, že táto tretia časť článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ „zmiernila podmienku prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej fyzickými a právnickými osobami“ ( 12 ), neznamená to, že by vo vzťahu k nej zvolil menej reštriktívny výklad.

49. Súdny dvor predovšetkým vyložil pojem „regulačný akt“ v tom zmysle, že „cieľom zmeny práva na podanie žaloby fyzickými a právnickými osobami podľa článku 230 štvrtého odseku ES bolo umožniť týmto osobám za menej prísnych podmienok podať žalobu o neplatnosť voči všeobecne záväzným aktom [, no] s výnimkou legislatívnych aktov“ ( 13 ).

50. Ďalej, pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa neexistencie vykonávacích opatrení, všeobecný rámec pre analýzu bol vymedzený v rámci veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – po prvé, Súdny dvor usudzuje, že keď regulačný akt vyžaduje vykonávacie opatrenia, „súdne preskúmanie dodržiavania právneho poriadku Únie sa vykoná bez ohľadu na otázku, či uvedené opatrenia vydala Únia alebo členské štáty“ ( 14 ). V prvom uvedenom prípade bude môcť jednotlivec napadnúť vykonávacie opatrenia priamo na súde Únie a na podporu svojej žaloby namietať neplatnosť základného aktu na základe článku 277 ZFEÚ, a v druhom uvedenom prípade napadnúť platnosť základného aktu pred vnútroštátnym súdom, ktorý sa bude môcť obrátiť na Súdny dvor prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho konania na základe článku 267 ZFEÚ ( 15 ); – po druhé, Súdny dvor obmedzuje posúdenie existencie vykonávacích opatrení na „postaveni[e] osoby, ktorá sa odvoláva na právo podať žalobu na základe článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ. Je teda irelevantné, či predmetný akt vyžaduje vykonávacie opatrenia vo vzťahu k ostatným subjektom“ ( 16 ), a – po tretie, treba „odkázať výlučne na predmet žaloby a v prípade, že žalobca sa domáha len čiastočného zrušenia aktu, sú to len vykonávacie opatrenia, ktoré táto časť aktu prípadne vyžaduje, ktoré musia v prípade potreby byť zohľadnené“ ( 17 ).

51. Súdny dvor sa držal svojho reštriktívneho výkladu aj v rozsudku z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), keď usúdil, že údajná mechanická povaha opatrení prijatých na vnútroštátnej úrovni je otázkou, ktorá „je irelevantná na účely určenia, či [predmetné] nariadenia vyžadujú vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ“ ( 18 ). Konkrétne si to vyžaduje, aby „sa podmienka týkajúca sa neexistencie vykonávacích opatrení nezamieňala s podmienkou priamej dotknutosti“ ( 19 ).

52. Súdny dvor tým, že z pojmu „regulačný akt“ vylúčil legislatívne akty a do pojmu „vykonávacie opatrenie“ zahrnul akýkoľvek iný akt prijatý Úniou alebo členským štátom na základe všeobecne záväzného aktu práva Únie, vymedzil pôsobnosť článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ veľmi úzko.

53. Ak by sa navyše pojem „vyžadovať“ mal vykladať v tom zmysle, že zahŕňa akýkoľvek akt prijatý v nadväznosti na akt Únie, potom by som mal dať za pravdu tým, ktorí neváhali dospieť k záveru, že výklad článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ, ktorý je pripomenutý v bodoch 49 až 51 vyššie, prakticky nič nemení na prístupe jednotlivca k Súdnemu dvoru na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ ( 20 ).

54. Ako pritom Súdny dvor ešte nedávno rád pripomenul s cieľom upevniť svoju právomoc v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, jednak „článok 47 Charty, ktorý predstavuje potvrdenie zásady účinnej súdnej ochrany,… podľa svojho prvého odseku vyžaduje, aby každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie boli porušené, mal za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom [, a jednak] samotná existencia účinného súdneho preskúmavania na účely dodržania ustanovení práva Únie je súčasťou existencie právneho štátu“ ( 21 ). V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že procesné znevýhodnenia, najmä čo sa týka trov konania, jeho dĺžky a pravidiel zastúpenia, nie sú pri posudzovaní rešpektovania tejto účinnej súdnej ochrany cudzie, prinajmenšom vo vzťahu k členským štátom ( 22 ). Neodvažujem sa predstaviť si, že by tomu v prípade Únie bolo inak. Je pritom nepochybné, že ak by bola osoba podliehajúca súdnej právomoci nútená uplatniť opravný prostriedok v incidenčnom konaní – za predpokladu, že takýto existuje –, pričom by však mohla mať nárok na priamy opravný prostriedok, a to bez porušenia podmienok Zmluvy, vytváralo by to takéto procesné znevýhodnenia.

b) O pojme „vyžadovať“

55. Záver mojej úvodnej poznámky ma privádza k myšlienke, že sloveso „vyžadovať“, ktoré je použité v článku 263 štvrtom odseku poslednej časti vety ZFEÚ, sa má vykladať tak, že sa vzťahuje iba na tie vykonávacie opatrenia, ktoré musia byť nevyhnutne prijaté na bezprostrednom základe regulačného aktu.

56. Doslovný výklad, cieľ sledovaný zmenou článku 230 ES a zásada právnej istoty tento výklad pojmu „vyžadovať“ potvrdzujú.

57. Predovšetkým, pokiaľ vychádzam zo zmyslu slova uvedeného vo francúzskej znení „comporter“ („vyžadovať“), zisťujem, že toto slovo znamená „inclure en soi“ („v sebe zahŕňať“) ( 23 ). Regulačným aktom, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia, je teda akt, ktorého vykonanie nepožaduje alebo nevyžaduje si žiaden dodatočný akt, to znamená že ide o sebestačný akt ( 24 ).

58. Uvedené tak neznamená, že už len samotná identifikácia opatrenia prijatého v dôsledku sporného regulačného aktu postačuje na zamietnutie žaloby, ktorá bola proti nemu podaná. Naopak, vzhľadom na to, že všeobecne záväzný akt, ktorý je napadnuteľný na základe článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ, si musí vystačiť sám na to, aby bol priamo napadnutý na tomto základe, na základe použitia slova „vyžadovať“ je nutné, aby identifikované opatrenie malo bezprostrednú príčinnú súvislosť so všeobecne záväznou normou ( 25 ). V prípade, že takáto príčinná súvislosť medzi týmito dvomi aktmi neexistuje, nemožno tvrdiť, že druhý uvedený akt je prvým uvedeným aktom požadovaný alebo že si ho tento prvý uvedený akt vyžiadal.

59. S cieľom vyhnúť sa do čo najväčšej možnej miery akýmkoľvek dohadom a problémom by sa táto príčinná súvislosť mala považovať za právny základ. Na rozdiel od výkladu právneho prepojenia, ktoré je potrebné na uplatnenie článku 277 ZFEÚ, by tak nemohlo ísť o nepriamu interferenciu napadnutého aktu do procesu prijímania identifikovaného vykonávacieho opatrenia ( 26 ). V prejednávanej veci by pritom sporné nariadenie bolo na spor aplikovateľné iba nepriamo, pričom žaloba by bola podaná v nadväznosti na opatrenia prípadne prijaté Komisiou a členskými štátmi na priamom základe nariadenia č. 1107/2009.

60. Ďalej, cieľ sledovaný tým, že sa článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ doplnila tretia prístupová cesta k súdu s právomocou preskúmavať zákonnosť, tento doslovný výklad potvrdzuje. Ako totiž Súdny dvor uviedol v bode 60 svojho rozsudku z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), cieľom zmeny práva na podanie žaloby fyzickými a právnickými osobami podľa článku 230 štvrtého odseku ES bolo umožniť týmto osobám za menej prísnych podmienok podať žalobu o neplatnosť. Práve „na to, aby sa posilnila súdna ochrana fyzických alebo právnických osôb vo vzťahu k aktom Únie, [totiž] Lisabonská zmluva rozšírila podmienky prípustnosti žalôb o neplatnosť prijatím článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, ktorý povoľuje podať takúto žalobu aj proti regulačným aktom, ktoré sa priamo týkajú takejto osoby a ktoré nevyžadujú vykonávacie opatrenia“ ( 27 ).

61. Čím viac sa pritom rozširuje rozsah podmienky týkajúcej sa existencie vykonávacích opatrení, tým viac sa zužuje rozsah rozšírenia zavedeného v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.

62. Napokon, záujem na zachovaní právnej istoty posilňuje potrebu vymedziť rozsah pojmu „vyžadovať“. Netreba totiž zabúdať, že podľa rozsudku z 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), osoba podliehajúca súdnej právomoci, ktorá by v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ nepochybne mala aktívnu legitimáciu, pokiaľ ide o napadnutie aktu Únie v rámci žaloby o neplatnosť, nemôže po uplynutí lehoty na podanie žaloby podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ napadnúť platnosť tohto aktu na vnútroštátnom súde. Rovnaké pravidlo sa uplatňuje pri námietke nezákonnosti zavedenej v článku 277 ZFEÚ ( 28 ). Súdny dvor mal pritom nedávno príležitosť potvrdiť, že rozšírenie podmienok prípustnosti žalôb o neplatnosť, ktoré bolo zavedené Lisabonskou zmluvou, neznamená odklon od tejto judikatúry ( 29 ).

63. V dôsledku uvedeného, čím viac je súvislosť medzi regulačným aktom a vykonávacím opatrením vzdialená, tým je pre osobu podliehajúcu súdnej právomoci ťažšie posúdiť, či je oprávnená tento regulačný akt napadnúť priamo na Všeobecnom súde na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Táto neurčitosť predstavuje nielen riziko pre osobu podliehajúcu súdnej právomoci – ktorej sa môže stať, že Všeobecný súd vyhlási jej žalobu o neplatnosť proti regulačnému aktu za neprípustnú alebo že vnútroštátny súd odmietne podať návrh na začatie prejudiciálneho konania –, ale tiež neistotu v rámci právneho poriadku Únie, pretože identifikácia vykonávacieho opatrenia, ktoré má súvislosť so sporným regulačným aktom, sa môže medzi jednotlivcami alebo súdmi odlišovať.

64. Záverom, doslovný a teleologický výklad, ako aj zásada právnej istoty ma privádzajú k úsudku, že sloveso „vyžadovať“, ktoré je použité v článku 263 štvrtom odseku poslednej časti vety ZFEÚ, sa má vykladať tak, že sa vzťahuje iba na vykonávacie opatrenia, ktoré sú nevyhnutne prijaté na bezprostrednom základe regulačného aktu.

65. Je pravda, že izolované nazeranie na sporné nariadenie by sa mohlo zdať umelým. Je totiž nepochybné, že ak by bol zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, pripojený k nariadeniu č. 1107/2009, a nie k osobitnému nariadeniu, otázka existencie vykonávacích opatrení by pravdepodobne nevyvstala, pretože účinky kvalifikácie zlúčenín medi ako „látky, ktorá sa má nahradiť“, by sa nevyhnutne prejavili vykonávacími opatreniami samotného tohto nariadenia. Táto úvaha však podľa môjho názoru nemôže túto analýzu ovplyvniť. S výnimkou prípadov, že dôjde k zneužitiu právomoci alebo k porušeniu pravidla týkajúceho sa rozdelenia právomocí, na základe ktorého by bol predmetný akt neplatný, patrí výber právneho nástroja do výlučnej právomoci autora aktu, a nie Súdneho dvora.

c) O uplatnení článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ zo strany Všeobecného súdu

66. Všeobecný súd rozhodol, že sporné nariadenie je regulačným aktom v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ. Táto kvalifikácia nie je spochybnená.

67. Ako Všeobecný súd zmysluplne konštatoval v bodoch 34 a 35 napadnutého uznesenia, ide jednak o všeobecne záväzný akt, ktorý sa vzťahuje na objektívne určené situácie a ktorý má právne účinky vo vzťahu ku kategóriám osôb ponímaným všeobecne a abstraktne. Na druhej strane treba sporné nariadenie považovať za nelegislatívny akt, pretože v súlade s kritériami, ktoré stanovil Súdny dvor na uplatnenie článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ, nebol prijatý podľa riadneho alebo osobitného legislatívneho postupu.

68. Naopak sa domnievam, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 44, 47 a 50 napadnutého uznesenia dospel k záveru, že: – „účinky [sporného] nariadenia…, týkajúce sa dĺžky platnosti obnovenia schválenia už schválených látok, ktoré sa majú nahradiť, akými sú napríklad zlúčeniny medi, sa vo vzťahu k členom žalobkyne prejavia iba prostredníctvom Komisiou prijatého nariadenia, ktorým sa uvedené schválenie obnovuje“, pričom takéto nariadenie je tak vykonávacím opatrením v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ; – „účinky [sporného] nariadenia…, týkajúce sa vykonávania porovnávacieho posudzovania rizík, ktoré predstavujú prípravky na ochranu rastlín obsahujúce zlúčeniny medi pre zdravie alebo životné prostredie, v porovnaní s náhradným výrobkom alebo nechemickou metódou prevencie alebo boja proti škodcom, zo strany členských štátov, sa vo vzťahu k členom žalobkyne prejavia iba prostredníctvom aktov prijatých príslušnými orgánmi členských štátov“, pričom takéto akty sú tak vykonávacími opatreniami v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ; a že, – „účinky [sporného] nariadenia…, týkajúce sa postupu vzájomného uznávania povolení na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich látku, ktorá sa má nahradiť, na trh, sa vzťahujú len na mieru voľnej úvahy ponechanú členským štátom na rozhodnutie o žiadosti v tomto zmysle. Tieto účinky sa však prípadne vo vzťahu k členom žalobkyne prejavia iba prostredníctvom aktov vnútroštátnych orgánov, ktorými sa rozhoduje o žiadostiach o vzájomné uznanie, podaných uvedenými členmi“, pričom takéto akty sú tak vykonávacími opatreniami v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

69. V rozpore s tým, ako rozhodol Všeobecný súd, sa totiž domnievam, že jednotlivé vyššie uvedené akty nie sú vykonávacími opatreniami sporného nariadenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ, pretože nie sú prijaté na jeho bezprostrednom základe. Naopak, právnym základom každého z týchto aktov bude určité ustanovenie nariadenia č. 1107/2009.

70. Je pravda, že prijatie sporného nariadenia bolo podmienkou potrebnou na uplatňovanie ustanovení nariadenia č. 1107/2009, týkajúcich sa látok, ktoré sa majú nahradiť. Akonáhle však na základe sporného nariadenia dôjde k zapísaniu účinnej látky na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, ustanovenia nariadenia č. 1107/2009, ktoré sa osobitne týkajú týchto látok, sa uplatňujú automaticky. Sporné nariadenie tak nie je bezprostredným základom opatrení, ktoré budú prijaté zo strany Komisie alebo členských štátov.

71. Naopak, ako správne tvrdí EUCuTF, osobitné účinky sporného nariadenia sa prejavujú per se. Inými slovami povedané, sporné nariadenie je sebestačné: zápis zlúčenín medi ako látok, ktoré sa majú nahradiť, je bezprostredné a priame, a to iba na základe samotného sporného nariadenia.

72. Práve tento zápis je pritom predmetom žaloby o neplatnosť, ktorú podala EUCuTF. Keďže opatrenia, ktoré Komisia alebo členské štáty prípadne prijmú na základe nariadenia č. 1107/2009 vo vzťahu k zlúčeninám medi, nebudú mať žiaden vplyv na zápis týchto zlúčenín na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, nie je ich teda potrebné zohľadňovať. Na účely posúdenia prípustnosti žaloby podanej na základe článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ treba totiž posúdenie existencie vykonávacích opatrení obmedziť na postavenie osoby uplatňujúcej si právo na podanie žaloby a vychádzať výlučne z predmetu žaloby ( 30 ).

73. Okrem toho nemôžem súhlasiť s tvrdením Komisie, podľa ktorého by sa tvrdenie týkajúce sa základu vykonávacích opatrení – to znamená nariadenie č. 1107/2009, a nie sporné nariadenie – malo zamietnuť, lebo záver Všeobecného súdu je „v plnom súlade so zmyslom článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ“ ( 31 ).

74. Je pravda, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ bol zmenený s cieľom predísť tomu, aby jednotlivec na to, aby mal prístup k súdu, musel porušiť právo Únie. Tento záujem a následnú zmenu zmluvy však treba vnímať v globálnom rámci systematiky opravných prostriedkov, tak ako ju poníma Súdny dvor, a ktorej koherencia umožňuje zabezpečiť kompletnosť systému kontroly zákonnosti stanovenej Zmluvou.

75. Za tvrdením Súdneho dvora, podľa ktorého „Zmluva o FEÚ svojimi článkami 263 a 277 na jednej strane a svojím článkom 267 na strane druhej [vytvorila] kompletný systém právnych prostriedkov a postupov zaručujúcich preskúmanie zákonnosti aktov Únie, ktorá je zverená súdom Únie“ ( 32 ), stojí korekčná logika. Súdny dvor totiž tvrdí, že tento systém je kompletný, pretože vďaka námietke nezákonnosti a návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúceho sa posúdenia platnosti, „fyzické a právnické osoby sú tak chránené proti tomu, aby sa voči nim uplatňovali všeobecne záväzné akty, ktoré tieto osoby nemôžu priamo napadnúť na Súdnom dvore z dôvodu osobitných podmienok prípustnosti, uvedených v článku [263 štvrtom odseku ZFEÚ]“ ( 33 ). Incidenčné mechanizmy preskúmania zákonnosti tak majú kompenzačnú funkciu ( 34 ).

76. Domnievam sa, že ak by sa rozšíril rozsah jednej z podmienok stanovených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ tak, že by sa vylúčila právomoc Súdneho dvora rozhodnúť o neplatnosti, v prospech incidenčného konania, znamenalo by to narušenie logiky tohto systému. Neplatí totiž, že podmienky prípustnosti článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ sa musia vykladať s ohľadom na hypotetický kompenzačný opravný prostriedok. Práve naopak, podmienky kompenzačných opravných prostriedkov sa v prípade potreby musia vykladať extenzívne, pretože priamy prístup k súdu Únie nie je možný.

77. Zdá sa mi, že tento prístup Súdny dvor potvrdil v rámci veci, v ktorej bolo vydané uznesenie zo 16. novembra 2000, Schiocchet/Komisia (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). V tomto uznesení totiž Súdny dvor potvrdzuje, že možnosť, ktorú ponúka článok 277 ZFEÚ, namietať neuplatniteľnosť určitého nariadenia môže predstavovať iba dôvod na podporu žaloby, a nie predmet tejto žaloby, a že „preto sa prípustnosť samotných žalôb musí posudzovať vzhľadom na ich návrhy, bez ohľadu na prípadné námietky nezákonnosti, ktoré môžu byť vznesené na ich podporu“ ( 35 ).

78. V dôsledku uvedeného, vzhľadom na to, že EUCuTF vzniesla námietku nezákonnosti proti nariadeniu č. 1107/2009, podľa môjho názoru nie je nekoherentné odvolávať sa na pravidlá tohto nariadenia v rámci vecného preskúmania žaloby o neplatnosť smerujúcej proti spornému nariadeniu, no nezohľadniť ich na účely posúdenia prípustnosti uvedenej žaloby. Zdá sa mi, že v prejednávanej veci tak EUCuTF dokonale rešpektovala vzájomný vzťah opravných prostriedkov, keď jednak napadla sporné nariadenie, a jednak na podporu svojej žaloby vzniesla námietku nezákonnosti proti nariadeniu č. 1107/2009.

79. Takto zvolený procesný postup napokon odlišuje prejednávanú vec od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Na prvý pohľad sa môže zdať, že uvedená vec sa týka podobného mechanizmu, t. j. prípadu, kedy je údaj, ktorý je nevyhnutný na uplatňovanie vykonávacieho nariadenia X, na základe ktorého budú prijaté vykonávacie opatrenia, stanovený vykonávacím rozhodnutím Y.

81. Odvolateľky však nevzniesli námietku nezákonnosti, ale navrhovali zrušenie obidvoch nariadení. Vykonávacie opatrenia, ktoré Súdny dvor identifikoval v bode 40 tohto rozsudku sa pritom výslovne zakladajú na obidvoch predmetných nariadeniach: zatiaľ čo žiadosti o povolenia sa zakladajú na vykonávacom nariadení Komisie (EÚ) č. 302/2011 z 28. marca 2011, ktorým sa otvára mimoriadna dovozná colná kvóta na určité množstvá cukru na hospodársky rok 2010/2011 ( 36 ), rozhodnutia vnútroštátnych orgánov, ktoré boli vydané v dôsledku týchto žiadostí, uplatňujú koeficienty stanovené vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 393/2011 z 19. apríla 2011, ktorým sa ustanovuje prideľovací koeficient na vydávanie dovozných povolení na výrobky z cukru v rámci určitých colných kvót, na ktoré sa podali žiadosti od 1. do 7. apríla 2011, a ktorým sa pozastavuje podávanie žiadostí o tieto povolenia ( 37 ).

82. V bode 40 rozsudku z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) totiž Súdny dvor rozhodol, že „pokiaľ ide o vykonávacie nariadenia č. 302/2011 a 393/2011, tieto nariadenia vyvolávajú právne účinky vo vzťahu k odvolateľkám iba prostredníctvom aktov prijatých vnútroštátnymi orgánmi v nadväznosti na podanie žiadostí o osvedčenie na základe vykonávacieho nariadenia č. 302/2011“. Súdny dvor však upresnil, že „rozhodnutia vnútroštátnych orgánov týkajúce sa vydania takýchto osvedčení… na dotknuté subjekty uplatňujú koeficienty stanovené vykonávacím nariadením č. 393/2011“, čo je dôvodom toho, že „rozhodnutia týkajúce sa odmietnutia vydať takéto osvedčenia v plnom rozsahu či sčasti teda predstavujú vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ“.

83. V prejednávanej veci EUCuTF naopak nenavrhuje zrušenie nariadenia, na základe ktorého budú prijaté prípadné vykonávacie opatrenia.

3. Záver k prvému odvolaciemu dôvodu

84. Vzhľadom na to, že vykonávacie opatrenia identifikované Všeobecným súdom sú opatreniami, ktoré nie sú bezprostredne založené na spornom nariadení, ale na nariadení č. 1107/2009, domnievam sa, že prvému odvolaciemu dôvodu, ktorý uvádza EUCuTF treba vyhovieť. Je tak potrebné zrušiť napadnutý rozsudok v časti, v ktorej Všeobecný súd rozhodol, že sporné nariadenie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

85. Druhý a tretí odvolací dôvod preto preskúmam iba subsidiárne.

B. O treťom odvolacom dôvode, ktorý sa týka osobnej dotknutosti EUCuTF alebo jej členov

86. Najprv preskúmam tretí odvolací dôvod. Druhý odvolací dôvod sa totiž týka otázky neexistencie účinnej súdnej ochrany EUCuTF a jej členov v prípade, že by EUCuTF nemala právo podať priamy opravný prostriedok na súd Únie. Tretí odvolací dôvod sa pritom týka podmienky osobnej dotknutosti odvolateľky. Preto ak by mal byť tento tretí odvolací dôvod dôvodný, žalobe o neplatnosť, ktorú podala EUCuTF na Všeobecný súd, by sa ešte mohlo vyhovieť, za podmienky, že EUCuTF je sporným nariadením aj priamo dotknutá.

87. Otázka, či právo EUCuTF a jej členov na účinnú súdnu ochranu bolo narušené napadnutým uznesením, tak vyvstáva len vtedy, ak Všeobecný súd vyhlásil žalobu EUCuTF za neprípustnú práve na základe správneho výkladu článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Preskúmanie druhého a tretieho odvolacieho dôvodu v obrátenom poradí sa tak zdá logickejším ( 38 ).

1. Argumentácia účastníkov konania

88. Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 22, 31 a 32 napadnutého uznesenia rozhodol, že odvolateľka a jej členovia nie sú sporným nariadením osobne dotknutí.

89. Odvolateľka v prvom rade tvrdí, že EUCuTF je sporným nariadením osobne dotknutá, vzhľadom na osobitné okolnosti EUCuTF ( 39 ) a jej úlohu pri konfigurácii právneho rámca uplatniteľného na zlúčeniny medi ako účinnej látky v prípravkoch na ochranu rastlín.

90. Po prvé, EUCuTF bola jediným subjektom, ktorý nahlásil zlúčeniny medi s cieľom dosiahnuť ich zápis do prílohy I k smernici 91/414. EUCuTF je okrem toho jediným subjektom, ktorý požiadal o obnovenie zlúčenín medi ako účinnej látky a jediným subjektom, ktorý predložil spis týkajúci sa účinnej látky na účet všetkých výrobcov, pričom tento spis bol predložený v júli 2015.

91. Po druhé, EUCuTF sa zúčastnila na procese, ktorý viedol k prijatiu právnej úpravy uplatniteľnej na zlúčeniny medi, až po prijatie sporného nariadenia. Odvolateľka má na mysli predovšetkým vykonávacie nariadenie 2015/232, ktoré, ako uvádza, bolo prijaté na základe štúdií a dokumentov, ktoré predložila ona samotná, a po tom, ako bola vyzvaná na predloženie pripomienok k revíznej správe o zlúčeninách medi.

92. Po tretie, odvolateľka tvrdí, že zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, pričom ide o zoznam, ktorý bol schválený sporným nariadením, bol výlučne stanovený na základe výsledkov dokumentu, ktorý sa opieral o konečnú revíznu správu o zlúčeninách medi, ktorú Komisia prijala za výlučnej účasti EUCuTF, v postavení žiadateľa.

93. Po štvrté, EUCuTF bola „kontaktným partnerom“ Komisie počas celého procesu prípravy sporného nariadenia a korešpondovala a zúčastnila sa na stretnutí s touto inštitúciou týkajúcom sa kvalifikácie zlúčenín medi ako „látok, ktoré sa majú nahradiť“.

94. So zreteľom na vyššie uvedené odvolateľka usudzuje, že tak ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku zo 17. januára 1985, Piraiki‑Patraiki a i./Komisia (11/82, EU:C:1985:18), EUCuTF mala byť priznaná aktívna legitimácia, keďže vzhľadom na osobitné okolnosti prejednávanej veci Komisia vedela, že sporné nariadenie sa jej priamo a osobne týka.

95. V druhom rade odvolateľka tvrdí, že členovia EUCuTF sú sporným nariadením aj osobne dotknutí.

96. Jednak EUCuTF zastupuje všetkých výrobcov zlúčenín medi používaných ako prípravky na ochranu rastlín, ktorí pôsobia v Únii. Preto je nesprávne, čo Všeobecný súd v bode 31 napadnutého uznesenia konštatoval, že EUCuTF a jej členovia sú sporným nariadením dotknutí rovnako ako ktorýkoľvek iný hospodársky subjekt, keďže všetci výrobcovia zlúčenín medi používaných ako prípravky na ochranu rastlín v Únii sú členmi EUCuTF alebo konajú na účet niektorého z jej členov ako distribútor.

97. V nadväznosti na vyššie uvedené, článok 15 ods. 1 nariadenia č. 1107/2009 stanovuje, že žiadosť o obnovenie účinnej látky podáva výrobca účinnej látky. Sporné nariadenie sa týka zlúčenín medi a má vplyv na konanie o obnovení ich schválenia, ako Všeobecný súd uviedol v bodoch 41 a 42 napadnutého uznesenia. O obnovenie môže požiadať iba EUCuTF a jej členovia, pretože tí sú jedinými výrobcami zlúčenín medi používaných ako prípravky na ochranu rastlín v Únii. Iba samotná EUCuTF pritom požiadala o obnovenie zlúčenín medi ako účinnej látky a predložila spis týkajúci sa účinnej látky na účet všetkých výrobcov.

98. V rozsudku z 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisia (T‑243/01, EU:T:2003:251, bod 75), Všeobecný súd usúdil, že okolnosť, že žalobkyňa je jediným autorizovaným dovozcom konzoly PlayStation®2 do Únie, je relevantná pre posúdenie osobnej dotknutosti žalobkyne.

99. Po druhé, predmetom žaloby EUCuTF je zápis zlúčenín medi na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, na základe sporného nariadenia, z dôvodu nesprávneho uplatnenia kritérií týkajúcich sa perzistentných, bioakumulatívnych a toxických látok (PBT) na anorganické látky. Zlúčeniny medi sú pritom jedinou anorganickou látkou uvedenou na zozname látok, ktoré sa majú nahradiť. Preto už samotný základ, na ktorom spočíva zápis týchto zlúčenín na uvedený zoznam, charakterizuje a individualizuje EUCuTF a jej členov.

100. Odvolateľka tvrdí, že vzhľadom na vyššie uvedené, napriek tomu, že sporné nariadenie z formálneho hľadiska predstavuje vykonávacie nariadenie, je v skutočnosti rozhodnutím Komisie, vzhľadom na účinky, ktoré má na zlúčeniny medi, a tak na EUCuTF a jej členov ako jediných výrobcov tejto účinnej látky.

101. Komisia usudzuje, že tretí odvolací dôvod, ktorý uvádza EUCuTF na podporu svojho odvolania, nie je dôvodný.

102. V prvom rade, Všeobecný súd správne konštatoval, že odvolateľka nie je sporným nariadením osobne dotknutá.

103. Ako Všeobecný súd správne konštatoval v bode 22 napadnutého uznesenia, žiadne ustanovenie predmetnej právnej úpravy odvolateľke nepriznáva procesné práva. Skutočnosť, že medzi odvolateľkou a Komisiou mohlo dôjsť ku kontaktom v súvislosti s prípravou sporného nariadenia, nepostačuje na to, aby odvolateľke priznala aktívnu legitimáciu, pokiaľ jej uplatniteľná právna úprava nepriznáva postavenie účastníka konania.

104. Skutočnosť, že odvolateľka nahlásila zlúčeniny medi za účelom ich zápisu do prílohy I k smernici 91/414, je bezpredmetná, pretože sporné nariadenie túto otázku neupravuje.

105. Pokiaľ ide o tvrdenie založené na skutočnosti, že odvolateľka je jediným subjektom, ktorý požiadal o obnovenie schválenia zlúčenín medi, táto skutočnosť sama osebe nepostačuje na to, aby ju individualizovala. V tejto súvislosti Komisia zdôrazňuje, že podľa článku 15 ods. 1 nariadenia č. 1107/2009 môže žiadosť o obnovenie podať každý výrobca účinnej látky, a nielen žiadateľ z konania, ktorého výsledkom bolo pôvodné schválenie.

106. V druhom rade, Komisia sa domnieva, že Všeobecný súd správne rozhodol, že členovia odvolateľky nie sú sporným nariadením osobne dotknutí.

107. Podľa Komisie, Všeobecný súd v bode 29 napadnutého uznesenia správne pripomenul judikatúru založenú na rozsudku z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 47), podľa ktorej možnosť určiť viac alebo menej presne počet, alebo dokonca aj totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie uplatní, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak sa toto uplatnenie uskutočňuje na základe objektívnej právnej alebo faktickej situácie definovanej dotknutým aktom.

108. Odvolateľka tak nepreukázala, že jej členovia tvoria uzavretú kategóriu alebo skupinu výrobcov a že sa v rovnakej situácii potenciálne nemôžu nachádzať iné subjekty, tak ako to Všeobecný súd uviedol v bode 31 napadnutého uznesenia.

109. Podľa Komisie odvolateľka nesprávne poukazuje na rozsudok z 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisia (T‑243/01, EU:T:2003:251). Tento rozsudok, ako Všeobecný súd uznal vo svojom uznesení z 19. februára 2008, Apple Computer International/Komisia (T‑82/06, EU:T:2008:46), sa týkal veľmi osobitého súboru právnych skutočností a okolností, ktorý odlišoval spoločnosť Sony od akéhokoľvek iného subjektu, skutočného alebo potenciálneho. V prejednávanej veci sa nevyskytuje žiadna z právnych alebo skutkových okolností, ktoré existovali vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok.

2. Analýza

110. Vzhľadom na to, že EUCuTF sa definuje ako združenie výrobcov zlúčenín medi používaných pri výrobe prípravkov na ochranu rastlín ( 40 ), v zásade je prípustné, aby podala žalobu o neplatnosť, iba v prípade, že podniky, ktoré zastupuje, alebo aspoň niektoré z nich majú samostatnú aktívnu legitimáciu, alebo v prípade, že môže tvrdiť, že má na veci vlastný záujem ( 41 ).

111. Na základe tejto judikatúry, pripomenutej v bode 19 napadnutého uznesenia, Všeobecný súd rozhodol, že EUCuTF nemohla tvrdiť, že má na veci vlastný záujem, pretože žiadne ustanovenie právnej úpravy, o akú ide v prejednávnom spore, jej nezveruje procesné práva, a že pri príprave sporného nariadenia nezohrávala žiadnu úlohu ( 42 ).

112. Všeobecný súd tiež konštatoval, že členovia odvolateľky sú sporným nariadením dotknutí iba z dôvodu ich objektívneho postavenia výrobcov zlúčenín medi, z ktorých niektorí sú držiteľmi povolení na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú takúto látku, na trh, a to na rovnakom základe ako ktorýkoľvek iný hospodársky subjekt, ktorý sa skutočne alebo potenciálne nachádza v rovnakej situácii. Všeobecný súd z toho vyvodil záver, že členovia odvolateľky sa preto nenachádzajú v situácii, ktorá ich individualizuje ( 43 ).

113. Na rozdiel od toho, čo tvrdí EUCuTF, ja nepozorujem žiadne nesprávne posúdenie v týchto zisteniach Všeobecného súdu, ani v dôsledku, ktorý z nich Všeobecný súd vyvodil v bode 32 napadnutého uznesenia, t. j. že vzhľadom na to, že nie je splnená podmienka osobnej dotknutosti, nemožno rozhodnúť tak, že žaloba, ktorú EUCuTF podala na základe článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ, je prípustná.

a) O postavení EUCuTF

114. Napriek tomu, že tretí odvolací dôvod, ktorý uvádza EUCuTF, sa týka bodu 22 napadnutého uznesenia, EUCuTF nespochybňuje skutočnosť, že nezohrávala úlohu „vyjednávača“ za účelom zápisu zlúčenín medi na zoznam uvedený v prílohe k spornému nariadeniu, ani že uplatniteľná právna úprava nestanovuje žiadne procesné záruky v jej prospech.

115. Hoci totiž EUCuTF poukazuje na skutočnosť, že bola „kontaktným partnerom“ Komisie a zúčastnila sa na stretnutí s predstaviteľmi generálneho riaditeľstva (DG) „Zdravie“, neuvádza pritom žiadne konkrétne procesné právo, ktoré by jej zverovalo osobitné právne postavenie, ktoré by ju mohlo individualizovať v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ ( 44 ).

116. Ani ďalšie tvrdenia, ktoré EUCuTF uvádza s cieľom preukázať svoju osobnú dotknutosť, nie sú dôvodné. Jednak kroky, ktoré podnikla s cieľom dosiahnuť zápis zlúčenín medi do prílohy I k smernici 91/414, a jej účasť na procese, ktorého výsledkom bolo prijatie vykonávacieho nariadenia 2015/232 týkajúceho sa podmienok schválenia účinnej látky zlúčeniny medi, nie sú vôbec relevantné. Na ich základe ju totiž nie je možné individualizovať v rámci prejednávanej žaloby, pretože predmetom napadnutého aktu nie je stricto sensu povolenie účinnej látky zlúčeniny medi, ale jej uznanie ako látky, ktorá sa má nahradiť, po uskutočnení odlišného procesu, než je proces, výsledkom ktorého bol jej zápis do prílohy I k smernici 91/414.

117. Ďalej, EUCuTF sa v rozpore s tým, čo tvrdí, nenachádza v situácii, ktorá je porovnateľná so situáciou, ktorý viedla k prijatiu rozsudku zo 17. januára 1985, Piraiki‑Patraiki a i./Komisia (11/82, EU:C:1985:18), keďže žiadne konkrétne ustanovenie spornej právnej úpravy neukladalo Komisii povinnosť vziať do úvahy dôsledky aktu, ktorý mala v úmysle prijať, na osobitnú situáciu EUCuTF alebo jej členov.

118. Všeobecný súd sa tak pri tom, ako rozhodol, že EUCuTF nemôže tvrdiť, že má vlastný záujem na zrušení sporného nariadenia, nedopustil nesprávneho právneho posúdenia.

b) O aktívnej legitimácii členov EUCuTF

119. Od prijatia rozsudku z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia (25/62, EU:C:1963:17), platí, že „iné subjekty ako osoby, ktorým je rozhodnutie určené, môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka, iba vtedy, keď sa ich toto rozhodnutie dotýka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené“. Tento výklad osobnej dotknutosti sa uplatňuje aj v prípade, že je napadnutý akt všeobecne záväzným aktom ( 45 ).

120. Treba pritom poznamenať, že odvolateľka osobitne nespochybňuje bod 27 napadnutého uznesenia, v ktorom Všeobecný súd konštatoval, že sporné nariadenie je všeobecne záväzné, keďže sa jednak uplatňuje na objektívne určené situácie, to znamená v prejednávanom prípade z dôvodu charakteristických znakov účinnej látky, a že jednak má právne účinky vo vzťahu ku kategóriám osôb, upraveným všeobecným a abstraktným spôsobom, to znamená ku každému subjektu, ktorého činnosť je spojená s niektorou z látok zapísaných na zoznam pripojený k tomuto nariadeniu.

121. Odvolateľka rovnako netvrdila ani to, že by sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia alebo skreslenia skutkových okolností, keď v bode 30 napadnutého uznesenia konštatoval, že „z odôvodnenia 4 [sporného] nariadenia… vyplýva, že zoznam priložený k tomuto nariadeniu bol vyhotovený na základe informácií uvedených v revíznej správe, záverov EFSA, návrhu hodnotiacej správy s ňou súvisiacich dodatkov, odborných revíznych správ alebo klasifikácie stanovenej v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1272/2008 z 16. decembra 2008 o klasifikácii, označovaní a balení látok a zmesí, o zmene, doplnení a zrušení smerníc 67/548/EHS a 1999/45/ES a o zmene a doplnení nariadenia (ES) č. 1907/2006 [(Ú. v. EÚ L 353, 2008, s. 1)]“. EUCuTF nenapáda ani zistenie, ktoré Všeobecný súd uvádza v tom istom bode a podľa ktorého sporné nariadenie súvisí s uplatňovaním článku 80 ods. 7 nariadenia č. 1107/2009, na základe ktorého mala Komisia najneskôr do 14. decembra 2013 zostaviť zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť.

122. V dôsledku uvedeného sa domnievam, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia pri tom, ako v bode 31 napadnutého uznesenia rozhodol, že členovia odvolateľky nie sú sporným nariadením osobne dotknutí, keďže toto nariadenie sa na nich uplatňuje z dôvodu ich objektívneho postavenia výrobcov zlúčenín medi, a to na rovnakom základe ako ktorýkoľvek iný hospodársky subjekt, ktorý sa skutočne alebo potenciálne nachádza v rovnakej situácii, a že podmienka osobnej dotknutosti tak vo vzťahu k nim nie je splnená.

123. Tvrdenie, podľa ktorého sú všetci výrobcovia zlúčenín medi členmi EUCuTF, nemôže vyvrátiť tento záver.

124. Jednak členov EUCuTF nemožno považovať za úzku skupinu osôb, ktoré sú identifikované alebo identifikovateľné v čase, kedy bolo sporné nariadenie prijaté – a ktoré by tak týmto nariadením mohli byť osobne dotknuté – keďže táto skupina sa po nadobudnutí jeho účinnosti môže rozšíriť. Hoci sa to môže zdať ťažké pochopiť, Súdny dvor sa od tejto flexibilnej koncepcie „uzavretej skupiny“ nikdy neodklonil ( 46 ).

125. Po druhé, možnosť určiť viac-menej presne počet, alebo dokonca identitu subjektov práva, na ktoré sa uplatňuje opatrenie, vôbec neznamená, že sa tieto subjekty musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, keď je nepochybné, že toto uplatnenie sa vykonáva na základe objektívnej právnej alebo skutkovej situácie, ktorú vymedzuje predmetný akt ( 47 ).

126. Pri prijatí sporného nariadenia sa pritom o zápise zlúčenín medi na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, nerozhodlo vzhľadom na osobitné postavenie jednotlivých členov odvolateľky, ale na základe skutočnosti, že táto látka spĺňala kritériá na to, aby sa považovala za perzistentnú a toxickú látku v zmysle bodu 4 prílohy II k nariadeniu č. 1107/2009 ( 48 ).

127. V tejto súvislosti to, že, tak ako tvrdí odvolateľka, zlúčeniny medi sú jedinou anorganickou látkou uvedenou na predmetnom zozname, nemôže mať vplyv na osobnú dotknutosť členov EUCuTF. Nemá to totiž žiaden vplyv na skutočnosť, že právne účinky sporného nariadenia sa na členov odvolateľky vzťahujú iba z dôvodu ich objektívneho postavenia výrobcov zlúčenín medi ( 49 ).

3. Záver k tretiemu odvolaciemu dôvodu

128. Všeobecný súd sa pri tom, ako v bodoch 22 a 31 napadnutého uznesenia rozhodol, že EUCuTF nemôže tvrdiť, že má vlastný záujem, a že jej členovia sa nenachádzajú v situácii, ktorá ich individualizuje, nedopustil nesprávneho právneho posúdenia. Preto sa rovnako nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v rámci toho, ako v bode 32 napadnutého uznesenia dospel k záveru, že vzhľadom na to, že nie je splnená podmienka osobnej dotknutosti, nemožno rozhodnúť tak, že žaloba, ktorú EUCuTF podala na základe článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ, je prípustná.

129. V dôsledku uvedeného sa tretí odvolací dôvod, ktorý odvolateľka uvádza na podporu svojho odvolania, musí zamietnuť ako nedôvodný.

C. O druhom odvolacom dôvode, ktorý sa týka účinnej súdnej ochrany EUCuTF a jej členov

1. Argumentácia účastníkov konania

130. Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 52 až 60 napadnutého uznesenia rozhodol, že zamietnutie jej žaloby ako neprípustnej ju nezbavil jej práva a práva jej členov na účinnú súdnu ochranu.

131. Odvolateľka tvrdí, že členovia EUCuTF nemôžu napadnúť vnútroštátne vykonávacie opatrenie, ktoré by jej umožnilo spochybniť účinky sporného nariadenia. Ak sa totiž vnútroštátny orgán rozhodne podriadiť zlúčeniny medi porovnávaciemu posudzovaniu, pričom na základe výsledkov tohto posudzovania nerozhodne o nahradení uvedených zlúčenín, odvolateľka podľa toho, čo uvádza, nebude môcť toto „rozhodnutie“ napadnúť, a to z dôvodu, že nemá záujem na konaní proti aktu, ktorý jej nespôsobil ujmu.

132. Členovia EUCuTF by teda boli nútení podnietiť vnútroštátne orgány k prijatiu negatívneho rozhodnutia, aby ho mohli napadnúť a v rámci tejto žaloby spochybniť kvalifikáciu zlúčenín medi ako látky, ktorá sa má nahradiť.

133. Podľa odvolateľky pritom v rozpore s tým, čo Všeobecný súd tvrdí v bodoch 54 a 55 napadnutého uznesenia, prístup k vnútroštátnym súdom a možnosť obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania týkajúcim sa posúdenia platnosti sporného nariadenia nemôžu zaručiť jej právo alebo právo jej členov na účinnú súdnu ochranu. Po prvé, prijatie negatívneho rozhodnutia týkajúceho sa obnovenia schválenia zlúčenín medi nie je vôbec isté. Mohlo by sa tak stať, že odvolateľka a jej členovia nebudú nikdy môcť napadnúť sporné nariadenie, ktorého právne účinky budú pretrvávať bez časového obmedzenia. Po druhé, aj keby sa prijalo negatívne rozhodnutie, a bez ohľadu na možnosť obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, odvolateľka a jej členovia by museli znášať administratívnu záťaž a ekonomické náklady vyplývajúce z kvalifikácie zlúčenín medi ako „látky, ktorá sa má nahradiť“.

134. Komisia tento odvolací dôvod považuje za neprípustný, keďže EUCuTF iba opakuje tvrdenia uvádzané pred Všeobecným súdom, pričom však vôbec neidentifikuje, kde v napadnutom uznesení došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu. Subsidárne Komisia považuje tento odvolací dôvod za nedôvodný.

2. Analýza

135. Na rozdiel od Komisie považujem druhý odvolací dôvod uvádzaný odvolateľkou za prípustný.

136. Odvolateľka jednak výslovne identifikuje body napadnutého uznesenia. Po druhé, svoju kritiku úvah, ktoré Všeobecný súd venuje súdnej ochrane členov odvolateľky, podkladá dôvodmi a usudzuje, že práve záver, ktorý Všeobecný súd z týchto úvah vyvodzuje, zakladá nesprávne právne posúdenie.

137. Musím však konštatovať, že Všeobecný súd sa v každom prípade nedopustil žiadneho nesprávneho právneho posúdenia. Hoci bola totiž „kompletnosť“ systému, v doktríne silno kritizovaná, keďže je v niektorých prípadoch iluzórna, Všeobecný súd iba uplatnil ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej Zmluva o FEÚ svojimi článkami 263 a 277 na jednej strane a svojím článkom 267 na strane druhej vytvorila kompletný systém právnych prostriedkov a postupov zaručujúcich preskúmanie zákonnosti aktov Únie, ktorá je zverená súdom Únie ( 50 ).

138. V tejto súvislosti, keďže fyzické alebo právnické osoby nemôžu z dôvodu podmienok prípustnosti stanovených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ napadnúť priamo na súde Únie právny akt Únie, sú chránené proti tomu, aby sa voči nim uplatňoval takýto akt možnosťou napadnúť vykonávacie opatrenia, ktoré tento akt vyžaduje ( 51 ).

139. Platí totiž, že „ak vykonanie uvedených aktov prináleží inštitúciám Únie, [fyzické alebo právnické] osoby môžu podať priamu žalobu na súde Únie voči vykonávacím aktom za podmienok uvedených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ a na podporu tejto žaloby sa odvolať na neplatnosť predmetného základného aktu v zmysle článku 277 ZFEÚ. Členské štáty môžu v prípade, ak im prináleží vykonanie, poukázať na neplatnosť predmetného aktu Únie pred vnútroštátnym súdom, ktorý sa v tejto súvislosti v zmysle článku 267 ZFEÚ obráti na Súdny dvor prostredníctvom prejudiciálnej otázky“ ( 52 ).

140. V prejednávanej veci pritom ak by sa Súdny dvor rozhodol neriadiť sa mojím výkladom regulačného aktu, „ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia“, Všeobecný súd by mohol oprávnene konštatovať, že sporné nariadenie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

141. V tomto prípade by muselo platiť, že tak nariadenie č. 1107/2009, ako aj sporné nariadenie môžu byť predmetom incidenčného preskúmania. Je pravda, že sporné nariadenie nebude právnym základom vykonávacích opatrení v úzkom slova zmysle. Judikatúra Súdneho dvora však na to, aby sa uplatňoval článok 277 ZFEÚ, neukladá tak prísne podmienky, pokiaľ ide o posúdenie právneho prepojenia, ktoré musí existovať medzi napadnutým aktom a aktom, ktorý je predmetom námietky nezákonnosti ( 53 ). V rámci preskúmania prípustnosti námietky nezákonnosti znie otázka tak, či by napadnutý akt bolo možné prijať v prípade, že by norma, ktorej sa námietka nezákonnosti týka, neexistovala ( 54 ).

142. V prejednávanej veci pritom treba konštatovať, že prípadné vykonávacie nariadenia, ktoré budú prijaté na základe nariadenia č. 1107/2009, by nemohli byť prijaté v prípade, že by zlúčeniny medi už predtým neboli zapísané na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, na základe sporného nariadenia.

143. Navyše, ak by sa námietka nezákonnosti proti spornému nariadeniu zamietla, viedlo by to k tomu, že by toto nariadenie bolo imúnne voči akémukoľvek súdnemu preskúmaniu, pretože priama žaloba na Súdny dvor by bola vylúčená z dôvodu vykonávacích opatrení, ktoré toto nariadenie „vyžaduje“. Takáto imunita by nepochybne bola v rozpore s právom Únie, ktoré vyžaduje, aby inštitúcie Únie podliehali preskúmaniu súladu ich aktov najmä so Zmluvou o FEÚ a všeobecnými právnymi zásadami ( 55 ). Takáto imunita by teda predstavovala medzeru v systéme opravných prostriedkov a konaní, ktoré stanovila Zmluva o FEÚ za tým účelom, aby Súdnemu dvoru zverila preskúmavanie zákonnosti aktov Únie. Uvedený systém by potom už nebol kompletným.

3. Záver k druhému odvolaciemu dôvodu a doplňujúce poznámky, pokiaľ ide o vplyv článku 19 ZEÚ

144. Z vyššie uvedených poznámok vyplýva, že ak by mal Súdny dvor považovať prvý odvolací dôvod za nedôvodný, Všeobecný súd by sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 60 napadnutého uznesenia rozhodol, že tvrdenie odvolateľky, týkajúce sa účinnej súdnej ochrany, sa má odmietnuť. Hoci totiž EUCuTF z dôvodu podmienok prípustnosti uvedených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ nemôže priamo napadnúť sporné nariadenie na súde Únie, tak ako Všeobecný súd v podstate poznamenal v bode 61 uvedeného uznesenia, môže sa domáhať neplatnosti tohto nariadenia na príslušných súdoch prostredníctvom incidenčného konania.

145. Tento záver nemôže byť spochybnený tvrdením, podľa ktorého odvolateľka nebude môcť namietať proti porovnávaciemu posudzovaniu vykonávanému členskými štátmi dovtedy, pokiaľ vnútroštátne orgány rozhodnú o obnovení autorizácie prípravku na ochranu rastlín obsahujúceho zlúčeniny medi, pretože, ako tvrdí odvolateľka, takéto rozhodnutie nemení právne postavenie odvolateľky a španielske súdy ho tak nepovažujú za napadnuteľný akt.

146. Ako totiž Všeobecný súd v podstate rozhodol v bode 59 napadnutého uznesenia, článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ ukladá práve členským štátom povinnosť ustanoviť prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej súdnej ochrany v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie.

147. Navyše, judikatúra Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) a Tribunal Constitucional (Ústavný súd, Španielsko), ktorá sa týka požiadavky záujmu na konaní a na ktorú poukazuje EUCuTF na podporu svojho odvolania, nemôže zmeniť rozsah článku 263 ZFEÚ.

148. Keďže totiž článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ ukladá členským štátom povinnosť výsledku, „vnútroštátnym súdom prináleží vykladať podmienky prípustnosti a procesné pravidlá vzťahujúce sa na žaloby, ktoré sú na ne podané, akou je napríklad požiadavka záujmu na konaní, v čo najväčšej možnej miere tak, aby mohli byť tieto pravidlá uplatňované spôsobom, ktorý prispieva k realizácii cieľa pripomenutého v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, ktorým je zabezpečiť účinnú súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie“ ( 56 ).

149. Navyše, ak by takýto výklad nebol možný, tak by sa malo konštatovať, že „zo systému predmetného vnútroštátneho právneho poriadku [vyplýva], že neexistuje žiadny právny prostriedok nápravy umožňujúci, čo len incidenčne, zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie“ ( 57 ). Za týchto okolností by potom bolo úlohou dotknutého členského štátu, aby s cieľom dodržiavania práva Únie vytvorili na vnútroštátnych súdoch nové právne prostriedky nápravy ( 58 ).

150. Je pravda, že riešenia uvedené v predchádzajúcich dvoch bodoch predstavujú určitý paradox s prísnosťou, s akou Súdny dvor vykladá podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť ( 59 ). Tieto riešenia však sú v súlade s logikou článku 19 ZEÚ a jedine oni môžu zabezpečiť neexistenciu medzery v súdnej ochrane občanov Únie.

151. Záverom, so zreteľom na vyššie uvedené úvahy sa domnievam, že druhý odvolací dôvod, ktorý odvolateľka uviedla na podporu svojho odvolania, musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

VII. O prípustnosti odvolania podaného odvolateľkou a vrátení veci Všeobecnému súdu

152. Po uskutočnení analýzy odvolacích dôvodov, ktoré odvolateľka uviedla na podporu svojho odvolania, sa domnievam, že treba vyhovieť prvému odvolaciemu dôvodu. Je teda potrebné zrušiť napadnuté uznesenie v rozsahu, v ktorom Všeobecný súd rozhodol, že sporné nariadenie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ.

153. V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu buď sám vydať konečný rozsudok vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.

154. Keďže v prejednávanej veci Všeobecný súd zamietol žalobu v štádiu preskúmania prípustnosti, samotný Súdny dvor nemôže o žalobe meritórne rozhodnúť. Naopak však disponuje informáciami potrebnými na to, aby mohol s konečnou platnosťou rozhodnúť o námietke neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia počas konania na prvom stupni. Tak EUCuTF, ako aj Komisia, sa totiž vyjadrili k otázke či je EUCuTF sporným nariadením priamo dotknutá. Keďže pritom bol preukázaný a nebol spochybnený regulačný charakter sporného nariadenia, išlo by iba o podmienku stanovenú v článku 263 štvrtom odseku poslednej časti vety ZFEÚ, ktorá ešte nebola preskúmaná.

155. Odvolateľka tvrdí, že ona a jej členovia sú sporným nariadením priamo dotknutí. Predovšetkým pripomína jednak to, že sporné nariadenie kvalifikuje účinnej látku zlúčeniny medi ako „účinnú látku, ktorá sa má nahradiť“, pričom ju priamo podriaďuje hmotnoprávnym ustanoveniam obsiahnutým v nariadení č. 1107/2009. Na zlúčeniny medi sa tak vzťahujú prísnejšie podmienky, než sú podmienky, ktoré sa uplatňujú na účinné látky, ktoré sa nemajú nahradiť. Ďalej, tento dôsledok vyplýva priamo zo sporného nariadenia a Komisii pri budúcich postupoch obnovenia schválenia zlúčenín medi alebo vnútroštátnym orgánom pri postupoch obnovenia vnútroštátnych autorizácií prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich zlúčeniny medi alebo žiadostiach o vzájomné uznanie nepriznávajú žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o kvalifikáciu zlúčenín medi ako „látky, ktorá sa má nahradiť“.

156. Komisia sa naopak domnieva, že sporné nariadenie sa nemôže odvolateľky alebo jej členov priamo dotýkať, pretože dôsledky, na ktoré poukazuje EUCuTF, nevyplývajú priamo zo zápisu zlúčenín medi na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, ale z prípadných neskorších rozhodnutí Komisie alebo členských štátov, ktorých prijatie si vyžaduje širokú mieru voľnej úvahy. Sporné nariadenie tak nespĺňa podmienky týkajúce sa priamej dotknutosti.

157. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, na ktorú poukazuje Komisia, sa totiž akt Únie priamo týka fyzickej alebo právnickej osoby v prípade, že „bezprostredne ovplyvň[uje] právne postavenie jednotlivca a [neponecháva] priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy [Únie] bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení“ ( 60 ).

158. V prejednávanej veci sa však ja na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, domnievam, že sporné nariadenie bezprostredne ovplyvňuje právne postavenie odvolateľky, a to bez toho, aby inštitúcia Únie alebo vnútroštátne orgány členského štátu museli vykonať nejaký úkon. Už len z dôvodu samotnej skutočnosti, ktorou je zápis zlúčenín medi na zoznam látok, ktoré sa majú nahradiť, a to na základe sporého nariadenia, došlo k zmene právneho režimu tejto látky.

159. Hoci Komisia a členské štáty majú určitú mieru voľnej úvahy v rámci žiadostí o obnovenie schválenia účinnej látky alebo obnovenia autorizácií prípravkov na ochranu rastlín a pri porovnávacom posudzovaní podľa článku 50 nariadenia č. 1107/2009, nemajú žiadnu voľnú úvahu, pokiaľ ide o kvalifikáciu zlúčenín medi ako „látok, ktoré sa majú nahradiť“, a preto ani pokiaľ ide o uplatniteľný režim. Miera voľnej úvahy Komisie alebo členských štátov sa bude uplatňovať iba v rámci uplatňovania nariadenia č. 1107/2009. Toto nariadenie však nie je tým nariadením, ktorého zrušenia sa odvolateľka domáha.

160. V dôsledku uvedeného sa domnievam, že žaloba, ktorou sa odvolateľka na základe článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ domáha zrušenia sporného nariadenia, je prípustná, vzhľadom na to, že ide o regulačný akt, ktorý sa jej priamo týka a ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle tohto ustanovenia.

VIII. Návrh

161. Zdá sa nesporné, že žaloba osoby podliehajúcej súdnej právomoci, akou je EUCuTF (alebo niektorý z jej členov), proti nariadeniu č. 1107/2009 by nebola prípustná. Dve z troch podmienok článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ by totiž nemohli byť splnené. Jednak napriek tomu, že má toto nariadenie regulačnú povahu v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, nevyhnutne vyžaduje vykonávacie opatrenia. Po druhé, nemení právne postavenie dotknutých osôb bez toho, aby Komisia alebo členské štáty uplatnili voľnú úvahu.

162. Podľa môjho názoru teda odvolateľka dokonale rešpektovala dialektiku opravných prostriedkov, ktorú stanovila Zmluva a ktorú Súdny dvor pripomína vo svojej ustálenej judikatúre. Odvolateľka sa domáha zrušenia nariadenia, z ktorého pre ňu vyplýva uplatnenie režimu, ktorý jej spôsobuje ujmu, a v rámci tejto priamej žaloby namieta nezákonnosť nariadenia, ktoré zavádza tento odchylný režim na základe článku 277 ZFEÚ. Táto sporová dynamika je spôsobilá zabezpečiť účinnú súdnu ochranu odvolateľky na jednej strane, ale tiež istotu právneho poriadku Únie na druhej strane. Ponúka totiž jednotné riešenie otázky zákonnosti prostredníctvom jediného konania, ktoré je rýchlejšie a menej nákladné, než veľké množstvo hypotetických a budúcich návrhov na začatie prejudiciálneho konania.

163. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy tak navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: V prvom rade: 1. Uznesenie Všeobecného súdu Európskej únie z 27. apríla 2016, European Union Copper Task Force/Komisia (T‑310/15, neuverejnené, EU:T:2016:265), sa zrušuje. 2. Žaloba o neplatnosť, ktorú podala European Union Copper Task Force proti vykonávaciemu nariadeniu Komisie (EÚ) 2015/408 z 11. marca 2015 o vykonávaní článku 80 ods. 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh a o zostavení zoznamu látok, ktoré sa majú nahradiť, je prípustná. 3. Vec sa vracia Všeobecnému súdu na účely vydania rozhodnutia vo veci samej. 4. O trovách konania sa rozhodne neskôr. Subsidiárne, ak by mal Súdny dvor považovať prvý odvolací dôvod za nedôvodný: 1. Odvolanie sa zamieta. 2. European Union Copper Task Force znáša trovy konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 67, 2015, s. 18.

( 3 ) Pozri tiež odvolanie podané proti uzneseniu zo 16. februára 2016, Industrias Químicas del Vallés/Komisia (T‑296/15, neuverejnené, EU:T:2016:79) (vec C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés/Komisia) a návrhy, ktoré som predniesol v tejto veci v ten istý deň.

( 4 ) Ú. v. ES L 230, 1991, s. 1; Mim. vyd. 03/011, s. 332.

( 5 ) Ú. v. EÚ L 104, 2009, s. 23.

( 6 ) Ú. v. EÚ L 309, 2009, s. 1.

( 7 ) Ú. v. EÚ L 153, 2011, s. 1.

( 8 ) Ú. v. EÚ L 39, 2015, s. 7.

( 9 ) Týmito tromi pravidlami sú: obnovenie schválenia účinnej látky, získanie alebo obnovenie povolenia na uvedenie na trh pre prípravky na ochranu rastlín obsahujúce takéto látky a spustenie vzájomného uznávania povolení na uvedenie na trh medzi členskými štátmi.

( 10 ) Pozri bod 36 odvolania.

( 11 ) Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 12 ) Rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 57).

( 13 ) Rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 60, kurzívou zvýraznil generálny advokát). Ako som už mal príležitosť uviesť, tento výklad vedie k paradoxu, že vec, v ktorej bol vydaný rozsudok z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), by sa opäť skončila konštatovaním neprípustnosti, hoci vyvolala zmenu článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ [pozri bod 58 návrhov, ktoré som predniesol vo veci Stichting Woonpunt a i./Komisia (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)].

( 14 ) Rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 28).

( 15 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 29).

( 16 ) Rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 30).

( 17 ) Rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 31).

( 18 ) Bod 42. Pozri tiež rozsudky z 10. decembra 2015, Canon Europa/Komisia (C‑552/14 P, neuverejnené, EU:C:2015:804, bod 47), a z 10. decembra 2015, Kyocera Mita Europe/Komisia (C‑553/14 P, neuverejnený, EU:C:2015:805, bod 46).

( 19 ) Uznesenie zo 14. júla 2015, Forgital Italy/Rada (C‑84/14 P, neuverejnené, EU:C:2015:517, bod 43).

( 20 ) Pozri v tomto zmysle Mastroianni, R. a PEZZA, A.: Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union. In: American University International Law Review. 2015, (30:4), s. 443 – 795, osobitne s. 793. Títo autori zachádzajú až tak ďaleko, že tvrdia, že výklad pojmu „vykonávacie opatrenia“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku poslednej časti vety ZFEÚ poskytnutý Súdnym dvorom „prakticky znemožňuje“ prístup jednotlivca k súdom Únie („makes it pratically impossible for private applicants… to bring a case before EU Courts“).

( 21 ) Rozsudok z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 73).

( 22 ) Súdny dvor takto rozhodol, že „ustanovenia rámcovej dohody [o práci na dobu určitú, uzavretej 18. marca 1999, ktorá sa nachádza v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP,] v spojení so zásadou efektivity sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnym procesným pravidlám, na základe ktorých musí pracovník na dobu určitú v prípade, že súdny orgán zistil zneužívanie opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú, podať na účely určenia primeranej sankcie novú žalobu, keďže tomuto pracovníkovi z tejto povinnosti nevyhnutne vyplývajú procesné znevýhodnenia, a to najmä pokiaľ ide o trovy konania, jeho dĺžku trvania a pravidlá zastupovania, ktoré môžu nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré mu priznáva právny poriadok Únie“ (rozsudok zo 14. septembra 2016, Martínez Andrés a Castrejana López (C‑184/15 a C‑197/15, EU:C:2016:680, bod 64; kurzívou zvýraznil generálny advokát). Hoci Súdny dvor tento problém preskúmava z hľadiska zásady efektivity, v bode 59 tohto rozsudku pripomína, že požiadavky ekvivalencie a efektivity „vyjadrujú všeobecnú povinnosť členských štátov zabezpečiť súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 23 ) Pozri Dixel Dictionnaire – Le Robert, vydanie 2011.

( 24 ) Pokiaľ ide o článok III‑365 ods. 4 Zmluvy o ústave pre Európu, ktorý je totožný s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ, pozri v tomto zmysle COUTRON, L.: La contestation incidente des actes de l’Union européenne. Bruylant, 2007, s. 488. Pozri tiež BLUMANN, C.: L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne. In: L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, s. 77 – 100, osobitne s. 98. V ostatných jazykových verziách Zmluvy je táto myšlienka vyjadrená lepšie. Anglická jazyková verzia tak používa slovo „entail“, ktoré je synonymom slovies „necessitate“ (vyžadovať si), „make necessary“ (vyžiadať si), „require“ (požadovať), „need“ (potrebovať) alebo „demand“ (žiadať) (pozri Oxford Thesaurus of English, 2. vyd., Oxford University Press, 2004). Pozri tiež poľskú jazykovú verziu „nie wymagają środków wykonawczych“ alebo portugalskú jazykovú verziu „que não necessitam de medidas de execução“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 25 ) Pozri v tomto zmysle RHIMES, M.: The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive? In: European Journal of Legal Studies. 2016, zväzok 9, č. 1, s. 103 – 172, osobitne s. 124.

( 26 ) Už v rozsudku z 13. júla 1966, Taliansko/Rada a Komisia (32/65, EU:C:1966:42), Súdny dvor rozhodol, že všeobecne záväzná norma, ktorej nezákonnosť sa namieta na základe článku 277 ZFEÚ, musí byť uplatniteľná „priamo alebo nepriamo na prípad, ktorý je predmetom žaloby“ (Zb. s. 594; kurzívou zvýraznil generálny advokát). Toto pravidlo sa aj naďalej uplatňuje zo strany Všeobecného súdu [pozri najmä rozsudok z 12. júna 2015, Plantavis a NEM/Komisia a EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, bod 51)].

( 27 ) Rozsudok zo 14. marca 2017, A a i. (C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 68).

( 28 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. marca 1979, Simmenthal/Komisia (92/78, EU:C:1979:53, bod 39).

( 29 ) Rozsudok zo 14. marca 2017, A a i. (C‑158/14, EU:C:2017:202, bod 69).

( 30 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, body 30 a 31).

( 31 ) Bod 30 vyjadrenia Komisie k odvolaniu.

( 32 ) Rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 92). Toto tvrdenie sa po prvýkrát objavuje v bode 23 rozsudku z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Odvtedy bolo pri mnohých príležitostiach zopakované. Pozri najmä rozsudky z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 40); z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 57); z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 45) alebo z 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 66).

( 33 ) Rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, EU:C:1986:166, bod 23. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 34 ) Pozri v tomto zmysle BERROD, F.: La systématique des voies de droit communautaires. Paris: Dalloz, 2003, č. 294, pokiaľ ide o návrh na začatie prejudiciálneho konania, a č. 834, pokiaľ ide o námietku nezákonnosti, ako aj COUTRON, L.: La contestation incidente des actes de l’Union européenne. Bruxelles: Bruylant, 2007, s. 129 a 213.

( 35 ) Bod 25; kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 36 ) Ú. v. EÚ L 81, 2011, s. 8.

( 37 ) Ú. v. EÚ L 104, 2011, s. 39.

( 38 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 18).

( 39 ) Pozri bod 62 odvolania: „The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force…“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 40 ) Pozri bod 11 odvolania EUCuTF.

( 41 ) Pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o žalobu o neplatnosť podanú združením proti konečnému rozhodnutiu Komisie v oblasti štátnej pomoci, rozsudok z 22. júna 2006, Belgicko a Forum 187/Komisia (C‑182/03 a C‑217/03, EU:C:2006:416, bod 56).

( 42 ) Pozri bod 22 napadnutého uznesenia.

( 43 ) Pozri bod 31 napadnutého uznesenia.

( 44 ) Pozri v tomto zmysle uznesenie zo 17. februára 2009, Galileo Lebensmittel/Komisia (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, bod 53).

( 45 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 36).

( 46 ) Pokiaľ ide o nedávne uplatnenie, pozri rozsudok z 24. novembra 2016, Ackermann Saatzucht a i./Parlament a Rada (C‑408/15 P a C‑409/15 P, neuverejnený, EU:C:2016:893, bod 39).

( 47 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. apríla 2009, Sahlstedt a i./Komisia (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, bod 31, ako aj citovanú judikatúru), a z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Pozri odôvodnenie 6 sporného nariadenia.

( 49 ) Skutočnosť, že Všeobecný súd v rozsudku z 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisia (T‑243/01, EU:T:2003:251), rozhodol, že okolnosť, že žalobkyňa je jediným autorizovaným dovozcom konzoly PlayStation®2 do Únie, je relevantná pre posúdenie osobnej dotknutosti žalobkyne, podľa môjho názoru nemôže zmeniť tento záver. Odvolateľka nijak nepreukázala relevantnosť tohto rozsudku pre prejednávanú vec. Súdny dvor už pritom v prípade, v ktorom išlo k „výhradného“ dovozcu, mal príležitosť potvrdiť, že táto okolnosť nemôže zmeniť všeobecnú platnosť aktu, „pokiaľ je nesporné, že [jeho] uplatnenie sa uskutočňuje na základe objektívnej právnej a skutkovej situácie definovanej aktom, v spojení s cieľom tohto aktu“ (rozsudok zo 14. júla 1983, Spijker Kwasten/Komisia, 231/82, EU:C:1983:220, bod 10).

( 50 ) Pozri v tomto zmysle bod 75 vyššie a judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 32. Spomedzi mnohých komentárov pozri najmä MEIJ, A.: Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon. In: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi. Bruxelles: Bruylant, 2013, s. 301 – 312; TURMO, A.: Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne. In: R.A.E. 2013, s. 825 – 835; WAELBROECK, D., BOMBOIS, T.: Des requérants „privilégiés“ et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen. In: Cahiers de droit européen. 2014/1, s. 21 – 76; Van Malleghem, P.‑A., Baeten, N.: Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What is a „Regulatory Act“ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami. In: Common Market Law Review. 2014, zv. 51, s. 1187 – 1216.

( 51 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 28), a z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 30).

( 52 ) Rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 93). Pozri tiež rozsudky z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 29), ako aj z 28. apríla 2015, T & L Sugars a Sidul Açúcares/Komisia (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, bod 31).

( 53 ) Pokiaľ ide o príklad toho, kde Súdny dvor súhlasil s tým, že preskúma námietku nezákonnosti smerujúcu proti aktu, ktorý nebol právnym základom napadnutého aktu, pozri rozsudok z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Pozri v tomto zmysle BARAV, A.: The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis. In: Common Market Law Review. 1974, s. 366 – 386, osobitne s. 374.

( 55 ) Pozri najmä v tomto zmysle rozsudok z 29. júna 2010, E a F (C‑550/09, EU:C:2010:382, bod 44).

( 56 ) Uznesenie zo 14. júla 2015, Forgital Italy/Rada (C‑84/14 P, neuverejnené, EU:C:2015:517, bod 66).

( 57 ) Rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 104).

( 58 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 103 vykladaný v spojení s bodom 104).

( 59 ) Pozri v tomto zmysle ARNULL, A.: Arrêt „Inuit“: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires. In: Journal de droit européen. 2014, s. 14 – 16, osobitne s. 15. Autor hovorí o „paradoxe“, pretože „Súdny dvor kladie na vnútroštátne súdy také požiadavky, ktoré nie je pripravený spĺňať on sám“.

( 60 ) Rozsudok z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, bod 47). Hoci Súdny dvor poskytol tento výklad vo vzťahu k článku 263 štvrtému odseku druhej časti vety ZFEÚ, nevidím dôvody na to, aby sa neuplatnil aj na tretiu časť vety. Pozri v tejto súvislosti bod 66 a poznámku pod čiarou 21 návrhov, ktoré som predniesol vo veci Stichting Woonpunt a i./Komisia (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).