Vec T‑325/01

DaimlerChrysler AG

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Hospodárska súťaž – Článok 81 ES – Kartely – Zmluva o zastúpení – Distribúcia motorových vozidiel – Hospodárska jednotka – Opatrenia zamerané na zabránenie súbežnému obchodovaniu s motorovými vozidlami – Určenie cien – Nariadenie (ES) č. 1475/95 – Pokuta“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 15. septembra 2005

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Pojem – Dvojstranné alebo mnohostranné správanie – Zahrnutie – Jednostranné správanie – Vylúčenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

2. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Podnik – Pojem – Hospodárska jednotka – Odlišné právnické osoby prepojené zmluvou o zastúpení – Podmienky existencie hospodárskej jednotky

(Článok 81 ods. 1 ES)

3. Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Bloková výnimka – Nariadenie č. 1475/95 – Pojem „ďalší predaj“

(Nariadenie Komisie č. 1475/95, článok 10 ods. 12)

4. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Oznámenie o výhradách – Povinný obsah – Rešpektovanie práva na obhajobu

(Nariadenie Rady č. 17, článok 19 ods. 1; nariadenie Komisie č. 99/63, články 2 a 4)

5. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Koordinácia a spolupráca nezlučiteľné s povinnosťou každého podniku určovať autonómne svoje správanie na trhu

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení – Predloženie dôkazu o účasti na stretnutiach s protisúťažným cieľom – Povinnosť podniku predložiť dôkaz o dištancovaní sa vo vzťahu k prijatým rozhodnutiam

(Článok 81 ods. 1 ES)

7. Hospodárska súťaž – Kartely – Rozhodnutia združení podnikov – Nezáväzné rozhodnutie združenia uplatňované jeho členmi – Zahrnutie

(Článok 81 ods. 1 ES)

8. Hospodárska súťaž – Kartely – Vplyv na obchod medzi členskými štátmi – Kartel, ktorý má účinky na celom území členského štátu – Automatický vplyv

(Článok 81 ods. 1 ES)

9. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenie, ktorého sa dopustila dcérska spoločnosť – Pripísanie materskej spoločnosti – Podmienky – Absencia vplyvu existencie odlišnej právnej subjektivity dcérskej spoločnosti – Vplyv držby všetkého kapitálu dcérskej spoločnosti – Povinnosť materskej spoločnosti vyvrátiť domnienku skutočného výkonu riadiacej právomoci nad dcérskou spoločnosťou

(Článok 81 ods. 1 ES)

1. Zákaz stanovený článkom 81 ods. 1 ES sa výlučne týka dvojstranne alebo mnohostranne koordinovaného správania vo forme dohôd medzi podnikmi, rozhodnutí združení podnikateľov alebo zosúladených postupov. Preto je pojem dohoda v zmysle tohto ustanovenia zakotvený v existencii súladu vôle medzi aspoň dvoma stranami. Z toho vyplýva, že ak rozhodnutie výrobcu predstavuje jeho jednostranné správanie, toto rozhodnutie nespadá pod zákaz podľa tohto článku.

(pozri body 83, 84)

2. Na účely uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže nie je rozhodujúce formálne oddelenie medzi dvoma spoločnosťami vyplývajúce z ich odlišnej právnej subjektivity, ale skôr jednotné správanie sa na trhu. Môže byť preto nevyhnutné zistiť, či dve spoločnosti každá s vlastnou právnou subjektivitou vytvárajú alebo patria k jednému a tomu istému podniku alebo hospodárskej jednotke s jednotným správaním sa na trhu.

Taká situácia sa neobmedzuje na prípady, v ktorých spoločnosti sú vo vzťahu materskej spoločnosti a dcérskej spoločnosti, ale týkajú sa za určitých okolností aj vzťahov medzi spoločnosťou a jej obchodným zástupcom alebo medzi splnomocniteľom a jeho splnomocnencom. Pokiaľ totiž ide o uplatnenie článku 81 ES, je na posúdenie otázky, či konanie patrí do pôsobnosti tohto článku, dôležité, či splnomocniteľ a jeho sprostredkovateľ alebo „obchodný zástupca“ tvoria hospodársku jednotku, pričom druhý menovaný je pomocným orgánom integrovaným do podniku prvého menovaného. Ak teda sprostredkovateľ vykonáva činnosť v prospech svojho splnomocniteľa, možno ho v zásade považovať za pomocný orgán integrovaný do jeho podniku, ktorý je povinný dodržiavať pokyny splnomocniteľa a ktorý tak rovnako ako obchodný zamestnanec vytvára s týmto podnikom hospodársku jednotku.

Inak je tomu v prípade, ak dohody uzavreté medzi splnomocniteľom a jeho zástupcami na týchto zástupcov prevádzajú alebo im prenechávajú funkcie, ktoré sa hospodársky približujú funkciám nezávislého obchodníka, tým, že uvedení zástupcovia musia znášať finančné riziko spojené s predajom alebo plnením zmlúv uzavretých s tretími osobami. Zástupcovia teda môžu stratiť svoje postavenie nezávislého hospodárskeho subjektu iba vtedy, ak nenesú žiadne riziko vyplývajúce zo zmlúv vyjednaných pre splnomocniteľa a pôsobia ako pomocníci integrovaní do podniku splnomocniteľa. Ak preto zástupca, hoci aj má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje samostatne svoje správanie sa na trhu, ale vykonáva pokyny svojho splnomocniteľa, nie sú zákazy uvedené v článku 81 ods. 1 ES uplatniteľné na vzťahy medzi zástupcom a jeho splnomocniteľom, s ktorým tvorí hospodársku jednotku.

(pozri body 85 – 88)

3. Z definície pojmu „opätovný predaj“ uvedeného v článku 10 ods. 12 nariadenia č. 1475/95 o uplatnení článku [81] ods. 3 [ES] na určité typy dohôd o distribúcii a servise motorových vozidiel vyplýva, že možnosť dodávateľa zakázať distribútorom dodávky fyzickým alebo právnickým osobám s rovnakým postavením ako „opätovní predajcovia“ sa obmedzuje na prípad, keď opätovní predajcovia scudzujú nové motorové vozidlá. Toto rovnaké postavenie opätovného predaja a lízingových zmlúv, ktoré zahŕňajú prevod vlastníctva alebo možnosť kúpy pred uplynutím platnosti zmluvy, má za cieľ umožniť dodávateľovi zabezpečenie integrity distribučnej siete tým, že zamedzí, aby bola lízingová zmluva používaná na uľahčenie nadobudnutia vlastníctva vozidla mimo výlučnej distribučnej siete, ak je toto vozidlo stále nové.

(pozri bod 153)

4. Komisia musí oznámiť výhrady, ktoré uplatňuje voči podnikom a záujmovým združeniam, a vo svojich rozhodnutiach môže uviesť len tie výhrady, ku ktorým mali poslední menovaní príležitosť vecne vyjadriť svoje stanovisko o realite a o relevantnosti skutočností, výhrad a okolností uvádzaných Komisiou.

Oznámenie o výhradách musí obsahovať opis výhrad vyjadrený hoci aj stručne, ale dostatočne jasne, aby umožnil zainteresovaným osobám skutočne sa oboznámiť s konaním, ktoré im Komisia vytýka. Len pod touto podmienkou totiž môže oznámenie o výhradách splniť účel stanovený nariadeniami Spoločenstva, ktorý spočíva v poskytnutí všetkých potrebných údajov podnikom, aby sa mohli vecne brániť predtým, ako Komisia prijme konečné rozhodnutie. Táto požiadavka je dodržaná, ak rozhodnutie nepripisuje zainteresovaným osobám iné porušenia, než sú porušenia uvedené v oznámení o výhradách, a obsahuje len skutočnosti, ku ktorým sa zainteresované osoby mali možnosť vyjadriť. Konečné rozhodnutie Komisie však nemusí nevyhnutne byť kópiou opisu výhrad.

Ak oznámenie o výhradách obsahuje jasnú informáciu o povahe porušenia práva hospodárskej súťaže, ktoré je vytýkané predmetnému podniku, a s tým spojené podstatné skutočnosti, je tento podnik spôsobilý odpovedať na toto obvinenie a brániť svoje práva. Neskoršie uvedenie výhrad v rozhodnutí Komisie, ktoré hospodársku dohodu posudzuje ako „vertikálnu“ alebo „horizontálnu“, nepredstavuje podstatnú zmenu výhrad oproti tomu, ako boli uvedené v oznámení o výhradách.

(pozri body 188, 189, 192)

5. Na existenciu dohody v zmysle článku 81 ods. 1 ES postačuje, aby predmetné podniky prejavili svoju spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom.

Kritériá koordinácie a spolupráce nevyžadujú vypracovanie ozajstného „plánu“, ale ich treba chápať vo svetle koncepcie vlastnej ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa hospodárskej súťaže, podľa ktorej musí každý hospodársky subjekt autonómne určovať, akú politiku chce viesť na spoločnom trhu. Táto požiadavka na autonómiu síce nevylučuje právo hospodárskych subjektov rozumne sa prispôsobiť tvrdenému alebo očakávanému správaniu svojich konkurentov, je však jasne v rozpore s akýmkoľvek nadviazaním priamych alebo nepriamych kontaktov medzi takými subjektmi, ktorých cieľom alebo následkom je buď ovplyvnenie správania potenciálneho alebo aktuálneho konkurenta na trhu, alebo oboznámenie takého konkurenta so správaním, pre ktoré sa hospodársky subjekt sám rozhodol alebo ktoré na trhu sám zamýšľa uskutočňovať.

(pozri body 199, 200)

6. V prípade sporu o existenciu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže musí Komisia predložiť dôkaz o porušeniach, ktoré uvádza, a pripojiť dôkazné prostriedky vhodné na to, aby právne dostatočne preukázala existenciu skutočností vedúcich k porušeniu.

Pokiaľ však bolo dokázané, že podnik sa zúčastnil na stretnutiach medzi podnikmi so zjavne protisúťažným cieľom, je úlohou tohto podniku predložiť dôkazy preukazujúce, že jeho účasť na uvedených stretnutiach nemala protisúťažný cieľ, a to tým, že preukáže, že svojim konkurentom oznámil, že sa tam zúčastnil s iným cieľom ako oni. Pri neexistencii takéhoto dôkazu o dištancovaní sa nie je skutočnosť, že tento podnik sa nestotožňuje s výsledkami týchto stretnutí, takej povahy, aby ho zbavila plnej zodpovednosti za jeho účasť na karteli.

(pozri body 201, 202)

7. Akt môže byť považovaný za rozhodnutie združenia podnikov v zmysle článku 81 ods. 1 ES bez toho, aby nevyhnutne mal záväzný charakter pre dotknutých členov, prinajmenšom v rozsahu, v akom ho dodržiavajú členovia dotknutí týmto aktom.

(pozri bod 210)

8. Pokiaľ kartel zasahuje celé územie členského štátu, má už zo svojej podstaty za následok upevnenie oddelenia trhov na vnútroštátnej úrovni, čím prekáža vzájomnému hospodárskemu prenikaniu, ktoré sleduje Zmluva.

(pozri bod 212)

9. Okolnosť, že dcérska spoločnosť má právnu subjektivitu odlišnú od jej materskej spoločnosti, nepostačuje na vylúčenie možnosti, že jej správanie sa pripíše materskej spoločnosti, najmä ak dcérska spoločnosť nerozhoduje autonómne o svojom správaní sa na trhu, ale v zásade aplikuje pokyny, ktoré jej dáva materská spoločnosť.

Aj keď v tejto súvislosti držba 100 % kapitálu dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou sama osebe nestačí na preukázanie skutočného výkonu riadiacej právomoci materskou spoločnosťou, čo je podmienkou na to, aby sa správanie jednej spoločnosti pripísalo druhej spoločnosti, Komisia môže založiť svoje rozhodnutie na tomto pripísaní, ak materská spoločnosť nepopiera, že mohla rozhodujúco ovplyvniť obchodnú politiku svojej dcérskej spoločnosti, a nepredloží dôkaz na podporu svojich tvrdení o autonómii dcérskej spoločnosti. V prípade držby všetkého kapitálu dcérskej spoločnosti totiž môže Komisia legitímne predpokladať, že materská spoločnosť skutočne vykonáva rozhodujúci vplyv na správanie sa svojej dcérskej spoločnosti, predovšetkým ak materská spoločnosť vystupovala počas správneho konania ako jediný predstaviteľ spoločností skupiny.

Za týchto podmienok je povinnosťou materskej spoločnosti vyvrátiť túto domnienku dostatočnými dôkazmi.

(pozri body 218 – 220)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)

z 15. septembra 2005 ( )

„Hospodárska súťaž – Článok 81 ES – Kartely – Zmluva o zastúpení – Distribúcia motorových vozidiel – Hospodárska jednotka – Opatrenia zamerané na zabránenie súbežnému obchodovaniu s motorovými vozidlami – Určovanie cien – Nariadenie (ES) č. 1475/95 – Pokuta“

Vo veci T‑325/01,

DaimlerChrysler AG, so sídlom v Stuttgarte (Nemecko), v zastúpení: R. Bechtold a W. Bosch, advokáti,

žalobca,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Mölls, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci H.‑J. Freund, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2002/758/ES z 10. októbra 2001 týkajúceho sa konania o použití článku 81 Zmluvy ES (vec COMP/36.264 – Mercedes-Benz) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 257, 2002, s. 1), a subsidiárne na zníženie pokuty uloženej týmto rozhodnutím,

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

v zložení: predsedníčka komory P. Lindh, sudcovia R. García-Valdecasas a J. D. Cooke,

tajomník: I. Natsinas, referent,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. mája 2004,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Táto žaloba je zameraná na zrušenie rozhodnutia Komisie 2002/758/ES z 10. októbra 2001 týkajúceho sa konania o použití článku 81 Zmluvy ES (vec COMP/36.264 – Mercedes-Benz) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 257, 2002, s. 1, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

2 DaimlerChrysler AG (ďalej len „žalobca“) je materská spoločnosť skupiny spoločností prítomná predovšetkým v odvetví výroby a predaja automobilov.

3 Dňa 21. decembra 1998 splynula spoločnosť Daimler-Benz AG so žalobcom na základe dohody o splynutí podnikov podpísanej 7. mája 1998. Žalobca sa teda stal zo zákona nástupcom spoločnosti Daimler-Benz AG a prešli naňho všetky jej práva, aktíva, záväzky a povinnosti.

4 Pred týmto splynutím bola spoločnosť Daimler-Benz AG hlavnou spoločnosťou skupiny Daimler-Benz, ktorá vykonávala svoju činnosť celosvetovo prostredníctvom svojich dcérskych spoločností. Okrem toho 26. mája 1997 splynula spoločnosť Mercedes-Benz AG so spoločnosťou Daimler-Benz AG, ktorej bola dcérskou spoločnosťou. Od tohto dátumu je oddelením zodpovedným za odvetvie „automobilov“ v spoločnosti Daimler-Benz AG. V súlade so sporným rozhodnutím sa v tomto rozsudku meno „Mercedes-Benz“ vzťahuje na Daimler‑Benz AG (do roku 1989), na Mercedes-Benz AG (do roku 1997), na Daimler-Benz AG (roky 1997/1998) alebo na žalobcu (od roku 1998).

5 Od začiatku roka 1995 dostala Komisia viacero sťažností od spotrebiteľov týkajúcich sa prekážok vývozu nových automobilov značky Mercedes-Benz, ktoré kládli podniky patriace do skupiny Daimler-Benz v rôznych členských štátoch.

6 Komisia disponovala určitými informáciami indikujúcimi skutočnosť, že podniky patriace do tejto skupiny uzavreli trh v rozpore s článkom 81 ods. 1 ES. Dňa 4. decembra 1996 prijala Komisia viacero rozhodnutí nariaďujúcich šetrenia v súlade s článkom 14 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962 prvé nariadenie implementujúce články [81] a [82] zmluvy (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3). Tieto šetrenia sa uskutočnili 11. a 12. decembra 1996 v podnikoch Daimler-Benz AG v Stuttgarte (Nemecko), Mercedes-Benz Belgium SA/NV v Belgicku, Mercedes‑Benz Nederland NV v Utrechte (Holandsko) a Mercedes-Benz España, SA v Španielsku.

7 Dňa 21. októbra 1998 Komisia zaslala spoločnosti Daimler-Benz AG žiadosť o informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17, na ktorú táto odpovedala 10. novembra 1998. Dňa 15. júna 2001 Komisia rovnako zaslala žiadosť o informácie žalobcovi, na ktorú tento odpovedal 9. júla 2001. Počas šetrenia 11. a 12. decembra 1996 Komisia našla a zhabala množstvo dokumentov, ktoré spolu so žiadosťami o informácie zaslanými žalobcovi a jeho pripomienkami tvoria základ sporného rozhodnutia.

8 Dňa 10. októbra 2001 prijala Komisia sporné rozhodnutie.

Sporné rozhodnutie

9 V spornom rozhodnutí Komisia uvádza, že Mercedes-Benz sám alebo prostredníctvom svojich dcérskych spoločností Mercedes-Benz España, SA (ďalej len „MBE“) a Mercedes-Benz Belgium SA (ďalej len „MBBel“) porušil článok 81 ods. 1 ES. Podľa Komisie sa opatrenia uvedené v spornom rozhodnutí týkajú maloobchodu s osobnými autami značky Mercedes-Benz (odôvodnenia č. 143 až č. 149).

10 Komisia v spornom rozhodnutí popisuje dotknuté podniky a ich distribučnú sieť. Uvádza, že distribúcia osobných áut značky Mercedes-Benz v Nemecku sa v zásade vykonáva prostredníctvom siete organizačných zložiek patriacich k skupine, zástupcov s postavením obchodného zástupcu (ako je definovaný v § 84 ods. 1 nemeckého obchodného zákonníka), ktorí konajú ako sprostredkovatelia, a komisionárov (odôvodnenie č. 15). Uvádza, že distribučná sieť v Belgicku zahŕňa dovozcu, MBBel, ktorý od nešpecifikovaného dátumu bol 100 % dcérskou spoločnosťou spoločnosti Daimler-Benz AG, ktorá samotná je od 21. decembra 1998 100 % dcérskou spoločnosťou žalobcu a ktorá predáva nové vozidlá prostredníctvom dvoch organizačných zložiek, autorizovaných distribútorov a zástupcov a/alebo technických dielní, ktoré rovnako môžu slúžiť ako sprostredkovatelia pre prijímanie objednávok na nové autá (odôvodnenia č. 17 a č. 19). V Španielsku sa distribúcia uskutočňuje prostredníctvom siete troch organizačných zložiek spoločnosti MBE a autorizovaných distribútorov. Komisia uvádza, že určití zástupcovia a/alebo technické dielne nepredávajú vozidlá, ale slúžia len ako sprostredkovatelia pre prijímanie objednávok. Spresňuje, že MBE je 100 % dcérskou spoločnosťou národného holdingu Daimler-Benz España, SA, ktorý samotný je na 99,88 % dcérskou spoločnosťou spoločnosti Daimler-Benz AG. Od 21. decembra 1998 sa tento holding stal 100 % dcérskou spoločnosťou žalobcu (odôvodnenie č. 20).

11 Komisia konštatuje, že v rozpore s tým, čo žalobca tvrdil počas administratívneho konania, je článok 81 ods. 1 ES aplikovateľný na zmluvy uzavreté medzi spoločnosťou Mercedes-Benz a nemeckými zástupcami rovnakým spôsobom, ako by sa aplikoval na zmluvu so zmluvným distribútorom. Podľa Komisie „by tak jemu uložené obmedzenia [mali] byť posúdené ako v prípade nezávislého distribútora“ (odôvodnenie č. 168).

12 Komisia v tejto súvislosti v prvom rade uvádza, že nemeckí zástupcovia spoločnosti Mercedes-Benz museli na seba vziať sériu podnikateľských rizík, ktoré sú neoddeliteľné od ich činnosti sprostredkovateľa na účet spoločnosti Mercedes-Benz a ktorých dôsledkom je, že článok 81 ES je aplikovateľný na dohody uzavreté medzi spoločnosťou Mercedes-Benz a nimi (odôvodnenia č. 153 až č. 160).

13 Komisia predovšetkým naznačuje, že nemecký zástupca spoločnosti Mercedes-Benz sa zásadným spôsobom podieľa na riziku ceny vozidiel, ktorých predaj dojednáva. Podľa Komisie, ak sa zástupca zaviaže pri predaji nových vozidiel na zníženie ceny, ku ktorým spoločnosť Mercedes-Benz dá svoj súhlas, tieto zľavy sú integrálne odpočítané z jeho provízie (odôvodnenia č. 155 a č. 156).

14 Komisia konštatuje, že nemecký zástupca znáša podľa článku 4 ods. 4 nemeckej zmluvy o zastúpení aj riziko nákladov prepravy nových vozidiel. Táto zmluva prenáša náklady a riziko nákladov prepravy záväzkovoprávne na zákazníka, rovnako ako pri nezávislom distribútorovi (odôvodnenie č. 157).

15 Zástupca takisto vynakladá značnú časť svojich finančných prostriedkov na podporu predaja. Podľa Komisie si musí hlavne na svoje náklady zaobstarať výstavné autá (článok 4 ods. 7 nemeckej zmluvy o zastúpení). Na nákup výstavných a služobných áut priznala spoločnosť Mercedes-Benz osobitné podmienky. Tieto autá museli slúžiť minimálne tri až šesť mesiacov a najazdiť minimálne 3 000 km. Zástupca mal potom možnosť predať ich ako jazdené autá a niesol tak rovnako obchodné riziko za tento nezanedbateľný počet vozidiel (odôvodnenie č. 158).

16 Komisia takisto uvádza, že s činnosťou nemeckého zástupcu spoločnosti Mercedes-Benz je povinne spojená séria ďalších podnikateľských rizík. Ich prevzatie je jednou z podmienok na to, aby sa podnik mohol stať takýmto zástupcom. Podľa článku 13 zmluvy o obchodnom zastúpení má zástupca povinnosť vykonať záručné práce na vozidlách, na ktoré sa vzťahuje záruka výrobcu. Nemeckí zástupcovia musia na svoje náklady zriadiť dielňu a tam ponúkať servisné služby zákazníkom a záručné práce a na požiadanie zabezpečiť stálu a pohotovostnú odťahovú službu (článok 12 zmluvy o zastúpení). Okrem toho musí mať nemecký zástupca vo svojej dielni na svoje náklady k dispozícii zásobu náhradných dielov na opravu vozidiel (článok 14 zmluvy o zastúpení) (odôvodnenie č. 159).

17 Po druhé Komisia naznačuje, že z ekonomického hľadiska je obrat nemeckého zástupcu z vlastnej činnosti podstatne väčší ako z činnosti sprostredkovateľa predaja nových áut. Uvádza, že „[zástupca] získa za sprostredkovateľskú činnosť províziu, ktorá sa v prípade osobných áut skladá zo základnej provízie vo výške 12,2 % a zo stimulačnej provízie až do 3,6 %. Tieto príjmy z provízií vo výške maximálne 15,8 % tvoria obrat zo sprostredkovateľskej činnosti a z tejto provízie musí financovať zľavy ponúknuté kupujúcim áut. Skutočný obrat zo sprostredkovateľskej činnosti je preto nižší ako uvedených 15,8 %“. Okrem toho (odôvodnenie č. 159): „Ak sa cena áut berie ako súčasť obratu zo sprostredkovateľskej činnosti, predstavuje tento obrat približne 50 % z celkového obratu zástupcu. Skutočný obrat zo sprostredkovateľskej činnosti ako takej však tvorí uvedená provízia. Ak sa táto provízia porovná s obratom z činností, ktoré sú zmluvne spojené s predajom áut a pri ktorých nesie zástupca plné riziko, vyplynie, že obrat zo sprostredkovateľskej činnosti tvorí len 1/6 celkového obratu.“

18 Komisia sa domnieva, že vzhľadom na počet a rozsah rizík, ktoré nesú zástupcovia, nie je možné akceptovať námietku žalobcu, že tieto riziká sú typickými charakteristikami skutočného obchodného zástupcu. Komisia uvádza, že „niečo iné by platilo len vtedy, ak by zástupca mal možnosť voľby, či preberie značné riziká spojené s výstavnými a služobnými autami, s poskytovaním záruky, so zriadením dielne na opravu a údržbu a s náhradnými dielmi, alebo či preberie len činnosť sprostredkovateľa predaja nových áut“. Toto však nie je takýto prípad (odôvodnenie č. 160).

19 Ako nerelevantné odmieta tvrdenie žalobcu, že nemeckí zástupcovia sú integrovaní do jeho podniku. V tejto súvislosti žalobca poukazuje na „požiadavky uložené nemeckým zástupcom z osobného hľadiska a z hľadiska ich obchodnej činnosti (spravidla výlučná distribúcia vozidiel Mercedes-Benz, jednotné vystupovanie ako obchodný zástupca spoločnosti Mercedes-Benz, zriadenie podniku obchodného zástupcu z hľadiska personálu a zariadenia, reklama, imidž, povinnosť brániť záujmy žalobcu a rešpektovanie identifikačných pokynov spoločnosti Mercedes-Benz) a na skutočnosť, že zástupca je „výlučným zástupcom“ a môže predávať len vozidlá Mercedes-Benz (odôvodnenie č. 162). Komisia sa však v spornom rozhodnutí domnieva, že popri rozdelení rizík nie je charakteristika „integrácie“ sama osebe spôsobilá odlíšiť obchodného zástupcu od nezávislého distribútora (odôvodnenie č. 163). Komisia porovnáva ustanovenia nemeckých zmlúv o zastúpení citované žalobcom s ustanoveniami zahraničných zmlúv o distribúcii, aby dokázala „integráciu“ nemeckých zástupcov (odôvodnenie č. 164). Domnieva sa, že toto porovnanie dokazuje, že povinnosti uložené nemeckým zástupcom sú identické s povinnosťami uloženými zahraničným zmluvným distribútorom a že tieto dva druhy distribúcie sú v rovnako veľkej miere „integrované“ do distribučného systému spoločnosti Mercedes-Benz (odôvodnenie č. 165).

20 Komisia tvrdí, že spoločnosť Mercedes-Benz narušila hospodársku súťaž štyrmi rôznymi opatreniami.

21 Po prvé v nadväznosti na uvedenie novej série W 210 (nová trieda E) na trh boli všetkým členom nemeckej distribučnej siete vrátane zástupcov zaslané veľmi jasné pokyny, hlavne oznámenie zo 6. februára 1996, aby „sa sústredili na vlastné zmluvne vymedzené územie“. Tieto pokyny sa netýkali len tejto série, ale všeobecne aj celého predaja nových áut. Na záver tohto oznámenia spoločnosť Mercedes-Benz pohrozila: „Nebudeme váhať odmietnuť dodávku áut série W 210, ak zistíme, že absorpčná kapacita daného územia neodôvodňuje priznané kvóty.“ Pokyny tým získali osobitnú silu.

22 Podľa Komisie mali tieto pokyny za cieľ, aby distribuční partneri predávali svoje kvóty na vozidlá W 210, ako aj iné série výlučne na svojom zmluvne vymedzenom území a aby ich nepredávali „prichádzajúcim zákazníkom“, ktorí nepatria ku klientele na ich zmluvne vymedzenom území. Ako naznačovalo oznámenie, to malo obmedziť „vnútornú konkurenciu“, teda tzv. konkurenciu „v rámci značky“ (intrabrand) medzi nemeckými zástupcami, ako aj medzi nimi a nemeckými a zahraničnými organizačnými zložkami a zahraničnými autorizovanými distribútormi. Cieľom oznámenia zo 6. februára 1996 bolo teda obmedziť konkurenciu „v rámci značky“.

23 Po druhé Komisia konštatuje, že takmer vo všetkých prípadoch sa musí vopred vyžadovať prevod 15 % z ceny od „prichádzajúcich zákazníkov“ z iných členských štátov. Domnieva sa, že týmto postupom sa ešte viac sťažuje súbežné obchodovanie, pretože obmedzuje zástupcov vykonávať vlastnú obchodnú politiku a napríklad upustiť od týchto akontácií u zákazníkov, ktorých poznali. Aj keď sa z obchodného hľadiska môžu tieto akontácie považovať za rozumné v niektorých prípadoch, žiadna akontácia sa nevyžaduje pri domácich predajoch, pričom i tu by v niektorých prípadoch mohol byť záujem o porovnateľnú zábezpeku. Toto pravidlo tak diskriminuje súbežné obchodovanie oproti nemeckým predajom vozidiel (odôvodnenie č. 174).

24 Po tretie Komisia usudzuje, že zákaz dodávok cudzím lízingovým spoločnostiam, kým nemajú konkrétneho zákazníka, ktorý obsahujú nemecké zmluvy o zastúpení [pozri článok 2 ods. 1 písm. d)] a španielske zmluvy o autorizovanej distribúcii [pozri článok 4 písm. d)], má za cieľ obmedziť konkurenciu medzi lízingovými spoločnosťami skupiny Mercedes-Benz a cudzími lízingovými spoločnosťami v Nemecku a v Španielsku. Posledné menované lízingové spoločnosti teda môžu získať vozidlá Mercedes len od prípadu k prípadu, to je ak už majú konkrétneho zákazníka, ale nie na vytvorenie zásob. Je pre ne teda nemožné rýchlo dodať vozidlo. Pravidlá týkajúce sa predaja vozidiel lízingovým spoločnostiam majú podľa Komisie takisto za následok, že cudzie lízingové spoločnosti nemajú rovnaké cenové výhody ako ostatní prevádzkovatelia automobilových parkov. Celkovo zhoršujú takéto klauzuly podmienky, za ktorých si cudzie lízingové spoločnosti môžu zaopatriť vozidlá Mercedes, a tým aj podmienky, za ktorých môžu konkurovať spoločnostiam skupiny Mercedes-Benz na upadajúcom lízingovom trhu. Ustanovenia týkajúce sa lízingu poskytovanému obchodnými zástupcami a autorizovanými distribútormi majú za cieľ obmedziť hospodársku súťaž prostredníctvom ceny a prostredníctvom podmienok predaja vozidiel určených na lízing (odôvodnenie č. 176).

25 Po štvrté Komisia uvádza, že cieľom dohody uzavretej 20. apríla 1995 medzi MBBel a spolkom autorizovaných distribútorov Belgicka, týkajúcej sa obmedzenia zliav na 3 % a overovania poskytovania zliav na triedu E externou agentúrou, pričom väčšie zľavy mali viesť k zníženiu kvót na vozidlá novej triedy E, bolo obmedziť hospodársku súťaž prostredníctvom ceny v Belgicku.

26 Potom ako Komisia skonštatovala, že predmetné opatrenia výrazne ovplyvnili obchod medzi členskými štátmi a že ich nemožno vyňať z aplikácie článku 81 ods. 1 ES, usúdila, že treba uložiť pokutu žalobcovi ako zodpovednému za všetky tieto porušenia práva hospodárskej súťaže, ktorých sa dopustili Daimler-Benz AG a Mercedes-Benz AG alebo dcérske spoločnosti Daimler-Benz MBBel a MBE.

27 V tejto súvislosti Komisia usúdila, že opatrenia, ktorých cieľom bolo brániť vývozu, predstavujú jedno porušenie zložené z dvoch prvkov (pokyny nepredávať mimo zmluvne vymedzeného územia a pravidlo akontácie vo výške 15 %), ktoré sa dopĺňali počas určitého obdobia. Podľa Komisie je toto porušenie osobitne závažné, a preto pokuta v základnej čiastke 33 miliónov eur je primeraná. Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, Komisia uvádza, že ak sa spoja oba prvky predmetného porušenia, porušenie začalo 12. septembra 1985 a stále neskončilo. Podľa Komisie tak ide o dlhodobé porušenie. Domnieva sa však, že potenciálne dosahy pravidla akontácie boli výrazne menšie ako dosahy pokynov určených priamo proti vývozom. Posledné menované dosahy boli účinné od 6. februára 1996 do 10. júna 1999, to znamená tri roky a štyri mesiace. Preto Komisia považuje za primerané zvýšiť základnú čiastku len o 42,5 %, teda o 14,025 milióna eur. Základná čiastka tak predstavuje 47,025 milióna eur.

28 Komisia sa domnieva, že zákaz predaja vozidiel lízingovým spoločnostiam na vytvorenie zásob stanovený v nemeckej zmluve o zastúpení a v španielskej zmluve o autorizovanej distribúcii treba považovať za závažný. Za primeranú považuje základnú čiastku pokuty 10 miliónov eur. Podľa Komisie porušenie začalo 1. októbra 1996 a stále neskončilo. Trvá teda päť rokov, čo zodpovedá strednodobej dĺžke trvania. Domnieva sa, že zvýšenie základnej čiastky o 50 % vzhľadom na dĺžku trvania porušenia, teda zvýšenie základnej čiastky o 5 miliónov eur na 15 miliónov eur, je namieste.

29 Podľa Komisie predstavujú opatrenia na určenie predajných cien v Belgicku prijaté s aktívnou účasťou MBBel prirodzene veľmi závažné porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Usudzuje, že toto porušenie je celkovo závažné, a domnieva sa, že pokuta v základnej čiastke 7 miliónov eur je primeraná. Komisia uvádza, že tieto opatrenia sa aplikovali od 20. apríla 1995 do 10. júna 1999, čo je strednodobá dĺžka trvania, a považuje za primerané zvýšenie základnej čiastky o 40 %, teda o 2,8 milióna eur, na 9,8 milióna eur.

30 Komisia v spornom rozhodnutí neuvádza ani poľahčujúce ani priťažujúce okolnosti. Vyššie uvedené sumy spočítané spolu tak predstavujú celkovú pokutu vo výške 71,825 milióna eur.

31 Na základe týchto úvah prijala Komisia sporné rozhodnutie, ktorého výroková časť znie:

„Článok 1

[Spoločnosť Mercedes-Benz sa dopustila sama] alebo prostredníctvom [svojich] dcérskych spoločností [MBE] a [MBBel] porušení ustanovení článku 81 ods. 1 Zmluvy ES s cieľom obmedziť súbežné obchodovanie prijali totiž tieto opatrenia:

– od 6. februára 1996 všetci nemeckí zástupcovia dostali pokyny v najväčšej možnej miere predávať dodávané nové vozidlá, predovšetkým vozidlá série W 210, len zákazníkom z ich zmluvne vymedzeného územia a zabrániť vnútornej konkurencii; tieto opatrenia zostali v platnosti do 10. júna 1999,

– od 12. septembra 1985 sa od nemeckých zástupcov požadovalo, aby v prípade objednávok nových vozidiel od [prichádzajúcich] zákazníkov vyžadovali platbu akontácie vo výške 15 % z ceny vozidla; platnosť tohto opatrenia stále neskončila,

– od 1. októbra 1996 doteraz obmedzenie dodávok osobných áut leasingovým spoločnostiam na vytvorenie zásob,

– účasť na dohodách s cieľom obmedziť zľavy poskytované v Belgicku, o ktorých sa rozhodlo 20. apríla 1995 a ktoré boli zrušené 10. júla 1999.

Článok 2

Odo dňa oznámenia tohto rozhodnutia ukončí [spoločnosť Mercedes-Benz] porušenia uvedené v článku 1, ak stále pretrvávajú, a zakazuje sa nahradiť ich obmedzeniami s rovnakým cieľom alebo účinkom. Najneskôr do dvoch mesiacov od prijatia tohto rozhodnutia, musí osobitne:

– obežníkom adresovaným nemeckým zástupcom a komisionárom zrušiť obežník č. 52/85 z 12. septembra 1985 v rozsahu, v akom od nich požaduje, aby od [prichádzajúcich] zákazníkov vyžadovali akontáciu vo výške 15 % z ceny vozidla pri objednávke osobného vozidla,

– z nemeckých zmlúv o zastúpení a zo španielskych zmlúv o autorizovanej distribúcii vypustiť ustanovenia zakazujúce predaj nových vozidiel lízingovým spoločnostiam na vytvorenie zásob…

Článok 3

Z dôvodu porušení uvedených v článku 1 sa [spoločnosti Mercedes-Benz] ukladá pokuta vo výške 71,825 milióna eur.

…“ [neoficiálny preklad]

32 Zo sporného rozhodnutia v podstate vyplýva, že Komisia sa domnieva, že termín „prichádzajúci zákazník“ je používaný skupinou Mercedes-Benz v dokumentoch, ktoré sa našli pri šetrení (pozri bod 7 vyššie), v rámci cezhraničných predajov na označenie konečných spotrebiteľov pochádzajúcich z iného štátu Európskeho hospodárskeho priestoru.

Konanie a návrhy účastníkov konania

33 Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. decembra 2001 podal žalobca túto žalobu.

34 Na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol Súd prvého stupňa (piata komora) o otvorení ústnej časti konania. V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania vyzval účastníkov konania na zodpovedanie určitých otázok písomne pred ústnym pojednávaním. Účastníci konania vyhoveli tejto žiadosti.

35 Prednesy a odpovede účastníkov konania na ústne otázky položené Súdom prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 25. mája 2004.

36 Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil sporné rozhodnutie,

– subsidiárne znížil výšku pokuty uloženej v článku 3 sporného rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania.

37 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobcu nahradiť trovy konania.

Právny stav

38 Žalobca predkladá na podporu svojej žaloby štyri žalobné dôvody. Prvý je založený na porušení článku 81 ods. 1 ES a zjavnej chybe v posúdení dohôd uzavretých so zástupcami spoločnosti Mercedes-Benz v Nemecku. Druhý žalobný dôvod týkajúci sa prvého a tretieho opatrenia, ktoré Komisia uviedla v spornom rozhodnutí, je založený na porušení článku 81 ES a nariadenia Komisie č. 1475/95 z 28. júna 1995 o uplatnení článku [81] ods. 3 Zmluvy na určité typy dohôd o distribúcii a servise motorových vozidiel [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 145, s. 25). Tretí žalobný dôvod je založený na porušení článku 81 ods. 1 ES a zjavnej chybe v posúdení druhého a štvrtého opatrenia, ktoré Komisia uviedla v spornom rozhodnutí. Štvrtý žalobný dôvod je založený na nesprávnom stanovení výšky pokuty uloženej v článku 3 sporného rozhodnutia.

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 81 ods. 1 ES a zjavnej chybe v posúdení dohôd uzavretých s obchodnými zástupcami spoločnosti Mercedes-Benz v Nemecku

Tvrdenia účastníkov konania

39 Žalobca popiera závery Komisie o právnej kvalifikácii postavenia nemeckých zástupcov, ku ktorým dospela v spornom rozhodnutí. Uvádza, že jeho nemecké zmluvy o obchodnom zastúpení nepodliehajú zákazu kartelových dohôd uvedenému v článku 81 ods. 1 ES v rozsahu, v akom sa týkajú činnosti jeho zástupcov spočívajúcej v predaji nových vozidiel Mercedes-Benz. Zástupcovia nenesú žiadne riziko spojené s predajom vozidiel. Okrem toho sú úplne integrovaní do podniku Mercedes-Benz a právne sa voči nej správajú ako zamestnanci. Spĺňajú teda podmienky stanovené Súdnym dvorom v jeho ustálenej judikatúre o nepoužiteľnosti zákazu kartelových dohôd na zmluvy o obchodnom zastúpení.

40 Žalobca na úvod tvrdí, že má vlastnú distribučnú sieť v Nemecku, buď prostredníctvom organizačných zložiek, obchodných zástupcov, ktorí konajú v mene a na účet spoločnosti Mercedes-Benz, a komisionárov, ktorí konajú vo vlastnom mene, ale na účet spoločnosti Mercedes-Benz. Domnieva sa, že zástupcovia nemeckej predajnej siete spoločnosti Mercedes-Benz nie sú ani právne, ani hospodársky autorizovanými distribútormi nových vozidiel. Na účet spoločnosti Mercedes-Benz dojednávajú kúpne zmluvy o nových vozidlách v súlade s jej požiadavkami. Skutočnosť, že zástupcovia nekupujú nové vozidlá od spoločnosti Mercedes-Benz a že nedisponujú zásobami, má obrovskú hospodársku dôležitosť. Bremeno rizika spojené s predajom nových vozidiel vrátane vytvorenie zásob, a tým podmienené viazanie kapitálu, leží výlučne na spoločnosti Mercedes-Benz. Podľa žalobcu nesú zástupcovia len riziko vyplývajúce z ich činnosti sprostredkovateľa. Žalobca je teda právne slobodný rozhodnúť, či a za akých podmienok uzavrie predajné zmluvy. Na pokyny a povinnosti zástupcov týkajúce sa uzavretia a obsahu predajných zmlúv sa nevzťahuje právo upravujúce kartelové dohody.

41 Žalobca tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa článok 81 ods. 1 ES nevzťahuje na zmluvy o zastúpení, ak sú splnené dve kumulatívne podmienky, a to: integrácia obchodného zástupcu do predajnej siete výrobcu a plnenie svojej činnosti sprostredkovateľa a zástupcu výlučne na účet mandanta (rozsudky Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, a z 24. októbra 1995, Volkswagen a VAG Leasing, C‑266/93, Zb. s. I‑3477).

42 Pokiaľ ide o podmienku „integrácie“, žalobca sa domnieva, že prístup Komisie v spornom rozhodnutí je nekoherentný a nezlučiteľný s judikatúrou v tejto oblasti, pretože uvádza, že „integrácia nie je popri rozdelení rizika sama osebe znakom umožňujúcim rozlíšiť medzi obchodným zástupcom a nezávislým distribútorom“ (odôvodnenie č. 163 sporného rozhodnutia).

43 Žalobca sa domnieva, že Komisia marginalizovaním prvku „integrácie“ a zvýraznením dôležitosti kritéria „rozdelenia rizika“ rozširuje pôsobnosť zákazu kartelových dohôd na obchodné zastúpenie takým spôsobom, aký ešte nikto nepoužil. Domnieva sa však, že z rozsudku Suiker Unie a i./Komisia, už citovanom v bode 41 vyššie, jasne vyplýva, že Súdny dvor nedáva „integráciu“ do súvisu len s rizikom, ale aj s jeho zahrnutím do záujmov zastúpeného.

44 Okrem toho žalobca uvádza, že v rozpore s tým, čo uvádza Komisia v spornom rozhodnutí (pozri odôvodnenia č. 164 a č. 165 sporného rozhodnutia), nie je dôležitá skutočnosť, že zahraniční autorizovaní distribútori, ktorí nie sú obchodní zástupcovia, vystupujú voči tretím osobám podobným spôsobom ako domáci zástupcovia spoločnosti Mercedes-Benz. Na jednej strane sa k tomu musí pridať rozdelenie rizika. Na strane druhej nie je analógia namieste, pretože podľa judikatúry Súdneho dvora závisí „integrácia“ nielen od vonkajších znakov vystupovania distribútora vo vzťahu k tretím osobám vo všeobecnosti a osobitne k zákazníkom, ale aj od „vnútorných“ znakov spojených s rozdelením rizika a úplného zahrnutia zástupcu do záujmov zastúpeného.

45 Takisto kritizuje skutočnosť, že v spornom rozhodnutí Komisii postačuje na posúdenie zmlúv uzavretých medzi výrobcom a obchodným zástupcom s ohľadom na právo upravujúce kartelové dohody určiť, či obchodný zástupca musí prevziať podnikateľské riziká, ktoré sú „neoddeliteľné“ od jeho činnosti sprostredkovateľa (pozri v tomto zmysle odôvodnenie č. 153 sporného rozhodnutia). Žalobca tvrdí, že toto stanovisko Komisie v spornom rozhodnutí, ako aj v Pokynoch pre používanie vertikálnych obmedzení (Ú. v. ES C 291, 2000, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 390, ďalej len „pokyny pre používanie“) predstavuje objektívne neodôvodniteľný obrat jej prístupu v prípade použiteľnosti článku 81 ES. Rovnako usudzuje, že nie je zlučiteľné s judikatúrou Súdneho dvora v tejto oblasti.

46 Žalobca pripúšťa, že zástupcovia spoločnosti Mercedes-Benz nesú niektoré náklady a riziká.

47 Po prvé uvádza, že zástupca v každom prípade nesie riziko z „provízie“. Provízia je obyčajne naviazaná na percento objemu predajov, ktoré zástupca uskutočnil. To zvyšuje jeho šance získať provízie, ak sa objem predajov zvýši a naopak. Ak mandant, ktorý ako posledný rozhoduje, či zmluva má byť uzavretá podľa podmienok požadovaných kupujúcim, prizná zníženie ceny, znižuje nielen svoje príjmy, ale aj províziu obchodného zástupcu. Žalobca zdôrazňuje, že zástupcovia spoločnosti Mercedes-Benz sa však vôbec nepodieľajú na riziku spojenom s cenou, a popiera posúdenie, že odpočítanie „cenových ústupkov“ z provízie je „rizikom ceny“.

48 V skutočnosti sa výška provízie zástupcu určuje obchodnou zmluvou. Je rôzna podľa toho, či ide o ojedinelý predaj, alebo je uzavretá na základe dohody s veľkým zákazníkom alebo „užívateľom“. Žalobca tvrdí, že so zástupcom sa dohodne nižšia provízia v prípade predaja veľkým zákazníkom a niektorým užívateľom, pretože tieto predaje zákazníkom, ktorí udržujú osobitný zmluvný vzťah so spoločnosťou Mercedes-Benz (a nie so zástupcom) vo forme dohôd o množstvových alebo druhových zľavách, si nevyžadujú vo všeobecnosti rovnaké investície ako ostatné druhy predajov, predovšetkým predaje novým zákazníkom. Je preto objektívne odôvodnené priznať zástupcovi nižšiu províziu. Dodáva, že neexistuje žiadna právna zásada, že obchodní zástupcovia musia mať vždy právo na rovnaké provízie bez ohľadu na druh predaja.

49 Žalobca zdôrazňuje, že automobilový autorizovaný distribútor nesie, pokiaľ ide o nové vozidlá, podstatne vyššie investície ako zástupca spoločnosti Mercedes‑Benz, predovšetkým kvôli prefinancovaniu vozidiel a riziku spojenému s predajom. Toto riziko sa vzťahuje, pokiaľ ide o autorizovaného distribútora, na celkovú cenu motorového vozidla, kým zástupca spoločnosti Mercedes-Benz nesie jediné riziko, že nedosiahne svoje provízie. Navyše, prípady „rizika z provízie“ sú u obchodných zástupcov obmedzené výškou provízie. Podľa žalobcu riziko predaja motorového vozidla so stratou nesie autorizovaný distribútor, ale je vylúčené v prípade zástupcu. Napokon žalobca tvrdí, že skutočnosť, podľa ktorej zástupca môže zvoliť poskytnutie zľavy z ceny podľa osobitnej dohody uzavretej so zákazníkom na ťarchu svojej provízie, nie je v rozpore s existenciou zmluvy o obchodnom zastúpení podľa práva upravujúceho kartelové dohody. Túto možnosť skôr vníma ako slobodu poskytnutú spoločnosťou Mercedes-Benz zástupcovi.

50 Po druhé zástupca spoločnosti Mercedes-Benz nesie podnikateľské výdavky vyplývajúce hlavne z činnosti získavania zákazníkov, ktorú uskutočňuje s cieľom úspešného uzavretia čo najväčšieho počtu predajov. Po tretie zástupca zabezpečuje vo vlastnom mene na svoj účet a na vlastné riziko opravy v dielni a predaj náhradných dielov.

51 Žalobca popiera tvrdenie Komisie v spornom rozhodnutí, že výhoda spojená s činnosťou sprostredkovateľa sa nemôže aplikovať na zástupcov spoločnosti Mercedes-Benz z dôvodu, že sú zmluvne povinní poskytovať servisné služby vo svojich dielňach, vykonávať záručné práce a permanentne mať vo svojej zásobe k dispozícii náhradné diely (pozri bod 16 vyššie).

52 Uvádza, že v rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, Súdny dvor pripustil existenciu účasti autorizovaných distribútorov na rizikách spojených so zmluvami, ktoré uzavreli s VAG ako obchodní zástupcovia, a to z dôvodu povinnosti odkúpiť vozidlá po skončení lízingovej zmluvy za vopred dohodnutú cenu. Súdny dvor okrem toho neuznal existenciu činností súbežných s predajom a dodaním vozidiel zákazníkom a odkázal na servisné služby vykonávané distribútormi vo vlastnom mene a na ich účet. Z toho však nevyplýva, že Súdny dvor priznal autonómny význam činnosti servisných služieb, ktorá má význam len v spojení s predajom. Rozsudok neobsahuje žiaden náznak, ktorý by umožnil dospieť k záveru, že koexistencia činnosti obchodného sprostredkovateľa a činnosť poskytovateľa servisných služieb vedie k dvojakému vzťahu vylučujúcemu akúkoľvek výhodu z pohľadu práva upravujúceho kartelové dohody.

53 Žalobca takisto uvádza, že povinnosť zástupcu podľa článku 13 ods. 1 zmluvy o zastúpení „vykonávať záručné práce na motorových vozidlách dodaných spoločnosťou Daimler-Benz bez ohľadu na miesto ich predaja a osobu prostredníctvom ktorej boli predané“ predstavuje podmienku na oslobodenie z článku 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1475/95. Ak by Mercedes-Benz svojim zástupcom neuložil povinnosť záruky, Komisia by z toho pravdepodobne vyvodila, že zmluvy o zastúpení nespĺňajú podmienky nariadenia č. 1475/95.

54 Žalobca sa domnieva, že nie je dôvodná domnienka Komisie, podľa ktorej zástupca dostane ako protihodnotu za záručné práce len „záručnú odmenu“ ohodnotenú v závislosti od priemerných taríf odmeny zástupcu, ktorá teda nepokrýva „nevyhnutne“ tarifu, ktorú by mohol voľne vyjednať a dosiahnuť u tretích osôb. V rámci záruk dostanú zástupcovia viac ako len náhradu ich výdavkov, a teda aj odmenu, ktorú by si dohodli s tretími osobami za rovnakú opravu. Ceny uplatňované v tomto rámci zahŕňajú pokrytie ich nákladov a zisk. Zástupca vykonáva záručné práce v rámci svojej bežnej činnosti údržby a v tom rozsahu koná vo svojom osobnom mene a na svoj vlastný účet. Rozdiel oproti „bežným“ opravám vyplýva „práve zo skutočnosti, že zákazník nie je vlastníkom vozidla, ale spoločnosť Mercedes-Benz, ktorá poverí zástupcu, aby splnil jej záručnú povinnosť“.

55 To isté platí pre zriadenie dielne a udržiavanie zásob náhradných dielov, k čomu je zaviazaný zástupca. Tieto činnosti vykonáva zástupca vo vlastnom mene a na vlastný účet. Je preto normálne, že zástupca financuje tieto investície.

56 Žalobca uvádza, že zástupcovia sa nepodieľajú na nákladoch za prepravu (pozri v tejto súvislosti odôvodnenie č. 157 sporného rozhodnutia). Pripúšťa, že z článku 4 ods. 4 zmluvy o zastúpení vyplýva, že zástupca musí so zákazníkom uzavrieť zmluvu o výdavkoch za prepravu. Vykladá to však nie ako riziko, ale skôr ako dodatočnú možnosť zisku obchodného zástupcu. Zástupca sa podieľa na systéme prepravy organizovanom spoločnosťou Mercedes-Benz so zmluvnými prepravnými komisionármi, vďaka ktorému mu je preprava motorových vozidiel ponúknutá za určitú cenu, ktorú vyfaktúruje zákazníkom spolu so službami za prípravu a prihlásenie vozidla a s príplatkom. Okrem toho aj keby sa dalo domnievať, že v distribučnej sieti spoločnosti Mercedes-Benz nie sú nemeckí obchodní zástupcovia úplne zbavení rizika spojeného s výdavkami za prepravu, išlo by len o „zanedbateľné“ riziko posudzované či už celkovo, alebo izolovane.

57 Žalobca vysvetľuje, že účasť zástupcov na podpore predajov nepatrí do účasti na rizikách spojených s rôznymi predajnými operáciami, ale do povinnosti osobne a materiálne zorganizovať a financovať činnosť obchodného sprostredkovateľa, ktorú prevzali. Zdôrazňuje, že zástupca sa nepodieľa na národnej alebo regionálnej reklame, ale len na podpore spojenej s jeho činnosťou. Obchodní zástupcovia prevzali náklady za takúto podporu a riziká idúce na ťarchu ich provízie. Domnieva sa, že nie je dôvodné tvrdenie Komisie, podľa ktorého sú výstavné vozidlá vzorkami alebo dokumentáciou podľa článku 4 ods. 2 písm. a) smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov (Ú. v. ES L 382, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 177). Táto smernica neodkazuje na vzorky, ale na dokumentáciu, teda materiál poskytnutý špeciálne na reklamné účely a nie vozidlá použité v rámci predvádzania a potom predané zástupcom za podmienok, ktoré mu nespôsobia žiadnu stratu.

58 Podľa žalobcu skutočnosť, že zástupca spoločnosti Mercedes-Benz udržiava veľký počet výstavných vozidiel, nenaznačuje, že sa podieľa na riziku spojenom s predajom nových vozidiel, ale len to, že jeho činnosť sprostredkovateľa si vyžaduje značné investície, pokiaľ ide o získavanie zákazníkov. V tejto súvislosti žalobca popiera tvrdenie Komisie v spornom rozhodnutí, že „výstavné vozidlá a služobné vozidlá obchodných zastúpení predstavovali v priemere viac ako 21,66 % z ich obratu“ [neoficiálny preklad]. Toto percento odzrkadľuje „domáci obrat osobných áut spoločnosti Mercedes-Benz“ [neoficiálny preklad]. Nejde o číslo týkajúce sa zástupcov.

59 Naopak podľa žalobcu, „ak sa toto percento vztiahne na zástupcov použitím ako menovateľa nielen ich provízie, ale aj obrat spoločnosti Mercedes-Benz za predaj, ktoré uskutočnili, patrí na osobné autá len 8 % a 9,8 %, ak sa pridajú úžitkové vozidlá“. Okrem toho „ak sa vztiahne časť výstavných vozidiel a služobných vozidiel na skutočný obrat obchodného zástupcu, získa sa pre jedno osobné auto percento 15,8 %, ktoré sa zvýši na 19,3 %, ak sa pripočítajú úžitkové vozidlá“.

60 Žalobca dodáva, že Komisia nemôže považovať predaj výstavných vozidiel, pri ktorých má zástupca zvýhodnené podmienky, za riziko na strane zástupcu (odôvodnenie č. 158 sporného rozhodnutia). Takéto riziko vôbec neexistuje. Žalobca uvádza, že činnosť spojená s výstavnými vozidlami zástupcovi skôr prinesie dodatočné výnosy. Aj keby obchodný zástupca nebol v postavení predať výstavné vozidlá za ceny vyššie, ako sú jeho nákupné ceny, a aj keby niesol vyššie náklady, nie je to relevantné tvrdenie. Obchodný zástupca totiž sám financuje len služby spojené s predajom, ktoré vyplývajú zo zmluvy o obchodnom zastúpení, a musí niesť len riziká s tým bezprostredne spojené.

61 Žalobca usudzuje, že nie je právne relevantné tvrdenie Komisie v spornom rozhodnutí, podľa ktorého v celkovom obrate typického obchodného zastúpenia „len približne 1/6 celkového obratu sa vzťahuje na činnosť sprostredkovateľa“. Metóda výpočtu Komisie v spornom rozhodnutí je chybná a treba zohľadniť „vonkajší obrat dosiahnutý bez obmedzenia sa na výšku provízie, ktorú dostal“. Činnosť sprostredkovateľa predstavuje „podľa odhadov spoločnosti Mercedes‑Benz skôr približne 55 % z činnosti podniku obchodného zástupcu“.

62 Komisia uvádza, že s prihliadnutím na povahu a rozsah nákladov a rizík, ktoré žalobca stanovuje svojim zástupcom, ako aj veľkosť obratu dosiahnutého zástupcom prostredníctvom svojej nezávislej činnosti v porovnaní s obratom, ktorý dosiahne ako sprostredkovateľ predaja nových áut, článok 81 ods. 1 ES sa vzťahuje na zmluvy uzavreté medzi žalobcom a jeho nemeckými zástupcami tak, ako by sa vzťahoval na zmluvu uzavretú so zmluvným distribútorom.

63 Komisia uvádza, že zmluva medzi zástupcom a jeho splnomocniteľom je zmluvou uzavretou medzi dvom rozdielnymi podnikmi tak, že v zásade podlieha pravidlám hospodárskej súťaže. Rôzne zmluvné doložky sú vyňaté z použitia týchto pravidiel len v rozsahu, v akom nie je ich cieľ alebo následok v rozpore s hospodárskou súťažou.

64 Komisia sa domnieva, že žalobca zaznáva tak povahu rizík, ktoré musia niesť jeho zástupcovia, ako aj právne dôsledky tohto prevodu rizík na svojich zástupcov.

65 Komisia poznamenáva, že podľa žalobcu judikatúra stanovila závislosť nepoužiteľnosti článku 81 ods. 1 ES na zmluvy o zastúpení na splnení dvoch kumulatívnych podmienok: na jednej strane rozdelenie rizika charakteristického pre taký vzťah a na strane druhej „integrácia“ zástupcu do podniku splnomocniteľa. Uvádza, že žalobca tak obhajuje čo najširšie použitie zákazu kartelových dohôd na vzťahy zastúpenia, čo Komisia nerobí, pretože mu vyhradzuje privilegované postavenie v práve hospodárskej súťaže len vtedy, ak musí niesť viac ako len zanedbateľné finančné a obchodné riziká bez toho, aby bolo integrované – nezávisle na definícii tohto pojmu – do podniku splnomocniteľa. V tejto súvislosti vyplýva z rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, že Súdny dvor nepriznáva kritériu „integrácie“ samostatný význam popri kritériu rozdelenia rizík. Z rozsudku Suiker Unie a i./Komisia, už citovanom v bode 41 vyššie, a hlavne z bodov 538 až 542 tohto rozsudku vyplýva, že Súdny dvor usúdil, že zástupca nemôže byť „integrovaný“ do podniku zastúpeného, ak nesie určité riziko.

66 Okrem toho prevzatie odôvodnenia Súdneho dvora v rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, na tento prípad by ukázalo, že v prípade „dvojakých vzťahov“, konkrétne, ak sprostredkovateľ je zároveň zástupca a nezávislý obchodník, sa uplatňuje zákaz kartelových dohôd nielen na činnosť, ktorú vykonáva vo vlastnom mene a na svoj účet, ale aj na činnosť, ktorú vykonáva v mene a na účet zastúpeného. V tomto prípade nemeckí zástupcovia žalobcu mali značné nezávislé činnosti a aj keby žalobca a jeho zástupcovia nepredávali rovnaký tovar v rámci každej z ich funkcií, opačne ako v prípade skutkového stavu rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, existovala by objektívna úzka spojitosť medzi predajom nových áut, prevádzkou opravárenskej dielne a servisnými službami. Činnosti spojené so zárukou vozidiel a servisné služby, ako aj predaj náhradných dielov sú uložené zástupcovi s cieľom predaja nových vozidiel, tak ako ostatné riziká, ktoré musí niesť. Táto spojitosť hovorí v prospech uniformného zaobchádzania so zmluvnými vzťahmi vrátane použitia práva hospodárskej súťaže.

67 Komisia sa domnieva, že rozsudok Súdneho dvora z 1. októbra 1987, Vlaamse Reisbureaus (311/85, Zb. s. 3801), nie je relevantný pre tento prípad, pretože skutkový stav uvedeného rozsudku je iný ako skutkový stav v tomto prípade.

68 Odkazuje takisto na rozsudok Volkswagen a VAG Leasing, už citovaný v bode 41 vyššie, v ktorom Súdny dvor potvrdil, že obchodný zástupca stratí svoje privilegované postavenie v práve hospodárskej súťaže, ak nesie akékoľvek riziko vyplývajúce zo zmlúv sprostredkovaných pre zastúpeného. Usudzuje preto, že skutočnosť, že nemeckí zástupcovia žalobcu neniesli celé riziko, ale len nie zanedbateľnú časť rizika spojeného s transakciami, ktoré sprostredkovali, nemení nič na použiteľnosti zákazu kartelových dohôd na opatrenia obmedzujúce súbežné obchodovanie, na ktorých sa dohodli.

69 Komisia popiera žalobcov výklad rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovaného v bode 41 vyššie (pozri bod 52 vyššie). Usudzuje, že tento výklad má vyvolať dojem, že sporné rozhodnutie prekračuje túto judikatúru, kým naopak, Komisia ju vykladala reštriktívne. Do úvahy vzala len oddelené činnosti zástupcov s obchodným rizikom, konkrétne poskytovanie záruky výrobcu, servisné služby a predaj náhradných dielov, pretože predstavovali dodatok čiastkovej činnosti považovaný výrobcom za nevyhnutný, v ktorej zástupca pôsobil ako sprostredkovateľ. V tejto súvislosti považuje Komisia za nezrozumiteľné stanovisko žalobcu, že v tomto prípade servisné služby nemajú hrať žiadnu úlohu na posúdenie opatrení obmedzujúcich hospodársku činnosť, prijatých v rámci vzťahu zastúpenia.

70 Komisia vysvetľuje, že určité povinnosti, ktoré splnomocniteľ uložil svojmu zástupcovi, môžu presiahnuť povinnosť vzájomnej obrany záujmov a byť preto neproporcionálne. Treba preto preskúmať v každom osobitnom prípade, či predmetný záväzok, ak obmedzuje hospodársku súťaž, je naozaj potrebný z povahy vzťahu a či je nevyhnutný na ochranu „inštitútu zástupcu“.

71 Komisia sa domnieva, že povinnosti zamerané na obmedzenie hospodárskej súťaže „v rámci značky“ na trhu výrobkov, ako aj na obmedzenie hospodárskej súťaže prostredníctvom ceny a podmienok dodávok áut určených na lízing neboli nevyhnutné povahou vzťahu medzi stranami ani neboli vlastné systému predaja prostredníctvom obchodných zástupcov. To platilo na prípad, keď žalobca obmedzil slobodu konania týchto zástupcov uložením povinnosti vyžadovať akontáciu vo výške 15 % od zákazníkov Spoločenstva a pokynom, aby pokiaľ možno predávali nové vozidlá len zákazníkom z ich zmluvne vymedzeného územia a aby sa vyhli vnútornej konkurencii. Komisia popiera tvrdenie žalobcu, že zákaz kartelových dohôd sa vzťahuje na zmluvy o zastúpení len ak zástupca nesie riziko a náklady vyplývajúce z uzavretia alebo plnenia predajných zmlúv, ktoré uzavrie alebo dojedná pre podnik, a nie ak vykonáva nezávislú hospodársku činnosť, pokiaľ ide o činnosti, na ktoré ho ustanovil splnomocniteľ. Toto tvrdenie obsahovo nezohľadňuje správanie vyhlasované Komisiou. Navyše nedostatočne zohľadňuje ekonomickú skutočnosť tým, že sa opiera len o riziká, ktoré zástupca prevzal vopred tým, že kupuje tovar s úmyslom ho opätovne predať. Na jednej strane závisí rozsah rizika vzatej žalobcovi a uloženej zástupcovi týmto prevzatím od okolností každého prípadu. Na strane druhej vyplývajú riziká spojené s predajom zo skutočnosti, že tento predaj si vyžaduje špecifickú infraštruktúru na trhu, nezávisle na získaní výrobkov zástupcom. V tejto súvislosti odkazuje Komisia na záruku výrobcu, ktorá sa z veľkej časti stala zárukou samotného opätovného predajcu, ako aj na servisné služby a na nákup, prezentáciu a opätovný predaj výstavných áut. Pokiaľ ide o riziko predaja ako také, autorizovaní distribútori spoločnosti Mercedes odľahčili žalobcu len v obmedzenej miere, pretože ten svoje vozidlá vyrábal „na mieru“ a nie na účely vytvorenia zásob. Podnik, ktorý používa obchodných zástupcov na distribúciu svojich výrobkov a ktorý na nich prenesie zmluvné alebo trhovo špecifické riziká, si musí byť vedomý toho, že na jeho vzťahy so zástupcami sa bude vzťahovať zákaz kartelových dohôd. Povinné prevzatie hospodárskeho rizika zástupcom musí byť spojené so slobodou konania, ktorá zástupcovi umožňuje čeliť tomuto riziku, a obmedzenie tejto slobody konania je v rozpore s právom hospodárskej súťaže, ak značne obmedzuje hospodársku súťaž.

72 Komisia sa domnieva, že tvrdenia žalobcu týkajúce sa analýzy o rozdelení rôznych rizík v spornom rozhodnutí sa musia zamietnuť s výnimkou jeho poznámok o mieste výkonu zmluvy.

73 Pokiaľ ide o riziko ceny, Komisia tvrdí, že žalobca previedol na svojich zástupcov časť rizika uvedenia svojich vozidiel na trh. Každá zľava na cene totiž ide plne na ťarchu jeho provízie. Podľa Komisie nesú obchodní zástupcovia riziko predaja, čo v sebe zahŕňa použiteľnosť zákazu kartelových dohôd (pozri v tomto zmysle rozsudok Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný v bode 41 vyššie) bez ohľadu na to, či sa zástupca zriekne, alebo nezriekne svojej provízie v rámci ojedinelej dohody o cene alebo v rámci štandardizovanej dohody žalobcu o podmienkach so svojimi významnými zákazníkmi. V obidvoch prípadoch používa žalobca províziu obchodného zástupcu ako podnet uvedenia na trh a zaväzuje ho, aby sa podieľal na výdavkoch a rizikách spojených s predajom vozidiel. Provízia obchodného zástupcu sa zníži až o 6 %, ak predá vozidlo zákazníkovi, s ktorým žalobca uzavrel dohodu o osobitných podmienkach. Okrem toho kryje žalobca zľavy z ceny poskytnuté významným zákazníkom, ak presiahnu 6 %. Komisia sa domnieva, že situácia autorizovaných distribútorov a zástupcov je ekonomicky porovnateľná. Odmena zástupcu sa podľa smernice 86/653 vo všeobecnosti počíta ako percentuálna časť z množstva dohodnutých zmlúv.

74 Ak sa toto množstvo odlišuje od pôvodne očakávaného množstva, tak obchodný zástupca normálne nesie len riziko, že sa dohodnuté percento provízie uplatní na toto malé množstvo. Vo všeobecnosti nie je povinnosť zástupcu systematicky odľahčiť splnomocniteľa od takýchto odchýlok prostredníctvom mechanizmov, ako je vzdanie sa svojej provízie vo výške poklesu ceny. Je nemožné vykladať skutočnosť, že zástupca nesie vo všetkých typoch zmlúv vo väčšom alebo menšom rozsahu žalobcove riziko uvedenia na trh, ako znamenajúcu, že neexistuje dohoda zakazujúca zástupcom delenie provízie.

75 Komisia uvádza, že zástupcovia nesú takisto riziko spojené s nákladmi na prepravu. Podľa zmluvy o zastúpení je zástupca povinní dodať zákazníkovi kúpené nové vozidlo a dohodnúť s ním odmenu za túto službu. Možnosť dosiahnuť zisk z rozdielu medzi platbou prepravcovi a dohodnutou odmenou od zákazníka nemení nič na tom, že zástupca nesie riziko, že nedostane platbu od zákazníka. Ak zákazník nedostane vozidlo, už zaplatené výdavky za prepravu zostávajú na ťarchu zástupcu. Ak žalobca vyzdvihuje typické povinnosti obchodného zástupcu vlastné systému, treba mu namietať, že nemecké právo použiteľné na obchodných zástupcov stanovuje, že dodávka tovaru je povinnosťou splnomocniteľa a nie zástupcu. Napokon nie je dôležité, či ide o možno „zanedbateľné“ riziko, pretože zástupca musí niesť veľký počet iných obchodných rizík.

76 Komisia vysvetľuje, že podľa zmluvy o zastúpení musí zástupca venovať značnú časť svojich finančných prostriedkov na podporu predaja a že nesie riziko predaja za veľký počet vozidiel (pozri bod 58 vyššie). V tejto súvislosti s ohľadom na cifru 15,8 %, ktorú uvádza žalobca (pozri bod 59 vyššie), konštatuje, že v porovnaní s províziami zástupcov z ich činnosti sprostredkovateľa pri predaji nových áut je obrat z predaja výstavných a služobných áut značný. Komisia tvrdí, že v rozpore s tým, čo uvádza žalobca, nemožno finančné záväzky a riziko, ktoré im žalobca ukladá, preskúmať oddelene od ich činnosti sprostredkovateľa, pretože výstavné autá sú osobitnou investíciou uloženou žalobcom svojim zástupcom a ktoré priamo slúžia predaju konečnému zákazníkovi. Komisia sa domnieva, že podľa článku 4 ods. 2 písm. a) smernice 86/653 je zástupca povinný obchodnému zástupcovi zadarmo poskytnúť výstavné vozidlá, ktoré sú podobne ako „vzorky“ alebo „dokumentácia“ nevyhnutné na výkon jeho činnosti. Žalobca tak preniesol svoje úlohy na svojich zástupcov. Z toho vyplýva, že žalobca zaväzoval svojich zástupcov, aby prevzali úlohy, riziká a finančnú záťaž spojenú s predajom jeho výrobkov, ktoré mu uložil zákonodarca. Požadovaním od svojich zástupcov, aby sa vo veľkej miere správali ako nezávislí distribútori (výstavných) vozidiel, žalobca z nich vytvoril „nepravých“ obchodných zástupcov, s čím je spojené použitie práva hospodárskej súťaže.

77 Komisia uvádza, že zástupcovia musia plniť záruku výrobcu ponúkanú žalobcom na nové autá, zriadiť dielňu, udržiavať zásobu náhradných dielov a ponúkať servisné služby a záručné služby na vlastné náklady a na vlastné riziko (odôvodnenie č. 159 sporného rozhodnutia). Domnieva sa, že tieto osobitné investície na relevantnom trhu, vyžadované od obchodných zástupcov, znamenajú, že zástupcovia sa podieľajú na výdavkoch a rizikách spojených s predajom nových áut žalobcu.

78 Popiera žalobcove rozlišovanie medzi činnosťou sprostredkovateľa a servisnými službami, pretože je umelé a neodzrkadľuje ekonomickú realitu. Servisné služby totiž majú podporiť predaje žalobcu vzhľadom na očakávanie konečných zákazníkov, že pre kúpené vozidlá existuje sieť na ich údržbu. Okrem toho považuje žalobca obchodnú činnosť a servisné služby ako jednu hospodársku jednotku. Podľa článku 6 zmluvy o zastúpení sa prevedie časť provízie jedného zástupcu na druhého zástupcu, ak sa vozidlo ocitne v rámci určitej lehoty na zmluvne vymedzené územie druhého zástupcu. Z toho vyplýva, že činnosť sprostredkovateľa sa nemôže posudzovať nezávisle na nákladoch a rizikách, ktoré zástupca musí niesť v rámci svojich záručných služieb, servisných služieb a poskytovania náhradných dielov. Pripomína paralelu tejto veci s vecami v rozsudkoch Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, a Suiker Unie a i./Komisia, už citovanom v bode 41 vyššie. Podľa Komisie nemá význam nárok zástupcu na odmenu za poskytovanie záručných a servisných služieb, pretože musí znášať náklady a riziká spojené so svojou činnosťou. Nariadenie č. 1475/95, ktoré cituje žalobca, nie je použiteľné na prípad, v ktorom ide o jednoduché „sprostredkovanie“ predaja nových vozidiel, pretože chýba prvok „opätovného predaja“, ako je definovaný v článku 10 ods. 12. Žalobca tak môže nechať na ozajstných sprostredkovateľov, či budú, alebo nebudú poskytovať záručné a servisné služby. Napokon sa Komisia domnieva, že riziko, ktoré nesie zástupca, možno v prípade vady výrobku vysvetliť jeho príslušnosťou k záručnej sieti žalobcu a to isté platí aj pre servisné služby.

79 Pokiaľ ide o výčitku žalobcu, že porovnala obrat zástupcu z jeho provízie s obratom dosiahnutým vo vlastnom mene a na svoj účet, Komisia uvádza, že aj pri referenčnej veľkosti, ktorú zvolil žalobca, patrí veľká časť hospodárskej činnosti zástupcu na nezávislé činnosti, ktoré mu uložil žalobca, a že túto časť nemožno opomenúť pri posúdení zmluvných vzťahov medzi žalobcom a jeho zástupcami podľa práva hospodárskej súťaže.

80 Komisia odmieta tvrdenie žalobcu, že zástupcov treba považovať za organizačné zložky. Domnieva sa totiž, že nezávislé postavenie obchodného zástupcu nezávisí od otázky, či sleduje rovnaké záujmy ako zastúpený, alebo aj iné záujmy. Zákaz kartelových dohôd je použiteľný, ak zástupca musí niesť osobitné zmluvné alebo obchodné riziká, čo je aj tento prípad.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

81 Podľa ustálenej judikatúry musí Súd prvého stupňa v prípade žaloby o neplatnosť rozhodnutia o použití článku 81 ods. 1 ES vo všeobecnosti široko preskúmať otázku, či sú splnené podmienky použitia článku 81 ods. 1 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 11. júla 1985, Remia a i./Komisia, 42/84, Zb. s. 2545, bod 34, a zo 17. novembra 1987, BAT a Reynolds/Komisia, 142/84 a 156/84, Zb. s. 4487, bod 62).

82 Podľa článku 81 ods. 1 ES:

„Nasledujúce sa zakazuje ako nezlučiteľné so spoločným trhom: všetky dohody medzi podnikateľmi, rozhodnutia združení podnikateľov a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu…“

83 Z ustanovenia tohto článku vyplýva, že takto uvedený zákaz sa výlučne týka dvojstranne alebo mnohostranne koordinovaného správania vo forme dohôd medzi podnikmi, rozhodnutí združení podnikateľov alebo zosúladených postupov. Preto je pojem dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES, ako ho vykladá judikatúra, zakotvený v existencii súladu vôle medzi aspoň dvoma stranami (rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra 2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, body 64 a 69, potvrdený rozsudkom Súdneho dvora zo 6. januára 2004, BAI a Komisia/Bayer, C‑2/01 P a C‑3/01 P, Zb. s. I‑23).

84 Z toho vyplýva, že ak rozhodnutie výrobcu predstavuje jednostranné konanie podniku, toto rozhodnutie nespadá pod zákaz podľa článku 81 ods. 1 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 25. októbra 1983, AEG/Komisia, 107/82, Zb. s. 3151, bod 38, a zo 17. septembra 1985, Ford/Komisia, 25/84 a 26/84, Zb. s. 2725, bod 21, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia, T‑43/92, Zb. s. II‑441, bod 56).

85 Z ustálenej judikatúry takisto vyplýva, že pod pojmom podniku v kontexte práva hospodárskej súťaže sa musí rozumieť hospodárska jednotka z hľadiska predmetu predmetnej dohody, aj keď z právneho hľadiska je táto hospodárska jednotka zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984, Hydrotherm, 170/83, Zb. s. 2999, bod 11, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. júna 2000, DSG/Komisia, T‑234/95, Zb. s. II‑2603, bod 124). Súdny dvor zdôraznil, že na účely uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže nie je rozhodujúce formálne oddelenie medzi dvoma spoločnosťami vyplývajúce z ich odlišnej právnej subjektivity, ale skôr jednotné správanie sa na trhu. Môže byť preto nevyhnutné zistiť, či dve spoločnosti každá s vlastnou právnou subjektivitou vytvárajú alebo patria k jednému a tomu istému podniku alebo hospodárskej jednotke s jednotným správaním sa na trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1972, ICI/Komisia, 48/69, Zb. s. 619, bod 140).

86 Judikatúra ukazuje, že taká situácia sa neobmedzuje na prípady, v ktorých spoločnosti sú vo vzťahu materskej spoločnosti a dcérskej spoločnosti, ale týkajú sa za určitých okolností aj vzťahov medzi spoločnosťou a jej obchodným zástupcom alebo medzi splnomocniteľom a jeho splnomocnencom. Pokiaľ totiž ide o uplatnenie článku 81 ES, je na posúdenie otázky, či konanie patrí do pôsobnosti tohto článku, dôležité, či splnomocniteľ a jeho sprostredkovateľ alebo „obchodný zástupca“ tvoria hospodársku jednotku, pričom druhý menovaný je pomocným orgánom integrovaným do podniku prvého menovaného. Tak bolo rozhodnuté, že „ak… sprostredkovateľ vykonáva činnosť v prospech svojho splnomocniteľa, možno ho v zásade považovať za pomocný orgán integrovaný do jeho podniku, ktorý je povinný dodržiavať pokyny splnomocniteľa a ktorý tak rovnako ako obchodný zamestnanec vytvára s týmto podnikom hospodársku jednotku“ (rozsudok Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný v bode 41 vyššie, bod 480).

87 Inak je tomu v prípade, ak dohody uzavreté medzi splnomocniteľom a jeho zástupcami na týchto zástupcov prevádzajú alebo im prenechávajú funkcie, ktoré sa hospodársky približujú funkciám nezávislého obchodníka, tým, že uvedení zástupcovia musia znášať finančné riziko spojené s predajom alebo plnením zmlúv uzavretých s tretími osobami (pozri v tomto zmysle rozsudok Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný v bode 41 vyššie, bod 541). Bolo teda rozhodnuté, že zástupcovia môžu stratiť svoje postavenie nezávislého hospodárskeho subjektu iba vtedy, ak nenesú žiadne riziko vyplývajúce zo zmlúv vyjednaných pre splnomocniteľa a pôsobia ako pomocníci integrovaní do podniku splnomocniteľa (pozri v tomto zmysle rozsudok Volkswagen a VAG Leasing, už citovaný v bode 41 vyššie, bod 19).

88 Ak preto zástupca, hoci aj má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje samostatne svoje správanie sa na trhu, ale vykonáva pokyny svojho splnomocniteľa, nie sú zákazy uvedené v článku 81 ods. 1 ES uplatniteľné na vzťahy medzi zástupcom a jeho splnomocniteľom, s ktorým tvorí hospodársku jednotku.

89 Je potrebné uviesť, že v rámci tohto žalobného dôvodu nie sú účastníci konania zajedno v prípade analýzy Komisie uvedenej v spornom rozhodnutí o právnom postavení nemeckých zástupcov spoločnosti Mercedes-Benz z hľadiska použitia článku 81 ods. 1 ES a hlavne výšky rizika, ktoré títo zástupcovia nesú pri plnení zmluvy o zastúpení a otázky ich integrácie do spoločnosti Mercedes-Benz.

90 V zmysle vyššie uvedeného prináleží teda Súdu prvého stupňa preskúmať odôvodnenosť posúdenie Komisie v spornom rozhodnutí o právnom vzťahu medzi žalobcom a jeho obchodnými zástupcami v Nemecku.

91 Je potrebné poznamenať, že tento vzťah sa riadi predovšetkým ustanoveniami zmluvy o zastúpení uzavretou medzi spoločnosťou Mercedes-Benz a jeho zástupcami a nemeckým obchodným zákonníkom. Vo svojich odpovediach na písomné otázky Súdu prvého stupňa (pozri bod 34 vyššie) žalobca uviedol, že verzia zmluvy o zastúpení posudzovaná v spornom rozhodnutí bola verziou z júna 1997. Takisto potvrdil, že táto verzia bola v zásade identická s verziou platnou počas celého obdobia, na ktoré sa vzťahuje sporné rozhodnutie. Zo spisu vyplýva, že ustanovenia a podmienky zmluvy o zastúpení sú jednostranne určené spoločnosťou Mercedes-Benz. Okrem toho je nesporné, že zmluva medzi spoločnosťou Mercedes-Benz a jeho nemeckými zástupcami je zmluvou o zastúpení podľa nemeckého obchodného práva. V rámci tohto sporu Komisia netvrdila, že existuje podstatný rozdiel medzi rôznymi zmluvami o zastúpení uzavretými spoločnosťou Mercedes-Benz s jednotlivými zástupcami.

92 Je potrebné uviesť, že účastníci konania nepopierajú, že úlohy formálne uložené zástupcovi podľa zmluvy o zastúpení sú v súlade so spôsobom, akým je zmluva plnená v praxi. Takisto je nesporné, že je to spoločnosť Mercedes-Benz a nie jeho nemeckí zástupcovia, kto podľa zmluvy o zastúpení a v praxi predáva nové autá Mercedes-Benz v Spolkovej republike Nemecko priamo zákazníkom, a že zástupcom je zakázané predávať ich vo vlastnom mene a na vlastný účet.

93 Súd prvého stupňa konštatuje, že zmluva o zastúpení je koncipovaná takým spôsobom, že nemecký obchodný zástupca nemá žiadnu právomoc alebo splnomocnenie predávať vozidlá Mercedes-Benz. Úloha tohto nemeckého zástupcu je totiž obmedzená na získavanie objednávok potenciálnych zákazníkov, ktoré postupuje spoločnosti Mercedes-Benz na schválenie a vykonanie. V tejto súvislosti článok 4 ods. 1 a 3 zmluvy o zastúpení stanovuje, že zástupca dojednáva predaje vozidiel za ceny určené spoločnosťou Mercedes-Benz a podľa jej smerníc, pričom zmluva nadobudne platnosť až keď Mercedes-Benz akceptuje objednávku zaslanú zástupcom.

94 Okrem toho zo spisu vyplýva, že pri dojednávaní predajnej zmluvy so zákazníkom nemá zástupca žiadnu právomoc týkajúcu sa ceny vozidla, ktorú získa Mercedes‑Benz. Vo svojich odpovediach na otázky Súdu prvého stupňa totiž žalobca potvrdil, že zástupca nie je splnomocnený priznať zľavy na účet spoločnosti Mercedes-Benz bez jej súhlasu. Dodal však, že zástupca bol splnomocnený priznať zľavy z jeho provízie bez takého súhlasu, a potvrdil, že zmluva o zastúpení neobsahovala žiadne ustanovenie zakazujúce takéto čiastočné vzdanie sa provízie. Podľa žalobcu, ak zástupca prizná zľavy zákazníkom v rámci predaja nového vozidla, musí ich pripísať na ťarchu svojej provízie.

95 Teraz je potrebné preskúmať, či je správne tvrdenie uvedené v spornom rozhodnutí, že nemecký zástupca sa značne podieľa na riziku ceny za vozidlá, ktorých predaj dojednáva, ak sa zaviaže k zníženiu ceny, ktoré ide na ťarchu jeho provízie (pozri odôvodnenie č. 155).

96 Zo spisu vyplýva, že nemecký zástupca na rozdiel od autorizovaných distribútorov spoločnosti Mercedes-Benz iných krajín nenakupuje nové vozidlá od spoločnosti Mercedes-Benz, aby ich opätovne predal zákazníkom, a že je nesporné, že zástupca nie je povinný vytvoriť zásoby nových vozidiel (pozri odôvodnenie č. 156 sporného rozhodnutia). Podľa ustanovení zmluvy o zastúpení môže zástupca kúpiť nové vozidlá Mercedes-Benz len na svoju potrebu alebo na účely predvedenia (článok 9 ods. 2).

97 Keďže nemecký zástupca spoločnosti Mercedes-Benz nie je povinný vytvoriť zásoby nových vozidiel, nie je z hospodárskeho hľadiska presné prirovnávať ho k distribútorovi vozidiel, ktorý dostane od výrobcu maržu, ktorá mu slúži na financovanie nielen jeho činnosti predaja nových vozidiel vo všeobecnosti, ale navyše aj na priznávanie zliav kupujúcim vozidiel (pozri odôvodnenie č. 156 sporného rozhodnutia). Súd prvého stupňa v tejto súvislosti uvádza, že zástupca spoločnosti Mercedes-Benz nie je viazaný ani zmluvou o zastúpení ani v praxi vzdať sa časti svojej provízie pri predaji vozidla, ktoré má v zásobe, čo by predstavovalo ozajstné cenové riziko, pretože už vynaložil náklady spojené s nákupom a uskladnením vozidla. Zástupca totiž na rozdiel od autorizovaného distribútora nenesie riziko, že vozidlá, ktoré má v zásobe, zostanú nepredané. Ak sa preto zástupca nechce vzdať časti svojej provízie, neprevezme objednávku na auto.

98 V tejto súvislosti z ustanovení zmlúv o autorizovanej distribúcii spoločnosti Mercedes-Benz uzavretých v Belgicku a v Španielsku vyplýva, že autorizovaní distribútori musia permanentne udržiavať zásobu vozidiel. Množstvo zásob je určené predovšetkým spoločnou dohodou medzi stranami (pozri článok 8 belgickej zmluvy o autorizovanej distribúcii a článok 15 písm. a) španielskej zmluvy o autorizovanej distribúcii). Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o predaj vozidiel, postavenie obchodného zástupcu Mercedes-Benz v Nemecku sa značne odlišuje od postavenia autorizovaných distribútorov spoločnosti Mercedes-Benz v Belgicku a v Španielsku. Poslední menovaní totiž nesú podstatnú časť rizika týkajúcu sa predaja vozidiel, kým v Nemecku pripadá toto riziko spoločnosti Mercedes-Benz. Súd prvého stupňa sa preto domnieva, že Komisia z hospodárskeho hľadiska nesprávne prirovnáva zástupcu k distribútorovi vozidiel, pokiaľ ide o riziko ceny (odôvodnenie č. 156 sporného rozhodnutia).

99 Súd prvého stupňa usudzuje, že za okolností tohto prípadu nemožno ako „riziko ceny“ hodnotiť skutočnosť, že nemecký obchodný zástupca Mercedes-Benz je oprávnený – bez toho, aby bol na to povinný – priznať zľavy na ťarchu svojej provízie a vykonáva svoju obchodnú slobodu tým, že sa vzdá časti svojej provízie pri jednotlivých predajoch, aby prípadne zvyšoval svoju celkovú províziu tým, že predá viac vozidiel.

100 Z uvedeného vyplýva, že je to spoločnosť Mercedes-Benz, ktorá je predávajúcim vozidiel a ktorá prijíma od prípadu k prípadu rozhodnutie akceptovať alebo zamietnuť objednávky dojednané zástupcom. Zdá sa totiž, že obchodná sloboda nemeckých zástupcov spoločnosti Mercedes-Benz je, pokiaľ ide o predaj vozidiel Mercedes-Benz, veľmi obmedzená, takže nie je možné ovplyvniť hospodársku súťaž na relevantnom trhu, konkrétne na trhu v oblasti maloobchodu s osobnými autami Mercedes (pozri odôvodnenie č. 143 sporného rozhodnutia).

101 Ak si preto zákazník objedná vozidlo, ale predaj sa neuskutoční, zostávajú finančné dosahy a teda riziko spojené s touto transakciou na ťarchu žalobcu. Ten na pojednávaní potvrdil, že nesie všetky riziká týkajúce sa predovšetkým nedodania, zlého dodania a nesolventnosti zákazníka.

102 Zhrnujúc sa Súd prvého stupňa domnieva, že z vyššie uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o relevantný trh v tomto prípade, je to Mercedes-Benz a nie jeho nemeckí zástupcovia, kto určuje podmienky každého predaja vozidla, predovšetkým predajnú cenu, a kto nesie hlavné riziko týkajúce sa tejto činnosti, kým nemeckému zástupcovi bránia ustanovenia zmluvy o zastúpení kupovať a udržiavať zásoby vozidiel na predaj. Za týchto podmienok treba rozhodnúť, že zástupcovia sa vo vzťahu k žalobcovi nachádzajú vo vzťahu charakterizovanom okolnosťou, že vykonávajú predaje vozidiel Mercedes-Benz v zásade pod riadením žalobcu tak, že musia byť prirovnaní k zamestnancom a považovaní za integrovaných do tohto podniku a vytvárajú tak s ním hospodársku jednotku. Z toho vyplýva, že nemecký zástupca Mercedes-Benz nepredstavuje sám osebe „podnik“ v zmysle článku 81 ods. 1 ES, keď pôsobí na relevantnom trhu.

103 Je potrebné preskúmať, či toto tvrdenie možno vyvrátiť tvrdením Komisie v spornom rozhodnutí, že žalobca podľa zmluvy o zastúpení zaväzuje svojich zástupcov na prevzatie iných nákladov a rizík bez toho, aby mali akúkoľvek voľbu.

104 Komisia na túto tému v spornom rozhodnutí uviedla, že podľa zmluvy o zastúpení nenesie Mercedes-Benz riziko spojené s nákladmi za prepravu, ale ukladá ich zástupcovi (pozri odôvodnenie č. 157). Ten musí, tak ako nezávislý distribútor, niesť riziko spojené s nákladmi za prepravu nových vozidiel a preniesť tieto náklady na zákazníka na základe záväzkového práva.

105 Súd prvého stupňa v tejto súvislosti uvádza, že článok 4 ods. 4 zmluvy o zastúpení stanovuje, že „ak zákazník neprevezme auto pri jeho výstupe z továrne, dodá ho zástupca za odmenu dohodnutú so zákazníkom“. Žalobca však vo svojich odpovediach na otázky Súdu prvého stupňa potvrdil, že v Nemecku bolo v roku 2003 prevzatých 35 % áut zákazníkmi z továrne. Aj keď tieto údaje sa nevzťahujú na obdobie posudzované v spornom rozhodnutí, ukazujú, že možnosť zákazníka prevziať auto v továrni v súlade so zmluvou o zastúpení nie je ani zďaleka čisto teoretická, ak zástupca a zákazník sa nedohodnú na nákladoch alebo podmienkach dodávky. Okrem toho Komisia na pojednávaní potvrdila, že by bolo málo pravdepodobné, že by sa realizovalo riziko spojené s výdavkami za prepravu. v praxi je zákazník informovaný o dátume dodania vozidla pred tým, ako dôjde k preprave a ak nemôže byť skontaktovaný, vozidlo neopustí továreň.

106 Súd prvého stupňa sa domnieva, že z uvedeného vyplýva, že Komisia podstatne zvýšila riziko týkajúce sa výdavkov za prepravu, ktoré niesol zástupca.

107 V spornom rozhodnutí Komisia takisto spresňuje, že podľa zmluvy o zastúpení si musí zástupca na vlastné náklady zaobstarať výstavné auto (odôvodnenie č. 158), vykonať záručné opravy výrobcu [odôvodnenie č. 159 písm. a)], zriadiť na svoje náklady dielňu a ponúkať v nej servisné služby a záručné práce a na požiadanie zabezpečiť stálu a pohotovostnú odťahovú službu a na svoje náklady mať k dispozícii zásobu náhradných dielov [odôvodnenie č. 159 písm. b) a c)]. Komisia v spornom rozhodnutí dospela k záveru, že nie je možné len z hľadiska množstva a rozsahu rizík, ktoré musia zástupcovia prevziať, akceptovať námietku spoločnosti Mercedes-Benz, že riziká, ktoré prevzali jeho nemeckí zástupcovia, sú charakteristické pre skutočného obchodného zástupcu (odôvodnenie č. 160).

108 V tejto súvislosti Súd prvého stupňa uvádza, že v súlade s článkom 4 ods. 7 zmluvy o zastúpení je zástupca povinný sám niesť náklady za výstavné vozidlá a Mercedes-Benz má právo v prípade potreby určiť ich počet, aký považuje za nevyhnutný. Zdá sa preto, že ak zástupca kupuje výstavné vozidlá, nesie určité riziko. Napríklad je možné, že bude ťažké tieto vozidlá opätovne predať. Súd prvého stupňa však poznamenáva, že aj keď sa pripustí existencia takéhoto rizika, tieto vozidlá boli, ako to uvádza sama Komisia v odôvodnení č. 158 sporného rozhodnutia, nadobudnuté za preferenčnú cenu a môžu byť opätovne predané od troch do šiestich mesiacov neskôr, ak dosiahnu minimálne 3 000 km. Táto úvaha značne relativizuje význam, ktorý Komisia v spornom rozhodnutí pripisuje povinnosti týkajúcej sa výstavných vozidiel, a potom aj rozsahu daného rizika.

109 Z toho vyplýva, že analýza Komisie v odôvodnení č. 158 sporného rozhodnutia značne zveličuje veľkosť rizika spojeného s povinnosťou zástupcov zaobstarať si výstavné vozidlá.

110 Pokiaľ ide o pripomienky Komisie týkajúce sa povinnosti zástupcov vykonať záručné opravy, zo spisu vyplýva, že zástupca dostáva od spoločnosti Mercedes‑Benz záručnú náhradu za dohodnuté záručné práce a že táto náhrada zodpovedá, pokiaľ ide o cenu za prácu, priemernej cene váženej v závislosti na obrate – cene, ktorú zástupca dopredu oznamuje spoločnosti Mercedes-Benz na začiatku každého kalendárneho polroka – a pokiaľ ide o výdavky za materiál, obstarávacej cene zástupcu zvýšenej spoločnosťou Mercedes-Benz o príplatok za materiálne výdavky (pozri článok 13 ods. 3 zmluvy o zastúpení).

111 Súd prvého stupňa sa domnieva, že Komisia nepreukázala, že záručná náhrada je obchodne neadekvátna a že preto zástupca nesie skutočné finančné riziko spojené s povinnosťou vykonať záručné opravy. Je potrebné uviesť, že zo sporného rozhodnutia nevyplýva, že by táto činnosť spojená s predajom áut Mercedes-Benz zahŕňala výnimočné riziko, aj keď je pravda, že ak nie je vykonávaná správne a účinne, môže byť stratová a môže znížiť, prípadne vylúčiť zisky zástupcu spojené s predajom áut. Takisto treba uviesť, že Komisia nepreukázala, že povinnosti uložené zástupcovi zriadiť opravárenskú dielňu, ponúkať servisné služby a získať a uskladniť náhradné diely, zahŕňajú značné hospodárske riziko.

112 Komisia sa v skutočnosti obmedzuje na vypočítanie povinností uložených podľa zmluvy o zastúpení a spojených s predajom vozidiel a na spresnenie údajného významu obratu dosiahnutého zástupcom z činností, ktoré sú zmluvne spojené s predajom vozidiel, porovnaného s obratom dosiahnutým zo samotného predaja vozidiel bez toho, aby ukázala, v čom tieto povinnosti predstavujú značné riziko na ťarchu zástupcu. Komisia nesprávne posúdila rozsah týchto povinností z praktického hľadiska. Súd prvého stupňa sa domnieva, že nepredstavujú obchodné riziko, ktoré by umožnilo pokladať zástupcu spoločnosti Mercedes‑Benz za nezávislý subjekt.

113 Z toho vyplýva, že kvalifikácia postavenia nemeckého zástupcu Mercedes-Benz podľa článku 81 ods. 1 ES, uvedená v bode 102 vyššie, nie je vyvrátená skutočnosťou, že nemeckí zástupcovia spoločnosti Mercedes-Benz sú povinní prevziať určitý počet činností a finančných povinností podľa zmluvy o zastúpení. Rovnako je potrebné zdôrazniť, že ide o činnosti vykonávané na iných trhoch, ako je relevantný trh v tomto prípade. Aj keby sa totiž pripustilo, že tieto povinnosti obsahujú určité obmedzené riziko pre zástupcov, treba dôjsť k záveru, že tieto riziká nie sú samé osebe spôsobilé zmeniť kvalifikáciu vzťahu medzi žalobcom a jeho zástupcami podľa práva hospodárskej súťaže, pokiaľ ide o relevantný trh v tomto prípade.

114 Okrem toho Komisia v spornom rozhodnutí uvádza, že niektoré ustanovenia nemeckej zmluvy o zastúpení sa prekrývajú s ustanoveniami zmlúv o autorizovanej distribúcii spoločnosti Mercedes-Benz uzavreté v Belgicku a v Španielsku, a vyvodzuje z toho záver, že „povinnosti uložené nemeckým zástupcom sú identické povinnostiam uloženým zahraničným zmluvným distribútorom a že obidva tieto typy distribúcie sú silno ‚integrované‘ do distribučného systému spoločnosti Mercedes-Benz“ a že tieto „charakteristiky nepredstavujú tak vhodné kritérium na rozlišovanie obchodného zástupcu od nezávislého distribútora“ (odôvodnenie č. 165).

115 Predmetné ustanovenia sa týkajú hlavne povinností vykonávať distribúciu tovaru, brániť záujmy žalobcu, pokiaľ ide o užívanie mena a značky Mercedes-Benz, a pravidiel vytvorenia vedľajších prevádzkarní a výstavných priestorov mimo hlavnej prevádzkarne. Súd prvého stupňa sa domnieva, že tieto ustanovenia sa týkajú v zásade podporných aspektov spoločných pre každú zmluvu o distribúcii a tak ako tvrdí Komisia, neumožňujú odlíšiť obchodného zástupcu od nezávislého distribútora.

116 Je potrebné uviesť, že v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia v odôvodnení č. 165 sporného rozhodnutia, tieto ustanovenia nie sú takej povahy, aby ukázali, že belgickí a španielski distribútori spoločnosti Mercedes-Benz sú rovnako silno integrovaní do systému distribúcie spoločnosti Mercedes-Benz ako jej nemeckí zástupcovia. V tejto súvislosti sa Súd prvého stupňa domnieva, že tento záver Komisie je zjavne nesprávny a nezohľadňuje základné rozdiely medzi nemeckými zástupcami a belgickými a španielskymi distribútormi v prípade predaja vozidiel značky Mercedes-Benz.

117 Ustanovenia zmlúv spoločnosti Mercedes-Benz o distribúcii v Belgicku a v Španielsku hlavne stanovujú na rozdiel od nemeckej zmluvy o zastúpení, že autorizovaný distribútor je zodpovedný za distribúciu vozidiel a za dojednanie predajov. Autorizovaný distribútor nakupuje svoje výrobky a predáva ich svojim zákazníkom na svoj účet, vo svojom mene a na vlastné riziko a nebezpečenstvo (pozri článok 2 belgickej zmluvy a článok 6 španielskej zmluvy). Zmluvy spoločnosti Mercedes-Benz o distribúcii v Belgicku a v Španielsku okrem toho stanovujú, že spoločnosť Mercedes-Benz a jej autorizovaní distribútori si zachovávajú svoju nezávislosť. Autorizovaný distribútor nie je zástupcom alebo mandatárom spoločnosti Mercedes-Benz a strany sa nemôžu navzájom zaväzovať (pozri článok 2 belgickej zmluvy a článok 6 španielskej zmluvy). Okrem toho belgickí a španielski autorizovaní distribútori musia mať k dispozícii zásobu nových vozidiel, okrem výstavných vozidiel, určených na vystavenie vo svojich prevádzkarniach a dodanie ich zákazníkom [článok 8 belgickej zmluvy a článok 15 písm. a) španielskej zmluvy]. Je potrebné poznamenať, že tak ako v prípade nemeckej zmluvy o zastúpení sú podmienky predaja pripojené k belgickým a španielskym zmluvám, ale že v týchto posledných menovaných zmluvách ide o podmienky týkajúce sa predaja áut skupinou Mercedes-Benz autorizovanému distribútorovi (článok 12 belgickej zmluvy a článok 8 španielskej zmluvy).

118 Súd prvého stupňa je preto toho názoru, že v rozpore s tým, k čomu dospela Komisia, uvedené zdôrazňuje významný rozdiel medzi úlohou nemeckého zástupcu, ktorý je integrovaný do podniku svojho splnomocniteľa spoločnosti Mercedes-Benz, a úlohou nezávislého distribútora v Belgicku a v Španielsku. Je potrebné pripomenúť, že relevantným trhom v tomto prípade je trh v oblasti maloobchodu s osobnými autami Mercedes. Nezávislý distribútor je schopný určiť alebo aspoň ovplyvniť podmienky, za ktorých sa predaje uskutočnia, pretože on je predajcom, ktorý nesie hlavné riziko ceny vozidla a ktorý skladuje vozidlá. Ide o tento vyjednávací priestor distribútora, ktorý sa nachádza medzi výrobcom a zákazníkom a ktorý distribútora vystavuje riziku použitia článku 81 ES, pokiaľ ide o jeho vzťahy s výrobcom. Úloha a postavenie nemeckého zástupcu spoločnosti Mercedes-Benz je teda v tomto prípade veľmi odlišná.

119 Z toho vyplýva, že existencia dohody medzi podnikmi v zmysle článku 81 ods. 1 ES nebola dostatočne právne preukázaná.

120 Prvý žalobný dôvod sa preto musí uznať za dôvodný.

O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa porušenia článku 81 ES a nariadenia Komisie č. 1475/95 v prípade prvého a tretieho opatrenia, ktoré Komisia uviedla v spornom rozhodnutí

121 Druhý žalobný dôvod sa rozdeľuje na dve časti. Po prvé žalobca tvrdí, že Komisia v spornom rozhodnutí nepreukazuje, že spoločnosť Mercedes-Benz uzavrela dohody so svojimi obchodnými zástupcami v Nemecku, ktorými im bolo bránené predávať vozidlá zahraničným konečným spotrebiteľom v rozpore s článkom 81 ods. 1 ES. Domnieva sa, že pokyny dané zástupcom sa týkali len predaja neautorizovaným predajcom tak, že sú vyňaté z použitia článku 3 ods. 10 nariadenia č. 1475/95. Po druhé žalobca uvádza, že obmedzenia dodávok lízingovým spoločnostiam v Španielsku a v Nemecku nepredstavovali obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES a sú v každom prípade vyňaté z použitia nariadenia č. 1475/95.

122 Z posúdenia prvého žalobného dôvodu Súdom prvého stupňa vyplýva, že zmluvy o obchodnom zastúpení uzavreté spoločnosťou Mercedes-Benz so svojimi zástupcami v Nemecku nepatria pod zákaz kartelových dohôd podľa článku 81 ods. 1 ES. Prípadné pokyny spoločnosti Mercedes-Benz svojom zástupcom v Nemecku nepredávať zákazníkom mimo ich zmluvne vymedzeného územia a údajné obmedzenia dodávok lízingovým spoločnostiam v Nemecku nepatria do pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES. Z toho vyplýva, že nie je potrebné preskúmať prvú časť tohto žalobného dôvodu, ani druhú časť v rozsahu, v akom sa týka povinností nemeckých obchodných zástupcov týkajúcich sa dojednávaní predaja nových vozidiel lízingovým spoločnostiam.

Tvrdenia účastníkov konania

123 Žalobca tvrdí, že je chybný názor Komisie v spornom rozhodnutí, podľa ktorého obmedzenie dodávok lízingovým spoločnostiam v Španielsku „na účely zásob“ má za cieľ obmedziť hospodársku súťaž. Uvádza, že podmienky španielskej zmluvy o autorizovanej distribúcii neprotirečia článku 81 ods. 1 ES z rôznych dôvodov. Po prvé, pokiaľ ide o výhodné ceny alebo o zľavy, žalobca sa domnieva, že k lízingovým spoločnostiam skupiny Mercedes-Benz a k lízingovým spoločnostiam mimo tejto skupiny sa pristupuje rovnako. lízingové spoločnosti skupiny Mercedes-Benz nedostali iné nákupné podmienky ako koneční zákazníci. Okrem toho je nepresné, že by významní zákazníci mali automaticky nárok na zľavy z ceny. Podľa žalobcu je vecou spoločnosti Mercedes-Benz rozhodnúť o priznaní zliav dôležitým zákazníkom a prípadné nerovnosti v zaobchádzaní lízingových spoločností a významných odberateľov nevyplývajú z kartelových dohôd. Okrem toho je rozhodnutie poskytnúť alebo odmietnuť zľavy z ceny určitej kategórii zákazníkov jednostranný akt a nie dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES. Po druhé, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia v spornom rozhodnutí, nemá zákaz dodávok cudzím lízingovým spoločnostiam „na účely zásob“ za cieľ obmedziť hospodársku súťaž. V skutočnosti nie je dodanie auta lízingovému dlžníkovi rýchlejšie, pretože zákazníci spoločnosti Mercedes-Benz chcú vo všeobecnosti model, ktorý si vybrali sami a vybavený podľa ich vlastného želania. Žalobca dodáva, že tabuľky uvedené v odôvodneniach č. 14 a č. 22 sporného rozhodnutia ukazujú, že cudzie lízingové spoločnosti sú v konkurencii s jeho spoločnosťami. Takisto uvádza, že podiel cudzích lízingových spoločností na lízingovom trhu s vozidlami Mercedes‑Benz vzrástol z 28 % roku 1996 na 36 % roku 2000.

124 Žalobca tvrdí, že aj keby toto bol prípad porušenia článku 81 ods. 1 ES, bol by každopádne oslobodený. Uvádza, že až do 30. septembra 1996 bol predmetný zákaz oslobodený v zmysle nariadenia (EHS) Komisie č. 123/85 z 12. decembra 1984 o aplikácii článku [81] ods. 3 [ES] na určité typy dohôd o distribúcii a servise motorových vozidiel [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 15, s. 16).

125 Žalobca takisto tvrdí, že zákaz dodávok lízingovým spoločnostiam na účely vytvorenia zásob bol oslobodený nariadením č. 1475/95 od nadobudnutia jeho účinnosti 1. októbra 1996. Domnieva sa, že lízingové spoločnosti, ktoré objednávajú motorové vozidlá nezávisle na už uzavretých zmluvách o lízingu alebo konkrétnych čoskoro uzavretých zmluvách s cieľom vytvorenia zásob, konajú prakticky v čase poskytnutia týchto vozidiel do lízingu ako opätovní predajcovia.

126 Podľa článku 1 nariadenia č. 1475/95 sa toto nariadenie vzťahuje na zmluvy o obchodnej autorizovanej distribúcii motorových vozidiel, v ktorých je funkcia distribútora opísaná prostredníctvom „opätovného predaja“. Pojem „opätovný predaj“ je definovaný v článku 10 ods. 12 tohto nariadenia ako „scudzenie motorového vozidla, ktoré opätovný predajca nadobudol vo svojom mene a na vlastný účet“. Nariadenie č. 1475/95 rozlišuje medzi opätovným predajcom a konečným zákazníkom. Žalobca dodáva, že podľa článku 3 ods. 10 tohto nariadenia možno distribútorovi zakázať dodávať opätovným predajcom. Takýto zákaz má za cieľ ochrániť systém selektívnej distribúcie.

127 Žalobca tvrdí, že aj keď článok 10 ods. 12 nariadenia č. 1475/95 „definuje opätovný predaj ako lízingovú zmluvu odberateľa distribútora s lízingovým dlžníkom, ktorá stanovuje prevod vlastníctva alebo možnosť kúpy“, toto nariadenie nehovorí nič o tom, či sa lízingové spoločnosti, ktoré ešte neuzavreli žiadnu konkrétnu zmluvu o dotknutom vozidle s treťou osobou, majú pokladať za „opätovných predajcov“ alebo za „konečných zákazníkov“. V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, je absurdné vykladať článok 10 ods. 12 nariadenia č. 1475/95 v tom zmysle, že za „opätovný predaj“ by sa považovala lízingová zmluva, podľa ktorej by sa lízingový dlžník stal vlastníkom pred ukončením zmluvy. Podľa žalobcu má ustanovenie skôr za cieľ zjednotiť lízingovú zmluvu s opätovným predajom, ak lízingový dlžník získa možnosť kúpy pri uzavretí zmluvy alebo počas doby platnosti zmluvy. Uvádza, že článok 10 ods. 12 tohto nariadenia sa vzťahuje na všetky lízingové zmluvy, ktoré stanovujú prevod vlastníctva alebo možnosť kúpy.

128 Okrem toho by toto ustanovenie malo veľmi rozdielne následky v členských štátoch podľa toho, aká je obvyklá zmluvná forma lízingu vozidiel v každej krajine. Podľa španielskeho práva nie sú totiž lízingové zmluvy uzatvárané bez možnosti kúpy na záver trvania lízingu. Španielsky lízingový podnik je tak vždy „opätovný predajca“.

129 Žalobca spresňuje, že podľa španielskeho zákona č. 26/1988 z 29. júla 1988 o dozore nad finančnými inštitúciami (ďalej len „zákon č. 26/1988“) je už v pojme lízingovej zmluvy obsiahnutá automaticky možnosť kúpy v prospech lízingového dlžníka. Bez takejto možnosti kúpy sa zmluva považuje za nájomnú zmluvu. lízingové spoločnosti však majú zakázané uzatvárať takéto zmluvy z dôvodu administratívneho dozoru. V Španielsku sa preto lízingové spoločnosti obmedzujú na lízingové zmluvy s možnosťou kúpy v prospech lízingového dlžníka. Všetky lízingové zmluvy tak spĺňajú podmienky podľa článku 10 ods. 12 druhej vety nariadenia č. 1475/95 a musia sa považovať za opätovný predaj.

130 Žalobca sa domnieva, že ak ešte nie je známe konkrétne použitie motorového vozidla, musí mať „aspoň šancu ochrániť systém selektívnej distribúcie pred neautorizovaným, potom už nekontrolovateľným a nezistiteľným opätovným predajom“.

131 Uvádza, že ak by lízingové spoločnosti mohli mimo svojej funkcie financovania konať na trhu ako nezávislí obchodníci, mali by možnosť rýchlo disponovať modelmi áut a značných množstvových obchodných zliav bez povinnosti investovania a značných výdavkov kvôli požiadavkám v prípade servisných služieb zákazníkom a vykonávania záručných prác predaných áut. Vytvorenie zásob lízingovými spoločnosťami nezabezpečí úroveň kvality systému selektívnej distribúcie, ktorý umožňuje garážovanie nových vozidiel v technicky bezchybnom stave a odovzdanie zákazníkom až po odbornej prehliadke. Podľa žalobcu je rešpektovanie tejto úrovne nevyhnutné na zabezpečenie dobrého mena značky Mercedes-Benz.

132 Žalobca sa domnieva, že obmedzenia dodávok určených na vytvorenie zásob lízingových spoločností má za cieľ zabrániť obchádzaniu zákazu dodávania opätovným predajcom, čo je napokon cieľom nariadenia č. 1475/95, ako ho definuje Komisia. Dodáva, že Komisia tým, že sa domnievala, že obmedzenia týchto dodávok neboli oslobodené nariadením č. 1475/95, ignorovala princípy, ktoré stanovil Súdny dvor v rámci nariadenia č. 123/85 v rozsudku Volkswagen a VAG Leasing, už citovanom v bode 41 vyššie, a v rozsudku Súdneho dvora z 24. októbra 1995, Bayerische Motorenwerke (C‑70/93, Zb. s. I‑3439). Tvrdí, že v zmysle tejto judikatúry sa lízingové spoločnosti musia považovať za opätovných predajcov, ak sa neobmedzujú na nákup vozidiel na potreby svojich zákazníkov ale vytvárajú zásoby, „ktoré ponúkajú tým priťahovanej klientele“.

133 Komisia popiera tvrdenie žalobcu, podľa ktorého predmetné opatrenia neobmedzujú hospodársku súťaž.

134 Komisia sa domnieva, že žalobca chcel zabrániť sprostredkovateľom vykonávať predaje vo väčšom množstve zodpovedajúcom veľkosti dopytu lízingových spoločností a previesť tak na predmetné spoločnosti, konkurentov lízingových spoločností spoločnosti Mercedes-Benz, mieru výhod, ktorú obyčajne sprevádza nákup vo veľkých množstvách.

135 Komisia spochybňuje žalobcovu analýzu nariadenia č. 1475/95 tvrdiac, že toto nariadenie neobsahuje výnimku zo zákazu dodávok lízingovým spoločnostiam na účely vytvorenia zásob alebo rezerv. Toto nariadenie povoľuje výrobcom zakázať svojim výhradným distribútorom predávať nové vozidlá opätovným predajcom, ktorí nepatria do jeho distribučnej siete, bez toho, aby stratil výhodu výnimky. Článok 10 ods. 12 nariadenia spresňuje okolnosti, za ktorých sa uzavretie lízingovej zmluvy musí považovať za opätovný predaj. Tak je tomu v prípade, ak zmluva „obsahuje prevod vlastníctva alebo možnosť kúpy pred uplynutím platnosti zmluvy“. Vo všetkých ostatných prípadoch sa lízingová spoločnosť musí považovať za konečného zákazníka a nesmie sa zakazovať alebo obmedzovať predaj týmto spoločnostiam. Komisia sa preto domnieva, že žalobcov výklad článku 10 ods. 12 nariadenia č. 1475/95 je príliš extenzívny. V tejto súvislosti tvrdí, že predmetné pravidlá uvedené v španielskych zmluvách o autorizovanej distribúcii nerozlišujú, či zmluva používaná lízingovou spoločnosťou obsahuje možnosť kúpy pred alebo po uplynutí platnosti zmluvy (odôvodnenie č. 110 sporného rozhodnutia), ale zakazujú dodávky lízingovým spoločnostiam bez ohľadu na to, ak cieľom objednávky je vytvorenie zásob. Tento typ objednávky však nezmení lízingovú spoločnosť na opätovného predajcu.

136 Podľa Komisie možno riziko, že lízingové spoločnosti predajú autá z ich zásob pred uplynutím platnosti zmluvy zákazníkom, pokryť vhodnými zmluvnými ustanoveniami a neumožňuje žalobcovi zakázať dodávky týmto spoločnostiam, ak sú tieto autá určené na vytvorenie zásob.

137 Článok 10 ods. 12 nariadenia č. 1475/95 má zabrániť obchádzaniu zákazu dodávok opätovným predajcom, ktorí predávajú nové vozidlá. Podľa tohto ustanovenia ide o obchádzanie tam, kde lízingový dlžník získa právo nadobudnúť vlastníctvo vozidla, ktoré je predmetom lízingu, pred uplynutím platnosti lízingovej zmluvy. Takéto obchádzanie však závisí od momentu, keď vlastníctvo vozidla má alebo môže prejsť na lízingového dlžníka, a nie od dátumu, kedy lízingový dlžník získa právo kúpy. Komisia dodáva, že rozsudok Volkswagen a VAG Leasing, už citovaný v bode 41 vyššie, a rozsudok Bayerische Motorenwerke, už citovaný v bode 132 vyššie, sa týkajú právnej situácie vytvorenej nariadením č. 123/85, ktoré neobsahuje žiadne pravidlo výslovne upravujúce lízingové zmluvy. Táto medzera bola odstránená nariadením č. 1475/95, ktoré ustanovilo, že o opätovný predaj ide vtedy, len ak lízingový dlžník môže nadobudnúť vlastníctvo vozidla pred uplynutím platnosti lízingovej zmluvy na základe možnosti kúpy.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

138 Súd prvého stupňa uvádza, že v spornom rozhodnutí Komisia najmä skonštatovala, že žalobca sám alebo prostredníctvom MBE obmedzil od 1. októbra 1996 až do prijatia uvedeného rozhodnutia dodávky áut lízingovým spoločnostiam v Španielsku na účely vytvorenia zásob a že toto obmedzenie nebolo oslobodené podľa nariadenia č. 1475/95.

139 V rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu žalobca na jednej strane tvrdí, že článok 4 písm. d) španielskej zmluvy o autorizovanej distribúcii neprotirečí článku 81 ods. 1 ES a na strane druhej, že zákaz dodávania áut lízingovým spoločnostiam v Španielsku na účely vytvorenia zásob je oslobodený podľa nariadenia č. 1475/95.

140 V tejto súvislosti konštatuje Komisia v odôvodnení č. 196 sporného rozhodnutia, že „obmedzenie dodávania áut ‚cudzím lízingovým spoločnostiam‘ smeruje veľmi presne proti lízingovým spoločnostiam, ktoré chcú nakupovať veľký počet vozidiel alebo celých ‚flotíl‘ určených na lízing, pre ktoré ale ešte nemajú identifikovateľných zákazníkov“ [neoficiálny preklad]. V odôvodnení č. 176 konštatuje, že ustanovenia týkajúce sa lízingovej činnosti zástupcov a autorizovaných distribútorov majú za cieľ obmedziť hospodársku súťaž prostredníctvom ceny a podmienok predaja vozidiel určených na lízing. Odvolávajúc sa na ustálenú judikatúru konštatuje, že je nadbytočné zohľadňovať účinky sporných opatrení, pretože na použitie článku 81 ods. 1 ES postačuje, aby cieľom týchto opatrení bolo obmedzenie hospodárskej súťaže (odôvodnenie č. 178).

141 Súd prvého stupňa najprv uvádza, že v spornom rozhodnutí Komisia nerozlišuje medzi nemeckým a španielskym trhom, pokiaľ ide o údajné obmedzenia dodávok lízingovým spoločnostiam. Predpokladá totiž, že článok 4 písm. d) španielskej zmluvy o autorizovanej distribúcii obsahuje rovnaké obmedzenia hospodárskej súťaže ako článok 2 ods. 1 písm. d) zmluvy zaväzujúcej nemeckých obchodných zástupcov (pozri hlavne odôvodnenia č. 105 až č. 111 a č. 176).

142 Z tvrdení žalobcu v rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu však vyplýva, že na rozdiel od situácie v Nemecku sa lízingové zmluvné vzťahy v Španielsku spravujú osobitným zákonom, konkrétne zákonom č. 26/1988.

143 Treba poukázať na to, že dodatkové ustanovenie č. 7 zákona č. 26/1988