NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

YVES BOT

prednesené 4. apríla 2017 ( 1 )

Vec C‑612/15

Trestné konanie

proti

Nikolajovi Kolevovi,

Milkovi Christovovi,

Stefanovi Kostadinovovi

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Trestné konanie – Smernica 2012/13/EÚ – Právo na informácie o obvinení – Právo na prístup k spisu – Smernica 2013/48/EÚ – Právo na prístup k obhajcovi – Podvod poškodzujúci finančné záujmy Európskej únie – Trestné činy – Účinné a odstrašujúce tresty – Vopred stanovená lehota – Ukončenie trestného konania bez vecného preskúmania obvinení – Právo na spravodlivé súdne konanie – Právo na obhajobu – Primeraná lehota“

1. Táto vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť vyjadriť sa k základným pojmom trestného práva. Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko) ho žiada, aby rozhodol, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá súdu konajúcemu na základe návrhu, ktorý v tomto zmysle urobila dotknutá osoba, povinnosť ukončiť trestné konanie začaté proti tejto osobe, ak od začatia prípravného konania uplynuli viac ako dva roky, a to bez ohľadu na závažnosť veci a bez akejkoľvek možnosti prekonať úmyselné obštrukcie zo strany obvinených osôb. Súdny dvor má preskúmať, aké dôsledky by mala za týchto okolností prípadná nezlučiteľnosť tejto vnútroštátnej právnej úpravy s právom Únie.

2. Okrem toho vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru viacero otázok týkajúcich sa okamihu, v ktorom musí byť obvinená osoba informovaná o obvinení vznesenom proti nej, a okamihu, v ktorom musí mať táto osoba alebo jej advokát prístup k spisovému materiálu. Súdny dvor má napokon preskúmať, či je vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého musí byť advokát, ktorý v jednej a tej istej veci obhajuje obvinených s protichodnými záujmami, vylúčený a nahradený obhajcom ex offo ustanoveným súdom, v rozpore s právom Únie.

I – Právny rámec

A – Právo Únie

1. Primárne právo

3. Článok 325 ZFEÚ znie takto: „1. [Európska] únia a členské štáty zamedzia podvody a iné protiprávne konanie poškodzujúce finančné záujmy Únie prostredníctvom opatrení, ktoré sa prijmú v súlade s týmto článkom, čo má pôsobiť odradzujúco a tak, aby to poskytlo, v členských štátoch, inštitúciách, orgánoch, úradoch a agentúrach Únie účinnú ochranu. 2. Členské štáty prijmú rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy. … 4. Európsky parlament a Rada v súlade s riadnym legislatívnym postupom a po porade s Dvorom audítorov prijmú nevyhnutné opatrenia v oblastiach prevencie a boja proti podvodom poškodzujúcim finančné záujmy Únie s cieľom zabezpečiť v členských štátoch, inštitúciách, orgánoch, úradoch a agentúrach Únie účinnú a rovnocennú ochranu. …“

2. Sekundárne právo

a) Nariadenie (ES) č. 450/2008

4. Podľa článku 21 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 z 23. apríla 2008, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (modernizovaný Colný kódex) ( 2 ), „každý členský štát ustanoví sankcie za nedodržanie colných predpisov Spoločenstva. Takéto sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce“.

b) Dohovor PIF a prvý protokol k Dohovoru PIF

5. Preambula Dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ktorý bol podpísaný 26. júla 1995 v Luxemburgu ( 3 ), uvádza, že vysoké zmluvné strany tohto Dohovoru, teda členské štáty Európskej únie, sú presvedčené, „že ochrana finančných záujmov Európskych spoločenstiev si vyžaduje trestné stíhanie podvodného konania poškodzujúceho tieto záujmy“ ( 4 ) a „o potrebe umožnenia postihu takéhoto konania prostredníctvom účinných, primeraných a odstrašujúcich trestných postihov, pričom v príslušných prípadoch ostáva nedotknutou možnosť uplatňovania ďalších postihov a o potrebe postihovať takéto konania, aspoň v závažných prípadoch zbavením slobody“ ( 5 ).

6. Článok 1 ods. 1 písm. b) prvá zarážka a článok 1 ods. 2 Dohovoru PIF stanovuje: „Na účely tohto dohovoru bude medzi podvody, ktoré majú dopad na finančné záujmy Európskych spoločenstiev, patriť: … b) s ohľadom na príjmy, každý úmyselný čin alebo opomenutie týkajúce sa: – používania alebo predkladania nepravých, nesprávnych alebo neúplných výkazov alebo dokumentov, ktoré majú za následok spreneveru alebo nezákonný úbytok zdrojov zo všeobecného rozpočtu Európskych spoločenstiev alebo rozpočtov spravovaných Európskymi spoločenstvami alebo v ich mene, – … 2. … prijme každý členský štát nevyhnutné a náležité opatrenia na zapracovanie odseku 1 do svojho národného trestného práva tak, aby konanie v ňom uvedené bolo trestným činom.“

7. Podľa článku 2 ods. 1 tohto Dohovoru: „Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby konanie uvedené v článku 1 a účasť, návod na alebo pokus o konanie uvedené v článku 1 ods. 1, bolo možné potrestať prostredníctvom účinných, primeraných a odstrašujúcich trestných postihov vrátane zbavenia slobody aspoň v závažných prípadoch, čo môže viesť k vydaniu stíhaných osôb, pričom sa má za to, že za vážny podvod sa považuje podvod týkajúci sa minimálnej sumy, ktorú stanoví každý členský štát. Túto minimálnu sumu nie je možné stanoviť na viac ako 50000 [eur].“

8. Článok 2 Protokolu vyhotoveného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii k Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev ( 6 ), ktorý je nazvaný „Pasívna korupcia“, znie takto: „1. Na účely tohto protokolu je pasívnou korupciou zámerné konanie verejného činiteľa, ktorý priamo alebo prostredníctvom sprostredkovateľa požaduje alebo prijíma výhody akéhokoľvek druhu pre seba alebo pre tretiu stranu, resp. prijíma prísľub takejto výhody, za to, aby konal alebo sa zdržal konania v súlade so svojou povinnosťou [v rozpore so svojimi úradnými povinnosťami – neoficiálny preklad], resp. pri výkone svojich funkcií v rozpore s jeho [so svojimi – neoficiálny preklad] úradnými povinnosťami spôsobom, ktorý poškodzuje, resp. môže poškodzovať finančné záujmy Európskych spoločenstiev. 2. Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby konanie typu uvedeného v odseku 1, bolo pokladané za trestný čin.“

9. Článok 3 prvého protokolu k Dohovoru PIF nazvaný „Aktívna korupcia“ uvádza: „1. Na účely tohto protokolu je aktívnou korupciou zámerné konanie každého, kto prisľúbi alebo dá, priamo alebo prostredníctvom sprostredkovateľa, výhodu akéhokoľvek druhu verejnému činiteľovi pre neho samého alebo pre tretiu stranu, aby konali alebo sa zdržali [konal alebo sa zdržal – neoficiálny preklad] konania v súlade so svojou povinnosťou [v rozpore so svojimi úradnými povinnosťami – neoficiálny preklad], resp. pri výkone ich [svojich – neoficiálny preklad] funkcií v rozpore s ich [so svojimi – neoficiálny preklad] úradnými povinnosťami spôsobom, ktorý poškodzuje, resp. môže poškodzovať finančné záujmy Európskych spoločenstiev. 2. Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby konanie typu uvedeného v odseku 1, bolo pokladané za trestný čin.“

c) Smernica 2012/13/EÚ

10. Cieľom smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní ( 7 ) je podľa jej článku 1 „stanov[iť] pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim“.

11. Podľa článku 6 tejto smernice: „1. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivým alebo obvineným osobám boli poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa poskytnú bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu. … 3. Členské štáty zabezpečia, aby sa najneskôr pri podaní obžaloby súdu [najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby – neoficiálny preklad] poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie predmetného trestného činu, ako aj povahy predpokladanej účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu. 4. Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby boli bezodkladne informované o akýchkoľvek zmenách, ktoré sa týkajú informácií, ktoré im boli poskytnuté v súlade s týmto článkom, ak je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania.“

12. Článok 7 uvedenej smernice znie takto: „1. Ak je určitá osoba zatknutá a zadržaná počas ktoréhokoľvek štádia trestného konania, členské štáty zabezpečia, aby sa zatknutej osobe alebo jej advokátovi sprístupnili dokumenty týkajúce sa daného prípadu, ktoré majú príslušné orgány v držbe a ktoré sú podstatné pre účinné napadnutie zákonnosti zatknutia alebo zadržania v súlade s vnútroštátnym právom. 2. Členské štáty zabezpečia, aby bol podozrivým alebo obvineným osobám alebo ich advokátom zabezpečený prístup aspoň k všetkým dôkazom, ktoré majú v držbe príslušné orgány, svedčiacim v prospech či neprospech týchto osôb, aby sa zaručilo spravodlivé súdne konanie a príprava obhajoby. 3. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 1, prístup k materiálom uvedeným v odseku 2 sa poskytne včas, aby sa tým umožnilo účinné uplatnenie práva na obhajobu, a najneskôr pri podaní obžaloby súdu na účel vynesenia rozsudku [najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby – neoficiálny preklad]. Ak neskôr príslušné orgány získajú ďalšie dôkazy, prístup k nim poskytnú včas na to, aby sa mohli vziať do úvahy. …“

d) Smernica 2013/48/EÚ

13. Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody ( 8 ) stanovuje: „Touto smernicou sa ustanovujú minimálne pravidlá týkajúce sa práv podozrivých a obvinených osôb v trestnom konaní a osôb, na ktoré sa vzťahuje konanie podľa rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV…, na prístup k obhajcovi a na informovanie tretej osoby o pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody.“

14. Podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice: „Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu.“

B – Bulharské trestné konanie

15. V rámci prípravného konania zohráva kľúčovú úlohu prokurátor. Ten totiž riadi vyšetrovanie zverené vyšetrovacím orgánom a sám rozhoduje o ďalšom postupe v konaní.

16. Pokiaľ ide o vyšetrovanie, podľa § 234 Nakazatelno procesualen kodex (trestný poriadok, ďalej len „NPK“) má prokurátor dva mesiace na vykonanie vyšetrovacích úkonov, pričom administratívny riaditeľ dotknutého prokurátora môže túto lehotu predĺžiť jeden krát o štyri mesiace a vo výnimočných prípadoch ju môže neobmedzený počet krát predĺžiť o neobmedzenú dobu administratívny riaditeľ generálnej prokuratúry. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že toto neobmedzené predĺženie lehoty sa vo veľkej miere používa v zložitých prípadoch, o aký ide v konaní vo veci samej.

17. V súlade s § 219, § 221 a § 246 NPK, ak bol získaný dostatok dôkazov proti osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, vyšetrovací orgán vznesie a podpíše obvinenie. Toto vznesené obvinenie je písomným aktom, ktorý spĺňa presne stanovené podmienky. Musí najmä obsahovať opis hlavných skutkových okolností trestného činu a právnu kvalifikáciu týchto skutkov. Práve v tejto chvíli sú osoba podozrivá zo spáchania trestného činu, ako aj jej obhajca informovaní o obvinení predložením uvedeného aktu. Musia sa oboznámiť s obsahom vzneseného obvinenia a podpísať ho. Obvinený sa následne podrobí výsluchu a môže buď poskytnúť vysvetlenia, alebo nevypovedať a rovnako ako jeho obhajca môže robiť návrhy.

18. Nazeranie do vyšetrovacieho spisu upravujú § 226 až § 230 NPK. Na tento účel majú stíhaná osoba a jej obhajca na požiadanie prístup k spisovým materiálom konania. Ak sú predložené návrhy, o ďalšom postupe vo vzťahu k nim rozhoduje prokurátor.

19. Ak bola predložená žiadosť o nahliadnutie do vyšetrovacieho spisu, predvolanie je zaslané obvinenému a jeho obhajcovi najmenej tri dni pred týmto nahliadnutím. Ak sa v deň, na ktorí sú predvolaní, bez opodstatnených dôvodov nedostavia, povinnosť sprístupnenia spisu na nahliadnutie zaniká. Počas nahliadnutia do spisu osoba, ktorá vedie vyšetrovanie, poskytne obvinenému a jeho obhajcovi dostatok času na oboznámenie sa so všetkými dôkazmi a skutočnosťami týkajúcimi sa tohto vyšetrovania.

20. Po nahliadnutí do vyšetrovacieho spisu a prípadne po prijatí rozhodnutí týkajúcich sa návrhov obvineného a jeho obhajcu sa vyšetrovanie ukončí.

21. Ďalšia fáza, a to súdne konanie, začína podaním obžaloby prokurátora. Obžaloba – ktorá je podľa vnútroštátneho súdu „konečným špecifikovaným obvinením“ – v plnom rozsahu formuluje obvinenie z hľadiska skutkov a ich právnej kvalifikácie. Skladá sa totiž z dvoch častí, a to opisnej, v ktorej sú uvedené skutky, a záverečnej, v ktorej je uvedená ich právna kvalifikácia. Obžaloba, ktorej kópia sa následne zašle obvinenému a jeho obhajcovi, sa podá na súd, ktorý je v lehote pätnástich dní povinný overiť, či neboli porušené podstatné formálne náležitosti.

22. V tejto súvislosti § 348 ods. 3 bod 1 NPK uvádza, že o podstatné porušenie formálnych náležitostí ide v prípade, ak sú významným spôsobom porušené procesné práva uznané zákonom. Tento paragraf spresňuje, že „podstatná“ povaha porušenia formálnych náležitostí zaniká len v prípade, ak došlo k odstráneniu porušenia.

23. Obsah obžaloby podlieha striktným formálnym podmienkam. Rozpory medzi obžalobou a posledným vzneseným obvinením, ktoré vyšetrovací orgán oznámil obvinenému, tak predstavujú podstatné porušenia. Podstatným porušením je aj rozpor v samotnej obžalobe. V spore vo veci samej sa tak za porušenie podstatných formálnych náležitostí považovala skutočnosť, že prokurátor v odôvodnení svojej obžaloby uvádza, že dvaja obvinení vo veci samej vyjadrili svoje sklamanie z nízkej sumy ponúknutej ako úplatok grimasami, zatiaľ čo v záverečnej časti tejto obžaloby prokurátor uvádza, že títo obvinení vyjadrili svoju nespokojnosť slovne.

24. Okrem toho neoznámenie tohto obvinenia vzneseného vyšetrovacím orgánom sa považuje za porušenie podstatných formálnych náležitostí, pričom v tejto súvislosti nie sú dôvody tohto neoznámenia relevantné, a to ani v prípade, ak je toto neoznámenie spôsobené napríklad úmyselnou snahou obvinených zmariť ho. Pripomínam, že vyšetrovací orgán musí vykonať toto oznámenie priamo obvinenému a jeho obhajcovi.

25. Vnútroštátny súd spresňuje, že absolútne vo všetkých trestných veciach v Bulharsku sa obhajoba oboznámi s obsahom obžaloby, a teda s informáciami o obvinení, po podaní obžaloby na súd, ale pred preskúmaním samotnej obžaloby.

26. Súčasne s tým § 368 a § 369 NPK stanovujú, že ak nie je prípravné konanie skončené v lehote dvoch rokov, obvinený, resp. obvinení majú právo podať na súd návrh, ktorým sa domáhajú, aby súd nariadil prokurátorovi v lehote troch mesiacov ukončiť prípravné konanie zastavením trestného stíhania alebo postúpením veci pred súd. Prokurátor má na zostavenie obžaloby dodatočných pätnásť dní. Ak v stanovenej lehote neukončí prípravné konanie, vec prevezme súd a rozhodne o ukončení trestného konania.

27. Ak však prokurátor podá obžalobu na súd, súd ju preskúma a overí, či sa v konaní postupovalo zákonným spôsobom. V prípade porušenia podstatných formálnych náležitostí súd vráti vec prokurátorovi, ktorý má na odstránenie týchto porušení jeden mesiac. Ak prokurátor nepredloží vec súdu v uvedenej lehote alebo ak ju predloží súdu, ale ten opäť zistí, že došlo k porušeniu podstatných formálnych náležitostí, trestné konanie sa ukončí.

28. Ukončenie trestného konania je konečným aktom, proti ktorému nemožno podať odvolanie a ktorého zákonnosť je možné overiť len vo výnimočných prípadoch. Prokurátor teda stráca akékoľvek právo trestne stíhať osobu podozrivú zo spáchania trestného činu.

29. Pokiaľ ide o právo na prístup k obhajcovi, § 91 ods. 3 a § 92 NPK stanovujú, že súd musí vylúčiť obhajcu obvineného, ktorý je alebo bol právnym zástupcom iného obvineného, ak je obhajoba jedného z obvinených v rozpore s obhajobou iného obvineného. V súlade s bulharskou ustálenou judikatúrou ide o rozpor, ak jeden z obvinených poskytne vysvetlenia, ktoré predstavujú dôkaz proti inému obvinenému, ktorý sa zdrží poskytnutia vysvetlení. V takomto prípade tieto osoby nemôžu mať spoločného obhajcu. Obhajca je teda povinný z vlastnej iniciatívy odstúpiť a ak tak neurobí, prokurátor alebo súd ho musia vylúčiť. V opačnom prípade sa dopustia porušenia podstatných formálnych náležitostí, ktoré vedie k neplatnosti aktu prokurátora alebo súdu.

II – Skutkové okolnosti sporu vo veci samej

30. Páni Nikolaj Kolev a Stefan Kostadinov (ďalej len „obvinení vo veci samej“) čelia obvineniu z účasti v zločineckej skupine, ktorej sa dopustili v období od 1. apríla 2011 do 2. mája 2012 ako colní úradníci pôsobiaci v meste Svilengrad (Bulharsko) na hranici s Tureckom. Od vodičov úžitkových vozidiel, ako aj osobných vozidiel prekračujúcich hranicu z Turecka do Bulharska totiž požadovali úplatky za nevykonanie colných kontrol a neuvedenie zistených nezrovnalostí do úradných dokumentov. Na konci pracovnej zmeny si obvinení vo veci samej rozdelili takto prijaté sumy.

31. Všetky osoby zapojené do tejto zločineckej skupiny vrátane obvinených vo veci samej boli zatknuté v noci z 2. na 3. mája 2012. Tieto osoby boli ihneď po prehliadke vykonanej počas zatknutia obvinené z účasti v zločineckej skupine a tri z nich vrátane jedného z obvinených vo veci samej boli obvinené z prechovávania a zatajovania peňažnej sumy nájdenej tak v služobných priestoroch, ako aj u jednej z týchto osôb.

32. Vo februári a marci 2013 došlo k spresneniu obvinení proti ôsmim osobám zapojeným do uvedenej zločineckej skupiny a všetky tieto osoby boli o týchto obvineniach informované. Obvinení vo veci samej, ako aj ich právni zástupcovia boli konkrétne informovaní o týchto obvineniach, získaných dôkazoch a všetkých ostatných spisových materiáloch 21. marca 2013. Obvinenie proti pánovi Kolevovi bolo neskôr znova spresnené, o čom bol informovaný 17. júla 2013.

33. Štyri z ôsmich osôb zapojených do zločineckej skupiny uzavreli s prokurátorom dohodu na účely zastavenia trestného stíhania v súvislosti s obvinením týkajúcim sa účasti v zločineckej skupine. Táto dohoda bola dvakrát predložená na schválenie na Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd), ktorý túto dohodu dvakrát zamietol z dôvodu, že akty o vznesení obvinenia neprijal príslušný orgán, a z dôvodu porušení formálnych náležitostí. Súd teda nariadil vrátenie veci príslušnému prokurátorovi, aby vzniesol nové obvinenia.

34. Dňa 7. novembra 2013 bola teda vec pridelená špecializovanej prokuratúre. Lehoty stanovené na vyšetrovanie boli viackrát predĺžené. Prokurátor tak vykonal úkony ex offo, ako boli vrátenie veci vyšetrovacím orgánom spolu s pokynmi alebo žiadosti o predĺženie lehoty na vyšetrovanie a žiadosti o informácie.

35. Obvinení vo veci samej sa domnievali, že lehota stanovená v § 368 ods. 1 NPK uplynula a začali konanie podľa § 369 NPK. Súd konštatoval, že dvojročná lehota od začatia prípravného konania skutočne uplynula, a teda vrátil vec prokurátorovi, pričom mu uložil povinnosť ukončiť konanie v lehote troch mesiacov v súlade s § 369 NPK a oznámiť obvineným vo veci samej obvinenia, ako aj sprístupniť im vyšetrovací spis. Táto lehota začala plynúť 29. októbra 2014 a uplynula 29. januára 2015. Všetky vyšetrovacie úkony vrátane vznesenia obvinení a ich oznámenia obvineným vo veci samej mali byť teda skončené k tomuto dátumu. Prokurátor mal potom pätnásť dní na zostavenie obžaloby a jej podanie na súd.

36. Osobné oznámenie nových aktov o vznesení obvinenia vydaných po rozhodnutí súdu obvineným osobám a ich obhajcom nebolo možné zabezpečiť. Pán Kolev totiž prijal 13. januára 2015 predvolanie na 19. januára 2015. V ten istý deň jeho obhajca faxom oznámil, že pán Kolev nemôže zo zdravotných dôvodov cestovať. Pán Kolev bol opätovne telefonicky predvolaný na 22. januára 2015. On ani jeho obhajca sa však nedostavili, pričom jeho obhajca uviedol, že jeho klient je hospitalizovaný a on sám sa zdržal z pracovných dôvodov. Pán Kolev bol znova predvolaný 27. a 28. januára 2015, avšak neúspešne, pričom jeho obhajca uviedol, že je hospitalizovaný. Potom boli znova predvolaní 29. januára 2015, ale nedostavili sa, pričom obhajca pána Koleva uviedol, že je pracovne zaneprázdnený v inej veci. Pán Kolev teda nebol informovaný o obvineniach vznesených proti nemu.

37. Pokiaľ ide o pána Kostadinova, ten nebol nájdený na ním uvedenej adrese. Jeho obhajca uviedol, že s ním nie je v kontakte. Bolo teda prijaté rozhodnutie o jeho nariadenom predvedení. Obhajca pána Kostadinova však predložil lekárske potvrdenie o tom, že je hospitalizovaný. Ani on teda nebol informovaný o obvineniach vznesených proti nemu.

38. Prokurátor teda ukončil prípravné konanie v lehote stanovenej súdom a zostavil obžalobu.

39. Uznesením z 20. februára 2015 tento súd rozhodol, že počas prípravného konania boli porušené podstatné formálne náležitosti. K porušeniu podstatných formálnych náležitostí došlo totiž jednak v rozsahu, v akom nebolo posledné vznesené obvinenie oznámené obvineným a ich obhajcom. Objavil sa tiež rozpor medzi vzneseným obvinením a obžalobou, keďže vzhľadom na to, že najnovšie vznesené obvinenie nebolo obvineným vo veci samej oznámené, nemohlo byť toto najnovšie obvinenie uvedené v obžalobe. V obžalobe totiž muselo byť uvedené len to vznesené obvinenie, ktoré bolo oznámené účastníkom konania.

40. Súd sa okrem toho domnieval, že prekážky oznámenia nových vznesených obvinení pánom Kolevovi a Kostadinovovi neodôvodňujú porušenie ich procesných práv.

41. Tento súd teda stanovil prokurátorovi lehotu jedného mesiaca na odstránenie týchto porušení s tým, že v opačnom prípade bude trestné konanie proti obvineným vo veci samej ukončené. Vec bola teda vrátená prokurátorovi 7. apríla 2015 a uvedená lehota uplynula 7. mája 2015.

42. Prokurátor však nemal možnosť oznámiť nové vznesené obvinenia a informácie týkajúce sa vyšetrovania obvineným vo veci samej a ich obhajcom, ktorí sa na účely odmietnutia prevzatia oznámenia odvolávali najmä na zdravotné a pracovné dôvody.

43. Uznesením z 22. mája 2015 Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd) teda konštatoval, že prokurátor neodstránil porušenia podstatných formálnych náležitostí a dopustil sa ďalších takýchto porušení, pričom sa domnieval, že boli porušené procesné práva obvinených vo veci samej a neboli odstránené rozpory v obžalobe.

44. Hoci tento súd vyjadril predpoklad, že obvinení vo veci samej, ako aj ich obhajcovia zneužili svoje práva tak, aby došlo k uplynutiu lehôt vedúcemu k ukončeniu trestných konaní začatých proti obvineným, predsa len konštatoval, že sú splnené podmienky na ukončenie tohto konania. Rozhodol však, že trestné konanie nebude ukončené, ale vo veci bude zastavené trestné stíhanie.

45. Prokurátor sa domnieval, že sa nedopustil nijakého porušenia podstatných formálnych náležitostí, a podal odvolanie proti uzneseniu z 22. mája 2015.

46. Uznesením z 12. októbra 2015 odvolací súd vrátil vec vnútroštátnemu súdu, t. j. Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd), z dôvodu, že tento súd mal v súlade s § 368 a § 369 NPK ukončiť trestné konanie začaté proti obvineným vo veci samej.

47. Za týchto podmienok sa vnútroštátny súd obrátil na Súdny dvor a položil mu prejudiciálne otázky uvedené v nasledujúcom bode.

III – Prejudiciálne otázky

48. V spore vo veci samej Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je vnútroštátny zákon v súlade s povinnosťou členského štátu stanoviť účinné trestné stíhanie trestných činov, ktorých sa dopustili colní úradníci, ak sa podľa tohto zákona ukončí trestné konanie vedené proti colným úradníkom z dôvodu účasti v zločineckej skupine na účely páchania trestných činov korupcie počas výkonu služby (prijímanie peňažných súm za nevykonanie colnej kontroly), ako aj z dôvodu konkrétneho prijímania úplatkov a z dôvodu prechovávania a zatajovania prijatých úplatkov, bez toho, aby súd vecne preskúmal vznesené obvinenia, za týchto okolností: а) od vznesenia obvinenia uplynuli dva roky, b) obvinený podal návrh na ukončenie prípravného konania, с) súd stanovil prokurátorovi trojmesačnú lehotu na ukončenie prípravného konania, d) prokurátor sa v stanovenej lehote dopustil ‚porušení podstatných formálnych náležitostí‘ (a to nezákonného oznámenia spresneného obvinenia, nesprístupnenia vyšetrovacieho spisu a rozpornej obžaloby), е) súd prokurátorovi stanovil novú jednomesačnú lehotu na odstránenie týchto ‚porušení podstatných formálnych náležitostí‘, f) prokurátor v uvedenej lehote neodstránil tieto ‚porušenia podstatných formálnych náležitostí‘, pričom tieto porušenia v prvej trojmesačnej lehote a ich neodstránenie v poslednej jednomesačnej lehote možno pripísať tak prokurátorovi (neodstránenie rozporov v obžalobe a nevykonanie nijakých skutočných úkonov počas prevažnej časti lehoty), ako aj obhajobe (porušenie povinnosti spolupráce pri oznámení obvinenia a sprístupnení vyšetrovacieho spisu v prípade obvinených z dôvodu hospitalizácie a v prípade obhajcov z dôvodu iných pracovných povinností), a g) obvinenému vzniklo subjektívne právo na ukončenie trestného konania z dôvodu neodstránenia ‚porušenia podstatných formálnych náležitostí‘ v stanovených lehotách? 2. V prípade zápornej odpovede [na prvú otázku], ktorú časť vyššie uvedenej právnej úpravy nemá vnútroštátny súd uplatniť, aby zabezpečil účinné uplatnenie práva Únie: a) ukončenie trestného konania po uplynutí jednomesačnej lehoty, b) posúdenie vyššie uvedených vád ako ‚porušení podstatných formálnych náležitostí‘ alebo c) ochranu subjektívneho práva uvedeného v písmene g) prvej otázky, ktoré vzniká, ak existuje možnosť účinne odstrániť toto porušenie v rámci súdnej časti konania? a) Má rozhodnutie o neuplatnení vnútroštátnej právnej normy stanovujúcej ukončenie trestného konania podliehať podmienke, že: (i) prokurátorovi sa poskytne dodatočná lehota na odstránenie ‚porušenia podstatných formálnych náležitostí‘, ktorá je rovnako dlhá ako lehota, počas ktorej objektívne nemohol odstrániť toto porušenie z dôvodu prekážok na strane obhajoby; (ii) súd v prípade uvedenom v bode (i) konštatuje, že tieto prekážky vznikli v dôsledku ‚zneužitia práva‘ a (iii) v prípade zápornej odpovede na druhú otázku písm. a) bodu (i) súd konštatuje, že vnútroštátne právo poskytuje dostatočné záruky na ukončenie prípravného konania v primeranej lehote? b) Je rozhodnutie o neuplatnení posúdenia vyššie uvedených vád ako ‚porušenia podstatných formálnych náležitostí‘ stanoveného vnútroštátnym právom v súlade s právom Únie, a konkrétnejšie: (i) Je právo upravené v článku 6 ods. 3 smernice 2012/13, pokiaľ ide o poskytovanie podrobných informácií o obvinení obhajobe, náležite chránené: – ak sa tieto informácie poskytnú po skutočnom podaní obžaloby súdu, ale pred jej preskúmaním súdom, a ak sa ešte pred podaním obžaloby súdu poskytli obhajobe úplné informácie o podstatných prvkoch obvinenia (týka sa to obvineného Milka Christova), – v prípade kladnej odpovede na druhú otázku písm. b) bodu (i) prvú zarážku, ak boli tieto informácie poskytnuté po skutočnom podaní obžaloby súdu, ale pred jej preskúmaním súdom, a obhajobe sa ešte pred podaním obžaloby súdu poskytli čiastkové informácie o podstatných prvkoch obvinenia, pričom poskytnutie neúplných informácií je spôsobené prekážkami vzniknutými na strane obhajoby (týka sa to obvinených Koleva a Kostadinova), a – ak tieto informácie vykazujú rozpory v súvislosti s konkrétnym vyjadrením charakterizujúcim korupciu (najskôr sa uvádza, že iný obvinený výslovne požadoval úplatok, zatiaľ čo obvinený Christov mimikou vyjadril svoju nespokojnosť, keď osoba podrobovaná colnej kontrole ponúkla príliš nízku sumu, a neskôr sa uvádza, že obvinený Christov výslovne a konkrétne požadoval úplatok)? (ii) Je právo zakotvené v článku 7 ods. 3 smernice 2012/13, ktoré sa týka prístupu obhajoby k spisovému materiálu ‚[najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby]‘, náležite chránené, ak obhajoba mala prístup k podstatnej časti materiálov už skôr a mala možnosť nahliadnuť do nich, avšak túto možnosť nevyužila pre prekážky (ochorenie, pracovné povinnosti) a odvolala sa na vnútroštátne právo, ktoré stanovuje predvolanie na účely nahliadnutia do spisového materiálu v najmenej trojdňovom predstihu? Je potrebné po odstránení prekážok a pri dodržaní najmenej trojdňovej lehoty na predvolanie poskytnúť obhajobe druhú možnosť? Je potrebné preskúmať, či uvedené prekážky objektívne existujú alebo či predstavujú zneužitie práva? (iii) Má zákonná podmienka ‚[najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby]‘ stanovená v článku 6 ods. 3 a článku 7 ods. 3 smernice 2012/13 v oboch týchto ustanoveniach rovnaký význam? Aký význam má táto podmienka? Pred skutočným podaním obžaloby súdu, alebo najneskôr pri podaní obžaloby súdu, alebo po jej podaní súdu, ale predtým, než súd prijme opatrenia na preskúmanie tejto obžaloby? (iv) Má zákonná požiadavka poskytnúť informácie o obvinení obhajobe a umožniť prístup k spisu spôsobom, aby sa zaručilo ‚účinné uplatnenie práva na obhajobu‘ a ‚spravodliv[é] konani[e]‘ podľa článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 2 a 3 smernice 2012/13, rovnaký význam v oboch týchto ustanoveniach? Bude táto požiadavka dodržaná, – ak sa podrobnejšie informácie o obvinení poskytnú obhajobe po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred prijatím opatrení na vecné preskúmanie obžaloby, a obhajobe sa poskytne dostatočná lehota na prípravu, pokiaľ boli predtým poskytnuté informácie o obvinení iba neúplne a čiastočne, – ak sa obhajobe poskytne prístup k všetkým materiálom po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred prijatím opatrení na vecné preskúmanie obžaloby a poskytne sa jej dostatočná lehota na prípravu, pokiaľ sa obhajobe predtým poskytol prístup k väčšine spisových materiálov danej veci, a – ak súd prijme opatrenia, aby sa obhajobe zaručilo, že všetky vyhlásenia, ktoré urobí po oboznámení sa s podrobným znením obžaloby a so všetkými spisovými materiálmi, budú mať rovnaký účinok, aký by mali, keby boli urobené pred prokurátorom ešte pred podaním obžaloby súdu? (v) Bude zaručené ‚spravodliv[é] konani[e]‘ zakotvené v článku 6 ods. 1 a 4 smernice 2012/13 a ‚účinné uplatnenie práva na obhajobu‘ stanovené v článku 6 ods. 1 tejto smernice, ak súd rozhodne o začatí súdnej časti konania na základe konečnej obžaloby, ktorá obsahuje rozpor v súvislosti so slovným vyjadrením charakterizujúcim korupciu, ale potom umožní prokurátorovi napraviť tento rozpor a umožní zúčastneným osobám, aby si v celom rozsahu uplatnili práva, ktoré by mali v prípade podania obžaloby bez takéhoto rozporu? (vi) Je právo na prístup k obhajcovi upravené v článku 3 ods. 1 smernice 2013/48 náležite chránené, ak sa v prípravnom konaní poskytla obhajcovi možnosť dostaviť sa, aby prevzal oznámenie o predbežnom obvinení, a v celom rozsahu nahliadnuť do všetkých spisových materiálov, ale obhajca sa nedostavil z dôvodu pracovných povinností a odvolal sa na vnútroštátne právo, ktoré stanovuje najmenej trojdňovú lehotu na predvolanie? Je potrebné poskytnúť mu po zániku týchto povinností ďalšiu najmenej trojdňovú lehotu? Je potrebné preskúmať, či je dôvod nedostavenia sa opodstatnený, alebo nie, a či došlo k zneužitiu práva? (vii) Bude mať porušenie práva na prístup k obhajcovi upraveného v článku 3 ods. 1 smernice 2013/48 v prípravnom konaní vplyv na ‚reálne a účinn[é] vykonáva[nie]… práv[a] na obhajobu‘, ak súd po podaní obžaloby súdu poskytne obhajcovi úplný prístup ku konečnej a podrobnej obžalobe, ako aj ku všetkým spisovým materiálom a potom prijme opatrenia, aby obhajcovi zaručil, že všetky vyhlásenia, ktoré urobí po oboznámení sa s podrobným znením obžaloby a so všetkými spisovými materiálmi, budú mať rovnaký účinok, aký by mali, keby boli urobené pred prokurátorom ešte pred podaním obžaloby súdu? c) Je subjektívne právo na ukončenie trestného konania, ktoré vzniklo v prospech obvinenej osoby (za vyššie uvedených podmienok), v súlade s právom Únie bez ohľadu na skutočnosť, že súd môže svojimi opatreniami prijatými v súdnej časti konania v celom rozsahu napraviť nepriaznivý účinok ‚porušenia podstatných formálnych náležitostí‘, ktoré neodstránil prokurátor, takže v konečnom dôsledku by právne postavenie obvinenej osoby bolo totožné s postavením, ktoré by mala v prípade včasného odstránenia tohto porušenia? 3. Má sa uplatniť priaznivejšia vnútroštátna právna úprava týkajúca sa práva obvineného na prejednanie veci v primeranej lehote, práva na informácie a práva na prístup k obhajcovi, ak tieto práva v spojení s ďalšími okolnosťami (konanie opísané v prvej otázke) vedú k ukončeniu trestného konania? 4. Má sa článok 3 ods. 1 smernice 2013/48 vykladať v tom zmysle, že oprávňuje vnútroštátny súd vylúčiť zo súdnej časti konania obhajcu, ktorý zastupoval dvoch obvinených, z ktorých jeden poskytol vysvetlenia k skutočnostiam, ktoré sa nepriaznivo dotýkajú záujmov druhého obvineného, ktorý neposkytol žiadne vysvetlenia? V prípade kladnej odpovede, zaručí súd právo na prístup k obhajcovi zakotvené v článku 3 ods. 1 smernice 2013/48, ak súd po tom, čo na súdnu časť konania pripustil obhajcu, ktorý súčasne zastupoval dvoch obvinených s protichodnými záujmami, ustanoví každému z týchto obvinených nového náhradného odlišného obhajcu ex offo?“

IV – Moja analýza

49. Predtým, ako navrhnem preformulovať prejudiciálne otázky, rád by som uviedol dve pripomienky.

50. Po prvé, aby som odstránil akékoľvek pochybnosti týkajúce sa uplatniteľnosti práva Únie v konaní vo veci samej, pripomínam, že článok 325 ZFEÚ uvádza, že Únia a členské štáty zamedzia podvody a iné protiprávne konanie poškodzujúce finančné záujmy Únie. ( 9 )

51. Článok 1 ods. 1 písm. b) prvá zarážka Dohovoru PIF stanovuje, že v súvislosti s príjmami je takýmto podvodom každý úmyselný čin alebo opomenutie týkajúce sa používania alebo predkladania nepravých, nesprávnych alebo neúplných výkazov alebo dokumentov, ktoré majú za následok spreneveru alebo nezákonný úbytok zdrojov zo všeobecného rozpočtu Európskych spoločenstiev alebo rozpočtov spravovaných Európskymi spoločenstvami alebo v ich mene. Podľa článku 1 ods. 2 tohto dohovoru musí byť takéto konanie podľa vnútroštátneho práva trestným činom.

52. Článok 2 ods. 1 uvedeného dohovoru spresňuje, že každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby konanie uvedené v článku 1 tohto dohovoru a účasť, návod na alebo pokus o konanie uvedené v spomínanom článku 1 ods. 1 bolo možné potrestať prostredníctvom účinných, primeraných a odstrašujúcich trestných postihov. Okrem toho podľa prvého protokolu k Dohovoru PIF sa pasívna korupcia, ako aj aktívna korupcia ( 10 ) musia vo vnútroštátnom práve každého členského štátu taktiež pokladať za trestný čin.

53. V prejednávanej veci sú obvinení vo veci samej obžalovaní zo spáchania trestných činov korupcie, ktorých sa dopustili tak, že od vodičov úžitkových a osobných vozidiel prekračujúcich vonkajšiu hranicu Únie, konkrétne medzi Bulharskom a Tureckom, požadovali úplatky za to, že ich nepodrobia colným kontrolám. Podľa § 301 NPK sa za tento trestný čin uloží trest odňatia slobody v trvaní šesť rokov a pokuta vo výške 5000 bulharských levov (BGN) (asi 2500 eur). Takéto správanie obvinených vo veci samej môže poškodzovať finančné záujmy Únie tým, že ju oberá o časť jej vlastných zdrojov. Niet teda nijakých pochýb, že v spore vo veci samej sa uplatňuje právo Únie.

54. Po druhé poznamenávam, že vnútroštátny súd uznesením z 28. septembra 2016, ktoré predložil Súdnemu dvoru 25. októbra 2016, oznámil, že pán Christov, jeden z obvinených, zomrel 9. septembra 2016, a ukončil tak trestné konanie začaté voči tejto osobe. Domnievam sa preto, že otázky vzťahujúce sa na situáciu pána Christova už nie sú relevantné pre riešenie sporu vo veci samej.

A – Úvodné pripomienky

55. Vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru dvadsať otázok a podotázok, ktoré možno podľa môjho názoru preskúmať v rámci dvoch veľkých súborov otázok.

56. Prvá otázka vnútroštátneho súdu totiž priamo súvisí s priebehom trestného konania, ktorého nadmerný formalizmus môže byť podľa tohto súdu v rozpore s právom Únie. Začatie konania upraveného v § 368 a § 369 NPK v spojení so striktným formalizmom práva na informácie o obvinení a práva na nahliadnutie do vyšetrovacieho spisu tak môže viesť k ukončeniu trestného konania bez toho, aby boli osoby podozrivé z poškodzovania finančných záujmov Únie obvinené.

57. Tento súbor otázok ma teda vedie k tomu, aby som v prvom rade preskúmal, či právo Únie bráni ustanoveniam vnútroštátneho práva, ako sú § 368 a § 369 NPK, ktoré pri nedodržaní vopred stanovenej lehoty ukladajú vnútroštátnemu súdu povinnosť ukončiť trestné konanie, a to aj v prípade, ak sú príčinou omeškania úmyselné obštrukcie zo strany obvinenej osoby. Ak je to tak, bude potrebné určiť dôsledky takejto nezlučiteľnosti.

58. V druhom rade sa vnútroštátny súd svojou druhou otázkou písm. b) v podstate snaží zistiť, či článok 6 ods. 3 smernice 2012/13 bráni vnútroštátnej praxi, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej sa informácie o obvinení poskytnú obvinenej osobe po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred tým, ako tento súd začne preskúmanie obžaloby. Pýta sa tiež, či článok 7 ods. 3 tejto smernice bráni tejto vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa konečná obžaloba predloží príslušnému súdu, hoci obhajoba, ktorá mala možnosť oboznámiť sa so spisovým materiálom, nevyužila toto právo z dôvodu pracovných prekážok alebo z dôvodu zdravotného stavu obvineného.

59. Druhý súbor otázok sa týka konkrétne smernice 2013/48. Vnútroštátny súd chce v podstate vedieť, či sa má článok 3 ods. 1 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v spore vo veci samej, podľa ktorej je vnútroštátny súd povinný vylúčiť zo súdnej časti konania obhajcu obvineného, ktorý je alebo bol právnym zástupcom iného obvineného, ak je obhajoba jedného z obvinených v rozpore s obhajobou iného obvineného. Ak je to tak, má sa článok 3 ods. 1 uvedenej smernice vykladať v tom zmysle, že právo na obhajcu je zaručené v rozsahu, v akom tento súd ustanoví na zastupovanie týchto obvinených nových obhajcov ex offo?

60. V nasledujúcej analýze teda postupne preskúmam tieto otázky.

B – O prejudiciálnych otázkach

1. O súlade trestného konania upraveného v § 368 a § 369 NPK s právom Únie a o dôsledkoch jeho prípadnej nezlučiteľnosti

61. Vnútroštátny súd sa svojou prvou a treťou otázkou v skutočnosti pýta, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniam vnútroštátneho práva, ako sú § 368 a § 369 NPK, ktoré pri nedodržaní vopred stanovenej lehoty ukladajú vnútroštátnemu súdu povinnosť ukončiť trestné konanie, a to aj v prípade, ak sú príčinou omeškania úmyselné obštrukcie zo strany obvinenej osoby.

62. Vopred stanovená lehota je definovaná ako „zákonom stanovená lehota na vykonanie úkonov, ktorej plynutie nemožno na rozdiel od premlčacej doby pozastaviť ani prerušiť“ ( 11 ).

63. Procesný prípad predložený Súdnemu dvoru presne zodpovedá tejto definícii. Skutkové okolnosti prejednávanej veci preukazujú existenciu vyplývajúceho systematického rizika beztrestnosti trestných činov poškodzujúcich finančné záujmy Únie.

64. S prihliadnutím na jednotlivé písomné a ústne vysvetlenia poskytnuté Súdnemu dvoru sa zdá, že Bulharská republika prijala túto právnu úpravu v dôsledku vôle bojovať proti prieťahom v súdnom konaní, ktoré viedli Európsky súd pre ľudské práva k vydaniu mnohých odsudzujúcich rozsudkov proti tomuto členskému štátu za porušenie primeranej lehoty. ( 12 )

65. Otázka položená v tejto veci je opačná: nevedie prijatie vopred stanovených lehôt za procesných okolností, ktoré opísal vnútroštátny súd, k zavedeniu rovnako neprimeranej lehoty na vydanie rozsudku z dôvodu jej prílišnej krátkosti a nedotknuteľnosti, ktorá vedie k beztrestnosti?

66. Na porušenie primeranej lehoty sa totiž zvyčajne odvoláva v rámci dodržiavania práva na obhajobu v prípade neprimeranej lehoty, ktorá je príliš dlhá. V tomto prípade ide skôr o preskúmanie tohto porušenia v rámci neprimeranej, príliš krátkej lehoty, ktorá neumožňuje uložiť za spáchané činy požadovanú normálnu sankciu.

67. Ako som uviedol v bodoch 50 až 53 týchto návrhov, ide o oblasť pôsobnosti práva Únie a položená otázka sa v skutočnosti týka efektivity tohto práva a obzvlášť primárneho práva.

68. Je teda potrebné legitímne si položiť otázku, či je dotknutá vnútroštátna právna úprava prispôsobená tejto povinnosti, ktorá vyplýva zo Zmlúv a ukladá členským štátom povinnosť bojovať proti protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie prostredníctvom odstrašujúcich a účinných opatrení a prijímať rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy. ( 13 )

69. Z tohto pohľadu musí Súdny dvor vykonať analýzu vnútroštátneho práva, keďže v situácii, ktorá mu je predložená, je vzhľadom na rovnaké ustanovenia uplatňované tak v rámci vnútroštátneho práva, ako aj v rámci práva Únie dokonale splnená zásada ekvivalencie a práve z tejto ekvivalencie vyplýva neúčinnosť.

70. Všetky poškodenia finančných záujmov Únie sú svojou povahou zložitými, a teda ťažko preukázateľnými trestnými činmi. Hoci sa okolnosti konania vo veci samej zdajú byť relatívne jednoduché, faktom zostáva, že sa týkajú viacerých spolupáchateľov alebo komplicov, čo je vždy komplikácia vyžadujúca viacero výsluchov a konfrontácií.

71. Je navyše nepochopiteľné, že vyšetrovanie sa nezameriava na preukázanie závažnosti nezákonného obchodovania z hľadiska dĺžky jeho trvania a zisku, ktorý z neho plynul. Vyšetrenie následného prania spreneverenej sumy sa tiež zdá nevyhnutné v rozsahu, v akom zabavenie majetku nadobudnutého so ziskom z trestnej činnosti je vo všeobecnosti jediným prostriedkom zmiernenia spôsobenej škody.

72. Vo veci takejto povahy je preukázané, že lehoty uložené na vyšetrovanie sú všeobecne nepostačujúce. Základná lehota je totiž dva mesiace s možnými predĺženiami, ale nanajvýš do dvoch rokov, čo je konečná lehota.

73. Ako si teda napríklad predstaviť, že by mohlo byť ukončené vyšetrovanie vo veci podvodu s DPH typu kolotoč, ktorým sú dotknuté finančné spoločnosti osobitného účelu rozmiestnené vo viacerých krajinách, ktoré vyžaduje výkon vyšetrovacích úkonov technickej povahy, akými sú účtovné expertízy a využitie opatrení justičnej a policajnej spolupráce na medzinárodnej úrovni?

74. Ak k tomu pridáme, že zjavný zlý úmysel trestne stíhaných osôb a obštrukcie zo strany ich právnych zástupcov – ktoré vnútroštátny súd opisuje ako úmyselné – postačujú na úplné zablokovanie konania a vedú k zániku trestného stíhania, domnievam sa, že existuje podstatný dôkaz o systematickej povahe zistenej bezmocnosti. A to najmä preto, že opis jednotlivých etáp tohto konania poskytnutý vnútroštátnym súdom preukazuje, že neexistujú prostriedky odpútania sa od týchto záväzných lehôt a snaha tohto súdu o ich splnenie sa rýchlo končí neúspechom, ktorý potrestá odvolací súd. ( 14 )

75. Jediným riešením je teda dospieť k záveru, že vnútroštátny súd nesmie uplatniť tie ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré vedú k vzniku tejto situácie, keďže tu nie je možné dospieť ku konformnému výkladu, ako uznáva samotný vnútroštátny súd.

76. Toto riešenie je navyše podporené aj všeobecnou zásadou práva Únie, a to konkrétne zásadou proporcionality.

77. Jej vyjadrenie ako všeobecnej zásady práva Únie je dnes uvedené v článku 5 ods. 1 a 4 ZEÚ v znení Lisabonskej zmluvy.

78. Článok 5 ods. 1 ZEÚ jej spolu so zásadou subsidiarity prideľuje dôležitú úlohu, ktorá spočíva v spravovaní výkonu právomocí Únie, ktorých vymedzenie sa na základe tohto ustanovenia spravuje zásadou vymedzenia právomocí.

79. Únia koná v medziach svojich právomocí len na dosiahnutie cieľov vymedzených v Zmluvách.

80. Podľa článku 5 ods. 4 ZEÚ sa táto činnosť vykonáva pri dodržaní zásady proporcionality, ktorá stanovuje, že uvedená činnosť neprekračuje z hľadiska svojho obsahu ani formy rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie predmetných cieľov.

81. Cieľom zásady proporcionality však nie je oslabiť alebo paralyzovať konanie Únie, hoci sa na túto zásadu najčastejšie odvoláva s cieľom vyhnúť sa uplatneniu pravidla alebo nástroja Únie považovaného za hrozbu pre vnútroštátne právo.

82. Táto zásada síce zakazuje konať prehnaným spôsobom vo vzťahu k tomu, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa stanoveného Úniou, nemôže však brániť tomu, aby sa v rámci týchto medzí vykonali všetky nevyhnutné opatrenia.

83. Tak napríklad ak odôvodnenie 11 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach ( 15 ) priznáva vykonávajúcemu štátu možnosť nahradiť požadované opatrenie iným menej rušivým opatrením založeným na jeho vnútroštátnom práve, je to podmienené tým, že dotknuté vnútroštátne opatrenie je rovnako efektívne.

84. Toto porovnanie si podľa mňa vyžaduje ďalšiu poznámku, a to, že v tejto súvislosti ide o to, aby členské štáty zabezpečili jednotné sankcionovanie činov poškodzujúcich finančné záujmy Únie na celom území Únie v rámci nariadenia č. 450/2008 a na území členských štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Dohovoru PIF.

85. Tieto akty – a v prvom rade nariadenie č. 450/2008 – pritom ukladajú dotknutým členským štátom povinnosť stanoviť primerané, odstrašujúce a účinné trestné sankcie. Povinnosť efektivity preto nemôže byť splnená, ak procesné ustanovenia v skutočnosti zabránili uplatneniu týchto sankcií.

86. Ako som už preukázal, dotknuté vnútroštátne ustanovenie nie je z dôvodu svojej vopred stanovenej povahy zjavne prispôsobené cieľu, ktorý sledujú uplatniteľné akty práva Únie. Tak ako zásada proporcionality ako všeobecná zásada odôvodňuje a v prípade potreby poskytuje právny základ pre rozhodnutie o neuplatnení dotknutých vnútroštátnych ustanovení, ( 16 ) tak zároveň tiež uvádza, čím tieto ustanovenia nahradiť.

87. Výsledkom totiž nemôže byť prehnané konanie v inom zmysle. Všeobecná zásada práva, zásada proporcionality, uznaná Chartou základných práv Európskej únie je tiež základnou slobodou, ktorú treba uplatniť v rámci tohto doplnkového aspektu.

88. Vnútroštátny súd je teda viazaný potrebou dodržania pravidiel týkajúcich sa primeranej lehoty, ktorá je napokon len jednou z mnohých podôb zásady proporcionality, tentoraz však v konkrétnom rozmere procesného opatrenia.

89. Primeranosť lehoty rozhodovania sa musí posudzovať v závislosti od okolností vlastných každej veci, kam patrí aj zložitosť veci a správanie účastníkov konania. ( 17 ) Európsky súd pre ľudské práva tiež opakovane rozhodol, že „primeranosť lehoty trestného konania sa posudzuje podľa okolností veci a so zreteľom na kritériá zakotvené jeho judikatúrou, najmä na zložitosť veci a správanie navrhovateľa, ako aj správanie príslušných orgánov“ ( 18 ).

90. Pri neexistencii vopred stanovenej lehoty v dôsledku odstránenia vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je v rozpore s právom Únie, musí teda vnútroštátny súd overiť, či sa trestné konanie viedlo pri dodržaní primeranej lehoty. Ako som už uviedol, musí preskúmať proporcionalitu s ohľadom na okolnosti vlastné danej veci, ako sú zložitosť sporu a správanie účastníkov konania, ako aj správanie súdnych orgánov.

91. Pokiaľ ide o zložitosť sporu vo veci samej, treba podľa mňa zohľadniť skutočnosť, že vyšetrovanie sa týka ôsmich obvinených osôb, ktoré sú trestne stíhané pre účasť v zločineckej skupine, ktorej skutky zakladajúce trestný čin trvali niečo vyše roka. Vyšetrovacie orgány musia mať teda dostatok času na zhromaždenie potrebných dôkazov, svedeckých výpovedí a akýchkoľvek iných užitočných materiálov. Okrem toho aj správanie obvinených vo veci samej môže svedčiť v prospech poskytnutia dodatočnej lehoty, keďže niet pochýb, že obvinení úmyselne prispeli k tomu, aby prokurátor nemohol splniť povinnosti, ktoré mu prislúchajú v trestnoprávnom prípravnom konaní, najmä oznámenie o vznesení obvinenia a sprístupnenie na nahliadnutie do vyšetrovacie spisu.

92. Dodávam, že príliš krátka lehota na vyšetrovanie môže mať za následok, že vyšetrovanie sa zameria predovšetkým na dôkazy v neprospech, a to na úkor všetkého, čo by mohlo predstavovať dôkazy v prospech alebo dôkazy, ktoré by vysvetlením dôvodov alebo správania vyvážili prísnosť postihu, čím by sa zabránilo tomu, aby bol trest neprimeraný vo vzťahu k trestnému činu, ako požaduje článok 49 ods. 3 Charty základných práv zaoberajúci sa zásadou proporcionality.

93. Vzhľadom na všetky predchádzajúce skutočnosti sa domnievam, že článok 325 ZFEÚ, článok 2 ods. 1 Dohovoru PIF, ako aj článok 2 ods. 2 a článok 3 ods. 2 prvého protokolu k Dohovoru PIF sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia ustanoveniam vnútroštátneho práva, ako sú § 368 a § 369 NPK, ktoré pri nedodržaní vopred stanovenej lehoty ukladajú vnútroštátnemu súdu povinnosť ukončiť trestné konanie, a to aj v prípade, ak sú príčinou omeškania úmyselné obštrukcie zo strany obvinenej osoby. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby v plnom rozsahu vykonal právo Únie tak, že v potrebnom rozsahu neuplatní ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré bránia dotknutému členskému štátu dodržiavať povinnosti uložené uvedenými ustanoveniami.

2. O práve na informácie o obvinení a práve na prístup k spisovému materiálu

94. V rámci druhej otázky písm. b) sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či článok 6 ods. 3 smernice 2012/13 bráni vnútroštátnej praxi, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej sa informácie o obvinení poskytnú obvinenej osobe po podaní obžaloby súdu, ale ešte pred tým, ako tento súd začne preskúmanie obžaloby. Pýta sa tiež, či článok 7 ods. 3 tejto smernice bráni tejto vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa konečná obžaloba predloží príslušnému súdu, hoci obhajoba, ktorá mala možnosť oboznámiť sa so spisovým materiálom, nevyužila toto právo z dôvodu pracovných prekážok alebo z dôvodu zdravotného stavu obvineného.

95. Odpoveď na túto otázku môže byť podľa môjho názoru jedine záporná. Aký zmysel by malo neuplatniť vopred stanovenú lehotu a poskytnúť prokurátorovi hoci aj veľmi dlhé dodatočné lehoty, ak by nebolo možné prekonať obštrukcie zo strany obvinených?

96. Podľa môjho názoru bola prax spomenutá vnútroštátnym súdom aspoň sčasti zavedená práve na účely prekonania týchto obštrukcií, ktoré bránili predloženiu veci súdu, pričom túto prax treba potvrdiť najmä vo vzťahu k dodržiavaniu zásady efektivity.

97. Navyše sa mi zdá, že táto prax zaručuje dodržiavanie práva na obhajobu, ako ho stanovuje najmä smernica 2012/13.

98. V článku 6 ods. 3 a článku 7 ods. 3 tejto smernice sa neuvádza, v ktorom konkrétnom momente konania musia byť tieto skutočnosti, ktoré spočívajú v informáciách o obvinení a prístupe k spisovému materiálu, poskytnuté osobe podozrivej zo spáchania trestného činu. Tieto články sa totiž obmedzujú len na ustanovenie, že podrobné informácie o obvinení sa musia poskytnúť „[najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby]“, resp. že prístup k spisovému materiálu „sa poskytne včas, aby sa tým umožnilo účinné uplatnenie práva na obhajobu, a [najneskôr v okamihu, keď sa súd vyjadruje k dôvodnosti obžaloby]“.

99. Vznesené obvinenie má rovnako ako prístup k spisovému materiálu za cieľ podrobne informovať podozrivú osobu o skutkoch, ktoré sa jej vytýkajú, a umožniť tejto podozrivej osobe pripraviť a účinne vykonať svoju obhajobu, čo sú podmienky spravodlivého konania. ( 19 )

100. Je potrebné spresniť, že význam francúzskej verzie článku 6 ods. 3 smernice 2012/13 nie je podľa môjho názoru jednoznačný. Prísne vzaté, súd sa totiž vyjadruje k dôvodnosti obžaloby počas porady. Tomuto ustanoveniu je teda potrebné rozumieť tak, že ukladá povinnosť oznámiť obvinenie, právnu kvalifikáciu, dôkazy a spisový materiál najneskôr v čase začatia prejednávania veci pred súdom. Okrem toho sa mi zdá, že takýto výklad podporujú iné jazykové verzie tejto smernice. ( 20 )

101. Na účely zabezpečenia uplatnenia pravidiel spravodlivého súdneho konania je zrejmé, že spolu s oznámením sa musí poskytnúť dostatočná lehota na to, aby si obvinený mohol pripraviť účinnú obranu, pričom táto požiadavka si v prípade potreby vyžaduje, aby bolo na tento účel nariadené vrátenie veci.

102. Pokiaľ ide napríklad o sprístupnenie spisových materiálov, pripomínam, že tieto materiály predovšetkým umožňujú obvinenej osobe a jej obhajcovi robiť veľmi presné a podrobné návrhy na dokazovanie alebo navrhovať ďalšie vyšetrovacie úkony. Prístup k spisovému materiálu musí byť teda poskytnutý v takej chvíli, aby mali obvinená osoba alebo jej obhajca možnosť užitočne a účinne pripraviť obhajobu, pričom k tomuto sprístupneniu nemôže v žiadnom prípade dôjsť vo fáze porady súdu. Ak súd zistí, že bola podaná žiadosť o prístup, ale obvinená osoba alebo jej obhajca nemohli z dôvodov nezávislých od ich vôle nahliadnuť do spisu, súd musí podľa môjho názoru aj v tomto prípade prerušiť konanie a umožniť tento prístup, pričom obvinenej osobe a jej obhajcovi poskytne dostatok času na oboznámenie sa so spisom a prípadné sformulovanie návrhov, ktoré majú právo robiť.

103. Vzhľadom na predchádzajúce skutočnosti sa preto domnievam, že článok 6 ods. 3 smernice 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa informácie o obvinení poskytnú obvinenej osobe po podaní obžaloby súdu, v rozsahu, v akom priebeh konania počas prejednania veci umožní obvinenej osobe poznať a pochopiť skutky, ktoré sa jej vytýkajú, a poskytne jej primeraný čas na prediskutovanie dôkazov použitých proti nej.

104. Okrem iného sa domnievam, že článok 7 ods. 3 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa prístup k spisovému materiálu poskytne na žiadosť účastníkov konania počas prípravného konania ešte pred zostavením konečnej obžaloby. Odpoveď je v tomto prípade daná jednoduchou praktickou úvahou. Iné riešenie by predpokladalo zaslanie spisu obvinenému alebo jeho obhajcovi s rizikom z toho vyplývajúcej straty alebo zničenia. Okrem toho, keďže ide o spisový materiál, ten môže byť veľmi obsiahly a napríklad pri tomto type trestnej činnosti môže zahŕňať zabavenie účtovných dôkazov.

105. V tejto súvislosti je však dôležité, aby vnútroštátny súd zabezpečil, aby mala obvinená osoba alebo jej obhajca možnosť efektívneho prístupu k týmto materiálom s cieľom umožniť im účinne pripraviť obhajobu tejto osoby.

3. Právo na prístup k obhajcovi

106. Vnútroštátny súd sa svojou štvrtou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 smernice 2013/48 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v spore vo veci samej, podľa ktorej je vnútroštátny súd povinný vylúčiť zo súdnej časti konania obhajcu obvineného, ktorý je alebo bol právnym zástupcom iného obvineného, ak je obhajoba jedného z obvinených v rozpore s obhajobou iného obvineného, a podľa ktorej tento súd musí ustanoviť na zastupovanie týchto obvinených nových obhajcov ex offo.

107. V prvom rade treba uviesť, že podľa článku 15 tejto smernice boli členské štáty povinné uviesť do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 27. novembra 2016. K dátumu skutkových okolností sporu vo veci samej táto lehota teda ešte neuplynula. Hoci sa však právna norma neuplatní na právne situácie, ktoré vznikli a definitívne prebehli za účinnosti predchádzajúceho zákona, uplatní sa na ich budúce účinky, ako aj na nové právne situácie. ( 21 ) Okrem toho smernica 2013/48 neobsahuje nijaké osobitné ustanovenie konkrétne upravujúce podmienky jej časovej pôsobnosti. Z toho vyplýva, že táto smernica je podľa môjho názoru uplatniteľná na situáciu obvinených vo veci samej.

108. Pripomínam, že článok 3 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu“. Právo na prístup k obhajcovi je teda základným prvkom práva na spravodlivé súdne konanie. ( 22 )

109. Cieľom smernice 2013/48 je v skutočnosti len ustanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa práva na prístup k obhajcovi v trestnom konaní. ( 23 ) Keďže sa vôbec nevyjadruje k možnosti súdu vylúčiť z trestného konania obhajcu, ktorý v rámci jednej a tej istej veci zastupuje klientov s protichodnými záujmami, odpoveď je daná jednoducho základným právom každého jednotlivca na objektívnu, nekompromisnú a jednoznačnú obhajobu svojich záujmov.

110. Zo samozrejmosti tejto zásady vyplýva, že v krajnom prípade nie je ani potrebné vyjadriť ju v texte. V tomto prípade sa domnievam, že vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje vylúčiť z trestného konania obhajcu zastupujúceho v jednej a tej istej veci obvinených s protichodnými záujmami, je práve vhodná na zaručenie tohto práva, keďže si neviem veľmi dobre predstaviť, ako by jeden a ten istý obhajca mohol naplno a účinne obhajovať dvoch obvinených s protichodnými záujmami, a to tým viac, že v prejednávanej veci výpovede jedného z obvinených svedčia v neprospech druhého obvineného. V skutočnosti by to jednoducho viedlo k pozbaveniu jedného z obvinených, ak nie dokonca oboch, základného práva na pomoc obhajcu a k znemožneniu reálneho a účinného vykonávania ich práva na obhajobu. ( 24 )

111. Pokiaľ ide o ustanovenie obhajcu ex offo v prípade, ak súd vylúči obhajcu z dôvodu konfliktu záujmov, domnievam sa, že toto ustanovenie je taktiež vhodné na zabezpečenie práva na obhajcu, ako je opísané vyššie.

112. Vnútroštátny súd však musí zabezpečiť, aby mal obhajca ustanovený ex offo dostatok času na oboznámenie sa so spisom a na účinnú obhajobu svojho klienta. Z tohto dôvodu musí v prípade potreby prerušiť konanie, aby obhajca ex offo mohol prípadne navrhnúť akékoľvek procesné úkony – ako je poskytnutie informácií z vyšetrovacieho spisu alebo žiadosť o vykonanie znaleckého posudku –, pričom vnútroštátne právo výslovne upravuje takéto návrhy na účely čo najkvalitnejšej prípravy obhajoby klienta.

113. Vzhľadom na všetky predchádzajúce skutočnosti sa domnievam, že článok 3 ods. 1 smernice 2013/48 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v spore vo veci samej, podľa ktorej je vnútroštátny súd povinný vylúčiť zo súdnej časti konania obhajcu obvineného, ktorý je alebo bol právnym zástupcom iného obvineného, ak je obhajoba jedného z obvinených v rozpore s obhajobou iného obvineného, a podľa ktorej tento súd musí ustanoviť na zastupovanie týchto obvinených nových obhajcov ex offo.

V – Návrh

114. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko) takto: 1. Článok 325 ZFEÚ, článok 2 ods. 1 Dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ktorý bol podpísaný 26. júla 1995 v Luxemburgu, ako aj článok 2 ods. 2 a článok 3 ods. 2 Protokolu vyhotoveného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii k Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia ustanoveniam vnútroštátneho práva, ako sú § 368 a § 369 NPK, ktoré pri nedodržaní vopred stanovenej lehoty ukladajú vnútroštátnemu súdu povinnosť ukončiť trestné konanie, a to aj v prípade, ak sú príčinou omeškania úmyselné obštrukcie zo strany obvinenej osoby. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby v plnom rozsahu vykonal právo Únie tak, že v potrebnom rozsahu neuplatní ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré bránia dotknutému členskému štátu dodržiavať povinnosti uložené uvedenými ustanoveniami. 2. Článok 6 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa informácie o obvinení poskytnú obvinenej osobe po podaní obžaloby súdu, v rozsahu, v akom priebeh konania počas prejednania veci umožní obvinenej osobe poznať a pochopiť skutky, ktoré sa jej vytýkajú, a poskytne jej primeraný čas na prediskutovanie dôkazov použitých proti nej. 3. Článok 7 ods. 3 smernice 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej praxi, podľa ktorej sa prístup k spisovému materiálu poskytne na žiadosť účastníkov konania počas prípravného konania ešte pred zostavením konečnej obžaloby. V tejto súvislosti je však dôležité, aby vnútroštátny súd zabezpečil, aby mala obvinená osoba alebo jej obhajca možnosť efektívneho prístupu k týmto materiálom s cieľom umožniť im účinne pripraviť obhajobu tejto osoby. 4. Článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v spore vo veci samej, podľa ktorej je vnútroštátny súd povinný vylúčiť zo súdnej časti konania obhajcu obvineného, ktorý je alebo bol právnym zástupcom iného obvineného, ak je obhajoba jedného z obvinených v rozpore s obhajobou iného obvineného, a podľa ktorej tento súd musí ustanoviť na zastupovanie týchto obvinených nových obhajcov ex offo.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 145, 2008, s. 1.

( 3 ) Ú. v. ES C 316, 1995, s. 49; Mim. vyd. 19/008, s. 57, ďalej len „Dohovor PIF“.

( 4 ) Odsek 5 tejto preambuly.

( 5 ) Odsek 6 uvedenej preambuly.

( 6 ) Ú. v. ES C 313, 1996, s. 2; Mim. vyd. 19/008, s. 86, ďalej len „prvý protokol k Dohovoru PIF“.

( 7 ) Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1.

( 8 ) Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1.

( 9 ) Pozri rozsudok z 8. septembra 2015, Taricco a i. (C‑105/14, EU:C:2015:555, bod 37).

( 10 ) V súvislosti s definíciou týchto dvoch pojmov pozri body 8 a 9 týchto návrhov.

( 11 ) Pozri CORNU, G.: Vocabulaire juridique. Paris: Presses universitaires de France, 2011.

( 12 ) Pozri najmä rozsudok ESĽP, 10. mája 2011, Dimitrov a Hamanov v. Bulharsko, CE:ECHR:2011:0510JUD004805906, ako aj body 34.1 a 37 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

( 13 ) Pozri článok 325 ZFEÚ a rozsudok z 8. septembra 2015, Taricco a i. (C‑105/14, EU:C:2015:555, bod 37).

( 14 ) Pozri body 44 a 46 týchto návrhov.

( 15 ) Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1.

( 16 ) V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora je vnútroštátny súd povinný z vlastnej iniciatívy neuplatniť vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore s právom Únie, a to bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. septembra 2015, Taricco a i. (C‑105/14, EU:C:2015:555, bod 49 a citovanú judikatúru).

( 17 ) Pozri rozsudok zo 16. júla 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisia (C‑385/07 P, EU:C:2009:456, bod 181).

( 18 ) Pozri rozsudok ESĽP, 24. júla 2012, D.M.T. a D.K.I. v. Bulharsko, CE:ECHR:2012:0724JUD002947606, bod 93.

( 19 ) Pozri odôvodnenia 27 a 28 smernice 2012/13.

( 20 ) Napríklad v talianskom jazyku toto ustanovenie znie: „Gli Stati membri garantiscono che, al più tardi al momento in cui il merito dell’accusa è sottoposto all’esame di un’autorità giudiziaria, siano fornite informazioni dettagliate sull’accusa, inclusa la natura e la qualificazione giuridica del reato, nonché la natura della partecipazione allo stesso dell’accusato.” V anglickom jazyku stanovuje: „Member States shall ensure that, at the latest on submission of the merits of the accusation to a court, detailed information is provided on the accusation, including the nature and legal classification of the criminal offence, as well as the nature of participation by the accused person.”

( 21 ) Pozri rozsudok zo 7. novembra 2013, Gemeinde Altrip a i. (C‑72/12, EU:C:2013:712, bod 22).

( 22 ) Pozri odôvodnenie 12 smernice 2013/48.

( 23 ) Pozri článok 1 tejto smernice.

( 24 ) Pozri článok 3 ods. 1 smernice 2013/48. Pozri tiež článok 1 tejto smernice.