NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 5. decembra 2017 ( 1 )

Vec C‑478/16 P

Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

proti

Group OOD

„Odvolanie – Ochranná známka Európskej únie – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Európskej únie – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa nezapísanej ochrannej známky alebo iného označenia používaného v obchodnom styku – Preskúmanie odvolacím senátom – Nové alebo dodatočné dôkazy – Porušenie článku 8 ods. 4 a článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009“

1. Toto odvolacie konanie umožní Súdnemu dvoru spresniť jeho judikatúru týkajúcu sa posudzovania vnútroštátneho práva v konaniach pred Úradom Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO). Na rozhodnutie v tomto konaní bude musieť Súdny dvor najprv preskúmať, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že vyžadoval, aby odvolací senát EUIPO ex offo preskúmal určité dôkazy súvisiace s vnútroštátnym právom.

2. Spor, ktorý je teraz predmetom odvolacieho konania, sa začal tak, že určitá spoločnosť (Group OOD) podala námietku proti prihláške ochrannej známky Únie, pričom v súlade s článkom 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 207/2009 ( 2 ) namietala, že je majiteľkou inej podobnej nezapísanej ochrannej známky, ktorá mala iba národný zápis a s ktorou bolo spojené právo prednosti.

3. Útvary EUIPO (konkrétne námietkové oddelenie a odvolací senát) zamietli požiadavky spoločnosti Group OOD, lebo podľa ich názoru táto spoločnosť nepredložila dostatočné dôkazy o vnútroštátnom práve, ktoré sa uplatňovalo na jej nezapísanú ochrannú známku, alebo ich predložila oneskorene.

4. Všeobecný súd však zrušil ( 3 ) konečné rozhodnutie odvolacieho senátu, pričom mu vytkol, že nevyužil svoju voľnú úvahu na to, aby ex offo preskúmal obsah a dosah uvádzaného vnútroštátneho práva. Všeobecný súd navyše vylúčil, že by dôkazy, ktoré Group OOD predložila pred odvolacím senátom, boli úplne nové, čo by mohlo odôvodniť postup senátu.

I. Právny rámec

A. Nariadenie č. 207/2009 ( 4 )

5. Podľa článku 8 ods. 4: „4. Na základe námietky majiteľa nezapísanej ochrannej známky alebo iného označenia používaného v obchodnom styku, ktorý má väčší ako iba miestny dosah, ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nebude zapísaná, pokiaľ podľa právnych predpisov Spoločenstva alebo práva členského štátu, ktorým sa spravuje dané označenie: a) práva k takémuto označeniu boli nadobudnuté pred dátumom podania prihlášky ochrannej známky [Európskej únie] alebo pred dátumom práva prednosti uplatneného na podporu prihlášky ochrannej známky [Európskej únie]; b) takéto označenie prepožičiava jeho majiteľovi právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky.“

6. Článok 76, ktorý upravuje „preskúmanie skutočností ex offo“, znie: „1. V konaniach pred úradom úrad preskúma skutočnosti ex offo; v konaniach týkajúcich sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu sa však úrad pri svojom skúmaní obmedzí na dôvody[ ( 5 )], dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania. 2. Úrad nemusí zobrať do úvahy skutočnosti ani dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas.“

B. Nariadenie č. 2868/95 ( 6 )

7. V pravidle 19, ktoré sa týka odôvodnenia námietok, sa uvádza: „1. Úrad poskytne namietajúcej strane príležitosť predložiť fakty, dôkazy a argumenty na podporu svojich námietok, alebo doplniť akékoľvek fakty, dôkazy a argumenty, ktoré už boli predložené podľa pravidla 15 ods. 3, v lehote, ktorú určil a ktorá je najmenej 2 mesiace a začína sa dňom začatia námietkového konania v súlade s pravidlom 18 ods. 1. 2. V lehote uvedenej v odseku 1 namietajúca strana predloží aj dôkaz existencie, platnosti a rozsahu ochrany svojej staršej známky, ako aj dôkaz svojej oprávnenosti podať námietky. Namietajúca strana predloží najmä tento dôkaz: … d) ak sa námietky zakladajú na staršom práve podľa článku 8 ods. 4 nariadenia [č. 207/2009], dôkaz o jeho nadobudnutí, trvaní a rozsahu ochrany tohto práva; … 3. Informácia a dôkaz uvedený v odsekoch 1 a 2 je v jazyku konania alebo je preklad priložený. Preklad sa predkladá v lehote stanovenej na predloženie pôvodného dokumentu. 4. Úrad neberie do úvahy písomne predložené dokumenty alebo ich časti, ktoré neboli predložené alebo ktoré neboli preložené do jazyka konania v lehote, ktorú stanovil úrad.“

8. Pravidlo 20, ktorého predmetom je preskúmanie námietok, v odseku 1 stanovuje: „1. Ak až do uplynutia lehoty uvedenej v pravidle 19 ods. 1 namietajúca strana nedokázala existenciu, platnosť a rozsah ochrany svojej staršej ochrannej známky alebo staršieho práva ani svoje oprávnenie podať námietky, námietky sa zamietnu ako neopodstatnené.“

9. Pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek znie: „Ak je odvolanie zamerané proti rozhodnutiu oddelenia námietok, výbor [odvolací senát – neoficiálny preklad] obmedzí svoje preskúmanie odvolania na skutočnosti a dôkazy predložené v lehote, ktorú stanovilo oddelenie námietok v súlade s nariadením a týmito pravidlami, ak komisia nezváži [ak odvolací senát nedospeje k záveru – neoficiálny preklad], že by sa mali vziať do úvahy ďalšie skutočnosti a dôkazy podľa článku [76] ods. 2 nariadenia.“

II. Okolnosti predchádzajúce sporu

10. Dňa 13. februára 2012 ( 7 ) podal pán Kosta Iliev na EUIPO prihlášku ochrannej známky Európskej únie pre určité služby zaradené do tried 35, 39 a 43 Niceskej dohody ( 8 ). Žiadal o zápis nasledujúceho obrazového označenia:

11. Dňa 11. júla 2012 Group OOD podala námietku proti zápisu tohto nového označenia podľa článku 41 nariadenia č. 207/2009, pričom tvrdila, že je majiteľkou nezapísanej obrazovej ochrannej známky, ktorú používa v Bulharsku, Českej republike, Maďarsku, Poľsku a na Slovensku pre služby zaradené do triedy 39 a ktorá je zobrazená nižšie:

12. Group OOD, opierajúc sa o množstvo dokumentov, uviedla, že používala nezapísanú ochrannú známku od roku 2003 pre služby medzištátnej autobusovej prepravy, pričom prevádzkovala pravidelnú autobusovú linku medzi Sofiou (Bulharsko) a Prahou (Česká republika).

13. Rozhodnutím zo 14. júna 2013 námietkové oddelenie zamietlo námietku podanú spoločnosťou Group OOD, lebo táto spoločnosť presne nevymedzila vnútroštátne právo, na základe ktorého mohlo byť v dotknutých členských štátoch zakázané používanie prihlasovanej ochrannej známky, ani o ňom nepredložila dôkazy.

14. Štvrtý odvolací senát zamietol ( 9 ) odvolanie spoločnosti Group OOD proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, keďže sa v podstate domnieval, že:

III. Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

15. Dňa 1. augusta 2014 podala Group OOD na Všeobecnom súde žalobu o neplatnosť uvedeného rozhodnutia odvolacieho senátu. Uviedla tri žalobné dôvody, ktoré boli založené na porušení článku 76 ods. 1, článku 76 ods. 2 a článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009.

16. Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku po tom, čo preskúmal súčasne tieto tri žalobné dôvody, stotožnil so stanoviskom spoločnosti Group OOD. Keďže predmetom žaloby bola povinnosť žalobkyne vyplývajúca z pravidla 19 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 2868/95 týkajúca sa preukázania obsahu bulharskej právnej úpravy, bolo potrebné najprv objasniť, či odvolací senát mohol zohľadniť tieto dôkazy predložené po prvýkrát až v konaní pred ním.

17. Podľa napadnutého rozsudku v prvom rade v pravidle 19 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 2868/95 nie sú presne a vyčerpávajúcim spôsobom uvedené dokumenty, ktoré sa majú predložiť na podporu námietky vychádzajúcej z článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009. Toto pravidlo uvádza iba povinnosť predložiť dôkaz o nadobudnutí skoršieho práva, jeho trvaní a rozsahu jeho ochrany v zmysle uvedeného článku bez akéhokoľvek spresnenia. ( 11 ) Všeobecný súd vylúčil, že by sa voľná úvaha odvolacieho senátu v súvislosti s oneskorene predloženými skutočnosťami a dôkazmi, upravená v článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, mala vykonávať reštriktívne. ( 12 )

18. V druhom rade Všeobecný súd zamietol tvrdenie, ktoré uviedol EUIPO, podľa ktorého odkazy na tri ustanovenia bulharského práva neboli dodatočnými dôkazmi (pričom len také dôkazy možno prijať aj v prípade, ak boli predložené oneskorene), ale naopak úplne novými dôkazmi. Všeobecný súd zaradil tieto dôkazy medzi dôkazy, ktoré preukazujú nadobudnutie, trvanie a rozsah ochrany bulharskej nezapísanej ochrannej známky v zmysle článku 8 ods. 4.

19. V každom prípade podľa Všeobecného súdu bol odkaz na ustanovenia bulharskej právnej úpravy uvedený v článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ktorý Group OOD namietala pred odvolacím senátom. Okrem toho aj za predpokladu, že tento odkaz nie je dostatočný na to, aby boli splnené povinnosti v súvislosti s preukázaním vnútroštátnej právnej úpravy, nič to nemení na tom, že odvolací senát mal vykonať svoju voľnú úvahu, čo neurobil. ( 13 )

20. Čo sa týka splnenia povinnosti predložiť dôkaz o vnútroštátnom práve v súlade s pravidlom 19 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 2868/95, v napadnutom rozsudku sa konštatovalo, že ani nariadenia č. 207/2009 a č. 2868/95, ani judikatúra nestanovujú spôsob, ako sa má preukazovať obsah vnútroštátneho práva. Z toho Všeobecný súd vyvodil, že odvolací senát nemal vyžadovať od namietateľa výňatok z Dăržaven vestnik (bulharský Úradný vestník) alebo úradný bulharský text, najmä vzhľadom na to, že jazykom konania pred EUIPO je angličtina. V tejto súvislosti konštatoval, že na správne identifikovanie uplatňujúceho sa vnútroštátneho práva a umožnenie prihlasovateľovi ochrannej známky uplatnenie jeho práva na obhajobu nebol nevyhnutný ani text uvedenej právnej úpravy pochádzajúci z úradného zdroja. ( 14 )

21. Všeobecný súd, ktorý analogicky uplatnil rozsudok ÚHVT/National Lottery Commission ( 15 ), uviedol, že prislúchalo príslušným orgánom EUIPO posúdiť právnu silu a význam predložených dôkazov o vnútroštátnom práve. Na tento účel sa mali ex offo oboznámiť s týmto vnútroštátnym právom, ak to bolo potrebné na posúdenie podmienok uplatnenia dôvodu zamietnutia zápisu a najmä vecnej správnosti predkladaných skutkových okolností alebo dôkaznej sily predložených dokumentov.

22. V prípade, ak mal odvolací senát pochybnosti o vernosti reprodukcie, uplatňovaní alebo výklade vnútroštátneho práva, bol povinný uplatniť svoju preverovaciu právomoc a vykonať podrobnejšie skúmania obsahu a rozsahu uvádzaných vnútroštátnych ustanovení, a to buď z úradnej povinnosti, alebo vyzvaním namietateľa, aby podložil informácie o bulharskom práve, ktoré poskytol. ( 16 )

23. Všeobecný súd dospel k záveru, že odvolací senát nemohol odmietnuť odkaz na § 12 ods. 6 bulharského zákona o ochranných známkach uvedený namietateľom v odvolaní bez toho, aby uplatnil svoju preverovaciu právomoc. V dôsledku toho zrušil sporné rozhodnutie a rozhodol, že EUIPO a pán Iliev znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Group OOD.

IV. Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

24. Odvolanie bolo doručené do kancelárie Súdneho dvora 19. septembra 2016. Vyjadrenie k odvolaniu, ktoré predložila Group OOD, bolo doručené 23. januára 2017.

25. EUIPO navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok a zaviazal Group OOD na náhradu trov konania. Group OOD naopak navrhuje, aby Súdny dvor odvolanie zamietol a uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.

26. Na základe návrhu oboch účastníkov konania podľa článku 76 ods. 1 rokovacieho poriadku sa 28. septembra 2017 konalo pojednávanie, na ktorom sa zúčastnili obaja účastníci konania.

V. Preskúmanie odvolania

A. O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, vykladaného v spojení s pravidlom 50 ods. 1 nariadenia č. 2868/95

1. Zhrnutie tvrdení účastníkov konania

27. EUIPO v prvom rade tvrdí, že Súdny dvor jednoznačne stanovil povinnosti toho, kto podáva námietku proti zápisu ochrannej známky: nielenže musí splniť obe podmienky týkajúce sa vnútroštátneho práva, ktoré sú uvedené v článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, ale tiež musí predložiť dôkazy o znení tejto právnej úpravy. ( 17 ) Nesplnenie týchto povinností nemožno napraviť pred odvolacím senátom, ak namietateľ neposkytol námietkovému oddeleniu včas nijaké informácie o vnútroštátnej právnej úprave.

28. V druhom rade článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, vykladaný v spojení s pravidlom 50 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, sa podľa EUIPO uplatní jedine na tie skutočnosti a dôkazy predložené po prvý raz pred odvolacím senátom, ktoré sú dodatočné alebo doplňujúce v porovnaní s tými, ktoré boli predložené na splnenie samotnej podmienky stanovenej v článku 8 ods. 4.

29. V treťom rade EUIPO zastáva názor, že Všeobecný súd nesprávne uznal, že akékoľvek poskytnutie informácií týkajúcich sa vnútroštátnej právnej úpravy treba považovať za doplňujúce vo vzťahu k dôkazom, ktoré boli predtým predložené v rámci podmienok uplatnenia článku 8 ods. 4.

30. V štvrtom rade v napadnutom rozsudku nebolo overené, či existovala dostatočne úzka súvislosť medzi informáciami o vnútroštátnej právnej úprave predloženými odvolaciemu senátu a tými informáciami, ktoré boli včas poskytnuté námietkovému oddeleniu. Pokiaľ neexistovala taká súvislosť, predmetný dôkaz sa mal považovať za „úplne nový“, a nie za „dodatočný“ alebo „doplňujúci“.

31. Group OOD nesúhlasí s tvrdeniami EUIPO a osobitne tvrdí, že odkaz na § 12 ods. 6 bulharského zákona o ochranných známkach nepredstavuje úplne nové tvrdenie alebo dôkaz a že spor sa netýka jedine tejto otázky.

32. Súhlasí s názorom Všeobecného súdu, podľa ktorého možno voľnú úvahu podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 uplatniť, ak majú poskytnuté informácie určitý význam pre vyriešenie sporu a štádium konania, v ktorom sa tieto informácie predložia, ani okolnosti ich predloženia nebránia ich zohľadneniu.

33. Podľa spoločnosti Group OOD článok 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 nevyžaduje dôkaz o vnútroštátnej právnej úprave, ale dôkaz o obsahu skoršieho práva. Vnútroštátne predpisy sú len jedným z dôkazov na preukázanie existencie platného subjektívneho práva na nezapísanú ochrannú známku, na ktorom je založená námietka jej majiteľa. Nariadenie č. 2868/95 navyše nespresňuje, ktoré konkrétne dôkazné prostriedky umožňujú preukázať obsah vnútroštátnych predpisov, ktoré upravujú práva na nezapísané ochranné známky.

34. Group OOD napokon v rozpore s tým, čo tvrdí EUIPO, uvádza, že uplatnenie voľnej úvahy odvolacieho senátu by nenarušilo právo pána Ilieva na obhajobu. Naproti tomu bolo porušené právo samotnej spoločnosti Group OOD na obhajobu, keďže jej tvrdenia neboli prejednané, hoci boli splnené podmienky stanovené v článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.

2. Analýza odvolacieho dôvodu

35. Podľa názoru EUIPO vzhľadom na to, že dôkazy o vnútroštátnom práve boli predložené po prvý raz pred odvolacím senátom, Všeobecný súd mal potvrdiť ich zamietnutie, lebo právomoc posúdenia tohto senátu sa nevzťahuje na nové dôkazy. ( 18 )

36. Analýza odvolania by v zásade mohla byť obmedzená na samotnú právnu kvalifikáciu dôkazov (o bulharskom práve), ktoré predložila Group OOD. Z tohto hľadiska by bolo potrebné jedine rozhodnúť, či išlo o „nové“ alebo „dodatočné“ dôkazy. Po kvalifikácii týchto dôkazov by bolo potrebné zaoberať sa právnymi následkami pre uplatnenie voľnej úvahy odvolacieho senátu, ktoré vyplývali z ich povahy.

37. Domnievam sa však, že vzniknutý problém má väčší rozsah, ktorý odôvodňuje dôkladnejšie posúdenie. Pri skúmaní úloh odvolacích senátov treba zohľadniť najmä: i) postavenie vnútroštátneho práva v takýchto konaniach, ii) hranice právomoci posúdiť oneskorene predložené dôkazy a iii) otázku, kedy sa má dôkaz považovať za nový alebo dodatočný. Až po vyriešení týchto otázok možno náležite rozhodnúť o odvolaní, ktoré podal EUIPO.

a) Posudzovanie vnútroštátneho práva v konaniach podľa článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009

38. Keď nariadenie č. 207/2009 odkazuje na vnútroštátne právo, toto právo sa môže zmeniť na kľúčový prvok napríklad pri rozhodovaní o tom, či existuje relatívny dôvod zamietnutia zápisu ochrannej známky. Tak je to v prípade článku 8 ods. 4 uvedeného právneho predpisu, podľa ktorého sa pri rozhodovaní sporu berú do úvahy tak „právn[e] predpis[y] Spoločenstva“, ako aj „práv[o] členského štátu, ktorým sa spravuje dané označenie [nezapísaná ochranná známka alebo iné označenie používané v obchodnom styku, ktorý má väčší ako iba miestny dosah]“.

39. V týchto prípadoch majú útvary EUIPO prvoradý záujem na tom, aby nedochádzalo k zápisu označení, ktoré by mohli byť následne s úspechom napádané v konaní vo veci vyhlásenia neplatnosti. Tento verejný záujem odôvodňuje zohľadnenie oneskorene predložených dôkazov. ( 19 )

40. Súdny dvor určil, že v konaniach vo veci vyhlásenia neplatnosti vedených v súlade s článkom 53 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 má „prihlasovate[ľ] bremeno predložiť ÚHVT nielen dôkazy preukazujúce, že v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou spĺňa požadované podmienky, aby sa mohol domôcť vydania zákazu používania ochrannej známky Spoločenstva na základe skoršieho práva, ale aj dôkazy stanovujúce obsah tejto právnej úpravy“ ( 20 ).

41. Automatické uplatnenie uvedenej judikatúry na námietkové konania, ako je toto konanie, je spojené s určitými ťažkosťami. Požiadavky stanovené v citovanej judikatúre totiž vyplývajú z výkladu pravidla 37 písm. b) bodu iii) vykonávacieho nariadenia, ( 21 ) v ktorom je expressis verbis uvedené vnútroštátne právo, chápané ako národné právo. Naopak podľa pravidla 19 ods. 2 písm. d) toho istého nariadenia sa v prípade námietky založenej na článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 vyžadujú dôkazy o „nadobudnutí, trvaní a rozsahu ochrany“ staršieho práva, na ktoré sa namietateľ odvoláva. Zmienka o vnútroštátnom práve chápanom ako „národné právo“ je nanajvýš nejednoznačná.

42. Treba teda vychádzať z pravidla 19 ods. 2 písm. d) vykonávacieho nariadenia ako procesného ustanovenia, ktoré v danom prípade upravuje bremeno, ktoré znáša namietateľ, ktorý sa odvoláva na skoršiu nezapísanú ochrannú známku (k tomu došlo v prejednávanej veci).

43. Vzhľadom na to, že v článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 je spomenuté „práv[o] členského štátu, ktorým sa spravuje dané označenie“, je potrebné objasniť, kto musí preukázať existenciu a obsah tohto (vnútroštátneho) práva. Je nesporné, že citované pravidlo 19 neukladá namietateľovi povinnosť predložiť dôkazy o vnútroštátnom práve, ak nájde iné prostriedky na preukázanie nadobudnutia, existencie a rozsahu ochrany svojej nezapísanej ochrannej známky s právom prednosti. Ak sú však jeho práva na nezapísané označenie (medzi nimi aj právo zakázať, aby jeho konkurent používal prihlásenú ochrannú známku) založené na vnútroštátnych právnych predpisoch, na ktoré sa odvoláva, ( 22 ) musí pomôcť spresniť aspoň obsah týchto predpisov.

44. V tomto prípade sa uplatnia obvyklé pravidlá dokazovania (ten, kto niečo tvrdí, to musí preukázať) podľa článku 76 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 207/2009. Pokiaľ však ide o vnútroštátne právo, uvedenú zásadu treba do určitej miery špecifikovať.

45. Ako som už uviedol, EUIPO má záujem na tom, aby nedochádzalo k zápisu označení, ktoré by mohli byť s úspechom napádané v konaniach vo veci vyhlásenia neplatnosti, a to prinajmenšom z dôvodu zásady riadnej správy vecí verejných. Vzhľadom na význam rozhodnutia, ktoré majú prijať, sa útvary EUIPO nemôžu vyhnúť úplnému posúdeniu, v rámci ktorého budú musieť prípadne ex offo vykonať dôkazy o vnútroštátnom práve. Nemôžu sa z nich stať len „senáty registrujúce vnútroštátne právo predložené [namietateľom]“ ( 23 ), teda nemusia sa obmedziť „na úlohu overenia platnosti vnútroštátneho práva, ako ho prezentoval navrhovateľ, pokiaľ ide o návrhy na vyhlásenie neplatnosti“ ( 24 ).

46. Judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti možno označiť za nejednoznačnú. Na jednej strane sa v nej zdôrazňuje povinnosť žalobcu preložiť dôkazy o používaní alebo existencii, platnosti a rozsahu ochrany ochrannej známky. ( 25 ) Na druhej strane táto judikatúra podčiarkuje povinnosť EUIPO ex offo preskúmať podmienky uplatnenia a rozsah uvádzaných vnútroštátnych právnych predpisov. ( 26 )

47. Domnievam sa, že na preukázanie obsahu vnútroštátneho práva, ktoré chráni nezapísané označenie, je vhodnejší druhý z načrtnutých postupov. Súdny dvor sa ním riadil v rozsudku ÚHVT/National Lottery Commission ( 27 ), v ktorom kategoricky konštatoval, že „Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 20 napadnutého rozsudku rozhodol, že ‚za okolností, keď môže byť ÚHVT vyzvaný, aby zohľadnil najmä vnútroštátne právo členského štátu, v ktorom sa skoršie právo, na ktorom sa zakladá návrh na vyhlásenie neplatnosti, využíva na ochranu, sa musí ex offo prostriedkami, ktoré považuje za užitočné na tento účel, oboznámiť[ ( 28 )] s vnútroštátnymi právnymi predpismi daného členského štátu, ak sú takéto informácie potrebné na posúdenie podmienok uplatnenia predmetného dôvodu neplatnosti a najmä vecnej správnosti predkladaných skutkových okolností alebo dôkaznej sily predložených dokumentov‘“.

48. Útvary EUIPO ( 29 ) sa teda musia usilovať doplniť dôkazy o vnútroštátnom práve s cieľom zabezpečiť, aby spis týkajúci sa rozhodnutia o námietke obsahoval čo najpodrobnejšie informácie so zreteľom na prípadné napadnutie tohto rozhodnutia v budúcnosti. Tým sa navyše Všeobecnému súdu uľahčuje výkon jeho (neobmedzenej) právomoci vykladať vnútroštátne právo na základe článku 65 ods. 2 nariadenia č. 207/2009. ( 30 )

49. Táto povinnosť nič nemení na dôkaznom bremene, ktoré nesie namietateľ. EUIPO má vykonať preskúmanie ex offo, ak má k dispozícii informácie týkajúce sa vnútroštátneho práva, a to buď vo forme tvrdení týkajúcich sa jeho obsahu, alebo vo forme dôkazov poskytnutých v rámci diskusie, o ktorých sa tvrdí, že majú dôkaznú silu, ( 31 ) alebo dokonca len vo forme náznaku dôkazu. ( 32 )

50. Posúdenie otázky, či uvedené informácie postačujú na uplatnenie povinnosti preskúmať ex offo vnútroštátnu právnu úpravu, závisí od okolností daného prípadu. Jednou z týchto okolností je práve to, že informácie o vnútroštátnom práve neboli v konaní predložené včas, v zmysle článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009. Ďalšou okolnosťou by mohlo byť to, že obaja účastníci konania poznajú alebo musia poznať tak daný jazyk, ako aj predmetné vnútroštátne právo, keďže obaja majú rovnakú štátnu príslušnosť, a predovšetkým preto, lebo spor pôvodne vznikol v dotknutom členskom štáte.

b) Oneskorene predložené dôkazy pred odvolacími senátmi

51. Článok 76 nariadenia č. 207/2009, k porušeniu ktorého podľa názoru EUIPO došlo, v odseku 1 prvej vete stanovuje (všeobecnú) zásadu preskúmania skutočností ex offo, ktorá sa vzťahuje na všetky útvary úradu. V druhej vete toho istého odseku je však stanovená špecifikácia, ktorá platí „v konaniach týkajúcich sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu“: preskúmanie sa vtedy obmedzí na dôvody, dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania. Toto posledné uvedené spresnenie je vyjadrením zásady zákazu rozhodovať ultra petita, čo je celkom logické, keďže ide o konania inter partes, ktorých predmet určujú účastníci konania. ( 33 )

52. Za týchto okolností odsek 2 citovaného článku 76 zavádza výnimku z neprípustnosti oneskorene predložených skutočností a dôkazov. Podľa uvedeného odseku EUIPO nemusí zobrať do úvahy skutočnosti ani dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas. ( 34 )

53. Súdny dvor vo svojej judikatúre ( 35 ) sústavne vykladá uvedené ustanovenie v tom zmysle, že „predloženie skutočností a dôkazov zostáva spravidla, a pokiaľ nie je uvedené inak, možným aj po uplynutí lehôt, ktorým je takéto predloženie podľa ustanovení nariadenia č. 207/2009 podriadené, a že nič nezakazuje EUIPO, vrátane jeho odvolacích senátov, zohľadniť skutočnosti a dôkazy takto oneskorene označené alebo predložené“ ( 36 ).

54. Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že predmetné ustanovenie tým, že používa sloveso „nemusí“, priznáva EUIPO širokú mieru voľnej úvahy, ktorú musí vždy odôvodniť, aby mohol rozhodnúť, či je v každom konkrétnom prípade potrebné zobrať do úvahy oneskorene predložené dôkazy. ( 37 )

55. Pokiaľ ide o uplatnenie uvedenej voľnej úvahy v rámci námietkového konania, podľa tej istej judikatúry je odôvodnené, ak úrad využije voľnú úvahu, ak sa domnieva, že na jednej strane oneskorene uvedené skutočnosti môžu byť skutočne relevantné, pokiaľ ide o výsledok námietok, a na druhej strane štádium konania, v ktorom došlo k tomuto oneskorenému predloženiu, a okolnosti, ktoré ho sprevádzajú, nebránia tomuto zohľadneniu. ( 38 )

56. Uvedená voľná úvaha bola obmedzená ( 39 ) rozsudkom Súdneho dvora, ktorý bol vydaný po rozsudku, ktorý je predmetom tohto konania. Vo veci EUIPO/Grau Ferrer bolo pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek vykonávacieho nariadenia vyložené v tom zmysle, že v námietkových konaniach sa právomoc posúdenia nevzťahuje na nové dôkazy, keďže v uvedenom ustanovení sa hovorí len o ďalších dôkazoch. ( 40 )

57. EUIPO sa vo svojom odvolaní ( 41 ) do veľkej miery opiera o uvedené spresnenie vyplývajúce z judikatúry. Domnievam sa však, že nemožno stotožňovať odlišné otázky: a) odvolanie vo veci EUIPO/Grau Ferrer sa týkalo dôkazu o existencii a platnosti národnej ochrannej známky ( 42 ) a b) v tomto konaní ide naopak o dôkaz o vnútroštátnej právnej úprave, z čoho vyplýva určitý rozdiel.

58. Vnútroštátne právo, ktoré sa uplatní na základe nariadenia č. 207/2009, totiž v tejto situácii nemožno považovať za čisto skutkovú okolnosť, lebo podľa článku 65 ods. 2 uvedeného nariadenia prinajmenšom jeho výklad podaný útvarmi EUIPO podlieha úplnému preskúmaniu zákonnosti zo strany Všeobecného súdu, ktorý môže ex offo preskúmať obsah a podmienky uplatnenia vnútroštátneho práva. ( 43 ) Touto dvojakou povahou sa budem zaoberať nižšie.

c) Nový, dodatočný alebo doplňujúci dôkaz

59. EUIPO vo svojom odvolaní uvádza, že doplňujúce dôkazy o vnútroštátnej právnej úprave sú prípustné len vtedy, ak boli predtým včas predložené iné dôkazy týkajúce sa tejto právnej úpravy. Podľa EUIPO k tomu v prejednávanej veci nedošlo, lebo Group OOD poskytla informácie o bulharskom práve až pred odvolacím senátom (a nie pred námietkovým oddelením, ktoré je predchádzajúcou inštanciou).

60. Nový ( 44 ) dôkaz sa na účely prejednávanej veci vyznačuje neexistenciou súvislosti s iným predtým predloženým dokumentom, ako aj tým, že bol predložený oneskorene. Doplňujúci alebo dodatočný dôkaz je naopak dôkaz, ktorý sa pripojí k iným dôkazom, ktoré už boli predtým včas predložené.

61. Uvedené rozlišovanie, ako aj účinky oboch kategórií dôkazov, vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorej „ak sa nepredložil nijaký dôkaz o používaní dotknutej ochrannej známky v lehote, ktorú stanovil EUIPO, musí tento úrad ex offo námietku zamietnuť“. Naopak, „pokiaľ sa… dôkazy… predložia v lehote, ktorú stanovil EUIPO,… predloženie dodatočných dôkazov ostáva možné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2013, New Yorker SHK Jeans/ÚHVT, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 30)“ ( 45 ).

62. Súčasťou obsahu vnútroštátneho práva sú v tomto smere jednak skutkové okolnosti (ktoré treba uviesť a ten, kto sa na ne odvoláva, musí predložiť aspoň náznak dôkazu) a jednak čisto právne okolnosti (prináleží Všeobecnému súdu a prípadne Súdnemu dvoru rozhodnúť, či útvary EUIPO vyložili tento obsah správne alebo nesprávne).

63. Práve uvedená koexistencia si vyžaduje, aby útvary EUIPO zaujali aktívny prístup pri posudzovaní významu a dosahu vnútroštátnych predpisov, ak boli s týmito predpismi oboznámené do takej miery, že možno hovoriť o náznaku dôkazu. Pokiaľ o nich boli takto oboznámené a pokiaľ im boli zároveň predložené aspoň nejaké dokumenty, neskoršie dôkazy predložené odvolacím senátom možno označiť za doplňujúce alebo dodatočné, ale nie za nové dôkazy.

64. Možno si však položiť otázku, či niektoré z uvedených kvalifikácií zodpovedajú dôkazu o vnútroštátnom práve v situácii, o akú ide v predmetnom spore, ktorého účastníkmi sú dva subjekty s rovnakou štátnou príslušnosťou, na ktoré sa vzťahuje ten istý vnútroštátny právny poriadok a ktoré predložili EUIPO spor, už predtým začatý v ich krajine, teda v Bulharsku.

d) Uplatnenie vyššie uvedených výkladových usmernení na prejednávaný prípad

65. Všeobecný súd v bode 57 napadnutého rozsudku usúdil, že tri ustanovenia bulharského práva, na ktoré sa Group OOD odvolala pred odvolacím senátom, nie sú novými dôkazmi, keďže sú súčasťou dôkazov predložených s cieľom preukázať nadobudnutie, trvanie a rozsah ochrany nezapísanej ochrannej známky uvedenej v námietkovom konaní. ( 46 )

66. Pokiaľ ide o právnu kvalifikáciu, toto posúdenie povahy dôkazov v zásade podlieha preskúmaniu Súdneho dvora v odvolacom konaní. ( 47 ) V tomto smere treba uviesť niekoľko spresnení.

67. V prvom rade bod 27 rozsudku EUIPO/Grau Ferrer treba vykladať v súlade s predchádzajúcim bodom 26 tohto rozsudku, z ktorého vyplýva, že uvedená vec sa týkala dôkazov o používaní, pričom EUIPO musel vzhľadom na absolútnu neexistenciu týchto dôkazov ex offo námietku zamietnuť. ( 48 ) V uvedenej veci totiž namietateľ nepredložil námietkovému oddeleniu dôkaz o existencii ochrannej známky, na ktorej bola sčasti založená jeho námietka. V prejednávanej veci naopak nie je sporné, či existujú dôkazy o používaní nezapísanej ochrannej známky namietateľa najmä v Bulharsku, bez ohľadu na to, aká je ich dôkazná sila.

68. Za týchto podmienok dôkazy o bulharskom práve predložené pred odvolacím senátom dopĺňali – pokiaľ ide o ich právny aspekt – dôkazy o nadobudnutí, pretrvávajúcej existencii a (predovšetkým) rozsahu ochrany nezapísanej ochrannej známky podľa pravidla 19 ods. 2 písm. d) vykonávacieho nariadenia. Z tohto hľadiska sa teda Všeobecný súd nedopustil nesprávneho posúdenia, keď tieto dôkazy označil za dodatočné.

69. V druhom rade z bodu 35 napadnutého rozsudku vyplýva, že Group OOD nepredložila pred námietkovým oddelením nijaký dôkaz o uplatňujúcej sa vnútroštátnej právnej úprave. Na pojednávaní sa potvrdilo, že výslovné odkazy na § 12 ods. 6 bulharského zákona o ochranných známkach boli uvedené po prvý raz pred odvolacím senátom. ( 49 )

70. V treťom rade však nemožno nespomenúť, že tak prihlasovateľ novej ochrannej známky, ako aj Group OOD pochádzali z Bulharska a boli zastúpení advokátmi, o ktorých bolo možné predpokladať, že poznajú právo svojej krajiny, najmä pokiaľ ide o ochranu nezapísaných ochranných známok. V rozpore s tým, čo tvrdí EUIPO, za týchto okolností by nedošlo k obmedzeniu práva na obhajobu, ani by nevznikla právna neistota, na ktorú EUIPO poukazuje. ( 50 )

71. Okrem toho nie je preukázané, že pred námietkovým oddelením mali obaja účastníci konania pochybnosti o obsahu vnútroštátneho práva, ktoré sa na nich vzťahovalo. Prihlasovateľa nového označenia (pána Ilieva), ktorý je bulharským občanom, zastupovali pred bulharskými súdmi bulharskí advokáti, ktorí sa odvolávali na bulharské právo, a až potom tento prihlasovateľ predložil spor EUIPO, keď požiadal o zápis ochrannej známky Únie. Za týchto podmienok sa Group OOD mohla domnievať, že dôkazné bremeno, pokiaľ ide o preukázanie odôvodnenosti jej námietky, sa týkalo len relevantných skutočností (teda používania skoršieho nezapísaného označenia v obchodnom styku, ktorý má väčší ako iba miestny dosah), a nie vnútroštátneho práva, ktorého obsah bol podľa všetkého nesporný. Ako je to však v prípade EUIPO?

72. V oblasti vnútroštátneho práva má úrad osobitné postavenie, keď rozhoduje v námietkových konaniach založených na článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009. Uvádzaný bulharský vnútroštátny predpis sa už nachádzal v tabuľke vnútroštátnych právnych úprav, ktorú EUIPO zverejňuje vo svojich usmerneniach pre prieskum ochranných známok Európskej únie (konkrétne v kapitole venovanej podávaniu námietok na základe uvedeného článku). ( 51 ) Je pochopiteľné, že vzhľadom na túto informáciu a na dovtedajší vývoj vzťahu medzi prihlasovateľom a namietateľom sa namietateľ domnieval, že nie je povinný uviesť pred námietkovým oddelením konkrétnejšie odkazy na vnútroštátne predpisy, ktoré sa už nachádzali v uvedených usmerneniach.

73. Za týchto osobitných okolností si námietkové oddelenie mohlo bez problémov vyžiadať od namietateľa vysvetlenia o vnútroštátnom práve bez toho, aby tým porušilo zásadu rovnosti zbraní, keďže druhý účastník mohol neskôr v tejto súvislosti uviesť všetko, čo považoval za potrebné. Tomuto útvaru EUIPO nič nebránilo v tom, aby prijal napríklad opatrenie týkajúce sa dokazovania v súlade s článkom 78 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 ( 52 ), ak mal pochybnosti o uplatniteľnosti a výklade uvádzaného vnútroštátneho práva, a tak uplatnil svoju preverovaciu právomoc, ako poznamenal Všeobecný súd. ( 53 )

74. Napokon, ak by sa vyžadovalo – ako to zrejme tvrdí EUIPO –, aby sa už na začiatku námietkového konania predložili dôkazy o všetkých štyroch podmienkach stanovených v článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, viedlo by to k príliš prísnemu formalizmu, ktorý by odporoval cieľu zabrániť zápisu ochranných známok, ktoré môžu byť následne vyhlásené za neplatné. Taká požiadavka by navyše obmedzila na minimum voľnú úvahu pri prijímaní oneskorene predložených dôkazov, ktorá je – pripomínam – „spravidla“ možná, ako to uvádza samotný Súdny dvor. ( 54 )

75. V konečnom dôsledku si myslím, že existovali dostatočné dôvody na to, aby sa dôkaz o troch ustanoveniach bulharského práva uvedených pred odvolacím senátom považoval za doplňujúci vo vzťahu k ostatným dôkazom, ktoré boli predložené námietkovému oddeleniu. Preto sa Všeobecný súd v napadnutom rozsudku nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v súvislosti s pravidlom 50 vykonávacieho nariadenia. Všeobecný súd naopak oprávnene usúdil, že odkazy na bulharské právo uvedené pred odvolacím senátom boli dodatočné, a nie nové. ( 55 )

76. Na základe vyššie uvedeného sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia ani keď konštatoval, že a) obmedzené použitie „voľn[ej] úvah[y] odvolacieho senátu v súvislosti s možnosťou zohľadniť oneskorene predložené skutočnosti a dôkazy“ nebolo v tejto veci prípustné, pričom EUIPO toto tvrdenie v odvolacom konaní nenapadol ( 56 ), a že b) odvolací senát „pochybil, keď neuplatnil svoju voľnú úvahu, ktorú pritom mal, a neodôvodnil svoje odmietnutie zohľadniť odkazy na bulharské právo, ktoré mu boli predložené. Odvolací senát tým porušil článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ako aj pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek nariadenia č. 2868/95“ ( 57 ).

77. Prvému odvolaciemu dôvodu teda nemožno vyhovieť.

B. O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, vykladaného v spojení s pravidlom 19 ods. 2 vykonávacieho nariadenia

1. Zhrnutie tvrdení účastníkov konania

78. EUIPO v rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu tvrdí, že Všeobecný súd napadnutým rozsudkom porušil pravidlo 19 ods. 2 písm. d) vykonávacieho nariadenia, keď konštatoval že neexistujú formálne podmienky týkajúce sa dokazovania vnútroštátnej právnej úpravy. Dodáva, že rešpektovanie práva na obhajobu v konaní inter partes si vyžaduje dodržanie určitých formálnych požiadaviek.

79. Vzhľadom na zásadu „súbežnosti foriem“ sa podmienky týkajúce sa dokazovania pri zápise ochranných známok, stanovené v pravidle 19 ods. 2 písm. a) bode ii) nariadenia č. 2868/95, majú analogicky uplatniť na dôkazy týkajúce sa vnútroštátnych predpisov, ktoré priznávajú právne účinky nezapísaným ochranným známkam.

80. Group OOD spochybňuje uvedenú údajnú analogickú uplatniteľnosť, pričom tvrdí, že tak prípady, na ktoré sa vzťahuje pravidlo 19 ods. 2 písm. a) vykonávacieho nariadenia, ako aj prípady, ktoré spadajú pod ostatné písmená toho istého odseku, sa odlišujú, pokiaľ ide o požadované dôkazné prostriedky, v závislosti od typu skoršieho subjektívneho práva, ktoré sa uvádza v námietke. Uvedené pravidlo nestanovuje jednotnú dôkaznú formu pre jednotlivé prípady (národná ochranná známka, ktorá je zapísaná, prihlásená alebo všeobecne známa, národná ochranná známka s dobrým menom, nezapísaná alebo dokonca podvodne zapísaná národná ochranná známka).

81. Pravidlo 19 ods. 2 písm. d) v každom prípade neukladá namietateľovi povinnosť odovzdať útvarom EUIPO kópiu úradného znenia vnútroštátnej právnej úpravy, na ktorú sa namietateľ odvoláva, v pôvodnom jazyku. Úrad má podľa názoru spoločnosti Group OOD právomoc preskúmať a preveriť vnútroštátne právo s cieľom zistiť presný obsah uvedenej právnej úpravy.

2. Analýza odvolacieho dôvodu

82. Vzhľadom na to, ako EUIPO sformuloval svoj druhý odvolací dôvod, tento odvolací dôvod nepovažujem za presvedčivý.

83. Pokiaľ ide v prvom rade o porovnanie s dôkaznými prostriedkami vyžadovanými v prípadoch zapísaných ochranných známok [pravidlo 19 ods. 2 písm. a) bod ii) vykonávacieho nariadenia], súhlasím s názorom spoločnosti Group OOD: normotvorca upravil listinné dôkazy v závislosti od typu subjektívneho práva uplatneného v danom prípade.

84. Zdá sa teda logické, že v prípade zapísaných ochranných známok stanovil požiadavku predložiť potvrdenia o zápise a iné potvrdenia, ktoré sa spravidla vydávajú pri zápise ochranných známok, pričom dôkazná sila týchto dokumentov je úplne nesporná. Možno sa domnievať, že majiteľ zapísanej ochrannej známky – ak je primerane obozretný – bude mať k dispozícii také potvrdenia alebo si ich bude môcť bez väčších ťažkostí zaobstarať.

85. Je rovnako logické, že ak sa namietateľ odvolá na zapísanú ochrannú známku s dobrým menom [pravidlo 19 ods. 2 písm. c)], musí predložiť tie isté potvrdenia, ako aj „dôkaz o tom, že známka má dobré meno“. Neexistujú obmedzenia pri dokazovaní údajného dobrého mena, ktoré spravidla nie je zaznamenané v úradných listinách, pomocou prostriedkov, ktoré každý majiteľ ochrannej známky považuje za vhodné.

86. V tom istom zmysle možno poukázať na dôkazy vyžadované v prípadoch nezapísaných ochranných známok. Keďže tieto označenia už vzhľadom na svoju povahu nie sú úradne zapísané, je pochopiteľné, že opis prostriedkov na preukázanie ich používania a práv, ktoré s ním súvisia, je menej jednoznačný, a to práve s cieľom vyhnúť sa prísnym formálnym požiadavkám v oblasti, v ktorej nemožno vyžadovať ich dodržanie.

87. Okrem toho dôkazné prostriedky, ktoré musí predložiť majiteľ nezapísaného označenia, ak namieta proti zápisu novej ochrannej známky, sa v zásade viažu na subjektívne právo, na ktoré sa tento namietateľ odvoláva. Nadobudnutie, trvanie a rozsah ochrany uvedených nezapísaných ochranných známok možno preukázať, ak ich majiteľovi bolo podľa vnútroštátnych predpisov (alebo prípadne – čo však neplatí v prejednávanej veci – predpisov Únie) priznané prednostné právo používať predmetné označenie a zakázať používanie neskorších označení.

88. Ak by sa teda v oblasti, v ktorej sa tvorca právneho predpisu zámerne (a podľa môjho názoru správne) rozhodol poskytnúť určitú voľnosť, stanovili formálne požiadavky týkajúce sa dôkazných prostriedkov, znamenalo by to prepísať znenie vykonávacieho nariadenia v takom zmysle, ktorý odporuje zámeru normotvorcu Únie.

89. V druhom rade by hypoteticky bola prípustná požiadavka predložiť preklad vnútroštátnych predpisov uvedených v námietke, ak by druhý účastník (teda prihlasovateľ ochrannej známky) nebol schopný porozumieť im. Stačí však pripomenúť, že v prejednávanej veci bol prihlasovateľ, pán Iliev, tiež bulharským štátnym príslušníkom a vôbec nebolo preukázané, že neovláda jazyk tohto členského štátu.

90. V treťom rade bolo by veľmi neprirodzené konštatovať, že existuje určitá podobnosť s formalitami v zmysle článku 94 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, v ktorom sú vnútroštátne súdy vyzvané, aby okrem znenia položených prejudiciálnych otázok predložili aj znenie vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré možno v danom prípade použiť, a prípadne príslušnú vnútroštátnu judikatúru. Uvedené dokumenty umožňujú Súdnemu dvoru lepšie pochopiť právnu otázku, ktorú mu kladie vnútroštátny súd, pričom tieto informácie nevyhnutne potrebuje na to, aby mohol vydať rozsudok, ktorým sa vykladá právny predpis, s účinkami erga omnes.

91. Je zrejmé, že neexistuje nijaká podobnosť s konaniami o námietkach proti zápisu ochrannej známky. V týchto konaniach sa dôkazy alebo odkazy na vnútroštátne právo predkladajú, resp. uvádzajú na podporu subjektívneho práva voči právu konkurenta v rámci správneho konania inter partes, v ktorom sa vydá rozhodnutie, ktoré sa dotkne len účastníkov konania. Je takmer zbytočné uvádzať, že funkcia Súdneho dvora pri odpovedaní na prejudiciálne otázky nie je porovnateľná s úlohami útvarov EUIPO.

92. Preto sa domnievam, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku tým, že určil, najmä v bodoch 69, 70 a 81 tohto rozsudku, že neexistujú formálne požiadavky týkajúce sa dokazovania vnútroštátnej právnej úpravy, vôbec neporušil článok 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, vykladaný v spojení s pravidlom 19 ods. 2 vykonávacieho nariadenia.

93. Druhému odvolaciemu dôvodu teda nemožno vyhovieť, čo v spojení so zamietnutím prvého odvolacieho dôvodu znamená, že odvolanie treba v celom rozsahu zamietnuť.

94. Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora je potrebné uložiť EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania, keďže nemal vo veci úspech a Group OOD to navrhla.

VI. Návrh

95. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: 1. Odvolanie sa zamieta. 2. EUIPO je povinný nahradiť trovy tohto konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Nariadenie Rady z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1).

( 3 ) Rozsudok z 29. júna 2016, Group OOD/EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU:T:2016:371) (ďalej len „napadnutý rozsudok“).

( 4 ) Posledná verzia tohto právneho predpisu – nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. apríla 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1), ktoré sa z hľadiska ratione temporis neuplatní na prejednávaný prípad – vyplýva zo zmien vykonaných nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2424 zo 16. decembra 2015, ktorým sa mení nariadenie Rady (ES) č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva a nariadenie Komisie (ES) č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke Spoločenstva, a zrušuje nariadenie Komisie (ES) č. 2869/95 o poplatkoch splatných Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (Ú. v. EÚ L 341, 2015, s. 21).

( 5 ) V španielskom znení tohto ustanovenia je použitý výraz „medios“ (prostriedky), asi s úmyslom doslovne preložiť francúzsky výraz „moyens“; domnievam sa ale, že procesnej terminológii by viac vyhovovalo slovo „motivos“ (dôvody), v zmysle zmeny uvedenej v nariadení 2015/2424.

( 6 ) Nariadenie Komisie (ES) z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, 1995, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189) (ďalej aj ako „vykonávacie nariadenie“), naposledy zmenené nariadením 2015/2424 citovaným v poznámke pod čiarou 4.

( 7 ) Vestník ochranných známok Spoločenstva č. 72/2012 zo 16. apríla 2012.

( 8 ) Niceská dohoda o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.

( 9 ) Rozhodnutie z 2. júna 2014 (vec R 1587/2013‑4) (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

( 10 ) Bulharský zákon o ochranných známkach a zemepisných označeniach (ďalej len „bulharský zákon o ochranných známkach“).

( 11 ) Pozri body 52 až 56 napadnutého rozsudku.

( 12 ) Všeobecný súd citoval rozsudok z 3. októbra 2013, Rintisch/ÚHVT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), pričom zdôraznil, že Súdny dvor v tomto rozsudku určil, že odvolací senát musí vykonávať svoju voľnú úvahu reštriktívne, ak sú dokumenty, ktoré sa musia pripojiť na podporu námietky, presne a vyčerpávajúcim spôsobom vymenované v pravidle 19 ods. 2 písm. a) bode ii) nariadenia č. 2868/95. V tejto veci to vzhľadom na znenie pravidla 19 ods. 2 písm. d) uvedeného nariadenia takáto situácia nenastala.

( 13 ) Body 57 až 61 napadnutého rozsudku.

( 14 ) Body 69 a 70 napadnutého rozsudku.

( 15 ) Rozsudok z 27. marca 2014 (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) Body 77 až 82 napadnutého rozsudku.

( 17 ) V tejto súvislosti cituje rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50).

( 18 ) V tejto súvislosti cituje rozsudok z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27), ktorý bol vydaný po rozsudku, proti ktorému smeruje prejednávané odvolanie.

( 19 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 48).

( 20 ) Rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50).

( 21 ) Tamže, bod 49. Uvedené pravidlo znie: „Návrh na výmaz alebo na vyhlásenie o neplatnosti… predložen[ý] [ÚHVT] obsahuje:… b) pokiaľ ide o dôvody, z ktorých sa vychádzalo pri návrhu;… iii) v prípade žiados[ti] na základe článku 52 ods. 2 nariadenia, podrobné údaje o práve, na ktorom je návrh o vyhlásenie o neplatnosti založen[ý] a podrobné údaje preukazujúce, že prihlasovateľ je majiteľom predchádzajúceho práva, ako je uvedené v článku 52 ods. 2 nariadenia alebo že na základe uplatniteľného národného práva [je] oprávnený vzniesť nárok na toto právo“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

( 22 ) Podmienky uplatnenia článku 8 ods. 4 písm. a) a b) nariadenia č. 207/2009.

( 23 ) Tento citát, ktorý som prispôsobil námietkovému konaniu, som prebral z návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci ÚHVT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782, bod 94).

( 24 ) Rozsudok z 27. marca 2014, ÚHVT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, bod 43).

( 25 ) Pozri rozsudky z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, body 26 a 27), a z 18. júla 2013, New Yorker SHK Jeans/ÚHVT (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 29).

( 26 ) Pozri rozsudok z 27. marca 2014, ÚHVT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, body 41 až 44).

( 27 ) Tamže, bod 45.

( 28 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 29 ) Najmä odvolacie senáty vzhľadom na úlohy, ktoré plnia.

( 30 ) Rozsudok z 5. apríla 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, bod 38 a citovaná judikatúra).

( 31 ) Všeobecný súd to – podľa môjho názoru správne – konštatoval vo viacerých rozsudkoch. Pozri napríklad rozsudok z 2. marca 2013, El Corte Inglés/ÚHVT – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, body 38 až 41).

( 32 ) EUIPO v bode 62 odvolania podľa všetkého súhlasí s názorom, že by postačoval náznak dôkazu.

( 33 ) Naopak, keďže EUIPO obhajuje všeobecný záujem, musí v súlade s odsekom 1 preskúmať skutočnosti spôsobilé preukázať, že označenie, o ktorého zápis sa žiada, patrí do pôsobnosti jedného alebo viacerých absolútnych dôvodov zamietnutia uvedených v článku 7 nariadenia č. 207/2009. Pozri v tomto zmysle BENDER, A.: XI. Verfahren vor dem HABM. In: FEZER, K.‑H.: Handbuch der Markenpraxis – Band 1, Markenverfahrensrecht. München: C. H. Beck, 2007, s. 497.

( 34 ) Uvedená možnosť sa vzťahuje na všetky konania, vrátane tých, ktoré sa týkajú relatívnych dôvodov zamietnutia, keďže – na rozdiel od odseku 1 – v tomto smere nie je stanovená nijaká výnimka.

( 35 ) Pozri zhrnutie judikatúry v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, body 40 až 53).

( 36 ) Rozsudok zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, bod 55 a citovaná judikatúra).

( 37 ) Rozsudok zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, bod 56 a citovaná judikatúra).

( 38 ) Rozsudok zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, bod 59 a citovaná judikatúra).

( 39 ) Existuje ďalšie obmedzenie, ktoré sa týka pravidla 19 ods. 2 písm. a) bodu ii) vykonávacieho nariadenia, a preto nie je relevantné pre prejednávané odvolanie: podľa Súdneho dvora možno predpokladať, že namietateľ aj pred podaním námietky pozná presné dokumenty, ktoré má predložiť na jej podporu, keďže tieto dokumenty sú presne a taxatívne vymenované v spomenutom pravidle. V takej situácii sa musí voľná úvaha uplatniť reštriktívne, pričom oneskorene predložené dôkazy možno pripustiť len vtedy, ak okolnosti odôvodňujú oneskorenie odvolateľa pri ich predložení (rozsudok z 3. októbra 2013, Rintisch/ÚHVT, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, bod 39).

( 40 ) Rozsudok z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27).

( 41 ) V bodoch 48 až 53 odvolania.

( 42 ) Vyplýva to z bodu 10 rozsudku z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579).

( 43 ) Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, bod 54 a citovaná judikatúra).

( 44 ) Súdny dvor v rozsudku z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 27), odmietol možnosť predkladania „nových“ dôkazov po tom, čo v bode 23 tohto rozsudku porovnal nemecké, španielske a anglické znenie pravidla 50 (v ktorom sa hovorí o „ďalších“ skutočnostiach a dôkazoch) s jeho francúzskym znením (v ktorom sú spomenuté „nové alebo dodatočné“ dôkazy a skutočnosti).

( 45 ) Rozsudok z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, bod 26).

( 46 ) V tomto bode napadnutého rozsudku Všeobecný súd navyše odkázal na inú pasáž (bod 35) uvedeného rozsudku, v ktorej sa spomína mnoho dôkazov o používaní nezapísaného označenia.

( 47 ) Uznesenie Súdneho dvora z 3. júna 2015, The Sunrider Corporation/ÚHVT (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, bod 56).

( 48 ) V tomto rozsudku je citovaný iný rozsudok z 18. júla 2013, New Yorker SHK Jeans/ÚHVT (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, body 28 a 30).

( 49 ) Na pojednávaní vyšlo najavo, že Group OOD v konaní pred námietkovým oddelením len v príslušnom tlačive označila krížikom kolónku týkajúcu sa bulharského práva, pričom neuviedla ďalšie podrobnosti o konkrétnych ustanoveniach, na ktoré sa odvolávala. Vysvetľuje to tak bod 4 rozhodnutia odvolacieho senátu, v ktorom sa uvádza: „the table ‚national law‘ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law“, ako aj rozhodnutie námietkového oddelenia, pričom v treťom odseku jeho oddielu nazvaného „The law governing the sign“ sa výslovne uvádza: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the ‚Table with National Legislation‘ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR“.

( 50 ) EUIPO v bode 71 odvolania uvádza tieto dva argumenty na podporu svojho tvrdenia, že od namietateľa možno už pri podaní námietky vyžadovať, aby predložil čo najpodrobnejšie dôkazy o vnútroštátnom práve, na ktoré sa odvoláva.

( 51 ) Pozri v súčasnosti EUIPO: Usmernenia pre prieskum ochranných známok Európskej únie – Časť C: Námietky – Oddiel 4: Práva podľa článku 8 ods. 4 a 4a nariadenia o ochrannej známke Európskej únie [verzia z 1. 8. 2016], s. 40.

( 52 ) V súčasnosti článok 97 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1).

( 53 ) Bod 81 napadnutého rozsudku.

( 54 ) Pozri bod 53 vyššie a tam citovanú judikatúru.

( 55 ) Bod 57 napadnutého rozsudku.

( 56 ) Tamže, bod 56.

( 57 ) Tamže, bod 61.