Keywords

Summary



Keywords

1. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Definície

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 2 bod 13 a článok 8 ods. 3)

2. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 3)

3. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 4)

4. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 2 a 4)

5. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Úkony spracovania odpadu

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 6 ods. 3)

6. Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Opätovné využitie a spätné získavanie odpadu

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 7 ods. 1)

Summary

1. Zo znenia článku 2 bodu 13 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti jasne vyplýva, že informácie týkajúce sa demontáže sa vzťahujú na všetky informácie požadované na spracovanie vozidiel po dobe životnosti a že článok 8 ods. 3 tejto smernice sa má vykladať s ohľadom na uvedený bod 13, pokiaľ ide o spôsoby poskytovania týchto informácií.

(pozri bod 25)

2. Článok 5 ods. 3 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti presne stanovuje proces, podľa ktorého sa treba riadiť v prípade vyradenia vozidiel po dobe životnosti z evidencie, aby sa tak zabezpečil súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi, ako to uvádza odôvodnenie č. 2 tejto smernice. V rámci tohto procesu má kľúčový dokument nazvaný osvedčenie o zničení presne vymedzenú funkciu.

Túto funkciu uvedeného dokumentu nemožno nahradiť. Hoci možno priznať, že vnútroštátny systém umožňuje lepšiu kontrolu vozidiel po dobe životnosti, ak osvedčeniu o zničení priznáva inú úlohu, ako je tá stanovená v článku 5 ods. 3 uvedenej smernice, takéto narušenie môže ohroziť súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi a tým riadne fungovanie vnútorného trhu.

To isté platí pri vydaní dokumentu, ktorý je odlišný od osvedčenia o zničení stanoveného v uvedenom článku 5 ods. 3 a určený na jeho náhradu, keďže môže spôsobiť zámenu, ktorá by mohla poškodiť cieľ sledovaný týmto ustanovením.

(pozri body 36 – 38)

3. Zo samotného znenia článku 5 ods. 4 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti jasne vyplýva, že odovzdanie vozidiel po dobe životnosti zariadeniu na spracovanie musí byť bezplatné, pričom s tým spojené náklady hradí výrobca.

Navyše z toho vyplýva, že na to, aby každé likvidačné zariadenie mohlo dobrovoľne prijímať vozidlá po dobe životnosti na zničenie, musí vnútroštátny systém stanoviť systém náhrady za náklady spracovania, v tomto prípade rovnaký systém, ako je ten, ktorý sa vzťahuje na zariadenia na spracovanie, ktoré sú podľa vnútroštátneho systému povinné vykonať toto prevzatie.

(pozri body 48, 49)

4. Ani zo znenia článku 5 ods. 2 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti, podľa ktorého členské štáty musia vykonať potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že všetky vozidlá po dobe životnosti budú odovzdané do autorizovaného zariadenia na spracovanie, ani zo znenia článku 5 ods. 4 tejto smernice, podľa ktorého členské štáty vykonajú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že doprava vozidla do autorizovaného zariadenia na spracovania bude bez akýchkoľvek nákladov pre posledného držiteľa alebo majiteľa vozidla, nevyplýva, že sa má odovzdanie niektorým zariadeniam vykladať v tom zmysle, že všetky zariadenia sú povinné súhlasiť s prevzatím vozidiel po dobe životnosti. Uvedená smernica teda nebráni jednoduchej možnosti prevzatia vozidiel, ktorou disponujú niektoré zariadenia na spracovanie, pod podmienkou, že počet zariadení na spracovanie, ktoré sú povinné prevziať dodané vozidlá po dobe životnosti, je dostatočný na to, aby v praxi bolo možné takémuto zariadeniu dopraviť vozidlá.

Členský štát teda tým, že stanovuje na jednej strane povinnosť pre šrotoviská a zberné pracoviská prevziať vozidlá po dobe životnosti a na druhej strane stanovuje prísne tresty, ktoré sa uplatnia v prípade opustenia takéhoto vozidla, zavádza systém prevzatia vozidiel po dobe životnosti, ktorý nemožno považovať za nezlučiteľný s článkom 5 ods. 4 smernice 2000/53.

(pozri body 51, 52, 55 – 57)

5. Napriek neexistencii definície pojmu rozobratie stanoveného v článku 6 ods. 3 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti, tak úkony súvisiace s rozobratím, ako aj úkony súvisiace s odstránením znečistenia vozidiel sa vzťahujú na súčiastky vozidiel obsahujúce nebezpečné látky, ktoré musia byť na účely zníženia negatívneho vplyvu na životné prostredie pred každým ďalším spracovaním demontované. Uvedené ustanovenie sa má teda vykladať v tom zmysle, že rozobratie sa má chápať ako úkon, ktorým začína „spracovanie na účely odstránenia znečistenia vozidiel“, pričom zostáva súčasťou tohto spracovania.

Členský štát si preto tým, že zaviedol zásadu odstránenia znečistenia vozidiel, ktoré predchádza každému ďalšiemu spracovaniu, avšak bez toho, aby bolo použitím výrazu rozobratie spresnené, že odstránenie znečistenia začína demontážou súčiastok, ktoré možno ľahko demontovať, splnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 6 ods. 3 tejto smernice.

(pozri body 61, 63)

6. Pokiaľ ide o obsah povinnosti recyklácie stanovenej v článku 7 ods. 1 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti, výraz „ak je možná z hľadiska životného prostredia“ nemožno považovať za ekvivalent výrazu použitého vo vnútroštátnom ustanovení, ktoré ho malo prebrať a ktoré túto možnosť podmienilo podmienkou ekonomickej povahy, pretože recykláciu možno uplatniť len pod podmienkou jej technických možností. Ak pojmy možnosť z hľadiska životného prostredia a hospodárske možnosti môžu mať určité spoločné aspekty, je zjavné, že nie sú rovnocenné.

(pozri body 69, 72 – 74)