NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 14. februára 2019 ( 1 )

Vec C‑58/18

Michel Schyns

proti

Belfius Banque SA

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Justice de Paix du canton de Visé (Zmierovací súd kantónu Visé, Belgicko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 2008/48/ES – Povinnosti pred uzavretím zmluvy – Povinnosť veriteľa hľadať druh a výšku úveru, ktoré sú pre spotrebiteľa najvhodnejšie vzhľadom na jeho finančnú situáciu v čase uzavretia zmluvy a účel úveru – Povinnosť veriteľa neuzavrieť zmluvu, ak existujú dôvody, na základe ktorých sa možno domnievať, že spotrebiteľ nebude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy o úvere“

I. Úvod

1. V tomto konaní, ktoré sa vedie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, má Súdny dvor vyložiť smernicu 2008/48 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere ( 2 ). Od Súdneho dvora sa v tejto súvislosti v podstate žiada, aby objasnil vzťah medzi rôznymi povinnosťami poskytovateľa úveru pred uzavretím zmluvy. Konkrétne ide na jednej strane o význam povinnosti poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy podľa článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 a na druhej strane o možný význam posúdenia úverovej bonity spotrebiteľa pred uzavretím zmluvy, ktoré stanovuje článok 8 smernice 2008/48.

2. Otázky o výklade, ktoré v tejto súvislosti predložil prvostupňový belgický súd, treba preskúmať z hľadiska „[cielenej] úplnej harmonizácie“ ( 3 ), ktorá sa má dosiahnuť smernicou 2008/48. V tomto ohľade napokon vzniká otázka, do akej miery bráni takáto harmonizácia prijatiu ustanovení vnútroštátneho práva so širšou pôsobnosťou, a to aj vtedy, ak takéto ustanovenia môžu prípadne zabezpečiť účinnú ochranu spotrebiteľa pred unáhleným prijatím úveru alebo prijatím úveru bez dostatočných informácií, a teda zodpovedajú hlavným cieľom smernice 2008/48. Tieto otázky opäť ( 4 ) dokazujú, že medzi vysokou úrovňou ochrany spotrebiteľa, ( 5 ) o ktorú sa v zásade usiluje smernica 2008/48 na jednej strane a snahou o dokončenie vnútorného trhu, ktoré sa má dosiahnuť prostredníctvom zamedzenia fragmentácie právnych predpisov, existuje vzťah napätia. ( 6 )

II. Právny rámec

A. Právo Únie

3. Smernica 2008/48 má vzhľadom na svoj článok 1 za cieľ dosiahnuť harmonizáciu určitých aspektov zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré sa týkajú zmlúv o spotrebiteľskom úvere.

4. Článok 5 smernice 2008/48 sa týka informácií pred uzavretím zmluvy. Odsek 6 tohto článku znie: „Členské štáty zabezpečia, aby veritelia a prípadne sprostredkovatelia úveru poskytli spotrebiteľovi primerané vysvetlenie, aby mohol posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, a to aj objasnením informácií, ktoré sa poskytujú pred uzavretím zmluvy v súlade s odsekom 1, základných vlastností ponúkaných produktov a konkrétneho vplyvu, ktorý môžu mať na spotrebiteľa, vrátane dôsledkov neplnenia zmluvy spotrebiteľom. Členské štáty môžu prispôsobiť spôsob a rozsah poskytovania tejto pomoci, ako aj to, kto ju poskytuje, konkrétnym okolnostiam situácie, za ktorej sa zmluva o úvere ponúka, osobe, ktorej sa ponúka, a druhu ponúkaného úveru.“

5. Článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 ukladá veriteľovi povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa pred uzavretím zmluvy a znie: „Členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy. Členské štáty, ktorých právne predpisy ukladajú veriteľovi povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa na základe nahliadnutia do príslušnej databázy, si môžu túto povinnosť zachovať.“

6. V súvislosti s požadovanou harmonizáciou článok 22 ods. 1 smernice 2008/48 stanovuje: „Keďže táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, členské štáty nesmú zachovať ani zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice.“

7. Napokon článok 23 smernice 2008/48 stanovuje, že členské štáty ustanovia pravidlá o sankciách za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice a prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili ich vykonávanie. Ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.

B. Vnútroštátne právo

8. Smernica Rady 87/102/EHS z 22. decembra 1986 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré sa týkajú spotrebiteľského úveru ( 7 ), bola v Belgicku prebratá na základe zákona o spotrebiteľskom úvere a vykonávacích predpisov k tomuto zákonu. ( 8 ) Smernica 2008/48 bola prebratá prostredníctvom zmeny tohto zákona ( 9 ). Zákonom z 19. apríla 2014 (Moniteur belge z 28. mája 2014, s. 41686, nemecké znenie uverejnené v Moniteur belge z 10. januára 2017) bol zákon o spotrebiteľskom úvere zrušený a jeho ustanovenia boli s účinnosťou od 1. apríla 2015 prevzaté do Hospodárskeho zákonníka.

9. Článok 10 zákona o spotrebiteľskom úvere sa v súvislosti s posúdením úverovej bonity spotrebiteľa uplatňoval na „presné a úplné informácie [požadované od spotrebiteľa], ktoré [veriteľ alebo sprostredkovateľ] považuje za potrebné na posúdenie jeho finančnej situácie a schopnosti splácať úver a v každom prípade jeho existujúcich finančných záväzkov“ ( 10 ).

10. Článok 11 ods. 4 prvý pododsek zákona o spotrebiteľskom úvere v znení relevantnom pre skutkové okolnosti ( 11 ) znel: „Veritelia a prípadne sprostredkovatelia úveru poskytnú spotrebiteľovi primerané vysvetlenie, a to aj objasnením informácií, ktoré sa poskytujú pred uzavretím zmluvy v súlade s odsekom 1, základných vlastností ponúkaných produktov a konkrétneho vplyvu, ktorý môžu mať na spotrebiteľa, vrátane dôsledkov neplnenia zmluvy spotrebiteľom, aby tak spotrebiteľ mohol posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii.“

11. Článok 15 ods. 1 a 2 zákona o spotrebiteľskom úvere v znení relevantnom pre skutkové okolnosti ( 12 ) stanovoval: „1. Od veriteľa a sprostredkovateľa úveru sa vyžaduje, aby v rámci úverových zmlúv, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkovávajú, hľadali najvhodnejší druh a výšku úveru vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy a účel úveru. 2. Veriteľ je oprávnený uzavrieť úverovú zmluvu, len ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, najmä na základe nahliadnutia v zmysle článku 9 zákona z 10. augusta 2001 o registri úverov fyzických osôb a na základe informácií uvedených v článku 10, odôvodnene domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmlúv.“

12. Článok 19 ods. 1 a 2 zákona o spotrebiteľskom úvere ( 13 ) stanovoval: „Ak sa v zmluve o úvere uvedie financovaný tovar alebo služba alebo ak veriteľ vyplatí sumu podľa zmluvy o úvere priamo predávajúcemu alebo poskytovateľovi služby, účinky záväzkov spotrebiteľa nastanú až v okamihu dodania tovaru alebo poskytnutia služby, pričom v prípade opakovaného predaja alebo poskytovania služieb nastanú účinky záväzkov spotrebiteľa od momentu začatia dodávky tovaru alebo poskytovania služieb a zaniknú v okamihu zastavenia dodávky alebo poskytovania služieb, ibaže sa úverová suma vyplatí priamo spotrebiteľovi a veriteľ nepozná totožnosť predávajúceho, resp. poskytovateľa služieb. Úverovú sumu možno vyplatiť predávajúcemu alebo poskytovateľovi služieb až vtedy, keď bol veriteľ oboznámený o dodaní tovaru alebo o poskytnutí služby.“

III. Skutkové okolnosti a spor vo veci samej

13. SPRL HOME VISION (ďalej len „Home Vision“) sa v zmluve, ktorú uzatvorila s pánom Schynsom 8. mája 2012, zaviazala nainštalovať fotovoltické zariadenie za cenu 40002 eur. ( 14 ) Home Vision sa v tejto súvislosti dodatočne zaviazala, že prevezme povinnosť platiť mesačné splátky pôžičky vo výške 622,41 eura za postúpenie zelených osvedčení, ktoré budú pre toto zariadenie vydané počas doby desiatich rokov. Ďalšie podrobnosti o tejto pôžičke z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplývajú.

14. Faktúra na dohodnutú cenu bola vystavená 10. mája 2012. S.A. DEXIA BANQUE BELGIQUE, ako právna predchodkyňa BELFIUS BANQUE (ďalej len „Belfius Banque“), poskytla 22. mája 2012 pánovi Schynsovi úver, nazývaný ako „Eco‑Crédit Habitation“, vo výške 40002 eur s dobou splatnosti 120 mesiacov, ktorý bol splatný v mesačných splátkach vo výške 427,72 eura. Suma úveru bola vyplatená pánovi Schynsovi, ktorý ju následne previedol na Home Vision.

15. Dohodnuté fotovoltické zariadenie však nikdy nebolo nainštalované, a teda financovanie dohodnuté v zmluve z 8. mája 2012 sa nikdy neuskutočnilo. Dňa 5. decembra 2013 bol na Home Vision vyhlásený konkurz.

16. Pán Schyns platil viac ako štyri roky mesačné splátky úveru vyplývajúce zo zmluvy o úvere z 22. mája 2012, až kým 21. decembra 2016 proti veriteľovi nepodal žalobu a domáhal sa zrušenia zmluvy z dôvodu, že Belfius Banque porušila svoje povinnosti, ako aj oslobodenia od akejkoľvek povinnosti splácania úveru. V návrhu z 15. mája 2017 okrem náhrady trov konania žiadal, aby súd konštatoval, že zmluva o úvere z 22. mája 2012 je neplatná a že od decembra 2016 zanikla akákoľvek jeho povinnosť splácať úver. Belfius Banque žalobné návrhy odmietla a subsidiárne navrhla predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania.

IV. Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom

17. Uznesením z 22. januára 2018, ktoré bolo doručené 30. januára 2018, Justice de Paix du canton de Visé (Zmierovací súd kantónu Visé) predložil Súdnemu dvoru v súlade s článkom 267 ZFEÚ návrh na začatie prejudiciálneho konania o týchto otázkach: „1. a) Bráni článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 v rozsahu, v akom je jeho cieľom zabezpečiť, aby bol spotrebiteľ schopný určiť, či navrhovaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, zneniu článku 15 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere (zrušenému a nahradenému článkom VII.75 Hospodárskeho zákonníka), ktorý stanovuje, že veriteľ a sprostredkovateľ úveru sú povinní v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkúvajú, hľadať druh a výšku úveru, ktoré sú pre spotrebiteľa najvhodnejšie vzhľadom na jeho finančnú situáciu v čase uzavretia zmluvy a účel úveru, ak tento článok stanovuje všeobecnú povinnosť veriteľa alebo sprostredkovateľa úveru hľadať pre spotrebiteľa najvhodnejší úver, ktorá nevyplýva zo znenia uvedenej smernice? b) Bráni článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 v rozsahu, v akom je jeho cieľom zabezpečiť, aby bol spotrebiteľ schopný určiť, či navrhovaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, zneniu článku 15 ods. 2 zákona o spotrebiteľskom úvere (zrušenému a v súčasnosti nahradenému článkom VII.77 § 2 ods. 1 Hospodárskeho zákonníka) v rozsahu, v akom stanovuje, že veriteľ môže uzavrieť zmluvu o úvere len vtedy, ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, najmä na základe poradenstva v zmysle článku 9 zákona z 10. augusta 2001 o registri úverov fyzických osôb a na základe informácií uvedených v článku 10, odôvodnene domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy, pokiaľ má uvedený článok za následok, že o vhodnosti prípadného poskytnutia úveru musí namiesto spotrebiteľa rozhodnúť samotný veriteľ? 2. V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, má sa smernica 2008/48 z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere vykladať v tom zmysle, že vždy vyžaduje, aby namiesto spotrebiteľa posúdili vhodnosť prípadného poskytnutia úveru veriteľ a sprostredkovateľ úveru?“

18. V prejudiciálnom konaní vedenom pred Súdnym dvorom predložili svoje písomné pripomienky Belfius Banque, ako žalovaná v spore vo veci samej, Belgické kráľovstvo a Európska komisia. Tí istí účastníci sporu vo veci samej boli zastúpení aj na pojednávaní, ktoré sa konalo 28. novembra 2018.

V. Prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania

19. Veľmi stručné odôvodnenie návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyvoláva pochybnosti o prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vzhľadom na obsahové požiadavky upravené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

20. Podľa ustálenej judikatúry môže Súdny dvor odmietnuť odpovedať na prejudiciálnu otázku predloženú vnútroštátnym súdom, ak nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené. ( 15 ) Potreba dopracovať sa k výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, si vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého spadajú ním kladené otázky, resp. aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa uvedené otázky zakladajú. ( 16 )

21. Ustálená judikatúra si tiež vyžaduje, aby informácie uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru umožnili nielen poskytnúť užitočné odpovede, ale aby sa aj vládam členských štátov a ďalším dotknutým stranám poskytla možnosť predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Súdny dvor musí dbať na to, aby táto možnosť existovala, pričom treba prihliadať aj na tú skutočnosť, že účastníkom konania sa podľa citovaného ustanovenia doručujú iba návrhy na začatie prejudiciálneho konania doplnené o preklad do úradného jazyka príslušného členského štátu, nie však vnútroštátny spis, ktorý Súdnemu dvoru prípadne predložil vnútroštátny súd. ( 17 )

22. V prejednávanej veci však treba konštatovať, že vnútroštátny súd sa obmedzil len na stručný opis skutkového stavu, ( 18 ) pričom citoval len pár ustanovení vnútroštátneho práva. V rozhodnutí o predložení návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa cituje len znenie prvých dvoch odsekov článku 15 a v príslušnej časti znenie článku 10 zákona o spotrebiteľskom úvere. Povinnosti veriteľa vyplývajúce z týchto ustanovení totiž odôvodňujú pochybnosti vnútroštátneho súdu o výklade z hľadiska článku 5 ods. 6 smernice 2008/48.

23. Súd pritom nespresnil, že článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 bol doslovne prebratý do belgického práva, konkrétne v zmysle pripomienok belgickej vlády, prostredníctvom článku 11 ods. 4 zákona o spotrebiteľskom úvere. Ustanovenia vnútroštátneho práva o zmluvách o viazanom úvere, konkrétne článok 19 tohto zákona, neboli citované aj napriek tomu, že hlavný návrh žalobcu v spore vo veci samej sa opiera o toto ustanovenie. Súd navyše zamlčal aj právne následky, ktoré vnútroštátne právo upravuje v prípade porušenia povinností vyplývajúcich z článku 15 ods. 1 a 2. ( 19 ) Vyššie uvedené však vedie už k zániku samotnej možnosti porozumieť súvislosti medzi prípadným porušením povinností veriteľa a návrhmi žalobcu v spore vo veci samej.

24. Za týchto okolností si možno položiť otázku, či má Súdny dvor dostatok informácií o skutkovom stave a o vnútroštátnych predpisoch, ktoré sa uplatnia na tento skutkový stav a ktoré mu umožňujú poskytnúť užitočnú odpoveď.

25. Pre návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré sa týkajú výkladu práva Únie, podľa ustálenej judikatúry platí domnienka relevantnosti pre rozhodnutie vo veci. ( 20 ) V prejednávanom prípade sa k uvedenému pridáva tá skutočnosť, že belgická vláda mohla vo svojich písomných pripomienkach doplniť informácie o relevantných ustanoveniach vnútroštátneho práva.

26. To však nič nemení na skutočnosti, že neúplné informácie o ustanoveniach vnútroštátneho práva a stručné zistenia týkajúce sa skutkového stavu bezdôvodne obmedzili možnosť členských štátov predložiť svoje písomné pripomienky, ktorú im priznáva článok 23 Štatútu Súdneho dvora. V tomto smere nemožno prihliadať na možnú mieru doplnenia chýbajúcich informácií prostredníctvom vlastného zisťovania účastníkov konania alebo Súdneho dvora. V každom prípade treba poznamenať, že neúplné informácie o skutkových okolnostiach a o vnútroštátnom práve uplatniteľnom na tieto skutkové okolnosti Súdnemu dvoru výrazne sťažujú možnosť poskytnúť užitočné odpovede na prejudiciálne otázky.

27. Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že návrh na začatie prejudiciálneho konania z celkového hľadiska nespĺňa požiadavky vyplývajúce z článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a je potrebné ho odmietnuť ako neprípustný.

VI. Obsahové posúdenie prejudiciálnych otázok

28. Skôr, ako sa budem subsidiárne venovať prejudiciálnym otázkam, je vzhľadom na úvahy belgickej vlády, ktoré vyjadrila vo svojich písomných pripomienkach v súvislosti s pojmom „zmluva o viazanom úvere“, v prvom rade potrebné sa zaoberať návrhom tohto členského štátu, aby sa preskúmanie prejudiciálnych otázok rozšírilo na relevantné ustanovenia smernice.

A. O návrhu belgickej vlády zahrnúť do posúdenia aj ustanovenia smernice upravujúce zmluvy o viazanom úvere

29. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobca v spore vo veci samej vychádzal vo svojom hlavnom návrhu z toho, že úverová suma bola prevedená skôr, ako došlo k oznámeniu o poskytnutí dohodnutej služby, a teda v rozpore s ochranným ustanovením článku 19 zákona o spotrebiteľskom úvere. Toto ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré nebolo citované v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ( 21 ) sa vzťahuje na zmluvy o viazanom úvere a jeho cieľom je predovšetkým zabezpečiť, aby účinnosť záväzkov na strane spotrebiteľa, ktoré mu vyplývajú zo zmluvy o úvere, nastala až v okamihu dodania financovaného tovaru alebo služby. Toto ustanovenie teda preberá požiadavky stanovené článkom 11 smernice 87/102 a v súčasnosti článkom 15 smernice 2008/48.

30. Podľa vnútroštátneho súdu sa však ochranné ustanovenie článku 19 zákona o spotrebiteľských úveroch neuplatní. Existuje síce úzka súvislosť medzi zmluvou, ktorú spotrebiteľ uzavrel so spoločnosťou Home Vision, a zmluvou o úvere. Podmienky pre uplatnenie dotknutého ustanovenia však nie sú splnené jednak preto, že v zmluve o úvere sa neuvádza financovaný tovar alebo služba, a jednak z dôvodu, že veriteľ nevyplatil úverovú sumu priamo predávajúcemu alebo poskytovateľovi služieb.

31. V tejto súvislosti belgická vláda správne zdôrazňuje, že povinnosť veriteľa uviesť financovanú transakciu v zmluve o úvere vyplýva v prípade zmlúv o viazanom úvere z článku 10 písm. e) smernice 2008/48 a spája sa s uplatnením ochranných ustanovení podľa článku 15 smernice 2008/48 ( 22 ). Implicitný výklad vyššie uvedenej povinnosti, z ktorého vychádza vnútroštátny sudca, však dotknutému spotrebiteľovi odníma túto ochranu, keďže predpokladá, že opis financovanej transakcie závisí v konečnom dôsledku od voľnej úvahy veriteľa. ( 23 ) Je prinajmenšom otázne, či s ohľadom na povinnosť výkladu v súlade so smernicou, ( 24 ) ktorá zaväzuje vnútroštátny súd, zodpovedá takýto výklad cieľu sledovanému smernicou 2008/48.

32. Vzhľadom na tieto skutočnosti belgická vláda navrhuje, aby sa Súdny dvor zaoberal povinnosťou veriteľa, ktorá mu vyplýva z článku 10 písm. e) smernice 2008/48, aby v prípadoch, o aký ide v spore vo veci samej, identifikoval financovanú transakciu na účely objasnenia jej účinkov.

33. Otázka o výklade v skutočnosti vyplýva z toho, že ustanovenia smernice 2008/48 upravujúce takzvané „zmluvy o viazanom úvere“ sú charakteristické vzájomným prepojením, ktoré treba označiť ako nešťastné: kým totiž článok 3 písm. n) smernice 2008/48 definuje okrem iného zmluvy o viazanom úvere ako zmluvy, ktoré obsahujú výslovné informácie o konkrétnom tovare alebo o poskytnutí konkrétnej služby, článok 10 písm. e) stanovuje, že povinnosť uviesť (financovaný) tovar alebo službu, ktorá vyplýva z tohto ustanovenia, sa uplatní (iba) v prípade, ak ide o zmluvy o viazanom úvere.

34. Prejednávaný prípad takmer vôbec nie je vhodný na to, aby slúžil na objasnenie zistených výkladových ťažkostí. Súdny dvor sa síce môže venovať aj výkladu ustanovení práva Únie, na ktoré vnútroštátny súd vo svojej prejudiciálnej otázke nepoukázal, aby tomuto súdu poskytol užitočnú odpoveď. ( 25 ) V prejednávanom návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vnútroštátny súd jasne uviedol, že právne predpisy o zmluvách o viazanom úvere nepovažuje za relevantné pre rozhodnutie vo veci. V rámci rozdelenia úloh medzi Súdny dvor a vnútroštátne súdy sa tento záver musí prijať, pretože v konaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru neprináleží objasniť, ktoré ustanovenia vnútroštátneho práva sa uplatnia v spore vo veci samej. ( 26 ) Aj v tom prípade, ak by mal Súdny dvor k dispozícii dostatočné informácie o skutkových a právnych okolnostiach, na základe ktorých by dokázal na túto otázku o výklade užitočne odpovedať, mala by jeho odpoveď vždy len hypotetický charakter. Rozšírenie prejudiciálneho konania na túto otázku, ku ktorej sa navyše nevyjadrili ani ostatní účastníci konania, preto treba odmietnuť.

B. O prvej otázke písm. a)

35. Prvá otázka písm. a) sa týka výkladu článku 5 ods. 6 smernice 2008/48. Vnútroštátny súd sa v zásade snaží zistiť, či ciele, ktoré sa majú dosiahnuť zavedením povinnosti poskytnúť vysvetlenie pred uzatvorením zmluvy podľa tohto ustanovenia, konkrétne tým, že sa spotrebiteľovi umožní „posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii“, bráni takej vnútroštátnej úprave tejto povinnosti, v zmysle ktorej má veriteľ a prípadne aj sprostredkovateľ úveru povinnosť hľadať v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkúvajú, druh a výšku úveru, ktorý je pre spotrebiteľa vzhľadom na jeho finančnú situáciu pri uzavretí zmluvy a účel úveru najvhodnejší. Vzniká teda otázka, či a v akom rozsahu možno povinnosť poskytnúť vysvetlenie týkajúce sa informácií pred uzavretím zmluvy, ktorú upravuje článok 5 ods. 6 smernice 2008/48, rozšíriť prostredníctvom ustanovení vnútroštátneho práva v tom zmysle, že musí zahŕňať aj osobné poradenstvo veriteľa pre spotrebiteľa zohľadňujúce jeho finančnú situáciu a konkrétny účel úveru.

36. Túto otázku je ďalej potrebné skúmať s ohľadom na účel právnej úpravy, ktorý sleduje dotknuté ustanovenie smernice, na históriu jej vzniku, ako aj vzhľadom na ďalšie úvahy o požadovanej harmonizácii.

1. O účele povinnosti poskytnúť vysvetlenie podľa článku 5 ods. 6 smernice 2008/48

37. Článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 podľa svojho znenia upravuje povinnosť poskytnúť vysvetlenie jednak vtedy, pokiaľ ide o informácie, ktoré sa majú poskytnúť podľa odseku 1 tohto článku, a jednak pokiaľ ide o základné aspekty ponúkaných produktov a účinkov, s ktorými sú spojené, a to obzvlášť pre prípad nesplnenia zmluvného záväzku. Takéto vysvetlenia, ktoré je povinný poskytnúť jednak veriteľ a jednak sprostredkovateľ úveru, musia spotrebiteľovi umožniť „posúdiť, či [zamýšľaná] zmluva spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii“.

38. Z tohto znenia možno v prvom rade vyvodiť záver, že v zásade prináleží spotrebiteľovi, aby posúdil, ktorá zmluva najlepšie zodpovedá jeho potrebám a finančnej situácii. V tejto súvislosti už Súdny dvor konštatoval, že je vecou spotrebiteľa, aby sa na základe poskytnutých informácií rozhodol, či chce byť viazaný podmienkami, ktoré obchodník vopred vyhotovil. ( 27 ) Tento záver potvrdzuje aj použitie pojmov „rôzne ponuky“ a spotrebiteľove „rozhodnutie s dobrou znalosťou veci“ o uzatvorení zmluvy uvedené v článku 5 ods. 1 smernice 2008/48.

39. Zároveň však nemožno opomenúť, že len samotné sprostredkovanie informácií pred uzatvorením zmluvy a ich vysvetlenie so zreteľom na produkty, ktoré zodpovedajú finančnej situácii spotrebiteľa a konkrétnemu účelu úveru, možno považovať za zmysluplné poučenie spotrebiteľa, ktoré vedie k splneniu sledovaného cieľa. V tomto zmysle Súdny dvor v rozsudku CA Consumer Finance ( 28 ) konštatoval, že „bez ohľadu na informácie pred uzavretím zmluvy, ktoré musia byť v zmysle článku 5 ods. 1 smernice poskytnuté, môže mať spotrebiteľ pred uzatvorením zmluvy potrebu ďalšej pomoci, aby sa mohol rozhodnúť, ktorá zmluva o úvere najlepšie vyhovuje jeho potrebám a zodpovedá jeho finančnej situácii“.

40. Belgická vláda v tejto súvislosti správne poukazuje na to, že osobné poradenstvo pre spotrebiteľa tak, ako je upravené napríklad v spornom ustanovení vnútroštátneho práva, nezasahuje do slobodnej voľby spotrebiteľa a v každom prípade ho nezbavuje zodpovednosti dbať o svoje vlastné záujmy. Spotrebiteľ sa predovšetkým môže slobodne rozhodnúť, či bude alebo nebude postupovať podľa rád veriteľa, resp. sprostredkovateľa úveru. Taktiež si zachováva možnosť si prípadne vybrať produkt iného poskytovateľa.

41. Sporná povinnosť veriteľa vyplývajúca z článku 15 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere je preto nepochybne vhodným prostriedkom, ktorým možno prispieť k dosiahnutiu cieľa sledovaného smernicou 2008/48, aby sa spotrebiteľom „zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov“ ( 29 ). Takáto povinnosť totiž zaručuje, že spotrebiteľ sa s ohľadom na svoju finančnú situáciu môže rozhodnúť medzi najvhodnejšími druhmi a výškami úverov. Takéto posúdenie vyplýva aj z judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorej sa má prostredníctvom povinnosti poskytnúť primerané vysvetlenie umožniť spotrebiteľovi, aby prijal informované rozhodnutie vzhľadom na konkrétny druh zmluvy o úvere. ( 30 )

42. Je však potrebné zdôrazniť, že smernica 2008/48, rovnako ako ďalšie nástroje sekundárneho práva, ktoré už boli v minulosti vydané na účely dokončenia vnútorného trhu, ako napríklad predchádzajúca právna úprava vyplývajúca zo smernice 87/102, je založená na základnej myšlienke, že opatrenia na vzdelávanie spotrebiteľov neslúžia výlučne na ochranu spotrebiteľa.

43. Smernica 2008/48 bola prijatá napríklad na základe článku 95 ES (teraz článok 114 ZFEÚ) v spojení s článkom 251 ZES. Z toho vyplýva, že cieľom smernice 2008/48 je zabezpečiť súlad medzi vysokou mierou ochrany spotrebiteľa a záujmom na fungujúcom vnútornom trhu prostredníctvom aproximácie právnych predpisov v oblastiach, ktoré táto smernica osobitne upravuje. Podľa predstáv normotvorcu Únie by sa mala hospodárska súťaž posilniť tým, že poučení spotrebitelia budú mať možnosť sa rozhodnúť medzi rôznymi ponukami produktov. ( 31 )

44. Aj keď osobné poradenstvo pre spotrebiteľa, ktoré presahuje rámec vysvetlenia informácií pred uzavretím zmluvy, zjavne neodporuje týmto cieľom, z porovnania s ďalšími nástrojmi sekundárneho práva, ktoré upravujú poskytovanie finančných služieb, aj napriek tomu vyplýva, že normotvorca Únie rozlišuje medzi poskytnutím informácií pred uzavretím zmluvy a ich vysvetlením na jednej strane a osobným poradenstvom na druhej strane. Napríklad smernica 2014/17/EÚ ( 32 ) upravuje povinnosť poskytnúť informácie a povinnosti pred uzavretím zmluvy, avšak v tejto súvislosti dôraznejšie rozlišuje medzi adresátmi povinnosti, ( 33 ) a v samostatnom článku upravuje povinnosť poskytnúť vysvetlenie, ktorá zodpovedá článku 5 ods. 6 smernice 2008/48. Poradenské služby sú naopak predmetom osobitného predpisu. ( 34 ) V inej obchodnej oblasti sa uvádza „investičné poradenstvo“ ako regulovaná činnosť v rámci právnych predpisov týkajúcich sa ochrany investorov v takzvanej smernici MiFID II ( 35 ). Z podobnej iniciatívy vychádza aj takzvaná smernica IDD ( 36 ), ktorá poradenstvo ( 37 ) taktiež zaraďuje medzi regulované činnosti distribútora poistenia. Uvedené sa javí ako vecne správne v rozsahu, v akom sa má povinnosť osobného poradenstva pre spotrebiteľa, resp. investora alebo poistenca, viazať na osobitné právne postavenie adresátov povinnosti. Povinnosť poskytnúť vysvetlenie podľa článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 naopak zaťažuje bez rozdielu veriteľa aj sprostredkovateľa úveru.

45. Priebežne teda možno konštatovať, že povinnosť osobného poradenstva pre spotrebiteľa, akou je sporná povinnosť, prispieva k poučeniu spotrebiteľa pred uzavretím zmluvy bez toho, aby mu uprela možnosť rozhodnúť sa medzi rôznymi úverovými produktmi, a teda neodporuje hlavným cieľom sledovaným článkom 5 ods. 6 smernice 2008/48.

2. O histórii vzniku povinnosti poskytnúť vysvetlenie podľa článku 5 ods. 6 smernice 2008/48

46. História vzniku článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 ozrejmuje vecnú podobnosť medzi povinným poradenstvom a inými povinnosťami spočívajúcimi v poskytnutí informácií a vysvetlení pred uzavretím zmluvy.

47. V prvom návrhu smernice ( 38 ) ešte napríklad jej článok 6 s názvom „predchádzajúca vzájomná informačná povinnosť a povinné poradenstvo“ v treťom odseku stanovoval že „veriteľ a prípadne sprostredkovateľ poistenia… z palety zmlúv o úveroch, ktoré ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkovávajú, [vyberú] druh a výšku úveru, ktorý je pre spotrebiteľa najvhodnejší vzhľadom na jeho finančnú situáciu, výhody a nevýhody ponúkaného produktu a na účel úveru“.

48. Až v upravenom návrhu smernice z roku 2005 ( 39 ) sa upustilo od tejto formulácie, a tým napokon aj od takto charakterizovaného povinného poradenstva poskytovaného veriteľom, resp. sprostredkovateľom úveru. V tom čase platné znenie článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 v zásade zodpovedá zneniu nového článku 5 ods. 6 upraveného návrhu, ktorý nahradil článok 6 ods. 3 pôvodného návrhu.

49. Komisia túto zmenu odôvodnila takto: „Koncept povinnosti poskytovania poradenstva sa upravil. Napriek niekoľkým žiadostiam bankového odvetvia ponecháva Komisia koncept, podľa ktorého veriteľ nesplní iba požiadavky na informácie pred uzatvorením zmluvy a taktiež poskytne dodatočné vysvetlenia s cieľom umožniť spotrebiteľovi rozhodnúť sa na základe dobrej informovanosti. V reakcii na žiadosti bankového odvetvia a niektorých členských štátov sa objasnilo, že spotrebiteľ vždy zodpovedá za svoje konečné rozhodnutie uzatvoriť úverovú zmluvu. Preto je poradenstvo špecifikované ako povinnosť postaviť spotrebiteľa do pozície, v ktorej je schopný zhodnotiť výhody a nevýhody pôžičky. Okrem toho majú členské štáty väčšiu flexibilitu pri prispôsobovaní vykonávacích zákonov situácii na svojich trhoch“ ( 40 ).

50. Z takejto histórie vzniku článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 teda vyplýva, že povinnosť poskytnúť vysvetlenie, ktorú v súčasnosti upravuje toto ustanovenie, sa má chápať ako alternatíva k povinnému poradenstvu poskytovanému veriteľom, resp. sprostredkovateľom úveru.

51. Treba preto preskúmať, aké závery je potrebné prijať na základe tohto zistenia v súvislosti s harmonizáciou, o ktorú sa usiluje smernica 2008/48.

3. O zamýšľanej harmonizácii

52. Súdny dvor v tejto súvislosti už v rozsudku SC Volksbank România ( 41 ) objasnil, že z článku 22 ods. 1 smernice 2008/48 vykladanej vzhľadom na jej odôvodnenia 9 a 10 vyplýva, že pokiaľ ide o úverové zmluvy, ktoré patria do pôsobnosti tejto smernice, táto smernica stanovuje úplnú harmonizáciu. Súdny dvor okrem toho s odkazom na názov článku 22 konštatoval, že táto harmonizácia má záväznú povahu. To znamená, že v oblastiach, ktorých sa táto harmonizácia osobitne týka, ( 42 ) nemajú členské štáty možnosť zachovať v platnosti alebo zaviesť vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od smernice.

53. Keďže v spore vo veci samej nevznikli pochybnosti o tom, že dotknutá zmluva o úvere patrí do pôsobnosti smernice 2008/48, závisí posúdenie spornej povinnosti najmä od toho, do akej miery možno, resp. nemožno, povinnosť, ktorá veriteľovi, resp. sprostredkovateľovi úveru, vyplýva z vnútroštátneho práva, zaradiť do oblasti, ktorá je predmetom harmonizácie sledovanej smernicou 2008/48.

54. Pritom stačí vychádzať z obsahu právnej úpravy smernice 2008/48. Porovnanie s inými smernicami, ktorých cieľom je tiež dosiahnuť úplnú harmonizáciu v oblastiach, na ktoré sa vzťahujú, ( 43 ) v skutočnosti nemôže poskytovať nijaké informácie, pokiaľ ide o oblasti, ktoré sú predmetom harmonizácie, o ktorú sa usiluje daná smernica. ( 44 ) V prvom rade však závisí od príslušnej smernice, do akej miery sa členským štátom v oblastiach, ktoré sú osobitne dotknuté harmonizáciou, poskytne alebo neposkytne priestor pre voľnú úvahu, prostredníctvom práva voľby alebo doložiek o výnimke, resp. osobitných povoľovacích doložiek, akou je doložka upravená v článku 5 ods. 6 smernice 2008/48. ( 45 ) V tejto súvislosti treba tiež zohľadniť tú skutočnosť, že takýto priestor pre voľnú úvahu, ktorý napokon podlieha hraniciam legislatívnej právomoci Únie podľa článku 114 ZFEÚ, je spojený s pretrvávajúcou fragmentáciou právnych úprav, čo však nie je v súlade práve s cieľom sledovaným predmetnou smernicou. ( 46 )

55. Takýto priestor pre voľnú úvahu sa líši aj v jednotlivých oblastiach dotknutých harmonizáciou, o ktorú sa usiluje príslušná smernica. V takomto prípade má rozhodujúci význam príslušné ustanovenie smernice.

56. Článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 upravuje podľa svojho znenia „povinnosť poskytnúť vysvetlenie“ informácií pred uzavretím zmluvy, ktoré sú predmetom úpravy tohto článku. Sporné ustanovenie vnútroštátneho práva dopĺňa povinnosť poskytnúť vysvetlenie, ktorá bola prijatá v rámci prebratia článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 podľa článku 11 ods. 4 zákona o spotrebiteľskom úvere, o povinnosť veriteľa, ktorá svojím znením takmer doslovne zodpovedá povinnému poradenstvu podľa článku 6 ods. 3 pôvodného návrhu smernice. Z histórie vzniku článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 však treba vyvodiť, ( 47 ) že normotvorca Únie vedome upustil od zavedenia takejto povinnosti a namiesto toho stanovil povinnosť poskytnúť vysvetlenie. Z uvedeného jednoznačne vyplýva, že sporné ustanovenie vnútroštátneho práva patrí do oblasti, na ktorú sa osobitne vzťahuje harmonizácia sledovaná smernicou 2008/48.

57. Ostáva preto objasniť, či sporný predpis vnútroštátneho práva podlieha zákazu vyplývajúcemu z článku 22 ods. 1 smernice 2008/48. Rozhodujúce je, do akej miery tento predpis obsahuje ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od článku 5 ods. 6 smernice 2008/48.

58. Sporné ustanovenie vnútroštátneho práva síce upravuje povinnosť veriteľa, ktorá ide nad rámec požiadaviek stanovených článkom 5 ods. 6 prvou vetou smernice 2008/48. Druhá veta tohto ustanovenia smernice však členským štátom (pod podmienkou rešpektovania hlavného cieľa spočívajúceho v dosiahnutí úplnej harmonizácie) poskytuje určitú mieru voľnej úvahy, ( 48 ) keď týmto štátom výslovne umožňuje, aby prispôsobili „spôsob a rozsah poskytovania tejto pomoci, ako aj to, kto ju poskytuje, konkrétnym okolnostiam situácie, za ktorej sa zmluva o úvere ponúka, osobe, ktorej sa ponúka, a druhu ponúkaného úveru“.

59. Veriteľ je pri plnení spornej povinnosti vyplývajúcej z článku 15 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere podľa znenia tejto normy povinný zohľadniť finančnú situáciu spotrebiteľa a účel úveru. Povinnosť veriteľa teda zohľadňuje osobitnú situáciu osoby, ktorej sa predkladá návrh na uzavretie úverovej zmluvy, ako aj druh ponúkaného úveru. Ako už bolo uvedené, ( 49 ) táto povinnosť sa však bez rozdielu vzťahuje na veriteľa a sprostredkovateľa úveru, hoci rozsah poradenstva, ktoré môžu títo odlišní účastníci hospodárskej súťaže ponúknuť, sa musí vzhľadom na ich odlišné postavenie nevyhnutne líšiť. Spornej povinnosti v podobe, ktorú si zvolil vnútroštátny zákonodarca, teda zjavne chýba rozlišovanie podľa adresáta povinnosti. Táto skutočnosť je však irelevantná do tej miery, v akej článok 5 ods. 6 druhá veta smernice 2008/48 členským štátom ponecháva priestor pre voľnú úvahu bez toho, aby ho členské štáty boli povinné využiť.

60. V tejto súvislosti treba tiež zohľadniť, že podľa odôvodnenia 26 majú „členské štáty… prijať vhodné opatrenia na podporu zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového vzťahu, berúc do úvahy osobitný charakter svojho trhu s úvermi“ ( 50 ). Sporná povinnosť veriteľa vyplývajúca z článku 15 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere bez akýchkoľvek pochybností predstavuje takéto vnútroštátne opatrenie na podporu zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového vzťahu.

61. Na základe vyššie uvedeného dospievam k záveru, že článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 nebráni takému ustanoveniu vnútroštátneho práva, akým je článok 15 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere, podľa ktorého sú veriteľ a sprostredkovateľ úveru povinní v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkovávajú, hľadať druh a výšku úveru, ktorý je pre spotrebiteľa najvhodnejší vzhľadom na jeho finančnú situáciu v čase uzavretia zmluvy a účel úveru.

C. O prvej otázke písm. b)

62. Svojou druhou podotázkou sa snaží vnútroštátny súd v zásade zistiť, či predpoklad vyjadrený v článku 5 ods. 6 smernice 2008/48, v zmysle ktorého prináleží spotrebiteľovi, aby posúdil, ktorá zmluva najlepšie zodpovedá jeho potrebám a finančnej situácii, bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, akým je článok 15 ods. 2 belgického zákona o spotrebiteľskom úvere, podľa ktorého veriteľ nesmie uzavrieť zmluvu, ak vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, existujú odôvodnené pochybnosti o schopnosti spotrebiteľa plniť v budúcnosti svoje peňažné záväzky.

63. Najskôr však treba objasniť, aká súvislosť existuje medzi touto otázkou a povinnosťou posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa podľa článku 8 smernice 2008/48.

1. O predmete otázky

64. Prvá prejudiciálna otázka písm. b) sa vzťahuje len na článok 5 ods. 6 smernice 2008/48. Treba však zdôrazniť, že tento právny predpis sa so zreteľom na svoje znenie a regulačný rámec ( 51 ) týka povinností pred uzavretím zmluvy. Do jeho pôsobnosti nepatria napríklad otázky uzatvorenia zmluvy, akou je napríklad aj otázka týkajúca sa prípadnej povinnosti zohľadniť pri uzatváraní zmluvy prípadné informácie o schopnosti spotrebiteľa plniť v budúcnosti svoje peňažné záväzky, ktorá je predmetom tohto konania, ako ju zjavne upravuje článok 15 ods. 2 zákona o spotrebiteľskom úvere.

65. Súdnemu dvoru bez ohľadu na to prislúcha poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú pre rozhodnutie v tejto veci, ktorú prejednáva. Súdny dvor je teda v prípade potreby povinný preformulovať otázky, ktoré mu boli položené, pričom môže vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd v znení svojej otázky neodvolával. ( 52 )

66. Belgická vláda a Komisia sa vo svojich písomných pripomienkach odvolávali na článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 a tam upravenú povinnosť vykonať posúdenie úverovej bonity spotrebiteľa pred uzavretím zmluvy. Či a v akom rozsahu môže mať takáto povinnosť pred uzavretím zmluvy vplyv na uzavretie zmluvy, je teda potrebné posúdiť na základe tohto ustanovenia smernice.

2. O systematickom postavení a o zmysle a účele povinného hodnotenia úverovej bonity spotrebiteľa

67. Ako správne zdôrazňujú belgická vláda a Komisia, povinnosť veriteľa posúdiť pred uzavretím zmluvy o úvere úverovú bonitu spotrebiteľa, má za cieľ zabezpečiť zodpovedné a uvedomelé poskytovanie úverov a vyhýbanie sa poskytovaniu úverov spotrebiteľom, ktorí nie sú schopní plniť si svoje záväzky. ( 53 )

68. Článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 však neobsahuje nijakú výslovnú právnu úpravu toho, akým spôsobom má veriteľ postupovať, ak v rámci posudzovania úverovej bonity spotrebiteľa vzniknú dôvodné pochybnosti o schopnosti spotrebiteľa plniť si v budúcnosti dlhodobo záväzky vyplývajúce z pripravovanej úverovej zmluvy alebo ak takéto pochybnosti prinajmenšom museli vzniknúť.

69. Súdny dvor už vysvetlil, že podľa článku 23 smernice prináleží členským štátom, aby upravili sankcie, ktoré sa uplatnia v prípade porušenia vnútroštátnych ustanovení v oblasti overenia úverovej bonity dlžníka pred uzavretím zmluvy, prijatých podľa článku 8 tejto smernice 2008/48. ( 54 ) Podľa článku 23 druhej vety smernice 2008/48 musia byť príslušné sankcie účinné, primerané a odrádzajúce. O takúto sankciu však nejde v prípade spornej povinnosti veriteľa neuzavrieť zmluvu v prípade, ak existujú odôvodnené pochybnosti o schopnosti spotrebiteľa plniť si v budúcnosti svoje peňažné záväzky. Sporné ustanovenie vnútroštátneho práva naopak nadväzuje skôr na riadne posúdenie úverovej bonity spotrebiteľa podľa článku 8 ods. 1 smernice 2008/48.

70. Úplná (cielená) harmonizácia, o ktorú sa usiluje smernica 2008/48, však podľa môjho názoru nebráni takejto povinnosti veriteľa, pretože spornú povinnosť nemožno zaradiť do oblastí, na ktoré sa osobitne vzťahuje harmonizácia.

71. Z úvah týkajúcich sa prvej otázky písm. a) už vyplynulo, že presné odlíšenie oblastí, ktoré sú osobitne dotknuté harmonizáciou, od iných oblastí, v ktorých si členské štáty zachovávajú svoju legislatívnu právomoc, nie je bezproblémové. Vzhľadom na spornú povinnosť veriteľa však treba poznamenať, že smernica 2008/48 neobsahuje nijakú súvisiacu právnu úpravu, napríklad pokiaľ ide o vznik zmluvy. V tomto ohľade je potrebné vychádzať z ustanovení vnútroštátneho práva.

72. To znamená, že vzor svojprávneho, riadne informovaného spotrebiteľa, ktorý sa na základe jemu dostupných informácií, v prípade potreby doplnených o príslušné vysvetlenia, môže rozhodnúť či prijme alebo neprijme zmluvný záväzok, ( 55 ) ktorý sa ako vyjadrenie zmluvnej slobody nedotýka práva veriteľa neuzavrieť zmluvu o úvere (napríklad na základe politiky udeľovania úverov).

73. Zamietnutie žiadosti o úver predpokladá napríklad článok 9 ods. 2 v spojení s odôvodnením 29 smernice 2008/48, pretože toto ustanovenie ukladá v takomto prípade veriteľovi osobitnú informačnú povinnosť. Smernica 2008/48 však neobsahuje nijaké ďalšie podrobnosti o takomto zamietnutí žiadosti o úver.

74. Nepresvedčivo v tejto súvislosti vyznieva názor, ktorý zastáva Belfius Banque, podľa ktorého môže negatívne posúdenie úverovej bonity v rámci povinného posúdenia podľa článku 8 ods. 1 smernice 2008/48 viesť len k tomu, že spotrebiteľ sa má v súlade s článkom 5 ods. 6 smernice 2008/48 pred prijatím úveru upozorniť. Ustanovenia smernice síce majú z veľkej časti zabezpečiť, aby sa spotrebiteľ mohol „na základe úplnej znalosti veci“ rozhodnúť pre uzavretie zmluvy. ( 56 ) Práve článok 9 smernice 2008/48 je však dôkazom toho, že žiadosť spotrebiteľa o úver možno zamietnuť „na základe výsledku nahliadnutia do databázy“, ktoré sa uskutočnilo na účely „posúdenia úverovej bonity spotrebiteľa“.

75. Na záver je teda potrebné objasniť, či ustanovenia vnútroštátneho práva môžu za určitých okolností veriteľovi ukladať povinnosť zamietnuť žiadosť o úver alebo v každom prípade neuzavrieť zmluvu.

76. Povinnosť veriteľa neuzavrieť zmluvu v prípade, ak existujú dôvodné pochybnosti o schopnosti spotrebiteľa plniť v budúcnosti svoje peňažné záväzky, ako je upravená napríklad v spornom ustanovení článku 15 ods. 2 zákona o spotrebiteľskom úvere, zodpovedá cieľu sledovanému článkom 8 ods. 1 smernice 2008/48, ktorým je zabezpečiť účinnú ochranu spotrebiteľa pred nezodpovedným poskytovaním úverov, ktoré presahujú ich finančné možnosti a ktoré by mohli viesť k ich neschopnosti plniť si svoje peňažné záväzky.

77. Komisia správne poukazuje na to, že povinnosť vyplývajúca z článku 8 ods. 1 smernice 2008/48 by stratila svoj význam, ak by sa veriteľ mohol slobodne rozhodnúť uzavrieť zmluvu aj v prípade negatívneho výsledku posúdenia. V tomto smere podľa môjho názoru treba prihliadať aj na súbeh právnej úpravy v oblasti ochrany spotrebiteľa a dohľadu: primeraná správa úverových rizík zabezpečovaná veriteľom totiž patrí k hlavným požiadavkám dohľadu. ( 57 ) Zodpovedné poskytovanie úverov k tomuto cieľu prispieva rozhodujúcim spôsobom.

78. Takéto posúdenie potvrdzuje aj porovnanie s príslušnými požiadavkami kladenými na úvery pre spotrebiteľov týkajúce sa nehnuteľností určených na bývanie v zmysle smernice 2014/17 ( 58 ). Jej článok 18 ods. 5 písm. a) ukladá členským štátom predovšetkým povinnosť zabezpečiť, aby „veriteľ poskytol úver spotrebiteľovi len vtedy, keď výsledok posúdenia úverovej bonity naznačuje, že je pravdepodobné, že povinnosti vyplývajúce zo zmluvy o úvere budú splnené spôsobom, ktorý sa podľa danej zmluvy vyžaduje“.

79. Súdnemu dvoru vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby na prvú prejudiciálnu otázku písm. b) odpovedal tak, že ani článok 5 ods. 6, ani článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 nebránia vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je sporné ustanovenie vo veci samej, podľa ktorého môže veriteľ uzavrieť zmluvu o úvere len vtedy, ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii, alebo ktoré by mal mať k dispozícii, domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy o úvere.

D. O druhej otázke

80. Druhou otázkou, ktorá sa nevzťahuje na konkrétne ustanovenie smernice, má Súdny dvor v prípade zápornej odpovede na prvú otázku objasniť, do akej miery možno smernicu 2008/48 vykladať v tom zmysle, že si vždy vyžaduje, aby namiesto spotrebiteľa posúdili vhodnosť prípadného poskytnutia úveru veriteľ a sprostredkovateľ úveru.

81. V konečnom dôsledku nie je potrebné sa zaoberať tým, v akom rozsahu je táto otázka podstatná pre rozhodnutie vo veci, pretože odpoveď na ňu už vyplýva z mojich úvah k obom podotázkam prvej prejudiciálnej otázky. Z týchto úvah možno totiž vyvodiť, že smernicu 2008/48 nemožno chápať v tom zmysle, že si vždy vyžaduje, aby namiesto spotrebiteľa posúdili vhodnosť prípadného poskytnutia úveru veriteľ a sprostredkovateľ úveru.

82. Na jednej strane z preskúmania prvej podotázky vyplynulo, že článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 nebráni takému vnútroštátnemu právnemu predpisu, ktorý veriteľovi a sprostredkovateľovi úveru ukladá povinnosť, aby vyhľadali druh a výšku úveru, ktoré najlepšie zodpovedajú finančnej situácii spotrebiteľa pri uzavretí zmluvy a účelu úveru. Sporné ustanovenie zohľadňuje ciele sledované článkom 5 ods. 6 smernice 2008/48, konkrétne, aby sa zabezpečilo, že spotrebiteľ sa bude môcť rozhodnúť na základe úplnej znalosti veci a zároveň budú dodržané obmedzenia priestoru pre voľnú úvahu priznaného druhou vetou tohto ustanovenia.

83. Na druhej strane z preskúmania druhej podotázky vyplynulo, že ani článok 5 ods. 6, ani článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 nebránia vnútroštátnemu právnemu predpisu, ktorý veriteľovi prikazuje neuzavrieť zmluvu, ak z posúdenia úverovej bonity spotrebiteľa vyplynie negatívny výsledok. Takúto povinnosť, ktorá sa uplatní len v prípade osobitných skutkových okolností, nepochybne nie je možné porovnávať so všeobecnou povinnosťou systematického posudzovania účelnosti uzavretia zmluvy namiesto spotrebiteľa.

84. Vzhľadom na uvedené teda nie je potrebné samostatne preskúmať druhú otázku.

VII. Návrh

85. Na základe vyššie uvedených úvah Súdnemu dvoru navrhujem, aby návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý predložil Justice de Paix du canton de Visé (Zmierovací súd kantónu Visé, Belgicko), zamietol ako neprípustný.

86. Subsidiárne v prípade, ak by sa Súdny dvor nepriklonil k tomuto návrhu navrhujem, aby na prvú otázku odpovedal takto: 1. Článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 nebráni takému vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je článok 15 ods. 1 belgického zákona o spotrebiteľskom úvere, ktorý veriteľovi a sprostredkovateľovi úveru ukladá povinnosť, aby v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkovávajú, vyhľadali druh a výšku úveru, ktorý je pre spotrebiteľa najvhodnejší vzhľadom na jeho finančnú situáciu v čase uzavretia zmluvy a účel úveru. 2. Ani článok 5 ods. 6, ani článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 nebránia vnútroštátnemu právnemu predpisu, akým je článok 15 ods. 2 belgického zákona o spotrebiteľskom úvere, ktorý stanovuje, že veriteľ môže uzavrieť zmluvu o spotrebiteľskom úvere, len ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, odôvodnene domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy.

( 1 ) Jazyk konania: nemčina.

( 2 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66).

( 3 ) Pozri odôvodnenie 9 smernice 2008/48. K tomuto pojmu pozri vo všeobecnosti STEENNOT, R.: Case Volksbank România: Limits off the full harmonization approach of the Consumer Credit Directive. In: Revue européenne de droit de la consommation. 2013, s. 87 a ďalšie odkazy.

( 4 ) Pozri najmä rozsudok z 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston v tejto veci (C‑42/15, EU:C:2016:431, bod 2).

( 5 ) Pozri odôvodnenie 9. Zakotvenie vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa vyplýva už z výberu článku 95 ES (teraz článku 114 ZFEÚ) ako právneho základu pre prijatie smernice 2008/48.

( 6 ) Pozri odôvodnenia 4, 6, 7 a 9.

( 7 ) Ú. v. EÚ L 42, 1987, s. 48; Mim. vyd. 15/001, s. 326.

( 8 ) Zákon z 12. júna 1991 (Moniteur belge z 9. júla 1991, s. 15203), v znení zákona zo 7. januára 2001 (Moniteur belge z 25. januára 2001, s. 2101) a zákona z 24. marca 2003 (Moniteur belge z 2. mája 2003, s. 23749) (ďalej len „zákon o spotrebiteľskom úvere“).

( 9 ) Zákon z 13. júna 2010 o zmene zákona z 12. júna 1991 o spotrebiteľskom úvere (Moniteur belge z 21. júna 2010, s. 38338, nemecké znenie uverejnené v Moniteur belge z 31. mája 2011), naposledy zmenený zákonom z 27. novembra 2012 (Moniteur belge z 30. novembra 2012, s. 76567).

( 10 ) Článok 10 v znení zákona z 24. marca 2003. Toto ustanovenie bolo 1. apríla 2015 kodifikované ako článok VII.69 ods. 1 Hospodárskeho zákonníka.

( 11 ) Článok 11 ods. 4 zákona z 12. júna 1991 v znení zákona z 13. júna 2010.

( 12 ) Článok 15 ods. 1 zákona z 12. júna 1991 v znení zákona z 13. júna 2010. Toto ustanovenie bolo od 1. apríla 2015 kodifikované ako článok VII.75 Hospodárskeho zákonníka.

Článok 15 ods. 2 zákona o spotrebiteľskom úvere vychádza z článku 15 zákona z 12. júna 1991, zmeneného zákonom z 10. augusta 2001 a nanovo upraveného zákonom z 24. marca 2003. Toto ustanovenie bolo 1. apríla 2015 kodifikované po nepodstatnej zmene ako článok VII.77 § 2 ods. 1 Hospodárskeho zákonníka.

( 13 ) Zákon z 12. júna 1991 v znení zákona z 13. júna 2010. Toto ustanovenie bolo od 1. apríla 2015 kodifikované ako článok VII.91 Hospodárskeho zákonníka.

( 14 ) Z vnútroštátneho spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom vyplýva, že zmluva uzatvorená so spoločnosťou Home Vision predpokladala inštaláciu dvoch fotovoltických zariadení, jedného v Belgicku a druhého v Taliansku. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa však v tomto ohľade neuvádza nijaké zistenie.

( 15 ) Pozri namiesto mnohých rozsudky z 27. júna 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, bod 25), ako aj z 20. decembra 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, bod 23).

( 16 ) V rámci doplnenia k článku 94 písm. a) a b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora pozri len rozsudky z 10. mája 2017, de Lobkowicz (C‑690/15, EU:C:2017:355, bod 28), a z 20. decembra 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, bod 24).

( 17 ) Rozsudok zo 4. mája 2016, Pillbox 38 (C‑477/14, EU:C:2016:324, bod 26 a tam citovaná judikatúra).

( 18 ) Predovšetkým ostáva nejasné, či sa prísľub spoločnosti Home Vision „vrátiť v plnej výške jeho pôžičku v mesačných splátkach vo výške 622,41 eura“ týka osobitnej dohody o financovaní alebo bankového úveru, akým je napríklad zmluva o úvere z 22. mája 2012.

( 19 ) Belgická vláda v tomto zmysle odkazuje na článok 92 zákona o spotrebiteľskom úvere (teraz článok VII.201 Hospodárskeho zákonníka).

( 20 ) Rozsudky zo 7. septembra 1999, Beck a Bergdorf (C‑355/97, EU:C:1999:391, bod 22); z 23. januára 2018, F. Hoffmann‑La Roche a i. (C‑179/16, EU:C:2018:25, bod 45); z 29. mája 2018, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen a i. (C‑426/16, EU:C:2018:335, bod 31), a z 25. júla 2018, Confédération paysanne a i. (C‑528/16, EU:C:2018:583, bod 73).

( 21 ) Pozri v tejto súvislosti bod 23 vyššie. K zneniu tohto ustanovenia pozri bod 12 vyššie.

( 22 ) Podľa článku 15 ods. 2 smernice 2008/48 má spotrebiteľ predovšetkým právo vykonať proti veriteľovi nápravné opatrenia, ak si nemohol svoje práva vyplývajúce z financovanej zmluvy z dôvodu nesplnenia zmluvy alebo vadného splnenia tejto zmluvy účinne uplatniť voči druhej zmluvnej strane.

( 23 ) K právnemu stavu počas platnosti smernice 87/102 pozri napríklad rozsudok zo 4. októbra 2007, Rampion a Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575), najmä konštatovanie, v zmysle ktorého je v rozpore s príslušnými ustanoveniami smernice, „ak je právo viazané na podmienku, aby predbežný návrh úveru uvádzal financovaný tovar alebo poskytnutie služieb“ (bod 50).

( 24 ) Pozri v súvislosti so smernicou 2008/48 rozsudok z 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, bod 54). Pozri tiež rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 64).

( 25 ) Rozsudok z 26. mája 2016, Kohll a Kohll‑Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361, bod 35 a tam citovaná judikatúra).

( 26 ) Rozsudok z 26. júna 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, bod 39).

( 27 ) Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 64).

( 28 ) Rozsudok z 18. decembra 2014 (C‑449/13, EU:C:2014:2464, bod 41). Pozri aj odôvodnenie 27 v rovnakom znení.

( 29 ) Odôvodnenie 9 smernice 2008/48.

( 30 ) Rozsudok z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, bod 42).

( 31 ) Pozri však kritické posúdenie tejto snahy, na ktoré poukazuje MICKLITZ, H.‑W.: The Targeted Full Harmonisation Approach: Looking Behind the Curtain. In: HOWELS, G.; SCHULZE, R. (Hrsg.): Modernising and Harmonising Consumer Contract Law. 2009, s. 47 (s. 75 a nasl.) [v nadväznosti na zverejnenie návrhu Komisie na prijatie smernice Európskeho parlamentu a Rady o právach spotrebiteľov, KOM(2008) 614 v konečnom znení].

( 32 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/17/EÚ zo 4. februára 2014 o zmluvách o úvere pre spotrebiteľov týkajúcich sa nehnuteľností určených na bývanie a o zmene smerníc 2008/48/ES a 2013/36/EÚ a nariadenia (EÚ) č. 1093/2010 (Ú. v. EÚ L 60, 2014, s. 34).

( 33 ) Článok 15 smernice 2014/17 upravuje napríklad osobitné informačné povinnosti zaväzujúce sprostredkovateľov úverov a takzvaných vymenovaných zástupcov.

( 34 ) Článok 22 smernice 2014/17. Pozri v tomto ohľade GOURIO, A., THEBAULT, L.: Adoption de la directive sur le crédit immobilier. In: Revue de Droit bancaire et financier 2014, s. 64 (na s. 65): „ En revanche, malgré les velléités d’un État membre, la directive ne prévoit pas d’obligation de conseil. Le conseil constitue au contraire un service distinct de l’octroi de prêt, fourni sur une base contractuelle et susceptible de rémunération“.

( 35 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/65/EÚ z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorou sa mení smernica 2002/92/ES a smernica 2011/61/EÚ (MiFID II) (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 349).

( 36 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/97 z 20. januára 2016 o distribúcii poistenia (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 26, 2016, s. 19).

( 37 ) Podľa článku 20 ods. 1 tretieho pododseku smernice IDD ide v prípade poradenstva o „individuálne odporúčanie [distribútora poistenia] zákazníkovi objasňujúce, prečo by konkrétny produkt najlepšie spĺňal požiadavky a potreby zákazníka“.

( 38 ) Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o harmonizácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré sa týkajú zmlúv o spotrebiteľskom úvere KOM(2002) 443 v konečnom znení (Ú. v. ES C 331 E, 2002, s. 200) [neoficiálny preklad].

( 39 ) Upravený návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o harmonizácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zmlúv o spotrebiteľskom úvere, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/ES (predložená Komisiou podľa článku 250 ods. 2 Zmluvy o ES), KOM(2005) 483 v konečnom znení.

( 40 ) Upravený návrh citovaný v poznámke pod čiarou 39, odôvodnenie v bode 5.4, s. 6 a 7.

( 41 ) Rozsudok z 12. júla 2012 (C‑602/10, EU:C:2012:443, bod 38).

( 42 ) Tento výraz je zároveň dôkazom o tom, že úplná harmonizácia, o ktorú sa usiluje smernica 2008/48, sa má považovať za cielenú harmonizáciu. Podľa článku 1 smernice 2008/48 sa totiž majú harmonizovať len určité aspekty zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré sa týkajú zmlúv o spotrebiteľskom úvere. Pre úplnosť pozri STEENNOT, R.: Case Volksbank România: Limits of the full harmonization approach of the Consumer Credit Directive. In: Revue européenne de droit de la consommation. 2013, s. 87 (na s. 93).

( 43 ) Belgická vláda odkazuje najmä na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (smernica o nekalých obchodných praktikách) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22), najmä na jej odôvodnenie 11.

( 44 ) Nemožno teda považovať za relevantné, že napríklad článok 3 ods. 9 smernice 2005/29 členským štátom vo vzťahu k finančným službám a nehnuteľnostiam umožňuje, aby stanovili požiadavky, „ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie ako táto smernica v oblasti, ktorú aproximuje (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Pozri v tomto zmysle VERDURE, C.: La directive 2005/29/CE: base légale et degré d'harmonisation. In: Revue européenne de droit de la consommation. 2013, s. 149 (na s. 162).

( 45 ) STEENNOT, R.: c. d. v poznámke pod čiarou 42, s. 90. Pozri aj všeobecne: RIEHM, T., SCHREINDORFER, B.: Das Harmonisierungskonzept der neuen Verbraucherkreditrichtlinie. In: GPR 2008, s. 244 (na s. 247).

( 46 ) STEENNOT, R.: c. d. v poznámke pod čiarou 42, s. 90. Pozri aj RIEHM, T., SCHREINDORFER, B.: c. d. v poznámke pod čiarou 45, s. 247.

( 47 ) Pozri bod 46 vyššie a nasl.

( 48 ) Pozri v tejto súvislosti všeobecne vysvetlivky Komisie k upravenému návrhu v bode 5.11, už citovaného v poznámke pod čiarou 39, s. 8.

( 49 ) Pozri bod 44 vyššie.

( 50 ) Osobitnú povinnosť zodpovedného poskytovania úverov stanovoval článok 9 pôvodného návrhu smernice. Toto ustanovenie sa však už v upravenom návrhu, a v súčasnosti v smernici 2008/48, viac nenachádza.

( 51 ) Už z názvu článku 5 smernice 2008/48 vyplýva, že predmetom tohto ustanovenia sú „informácie pred uzavretím zmluvy“.

( 52 ) Pozri naposledy rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, bod 34). Pozri tiež namiesto mnohých rozsudok z 22. júna 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, bod 72).

( 53 ) Rozsudok z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, bod 35). Pozri už aj rozsudok z 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, bod 43).

( 54 ) Rozsudok z 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, bod 43).

( 55 ) Pozri bod 38 vyššie a nasl.

( 56 ) Pozri napríklad úvod odôvodnenia 19.

( 57 ) Pozri namiesto mnohých Zásady účinného bankového dohľadu, ktoré vypracoval Bazilejský výbor, najmä zásadu 17 týkajúcu sa „úverového rizika“. Zugänglich über https://www.bis.org/publ/bcbs230.htm (stav: 13. december 2018). Na túto súvislosť poukazuje aj odôvodnenie 26 smernice 2008/48: „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o kreditnom riziku uvedené v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/ES zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií…, veritelia by mali byť zodpovední za individuálne kontroly úverovej bonity spotrebiteľa“.

( 58 ) Smernica 2014/17 bola po svetovej finančnej kríze prijatá v neposlednom rade pod vplyvom systémových rizík, ktoré vyplynuli sčasti z nezodpovedného poskytovania úverov. V tomto ohľade pozri napríklad P.‑E.: Droit bancaire et financier européen. Zväzok 1, 2. vydanie, bod 1237.