V prejednávanej veci treba konštatovať, že právna úprava členského štátu, ktorý počas prechodného obdobia uvedeného v kapitole 2 bode 2 prílohy V aktu o pristúpení Chorvátska naďalej podmieňuje vyslanie v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 chorvátskych štátnych príslušníkov na územie tohto členského štátu získaním pracovného povolenia, je ako opatrenie, ktorým sa upravuje prístup chorvátskych štátnych príslušníkov na trh práce tohto členského štátu, v zmysle kapitoly 2 bodu 2 prílohy V aktu o pristúpení Chorvátska zlučiteľné s článkami 56 a 57 ZFEÚ (pozri analogicky rozsudok z 10. februára 2011, Vicoplus a i., C‑307/09 až C‑309/09 , EU:C:2011:64 , body 32 a 33 ).

Články 56 a 57 ZFEÚ, ako aj kapitola 2 ods. 2 prílohy V Aktu o podmienkach pristúpenia Chorvátskej republiky a o úpravách Zmluvy o Európskej únii, Zmluvy o fungovaní Európskej únie a Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu sa majú vykladať v tom zmysle, že členský štát má právo obmedziť vyslanie chorvátskych pracovníkov zamestnaných podnikom so sídlom v Chorvátsku požiadavkou pracovného povolenia, pokiaľ k vyslaniu týchto pracovníkov dôjde ich pridelením v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/17/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb podniku usadenému v inom členskom štáte na účely poskytnutia služby v prvom uvedenom členskom štáte posledným uvedeným podnikom.

Články 56 a 57 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že členský štát nemá právo požadovať, aby štátni príslušníci tretích štátov pridelení podniku so sídlom v inom členskom štáte prostredníctvom ďalšieho podniku, ktorý je takisto usadený v tomto inom členskom štáte, na účely poskytovania služby v prvom uvedenom členskom štáte mali pracovné povolenie.

Čo sa týka vysielania pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, podnikom poskytujúcim služby so sídlom v členskom štáte Únie, Súdny dvor už rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá podmieňuje poskytovanie služieb na vnútroštátnom území podnikom so sídlom v inom členskom štáte vydaním administratívneho povolenia, predstavuje prekážku slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ (rozsudok z 11. septembra 2014, Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, bod 45).

V každom prípade vnútroštátna právna úprava patriaca do oblasti, ktorá nie je harmonizovaná na úrovni Únie, uplatniteľná bez rozdielu na každú osobu alebo podnik vykonávajúce činnosť na území dotknutého členského štátu, môže byť napriek svojmu obmedzujúcemu účinku na slobodné poskytovanie služieb odôvodnená, ak zodpovedá naliehavému dôvodu všeobecného záujmu a ak tento záujem ešte nie je chránený predpismi, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte, v ktorom je usadený, ak je primeraná na zabezpečenie uskutočnenia cieľa, ktorý sleduje, a ak nezachádza nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie potrebné (rozsudok z 11. septembra 2014, Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, bod 48).

V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že hoci snaha zabrániť narušeniu trhu práce predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, pracovníci zamestnaní podnikom so sídlom v jednom členskom štáte, ktorí sú vyslaní do iného členského štátu s cieľom poskytnúť tam služby, nemajú snahu vstúpiť na trh práce v tomto druhom členskom štáte, keďže sa po skončení svojej práce vracajú do krajiny pôvodu alebo pobytu (rozsudok z 11. septembra 2014, Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, bod 51).

Ak členský štát trvalo zachováva požiadavku pracovného povolenia pre štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sú podniku pôsobiacom v tomto členskom štáte pridelení podnikom so sídlom v inom členskom štáte, presahuje to nevyhnutnú mieru potrebnú na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v snahe o zabránenie narušeniu trhu práce (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2014, Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, bod 56).

(pozri body 44, 46, 48, 49, 53, bod 2 výroku)