V súlade s článkom 35 ods. 1 EÚ má Súdny dvor za podmienok stanovených v tomto článku právomoc rozhodovať v prejudiciálnom konaní o výklade a platnosti najmä rámcových rozhodnutí, čo má nevyhnutne za následok to, že môže dokonca aj v prípade neexistencie výslovnej právomoci na tieto účely podávať výklad ustanovení primárneho práva, akým je článok 34 ods. 2 písm. b) EÚ, keď je Súdny dvor požiadaný o to, aby rozhodol, či rámcové rozhodnutie bolo správne prijaté na základe tohto posledného ustanovenia.

Okrem toho článok 34 ods. 2 EÚ neurčuje ani poradie podľa dôležitosti medzi rôznymi nástrojmi, ktoré sú vymenované v tomto ustanovení. Aj keď je pravdou, že európsky zatykač mohol byť tiež predmetom dohovoru, napriek tomu patrí rozhodnutie, či uprednostní právny nástroj rámcového rozhodnutia, keď sú splnené podmienky na prijatie takéhoto aktu, do právomoci voľnej úvahy Rady.

V tejto súvislosti článok 2 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, keď ruší overovanie požiadavky dvojitej trestnosti trestných činov uvedených v tomto ustanovení, nie je neplatný z dôvodu porušenia tejto zásady zákonnosti trestných činov a trestov. Cieľom rámcového rozhodnutia totiž nie je zosúladenie predmetných trestných činov, pokiaľ ide o ich skutkové podstaty alebo tresty, ktoré sa s nimi spájajú. Ak uvedený článok 2 ods. 2 rámcového rozhodnutia odstraňuje overenie dvojitej trestnosti pre kategórie trestných činov uvedených v tomto ustanovení, ich vymedzenie a vymedzenie uplatniteľných trestov naďalej patrí do vecnej pôsobnosti práva členského štátu, ktorý vydal rozhodnutie, ktorý, ako je ďalej uvedené v článku 1 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia, musí dodržiavať základné práva a základné právne zásady zakotvené v článku 6 EÚ a v dôsledku toho zásadu zákonnosti trestných činov a trestov.

Zásada zákonnosti trestných činov a trestov (nullum crimen, nulla poene sine lege), ktorá tvorí súčasť všeobecných zásad práva tvoriacich základ spoločných ústavných tradícií členských štátov, je tiež zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách a najmä v článku 7 ods. 1 Európskeho dohovoru ľudských práv. Dôsledkom tejto zásady je to, že zákon musí jasne vymedzovať porušenia a tresty za ne. Táto podmienka je splnená, pokiaľ právny subjekt môže zo znenia relevantného ustanovenia a v prípade potreby za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdne orgány, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jeho trestnú zodpovednosť.

Článok 2 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, keď odstraňuje overenie dvojitej trestnosti trestných činov uvedených v tomto ustanovení, nie je neplatný z dôvodu porušenia zásady rovnosti a zákazu diskriminácie.

Pokiaľ totiž ide na jednej strane o výber tridsiatich dvoch kategórií trestných činov vymenovaných v tomto ustanovení, Rada sa mohla na základe zásady vzájomného uznávania a vzhľadom na vysoký stupeň dôvery a solidarity medzi členskými štátmi domnievať, že buď vzhľadom na ich samotný charakter, alebo z dôvodu trestu, ktorý možno uložiť a ktorého horná sadzba je aspoň tri roky, kategórie dotknutých trestných činov sú súčasťou tých, ktorých závažnosť zásahu do verejného poriadku a verejnej bezpečnosti odôvodňuje, aby sa nevyžadovalo skúmanie dvojitej trestnosti. Preto aj za predpokladu, že situácia osôb, ktoré sú podozrivé zo spáchania trestných činov, ktoré patria do vecnej pôsobnosti zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 2 rámcového rozhodnutia, alebo sú odsúdené za spáchanie takýchto trestných činov, je porovnateľná so situáciou osôb podozrivých zo spáchania alebo odsúdených za spáchanie iných trestných činov, ako sú trestné činy vymenované v tomto ustanovení, rozdiel je v každom prípade objektívne opodstatnený.

Pokiaľ ide na druhej strane o skutočnosť, že nepresnosť vo vymedzení kategórií predmetných trestných činov zakladá nebezpečenstvo rozdielneho vykonávania rámcového rozhodnutia v rôznych vnútroštátnych právnych poriadkoch, stačí zdôrazniť, že jeho cieľom nie je zosúladenie trestného práva hmotného členských štátov a že žiadne ustanovenie hlavy VI Zmluvy EÚ nepodmieňuje vykonanie európskeho zatykača zosúladením trestných právnych predpisov členských štátov v oblasti predmetných trestných činov.

(pozri body 57 – 60)