NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

L. A. GEELHOED

prednesené 2. decembra 2004 ( )

Vec C‑374/03

Gaye Gürol

proti

Bezirksregierung Köln

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Sigmaringen (Nemecko) 31. júla 2003, ktorý súvisí s konaním Gaye Gürol proti Bezirksregierung Köln]

„Výklad rozhodnutia Asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80 – Priamy účinok článku 9 – Práva detí tureckých pracovníkov, bývajúcich riadne s rodičmi v členskom štáte, na prístup k vzdelávaniu za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto členského štátu – Pomoc na vzdelávanie – Vzdelávanie absolvované v Turecku“

I – Úvod

1. V tejto veci položil Verwaltungsgericht Sigmaringen (Nemecko) štyri prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu rozhodnutia Asociačnej rady č. 1/80( ) z 19. septembra 1980 (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Konkrétne sa vnútroštátny súd pýta, či má dcéra tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte, právo na pomoc na vzdelávanie počas jednoročného štúdia na istanbulskej univerzite (Turecko).

2. Význam tejto veci spočíva predovšetkým v celkových súvislostiach, v ktorých bola táto otázka položená. Deti tureckých pracovníkov majú na území Európskeho spoločenstva práva podľa článku 9 rozhodnutia č. 1/80( ). Tieto práva sa odlišujú od práv, ktoré majú deti pracovníkov Spoločenstva na základe článkov 39 a nasl. ES a nariadenia rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva( ) (ďalej len „nariadenie č. 1612/68“).

II – Právny rámec

A – Dohoda o pridružení EHS – Turecko

3. Cieľom dohody o pridružení je podľa jej článku 2 ods. 1 podporovať a posilniť plynulé a vyvážené obchodné a hospodárske vzťahy medzi zmluvnými stranami vrátane vzťahov medzi pracovníkmi prostredníctvom postupného zavádzania voľného pohybu pracovníkov (článok 12) a zrušenia obmedzení slobody usadiť sa (článok 13) a slobody poskytovať služby (článok 14) na účely zlepšovania životnej úrovne tureckého ľudu a uľahčenia neskoršieho vstupu Tureckej republiky do Spoločenstva (štvrté odôvodnenie a článok 28).

4. Dohoda o pridružení na tento účel upravuje prípravnú etapu umožňujúcu Tureckej republike posilniť svoje hospodárstvo s pomocou Spoločenstva (článok 3), prechodnú etapu, v priebehu ktorej zmluvné strany zabezpečia postupné zavedenie colnej únie a zblíženie hospodárskych politík Tureckej republiky a Spoločenstva (článok 4), a záverečnú etapu, ktorá je založená na existencii colnej únie a zahŕňa posiľňovanie koordinácie hospodárskych politík zmluvných strán (článok 5).

5. Článok 6 dohody o pridružení stanovuje:

„Na zabezpečenie uplatnenia a postupného rozvoja asociácie zmluvné strany zasadajú v Asociačnej rade, ktorá koná v rozsahu právomoci zverenej jej dohodou.“ [neoficiálny preklad]

Asociačná rada je teda na účely dosiahnutia cieľov stanovených dohodou a v nej uvedených prípadoch oprávnená prijímať rozhodnutia (článok 22 ods. 1). Každá z oboch strán je povinná prijať opatrenia potrebné na vykonanie prijatých rozhodnutí.

6. Článok 9 dohody o pridružení stanovuje:

„Zmluvné strany uznávajú, že v oblasti pôsobnosti tejto dohody, bez toho, aby tým boli dotknuté osobitné ustanovenia, ktoré môžu byť vydané na základe článku 8, je zakázaná v súlade so zásadou zakotvenou v článku 7 Zmluvy o založení Spoločenstva akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti.“ [neoficiálny preklad]

7. Článok 12 dohody o pridružení stanovuje:

„Zmluvné strany sa zaväzujú dodržiavať články 48, 49 a 50 Zmluvy o založení Spoločenstva pri postupnom uskutočňovaní vzájomného voľného pohybu pracovníkov.“ [neoficiálny preklad]

8. Dodatkový protokol, ktorý bol podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzavretý, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972( ) (ďalej len „dodatkový protokol“), vo svojom článku 1 stanovuje podmienky, pravidlá a harmonogram realizácie prechodnej etapy uvedenej v článku 4 dohody o pridružení. Podľa článku 62 dodatkového protokolu tento dodatkový protokol tvorí neoddeliteľnú súčasť tejto dohody.

9. Tento dodatkový protokol obsahuje hlavu II nazvanú „Pohyb osôb a služieb“, ktorej kapitola 1 je venovaná pracovníkom.

10. Článok 36 dodatkového protokolu upravuje lehoty na postupné zavádzanie voľného pohybu pracovníkov medzi členskými štátmi Spoločenstva a Tureckom v súlade s princípmi stanovenými v článku 12 asociačnej dohody a stanovuje, že Asociačná rada rozhodne o pravidlách potrebných na tento účel.

B – Rozhodnutie č. 1/80

11. Asociačná rada prijala 19. septembra 1980 rozhodnutie č. 1/80. Je pozoruhodné, že toto rozhodnutie nebolo nikdy uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie( ). V treťom odôvodnení rozhodnutia č. 1/80 je uvedené, že „toto rozhodnutie má v sociálnej oblasti za cieľ zlepšiť úpravu pre pracovníkov a ich rodinných príslušníkov v porovnaní s úpravou zavedenou rozhodnutím Asociačnej rady č. 2/76 z 20. decembra 1976“ [neoficiálny preklad].

12. V tejto veci má zásadný význam článok 9, ktorý znie takto:

„Turecké deti, ktoré riadne bývajú v členskom štáte Spoločenstva so svojimi rodičmi, ktorí tam sú alebo boli legálne zamestnaní, majú právo v tomto členskom štáte na vzdelávanie všeobecného charakteru, učňovské vzdelávanie a profesijné vzdelávanie na základe tých istých kvalifikačných kritérií na prístup, pokiaľ ide o požadované vzdelávanie, ako majú deti štátnych príslušníkov tohto členského štátu. V tomto členskom štáte môžu požívať výhody stanovené v tejto oblasti vnútroštátnou právnou úpravou.“ [neoficiálny preklad]

13. Článok 10 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 znie:

„Členské štáty Spoločenstva uplatnia na tureckých pracovníkov pôsobiacich na ich legálnom trhu práce režim, ktorý vylučuje akúkoľvek diskrimináciu na základe ich štátnej príslušnosti v porovnaní s pracovníkmi Spoločenstva, pokiaľ ide o mzdu a ostatné pracovné podmienky.“ [neoficiálny preklad]

C – Nariadenie č. 1612/68

14. Článok 12 nariadenia stanovuje:

„Deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je alebo bol zamestnaný na území iného členského štátu, sa prijímajú na všeobecnovzdelávacie, učňovské a odborné štúdium v tomto štáte za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto štátu, ak tieto deti majú bydlisko na jeho území.

Členské štáty podporia všetky snahy, aby týmto deťom umožnili navštevovať uvedené štúdium za čo najlepších podmienok.“

D – Vnútroštátna právna úprava

15. Podľa § 5 ods. 2 prvej vety Bundesausbildungsförderungsgesetz (spolkový zákon o pomoci na vzdelávanie) (ďalej len „BAföG“) sa pomoc na vzdelávanie poskytne každému študentovi, ktorý má trvalé bydlisko v Nemecku a študuje vo vzdelávacom zariadení nachádzajúcom sa v zahraničí:

„1. ak je toto štúdium na prospech vzdelávaniu danej osoby v danom štádiu tohto vzdelávania a ak aspoň časť tohto vzdelávania môže byť uznaná ako prvok vyžadovanej alebo zvyčajnej dĺžky vzdelávania,

alebo

2. ak v rámci medzinárodnej spolupráce medzi nemeckým vzdelávacím zariadením a zahraničným zariadením môžu byť ponúknuté vyučovania jedinečného vzdelávania, ktoré sa navzájom kombinujú, alternatívne nemeckým zariadením alebo zahraničným zariadením,

alebo

3. ak študent navštevuje vzdelávanie po tom, ako navštevoval nemecké vzdelávacie zariadenie, počas aspoň jedného roka vo vzdelávacom zariadení členského štátu Európskej únie a daná osoba má dostatočné jazykové znalosti“.

16. V súlade s § 5 ods. 2 štvrtou vetou BAföG sa prvá veta tohto ustanovenia vzťahuje na študentov uvedených v § 8 ods. 2 BAföG („ostatní cudzinci“) iba vtedy, keď je pobyt v cudzine predpísaný v ustanoveniach týkajúcich sa vzdelávania ako časti vzdelávania, ktorá sa musí povinne vykonať v zahraničí.

17. Podľa § 8 ods. 1 BAföG sa pomoc na vzdelávanie vypláca:

„1. nemeckým občanom v zmysle ústavy (Grundgesetz);

2. osobám bez štátnej príslušnosti v zmysle zákona o postavení osôb bez štátnej príslušnosti na spolkovom území;

3. cudzincom bývajúcim v Nemecku s právom azylu na základe zákona o postupe udelenia azylu;

4. cudzincom, ktorí majú zvyčajné bydlisko v Nemecku a majú postavenie utečenca podľa článku 1 zákona o opatreniach v prospech utečencov prijatých v rámci akcií humanitárnej pomoci;

5. cudzincom, ktorí majú zvyčajné bydlisko v Nemecku a majú postavenie utečenca, ktorých povolenie na pobyt na území Spolkovej republiky Nemecko nie je len dočasné;

6. cudzincom, ktorí majú zvyčajné bydlisko v Nemecku a sú chránení proti vyhosteniu v zmysle § 51 ods. 1 zákona o cudzincoch;

7. cudzincom, ktorí majú trvalé bydlisko na území, kde sa zákon uplatňuje, keď jeden z dvoch rodičov je nemeckým občanom v zmysle ústavy;

8. študentom, ktorí ako deti majú podľa zákona o pobyte štátnych príslušníkov Spoločenstva (Aufenthaltsgesetz/EWG) slobodu pohybu, študentom, ktorí ako deti majú podľa tohto zákona právo na pobyt, alebo študentom, ktorí nemajú právo voľného pohybu alebo právo na pobyt ako deti podľa tohto istého zákona, pretože majú 21 rokov alebo viac alebo nie sú závislými osobami vo vzťahu k rodičom alebo manželovi;

9. študentom, ktorí pochádzajú z iného členského štátu Európskeho spoločenstva alebo iného štátu Európskeho hospodárskeho priestoru a ktorí mali v Nemecku zamestnanie pred začatím svojho vzdelávania; musí však existovať v zásade súvislosť medzi obsahom vykonávanej činnosti a navštevovaným vzdelávaním.“

18. Podľa § 8 ods. 2 bodu 2 BAföG sa pomoc na vzdelávanie poskytne iným cudzincom iba pod podmienkou, že aspoň jeden z ich rodičov mal pobyt v Nemecku a tam legálne pracoval celkovo počas troch rokov v priebehu šiestich posledných rokov pred začatím časti vzdelávania, na ktoré je možné poskytnúť pomoc.

III – Skutkový rámec

A – Skutkový stav vo veci samej

19. Gaye Gűrol, žalobkyňa vo veci samej, je tureckou štátnou príslušníčkou narodenou 28. júla 1975 v Nemecku, ktorej rodičia žijú v Nemecku. Od zimného semestra 1995/96 študuje na univerzite v Tübingene (Nemecko) ekonómiu, odbor „regionálne štúdie“ (štát: Turecko). Na úspešné vykonanie tohto cyklu štúdií dostala pomoc na vzdelávanie. Od októbra 1999 do septembra 2000 študovala pani Gűrol na univerzite Bogazici v Istanbule (Turecko). Dňa 13. augusta 1999 požiadala žalovaného o pomoc na vzdelávanie na univerzite Bogazici.

20. Bezirksregierung Köln túto žiadosť zamietol rozhodnutím z 2. septembra 1999. Na odôvodnenie zamietnutia najmä uviedol, že pani Gürol, ktorá v súlade s nemeckými právnymi predpismi patrí ako študentka do kategórie „ostatní cudzinci“, má právo na pomoc na vzdelávanie v cudzine „iba vtedy, keď je pobyt v cudzine predpísaný v ustanoveniach týkajúcich sa vzdelávania ako časti vzdelávania, ktorá sa musí povinne vykonať v zahraničí“. Zo študijného poriadku ani zo študijného programu doktorandského štúdia pritom nevyplýva, že by ekonomická fakulta univerzity v Tübingene predpisovala povinný jednoročný študijný pobyt.

21. Žalobkyňa podala 29. septembra 1999 proti vyššie uvedenému rozhodnutiu sťažnosť prostredníctvom tureckého atašé pre pracovné a sociálne otázky v Karlsruhe (Nemecko). Na odôvodnenie svojej sťažnosti uviedla, že ju treba považovať za nemeckého štátneho príslušníka a že nemeckí študenti dostávajú pomoc na vzdelávanie na štúdiá v zahraničí. Okrem toho článok 10 rozhodnutia č. 1/80 obsahuje zákaz akejkoľvek diskriminácie, pokiaľ ide o mzdu a ostatné pracovné podmienky, ktorý sa týka aj sociálnych a daňových výhod. Otec žalobkyne má na základe tohto ustanovenia nárok na dávky pre svoju dcéru, a táto má teda ako dieťa tureckého pracovníka tiež nárok na dávky v rámci odborného vzdelávania. Okrem toho sa podľa článku 39 ES poskytujú výhody, ktoré sa nevzťahujú na postavenie pracovníka, ale slúžia čisto na podporu integrácie a mobility. Nakoniec, ekonomická fakulta univerzity v Tübingene naliehavo vyžaduje jednoročný študijný pobyt v zahraničí.

22. Rozhodnutím o sťažnosti vydaným 17. decembra 1999 zamietol Bezirksregierung Köln sťažnosť ako neopodstatnenú. Bezirksregierung Köln na podporu tohto rozhodnutia zopakoval a prehĺbil úvahy zo svojho rozhodnutia z 2. septembra 1999. Dňa 2. februára 2000 podala žalobkyňa žalobu na Verwaltungsgericht Sigmaringen, ktorý v rámci konania o tejto žalobe položil uznesením z 31. júla 2003 štyri prejudiciálne otázky.

B – Názor vnútroštátneho súdu

23. Vo vysvetlivkách k prejudiciálnym otázkam uvádza vnútroštátny súd, že žalobkyňa nemá podľa príslušných vnútroštátnych ustanovení BAföG žiadne právo na požadovanú pomoc na štúdium v zahraničí. Žalobkyňa sa ďalej nemôže odvolávať na všeobecnú zásadu rovnosti zakotvenú v článku 3 Ústavy. Nárok na pomoc na vzdelávanie na štúdium v Turecku počas jedného semestra podľa vnútroštátneho súdu nevyplýva ani z článku 2 protokolu č. 1 pripojeného k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd v spojení s článkom 14 tohto dohovoru. Žalobkyňa sa nakoniec nemôže odvolávať ani na nárok podľa článku 3 ods. 1 rozhodnutia Asociačnej rady č. 3/80, pretože poskytnutie pomoci na vzdelávanie na štúdium v zahraničí nepatrí do vecnej pôsobnosti tohto rozhodnutia ako niektorý z druhov dávok sociálneho zabezpečenia uvedených v jeho článku 4 ods. 1 písm. a) až h).

24. Preto je pre rozhodnutie sporu dôležité určiť, či z článku 9 rozhodnutia č. 1/80 vyplýva, že žalobkyňa má nárok na pomoc na vzdelávanie na štúdium v zahraničí.

C – Prejudiciálne otázky

25. Vnútroštátny súd prerušil konanie 31. júla 2003 a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80… taký priamy účinok vo vnútroštátnom právnom poriadku členských štátov, že turecké deti riadne bývajúce v členskom štáte Spoločenstva so svojimi rodičmi, ktorí tam sú alebo boli legálne zamestnaní, majú na základe tých istých kvalifikačných kritérií ako deti štátnych príslušníkov tohto členského štátu právo na rovnaký prístup k všeobecnému vzdelávaniu, učňovskému vzdelávaniu alebo profesijnému vzdelávaniu?

2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:

Spĺňajú podmienku ‚riadneho bydliska so svojimi rodičmi‘ takisto aj turecké deti, ktoré si zriadili a udržiavajú svoje primárne bydlisko v mieste, kde sa vykonáva univerzitné profesijné vzdelávanie, a sú prihlásené v bydlisku svojich rodičov iba ako v sekundárnom bydlisku?

3. V prípade kladnej odpovede na druhú otázku:

Implikuje článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80… okrem práva na rovnaký prístup k vzdelávacím zariadeniam v prospech osôb uvedených v tomto článku aj rovnosť v oblasti práva na verejné dávky poskytované členským štátom s cieľom uľahčiť účasť na vzdelávaní alebo majú byť ustanovenia prvej a druhej vety článku 9 rozhodnutia č. 1/80… spolu vykladané tak, že členské štáty si ponechali možnosť podriadiť poskytnutie sociálnych dávok v oblasti vzdelávania vo vzťahu k osobám uvedeným v prvej vete iným podmienkam alebo tieto dávky obmedziť?

4. V prípade kladnej odpovede na druhú a tretiu otázku:

Vzťahuje sa to takisto na možnosť vyššieho vzdelávania poskytovanú osobám uvedeným v spornom ustanovení v krajine ich pôvodu, v Turecku?“

D – Konanie pred Súdnym dvorom

26. V tejto veci predložili písomné vyjadrenia žalovaný vo veci samej (prostredníctvom Bezirksregierung Köln), nemecká a rakúska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev. Žalobkyňa ústne objasnila svoje stanovisko na pojednávaní 21. októbra 2004, rovnako ako aj žalovaný, nemecká vláda a Komisia. Žalovaný a rakúska a nemecká vláda tvrdia, že z článku 9 rozhodnutia č. 1/80 nevyplýva žiadny nárok žalobkyne na pomoc na vzdelávanie na štúdium v zahraničí. Naopak Komisia a žalobkyňa sú toho názoru, že dieťa tureckého pracovníka má na základe článku 9 rozhodnutia č. 1/80 nárok na pomoc na vzdelávanie na štúdium v zahraničí.

1. Prvá prejudiciálna otázka

27. Prvou otázkou sa Verwaltungsgericht pýta, či článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80 má priamy účinok na území členských štátov.

28. Súdny dvor rozhodol v rozsudku Demirel( ), že ustanovenie dohody uzatvorenej Spoločenstvom s tretími štátmi sa musí chápať tak, že má priamy účinok, ak vzhľadom na jej znenie, ako aj na predmet a povahu dohody toto ustanovenie obsahuje jasnú a presnú povinnosť, ktorá nie je podmienená z hľadiska vykonávania alebo účinkov žiadnym neskorším aktom. Rovnaké kritériá platia pri určení, či môžu mať ustanovenia rozhodnutia Asociačnej rady priamy účinok( ).

29. Článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80 znie:

„Turecké deti, ktoré majú riadne bydlisko v členskom štáte Spoločenstva spolu s ich rodičmi, ktorí tam sú alebo boli legálne zamestnaní, majú právo na prístup v tomto členskom štáte k všeobecnému vzdelávaniu, učňovskému vzdelávaniu a profesijnému vzdelávaniu na základe tých istých kvalifikačných kritérií na vstup, pokiaľ ide o požadované vzdelanie, ako deti štátnych príslušníkov tohto členského štátu. Môžu mať v tomto členskom štáte nárok na výhody stanovené v tejto oblasti vnútroštátnymi právnymi predpismi…“ [neoficiálny preklad]

Právo prístupu na základe tých istých kvalifikačných kritérií, pokiaľ ide o predchádzajúce vzdelanie, sa priznáva jednoznačne a bez viazania sa na nejakú podmienku tureckým deťom ako vlastným štátnym príslušníkom. Toto ustanovenie obsahuje jasnú a jednoznačnú povinnosť rovnako zaobchádzať s nemeckými a tureckými študentmi za predpokladu rovnakého predchádzajúceho vzdelania. Skupina osôb chránených článkom 9 rozhodnutia č. 1/80 musí byť prijatá do vzdelávacích zariadení za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci uvedeného členského štátu, to znamená bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Ako už poznamenal vnútroštátny súd vo svojom uznesení, článok 9 prvá veta má požadovaný stupeň presnosti a bezpodmienečnosti na to, aby mohol byť priamo uplatniteľný. Aj podmienky, za ktorých sa právo priznáva, sú určené presne a nevyžadujú konkretizáciu vnútroštátnym zákonodarcom. Naplnenie a účinnosť článku 9 prvej vety rozhodnutia č. 1/80 preto nezávisí na prijatí vnútroštátneho vykonávacieho aktu, takže toto ustanovenie je priamo uplatniteľné.

30. Za týchto podmienok je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80 má priamy účinok v členských štátoch Európskeho spoločenstva.

2. Druhá prejudiciálna otázka

31. Druhou otázkou vnútroštátny súd hľadá odpoveď na otázku, či je podmienka „bydliska s rodičmi“ splnená v prípade tureckého dieťaťa, ktoré si zriadi svoje primárne bydlisko v mieste univerzitného štúdia a u svojich rodičov má iba sekundárne bydlisko.

32. Komisia uvádza, že článok 9 rozhodnutia č. 1/80 len požaduje, aby deti bývali so svojimi rodičmi. Iné podmienky, ako napríklad existencia rodinného spolužitia, či trvalého spoločného bývania, nie sú vyžadované. Uvedený článok nerozlišuje ani medzi rôznymi druhmi pobytu, napríklad medzi bydliskom primárnym a sekundárnym. Komisia je preto toho názoru, že podmienka pobytu s rodičmi je splnená, ak je žalobkyňa prihlásená v bydlisku svojich rodičov v Philippsburgu (Nemecko) na sekundárny pobyt. Podľa Komisie je tento výklad v súlade s duchom a cieľom článku 9 rozhodnutia č. 1/80. Toto ustanovenie tureckým deťom nestanovuje za podmienky existencie rovnakej kvalifikácie žiadne dodatočné obmedzenia, pokiaľ ide o voľbu druhu vzdelávania. Z týchto dôvodov majú deti tureckých pracovníkov právo zvoliť si štúdium, a teda aj jeho miesto, nezávisle od bydliska svojich rodičov. Akýkoľvek iný výklad podmienky pobytu by neprijateľným spôsobom obmedzoval právo priznané článkom 9 rozhodnutia č. 1/80.

33. Podľa názoru nemeckej vlády požaduje článok 9 rozhodnutia č. 1/80, aby deti a rodičia bývali v spoločnej domácnosti. Táto podmienka je splnená aj vtedy, keď dieťa býva počas štúdia v izbe alebo v byte na inom mieste, ale predtým, teda pred začatím štúdia, bývalo v spoločnej domácnosti so svojimi rodičmi. V opačnom prípade by bolo právo na prístup k vzdelávaniu výrazne obmedzené, aspoň z geografického hľadiska. Zmysel ani cieľ, či znenie podmienky pobytu s rodičmi nevylučujú opustiť bydlisko rodičov počas štúdia. Vnútroštátny súd preto musí posúdiť, či žalobkyňa pred začatím štúdia bývala v spoločnej domácnosti so svojimi rodičmi.

34. Znenie článku 9 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 vyžaduje pre to, aby turecké deti mali prístup k vzdelávaniu, aby bývali so svojimi rodičmi. Stotožňujem sa s názorom nemeckej vlády, podľa ktorého toto ustanovenie znamená, že deti tureckých pracovníkov majú bývať pred začatím štúdia v byte rodičov. Môže však vzniknúť potreba, aby dieťa zmenilo bydlisko do iného mesta, ak je miesto bydliska jeho rodičov príliš vzdialené od zariadenia, kde hodlá dieťa tureckého pracovníka študovať. V takej veľkej krajine, ako je Nemecko, nemajú študujúce deti vždy možnosť absolvovať vzdelávanie z miesta bydliska svojej rodiny. Právo priznané článkom 9 rozhodnutia č. 1/80 by teda nič neprinieslo, keby bola voľba vzdelávania obmedzená možnosťami v bydlisku rodičov. Reštriktívnejší výklad podmienky bydliska by neprijateľne obmedzoval právo detí tureckých pracovníkov na prístup k vzdelávaniu.

35. Tento výklad článku 9 rozhodnutia č. 1/80 je v súlade s cieľom priznať rodinným príslušníkom tureckých pracovníkov určité výhody na uľahčenie a urýchlenie ich sociálnej integrácie v hostiteľskom štáte. V tomto zmysle tretí bod odôvodnenia rozhodnutia č. 1/80 výslovne uvádza: „v sociálnej oblasti má toto rozhodnutie za cieľ zlepšiť režim pre pracovníkov a ich rodinných príslušníkov v porovnaní s režimom zavedeným rozhodnutím Asociačnej rady č. 2/76 z 20. decembra 1976“ [neoficiálny preklad].

36. Na druhú otázku Verwaltungsgericht je teda potrebné odpovedať tak, že deti tureckých pracovníkov spĺňajú podmienku „bydliska s rodičmi“ aj v prípade, keď po začatí štúdia opustia bydlisko rodičov, aby si zriadili bydlisko v mieste vzdelávania.

3. Tretia a štvrtá prejudiciálna otázka

37. Pokiaľ ide o odpoveď na tretiu a štvrtú otázku, stanovisko žalobkyne a Komisie sa diametrálne líši od stanoviska žalovaného vo veci samej a nemeckej a rakúskej vlády.

38. Komisia, ktorú na pojednávaní podporovala žalobkyňa vo veci samej, v prvom rade uvádza, že článok 9 druhá veta rozhodnutia č. 1/80 má priamy účinok a obsahuje zákaz akejkoľvek diskriminácie.

39. Na podporu tvrdenia o priamom účinku vyššie uvedeného ustanovenia sa Komisia odvoláva na jeho znenie, ako aj na účel rozhodnutia č. 1/80, ako vyplýva z článku 12 dohody o pridružení a z článku 36 dodatkového protokolu, ktoré predpokladajú postupné zavádzanie voľného pohybu pracovníkov. Právo na prístup k vzdelávaniu zaručené článkom 9 prvou vetou rozhodnutia č. 1/80 by okrem toho stratilo účinok, keby turecké deti nemali zabezpečený nárok na dávky uvedené v druhej vete článku 9.

40. K možnému zbaveniu účinku práva na prístup k vzdelávaniu by došlo tiež v prípade, ak by právo vyplývajúce z priameho účinku článku 9 druhej vety rozhodnutia č. 1/80 nemalo rovnaký rozsah ako právo na vzdelávanie nemeckých štátnych príslušníkov.

41. V prípade, že by sa Súdny dvor nestotožňoval s názorom Komisie o priamom účinku článku 9 druhej vety, Komisia podporne navrhuje vykladať článok 9 prvú vetu, ktorá má v každom prípade priamy účinok, v tom zmysle, aby z neho bolo možné odvodiť práva na rovnaké dávky, aké patria nemeckým študentom.

42. Podľa názoru Komisie takýto výklad podporuje ustanovenie článku 12 nariadenia č. 1612/68, ktorý má síce o niečo širšiu formuláciu, ale sleduje ten istý cieľ ako článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80, totiž podporu sociálnej integrácie detí pracovníkov migrujúcich v rámci Spoločenstva, respektíve tureckých pracovníkov, tým, že sa tieto deti prijímajú na vzdelávanie za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci hostiteľského členského štátu.

43. Žalovaný vo veci samej, ako aj nemecká a rakúska vláda zastávajú taký názor, že práve zo znenia článku 9 druhej vety rozhodnutia č. 1/80 nevyplýva povinnosť členských štátov poskytnúť štátne prostriedky na uľahčenie účasti tureckých detí na vzdelávaní za rovnakých podmienok, ako majú vlastní štátni príslušníci. Znenie tohto ustanovenia umožňuje členským štátom takéto dávky poskytnúť. Je na úvahe vnútroštátneho zákonodarcu, či túto možnosť realizuje.

44. Pre odpoveď na existujúcu otázku výkladu treba zobrať do úvahy nielen znenie článku 9 rozhodnutia č. 1/80, ale aj systematiku a dosah tohto rozhodnutia tak, ako toto rozhodnutie vznikalo v rámci postupného uplatňovania dohody o pridružení medzi Európskym spoločenstvom a Tureckou republikou.

45. Asociačná rada spočiatku nedosiahla výraznejšie pokroky pri konkretizácii „postupného zavádzania voľného pohybu pracovníkov“ vyplývajúceho z článku 12 dohody o pridružení. O niečo rýchlejší vývoj nastal po schválení dodatkového protokolu z roku 1970 nariadením č. 2760/72 (pozri body 8 až 10 vyššie). Následkom tohto urýchlenia bolo najprv prijatie rozhodnutia Asociačnej rady č. 2/76 a potom spomínaného rozhodnutia č. 1/80.

46. Kapitola II rozhodnutia č. 1/80 obsahuje ustanovenia sociálnej povahy. V prvom oddiele tejto kapitoly ide konkrétne o otázky zamestnávania a voľného pohybu pracovníkov. Tento oddiel má síce podľa tretieho bodu odôvodnenia v sociálnej oblasti za cieľ „zlepšiť režim pre pracovníkov a ich rodinných príslušníkov v porovnaní s režimom zavedeným rozhodnutím Asociačnej rady č. 2/76“ [neoficiálny preklad], jeho obsah a znenie svedčia však o značnej opatrnosti Asociačnej rady ako príslušného zákonodarcu.

47. To vyplýva z radu ustanovení tejto časti rozhodnutia, ktorá obsahuje úpravu, ktorá je po všetkých stránkach reštriktívnejšia ako úprava článkov 39 ES až 42 ES a sekundárne právo Spoločenstva založené na týchto ustanoveniach.

48. Článok 6 rozhodnutia č. 1/80 tak priznáva tureckým pracovníkom právo na prístup na trh práce hostiteľského členského štátu, ktoré podlieha striktným podmienkam. Pri výkone tohto práva sú mimochodom znevýhodnení v porovnaní so štátnymi príslušníkmi členských štátov. Aj úprava článku 7 rozhodnutia č. 1/80 týkajúca sa prístupu rodinných príslušníkov tureckých pracovníkov na trh práce hostiteľského štátu je podstatne reštriktívnejšia ako režim pre štátnych príslušníkov členských štátov. To isté platí aj pre značne obmedzený a veľmi prísnym podmienkam podliehajúci režim pohybu tureckých pracovníkov v rámci Spoločenstva upravený v článku 8 rozhodnutia č. 1/80.

49. Pri celkovom porovnaní právneho režimu, ktorý sa uplatňuje na základe rozhodnutia č. 1/80 na tureckých pracovníkov v Spoločenstve, a režimu použiteľného na štátnych príslušníkov členských štátov je nápadná skutočnosť, že režim uvedený na prvom mieste sa nezakladá na zásade rovnosti či na zákaze diskriminácie. Všetky práva a nároky sú v príslušnom ustanovení podrobne upravené. Tam, kde rozhodnutie spomína rovnaké zaobchádzanie s tureckými pracovníkmi a pracovníkmi hostiteľského štátu, je jeho dosah presne ohraničený. Článok 10 ods. 1 uvedeného rozhodnutia napríklad stanovuje zákaz akejkoľvek diskriminácie tureckých pracovníkov z dôvodu ich štátnej príslušnosti týkajúci sa ich mzdy a ostatných pracovných podmienok. Rovnaké zaobchádzanie, ktoré im článok 10 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80 priznáva v oblasti pomoci poskytovanej zo strany pracovných úradov, sa však opäť viaže na podstatné podmienky.

50. Chcel by som na tomto mieste pripomenúť, že pokiaľ ide o slobodu pohybu v rámci Spoločenstva, právne postavenie v oblasti nárokov na verejné dávky štátnych príslušníkov Spoločenstva, ktorí sa zdržiavajú v inom štáte Spoločenstva, než je štát ich pôvodu, nie je rovnaké ako právne postavenie štátnych príslušníkov štátu, kde sa usadili. Primárne a sekundárne právo Spoločenstva upravuje okrem toho pre tých, ktorí sa zaraďujú medzi ekonomických migrantov, ďalekosiahlejšie zrovnoprávnenie s vlastnými štátnymi príslušníkmi ako pre neaktívnych migrujúcich štátnych príslušníkov Spoločenstva, na ktorých sa vzťahuje smernica 90/364/EHS( ), alebo na študentov, na ktorých sa vzťahuje smernica 93/96/EHS( ). Napätie medzi zásadou rovnosti a diferenciáciou, ktoré sa vyskytuje v primárnom a sekundárnom práve Spoločenstva, je typické pre volný pohyb osôb v rámci Spoločenstva. Toto napätie bolo podnetom pre judikatúru, ktorá síce v určitom rozsahu novo definuje hranice medzi účinkom zásady rovnosti a diferenciáciou zamýšľanou zákonodarcom Spoločenstva, ako takú ju však predsa len rešpektuje.( ) Aj v tejto veci sa prejavuje toto napätie medzi zásadou rovnosti a diferenciáciou výslovne zamýšľanou zákonodarcom Spoločenstva.

51. Právne postavenie tureckých pracovníkov v Spoločenstve podľa rozhodnutia č. 1/80 možno vzhľadom na vyššie uvedené označiť za privilegované v porovnaní s právnym postavením iných pracovníkov z tretích štátov. Napriek tomu, že článok 12 dohody o pridružení výslovne upravuje postupný vývoj tohto postavenia smerom k postaveniu štátnych príslušníkov Spoločenstva, Asociačná rada ako príslušný zákonodarca v danej oblasti dosiaľ nepodnikla ďalšie kroky. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že odpoveď na položené otázky treba hľadať v prvom rade na základe znenia, systematiky a kontextu samotného rozhodnutia č. 1/80 a že si treba počínať veľmi obozretne pri jeho výklade analogicky podľa primárneho a sekundárneho práva Spoločenstva v oblasti voľného pohybu pracovníkov Spoločenstva. Keby totiž mala Asociačná rada v úmysle ďalekosiahlejšie zblíženie právnej situácie tureckých pracovníkov s právnou situáciou pracovníkov pochádzajúcich z členských štátov, sama by sa bola ako príslušný zákonodarca postarala o ďalekosiahlejšiu obsahovú jednotu medzi rozhodnutím č. 1/80 a primárnym a sekundárnym právom Spoločenstva v oblasti voľného pohybu pracovníkov.

52. Nie je teda správne vykladať článok 9 rozhodnutia č. 1/80 analogicky s článkom 12 nariadenia č. 1612/68, ako to navrhuje Komisia. Z rozdielov v znení týchto dvoch ustanovení vyplýva, že príslušný zákonodarca práve v tomto bode nechcel prijať totožnú právnu úpravu. Podľa môjho názoru musí Súd túto jasnú vôľu zákonodarcu rešpektovať alebo ju prinajmenšom zohľadniť.

53. Článok 9 prvá veta rozhodnutia č. 1/80 stanovuje podľa svojho doslovného znenia pre deti tureckých pracovníkov, ktoré riadne bývajú v členskom štáte Spoločenstva so svojimi rodičmi, právo v tomto členskom štáte na vzdelávanie všeobecného charakteru, učňovské vzdelávanie a profesijné vzdelávanie na základe tých istých kvalifikačných kritérií na prístup, pokiaľ ide o požadované vzdelávanie, ako majú deti štátnych príslušníkov tohto členského štátu. Stotožňujem sa s názorom Komisie, ktorý rakúska a nemecká vláda výslovne nespochybnili, podľa ktorého požiadavka rovnosti zaobchádzania zakotvená v tomto ustanovení, ktoré sa striktne vzaté týka len prijatia na vzdelávanie, môže mať v prípade niektorých, drahších vzdelávaní konkrétny zmysel len vtedy, ak bude tureckým deťom aj po materiálnej stránke umožnené absolvovať takéto vzdelávanie. Na to poukazuje druhá veta článku 9:

„Môžu mať v tomto členskom štáte nárok na výhody stanovené v tejto oblasti vnútroštátnymi právnymi predpismi.“ [neoficiálny preklad]

54. Doslovný a systematický výklad tohto ustanovenia doplňujúceho článok 9 prvú vetu rozhodnutia č. 1/80 nie je dôvodom priznať mu priamy účinok, ani v ňom nemožno vidieť implicitný príkaz na rovnaké zaobchádzanie. Ak by mal rozhodujúci orgán v úmysle zakotviť povinnosť rovnosti zaobchádzania s priamym účinkom, toto ustanovenie by mohol jednoducho formulovať inakšie:

„Majú nárok na výhody stanovené v tejto oblasti vnútroštátnymi právnymi predpismi za tých istých podmienok ako príslušníci tohto členského štátu.“

V tejto súvislosti nie je bez významu, že v článku 10 ods. 2 týkajúcom sa nároku na dávky podpory pri hľadaní zamestnania bola zvolená takáto výslovná a záväzná formulácia.

55. Podľa môjho názoru by sa táto trochu akrobatická výkladová metóda Komisie nemala uznať. Tento výklad sa zakladá na analógii s článkom 12 nariadenia č. 1612/68, ktorého znenie mohol zákonodarca jednoducho prevziať, ale to zjavne nemal v úmysle.

56. Je teda omnoho logickejšie vykladať obe vety článku 9 v ich vzájomnej súvislosti. Ako to bolo uvedené vyššie v bode 53, druhá veta je doplňujúcou „enabling clause“ k prvej vete, z ktorej vyplýva povinnosť členských štátov umožniť tureckým deťom prístup k vzdelávaniu aj po materiálnej stránke. Táto povinnosť materiálneho zabezpečenia síce ponecháva členským štátom istý priestor pre voľnú úvahu, ktorý je podľa znení článku 9 druhej vety zámerný, ale vo vzťahu k prvej vete je tento priestor obmedzený. Turecké deti musia mať možnosť aj skutočne absolvovať vyučovanie a vzdelávanie, na ktoré majú právo na prístup. To znamená, že musia byť vzaté do úvahy pri poskytovaní hmotných dávok, ktoré sú na to nevyhnutné.

57. Ak je účelom verejných dávok poskytovaných žiakom a študentom formou štipendií, príplatkov, záloh a pôžičiek na umožnenie absolvovania vzdelávania to, aby im takéto vzdelávanie bolo aj skutočne umožnené, tak z tohto výkladu článku 9 vyplýva, že majú byť poskytované aj tureckým študentom.

58. Naopak členský štát poskytujúci tureckým študentom obmedzenejšie dávky alebo dávky iného druhu než tie, ktoré poskytuje deťom vlastných štátnych príslušníkov, musí preukázať, že tento rozdiel v jeho povinnostiach podľa článku 9 rozhodnutia č. 1/80 nie je porušením jeho povinnosti dbať o dosiahnutie výsledku zamýšľaného týmto článkom, a síce, aby turecké deti neboli len prijímané za rovnakých podmienok na vzdelávanie všeobecného charakteru, učňovské vzdelávanie a profesijné vzdelávanie na základe tých istých kvalifikačných kritérií na prístup, ale aby im bolo aj skutočne umožnené toto vzdelávanie absolvovať.

59. To isté platí aj pre verejné dávky poskytované žiakom a študentom na absolvovanie kurzov v zahraničí. Deťom tureckých pracovníkov musí byť umožnené riadne absolvovať a dokončiť zvolené vzdelávanie, a ak je vzdelávanie v zahraničí neoddeliteľnou súčasťou zvoleného štúdia, má to dosah aj na práva detí tureckých pracovníkov. Aj v takomto prípade musí členský štát tureckým deťom umožniť svoje právo aj skutočne využiť.

60. Je vecou vnútroštátneho súdu, aby posúdil dodržanie tejto povinnosti na základe skutkového stavu.

IV – Návrh

61. Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, navrhujem, aby Súdny dvor na otázky položené Verwaltungsgericht Sigmaringen odpovedal takto:

Článok 9 rozhodnutia Asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80 z 19. septembra 1980 treba vykladať tak, že:

– prvá veta tohto ustanovenia má v členských štátoch priamy účinok,

– deti tureckých pracovníkov spĺňajú podmienku „bydliska s rodičmi“ aj v prípade, keď po začatí štúdia opustia bydlisko rodičov, aby si zriadili bydlisko v mieste vzdelávania,

– je vecou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či vnútroštátny režim uplatňovaný na takých tureckých štátnych príslušníkov, ktorým je žalobkyňa vo veci samej, im po materiálnej stránke umožňuje vykonávať ich právo na prijatie na vzdelávanie všeobecného charakteru, učňovské vzdelávanie a profesijné vzdelávanie.