Keywords

Summary



Keywords

1. Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí – Právomoc – Spor medzi účastníkmi s bydliskom v tom istom zmluvnom štáte vykazujúci spojitosti s tretím štátom – Uplatniteľnosť článku 2 dohovoru

(Bruselský dohovor z 27. septembra 1968, článok 2)

2. Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí – Právomoc – Právomoc súdu zmluvného štátu založená na článku 2 dohovoru – Namietanie nedostatku právomoci založené na námietke vyplývajúcej z teórie forum non conveniens – Neprípustnosť

(Bruselský dohovor z 27. septembra 1968, článok 2)

Summary

1. Článok 2 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [ neoficiálny preklad ], zmenený a doplnený Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska [ neoficiálny preklad ], Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky [ neoficiálny preklad ] a Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky [ neoficiálny preklad ], sa uplatňuje v spore pred súdmi zmluvného štátu medzi osobami s bydliskom na území tohto štátu, ktorý vykazuje určité spojitosti s tretím štátom, nie však s iným zmluvným štátom, takže v tejto situácii ide o vzťahy medzi súdmi jedného zmluvného štátu a súdmi nezmluvného štátu a nie o vzťahy medzi súdmi viacerých zmluvných štátov.

Hoci uplatnenie pravidiel právomoci Dohovoru vyžaduje existenciu cudzieho prvku, na účely uplatnenia uvedeného ustanovenia však medzinárodná povaha predmetného právneho vzťahu nemusí nevyhnutne vyplývať z toho, že sa týka viacerých zmluvných štátov z dôvodu podstaty sporu alebo bydliska účastníkov konania. Účasť zmluvného štátu a tretieho štátu z dôvodu napr. bydliska žalobcu a žalovaného v prvom štáte a sústredenie sporných skutočností v druhom štáte môže takisto predstavovať medzinárodnú povahu predmetného právneho vzťahu.

Určením súdov zmluvného štátu ako súdov majúcich právomoc z dôvodu bydliska žalovaného na území tohto štátu, dokonca aj v spore, ktorý sa aspoň čiastočne týka tretieho štátu z dôvodu predmetu sporu alebo z dôvodu bydliska žalobcu, sa tomuto tretiemu štátu neukladá povinnosť, takže zásada relatívneho účinku zmlúv nie je dotknutá.

(pozri body 25 – 26, 30 – 31, 35)

2. Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [ neoficiálny preklad ], zmeneného a doplneného Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska [ neoficiálny preklad ], Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky [ neoficiálny preklad ] a Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky [ neoficiálny preklad ], odporuje, ak súd zmluvného štátu odmietne výkon svojej právomoci, ktorá mu vyplýva z článku 2 tohto Dohovoru z dôvodu, že súd nezmluvného štátu je súdom vhodnejším na konanie v predmetnom spore, aj keď neprichádza do úvahy súdna právomoc iného zmluvného štátu alebo keď tento spor nemá žiadnu spojitosť s iným zmluvným štátom.

Autori Dohovoru totiž nevzali do úvahy výnimku vyplývajúcu z teórie forum non conveniens a uplatnenie tejto teórie je takej povahy, že ohrozuje predvídateľnosť pravidiel právomoci stanovených Dohovorom a v dôsledku toho zásadu právnej istoty ako jeho základ. Navyše pripustením výnimky forum non conveniens by bolo ohrozené jednotné uplatňovanie pravidiel právomoci obsiahnutých v tomto Dohovore a právna ochrana osôb usadených v Spoločenstve.

(pozri body 37, 41 – 43 a výrok)