NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MACIEJ SZPUNAR

prednesené 3. septembra 2020 ( 1 )

Vec C‑311/19

BONVER WIN, a.s.

proti

Ministerstvu financí ČR

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší správní soud (Česká republika)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátne právne predpisy zakazujúce prevádzkovanie hazardných hier na určitých miestach – Uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ – Cezhraničný aspekt“

I. Úvod

1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší správní soud (Česká republika), svedčí o tom, že konkrétna právna otázka vo veci adresovanej Súdnemu dvoru sa často skrýva pod zjavne neškodným, ak nie všedným, skutkovým stavom: poskytovateľ služieb stávkových kancelárií je povinný ukončiť svoju činnosť na základe všeobecne záväzného nariadenia, ktoré zakazuje poskytovanie takýchto služieb v určitej časti mesta, v ktorej je poskytovateľ služieb stávkových kancelárií usadený. Tento obchodník tvrdí, že má zákazníkov z iného členského štátu. Postačuje táto okolnosť na uplatnenie slobodného poskytovania služieb podľa článku 56 ZFEÚ?

2. Tento prípad sa preto týka priamo podstaty vecnej pôsobnosti základnej slobody vnútorného trhu.

3. Vymedzenie tejto pôsobnosti je otázkou najvyššieho významu; ide o jednu z najstarších otázok práva Únie, ktorá neustále prináša nové výzvy. Tak ako môžu byť rôzne skutkové okolnosti týchto prípadov, ( 2 ) všetky majú spoločné to, že sa týkajú samotnej povahy vnútorného trhu a hospodárskeho usporiadania Únie. Hospodárske subjekty a ich zákazníci sa totiž spoliehajú na zodpovedanie týchto otázok rovnako ako členské štáty. Pôsobnosť základných slobôd určuje, do akej miery sú členské štáty viazané pri svojej (vnútroštátnej) politike právnymi predpismi EÚ o vnútornom trhu, a teda slobodou, ktorú hospodárske subjekty požívajú: ak členský štát napríklad nie je obmedzovaný pri slobodnom poskytovaní služieb, jeho potenciálna pôsobnosť je v danej situácii podstatne väčšia ako v opačnom prípade. Naopak, ak je členský štát obmedzovaný, podstatne väčší je rozsah potenciálnej činnosti poskytovateľov služieb a ich príjemcov.

4. Zodpovedajúca procesná stránka tejto materiálnej otázky spočíva v tom, že veci predkladané vnútroštátnymi súdmi, v ktorých sa všetky skutkové okolnosti sporu vo veci samej obmedzujú na jediný členský štát, sú neprípustné, pokiaľ ide o výklad základných slobôd.

5. V prejednávanej veci sa Nejvyšší správní soud pýta na pôsobnosť slobody poskytovania služieb podľa článku 56 ZFEÚ v situácii, keď cezhraničným aspektom je to, že zákazníci prekračujú hranice za účelom využitia (ak je to správny termín v kontexte hazardných hier) príslušných služieb v Českej republike.

6. V týchto návrhoch uvádzam, že táto otázka v podstate spadá pod slobodu poskytovať služby podľa článku 56 ZFEÚ. V rámci toho navrhnem Súdnemu dvoru klasický výklad slobody poskytovať služby a zodpovedajúcej judikatúry. Konkrétne uvediem Súdnemu dvoru, že v súčasnosti nie je potrebné obmedziť rozsah tejto základnej slobody na situácie, v ktorých sa dotknuté opatrenia uplatňujú bez ohľadu na právny a skutkový stav. Navrhnem teda Súdnemu dvoru, aby odolal prípadnému pokusu o výklad vecnej pôsobnosti článku 56 ZFEÚ v užšom zmysle ako v minulosti. Podľa môjho názoru nie je priestor na „uplatnenie záverov vyplývajúcich z rozsudku Keck na poskytovanie služieb“: Súdny dvor by z tohto rozsudku nemal vyvodzovať žiadne analógie. ( 3 )

II. Právny rámec

7. Podľa §50 ods. 4 zákona č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách (ďalej len „zákon o lotériách“), uplatniteľného v roku 2013, obec môže stanoviť všeobecne záväzným nariadením, že stávkové hry, lotérie a iné podobné hry môžu byť prevádzkované iba na miestach a v čase týmto nariadením určených, alebo stanoviť, na ktorých miestach a v akom čase je v obci prevádzkovanie uvedených lotérií a iných podobných hier zakázané, alebo úplne zakázať prevádzkovanie uvedených lotérií a iných podobných hier na celom území obce.

8. Zákon o lotériách súčasne vymedzuje, čo sa rozumie pod stávkovou hrou, lotériou a inou podobnou hrou.

9. Mesto Děčín (Česká republika) v nadväznosti na citovaný § 50 ods. 4 zákona o lotériách vydalo obecně závaznú vyhlášku č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her (všeobecne záväzné nariadenie č. 3/2013, o regulácii prevádzkovania stávkových hier, lotérií a iných podobných hier). Toto nariadenie zakázalo prevádzkovanie stávkových hier, lotérií a iných podobných hier podľa zákona o lotériách na celom území mesta. Súčasne v prílohe č. 1 nariadenie vymedzilo presné adresy v Děčíně, na ktorých bude povolené prevádzkovanie kasín.

III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky

10. BONVER WIN, a.s. (ďalej len „BONVER WIN“) je česká obchodná spoločnosť, ktorá na základe povolenia Ministerstva financí Českej republiky prevádzkovala v meste Děčín stávkové hry.

11. Nadobudnutím účinnosti všeobecne záväzného nariadenia č. 3/2013 začala byť činnosť spoločnosti BONVER WIN v rozpore s týmto nariadením, pretože jej priestory sa nenachádzali na jednej z adries uvedených v prílohe tohto nariadenia.

12. Rozhodnutím z 22. októbra 2013 ministerstvo financií zrušilo povolenie spoločnosti BONVER WIN na prevádzkovanie stávkových hier z dôvodu rozporu tohto povolenia so všeobecne záväzným nariadením č. 3/2013.

13. BONVER WIN podala proti uvedenému rozhodnutiu rozklad, ktorý minister financií rozhodnutím z 22. júla 2014 zamietol.

14. BONVER WIN následne podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Městský soud v Praze (Česká republika), ktorý ju zamietol. V odôvodnení rozsudku súd okrem iného odmietol námietku rozporu vnútroštátnej úpravy s právom EÚ, pričom rozhodol, že právo Únie sa na danú vec nevzťahuje, keďže žalobkyňa nie je osobou, ktorá by v danej veci využívala slobodné poskytovanie služieb.

15. Keďže BONVER WIN nebola spokojná s touto argumentáciou, podala proti rozsudku, ktorý vyhlásil Městský soud, kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud, v ktorej uvádza, že Městský soud údajne pochybil tým, že neuplatňoval právo EÚ. Ustanovenia všeobecne záväzného nariadenia č. 3/2013 v spojení s ustanoveniami zákona o lotériách sú podľa názoru spoločnosti BONVER WIN v rozpore s právom EÚ.

16. Podľa vnútroštátneho procesného práva bola vec, o ktorú ide vo veci samej, pôvodne pridelená piatej komore Nejvyššího správního soudu, ktorá sa domnievala, že sloboda poskytovať služby podľa práva Únie sa na vec uplatňuje, pretože časť zákazníkov spoločnosti BONVER WIN tvoria príslušníci iných členských štátov EÚ. V dôsledku toho tento senát v zásade nevidí potrebu predložiť vec Súdnemu dvoru.

17. Keďže však iné senáty Nejvyššího správního soudu dospeli v porovnateľných veciach k záveru, že právo Únie nie je vo všeobecnosti, a najmä v prípade slobodného poskytovania služieb uplatniteľné, ( 4 ) piaty senát sa na základe vnútroštátneho procesného práva rozhodol postúpiť vec rozšírenému senátu Nejvyššího správního soudu s tým, aby rozšírený senát doterajšiu judikatúru, podľa názoru piateho senátu nesprávnu, zmenil.

18. Rozšírený senát sa následne rozhodol postúpiť záležitosť Súdnemu dvoru.

19. Rozšírený senát vychádza z predpokladu, že v prejednávanej veci je jadrom sporu prípadné obmedzenie slobody prijímania služieb na strane zákazníkov, a nie prípadné obmedzenie slobodného poskytovania služieb vzhľadom na ich poskytovateľa, ktorý je českou spoločnosťou so sídlom v tomto členskom štáte. Vnútroštátny súd uvádza, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že služby, ktoré poskytovateľ usadený v členskom štáte poskytuje bez toho, aby sa premiestnil, prijímateľovi usadenému v inom členskom štáte, predstavujú cezhraničné poskytovanie služieb a že títo príjemcovia zahŕňajú aj turistov alebo osoby, ktoré cestujú na účely štúdia. Okrem toho sa tento súd domnieva, že vnútroštátna právna úprava, akou je česká právna úprava v prejednávanej veci, ktorá sa bez rozdielu uplatňuje na štátnych príslušníkov tohto členského štátu a štátnych príslušníkov iných členských štátov, môže vo všeobecnosti spadať pod ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených ZFEÚ len v rozsahu, v akom sa uplatňuje na situácie súvisiace s obchodom medzi členskými štátmi.

20. Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že hoci Súdny dvor objasnil uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ na situácie, v ktorých poskytovateľ ponúka svoje služby telefonicky alebo prostredníctvom internetu, ako aj na situácie týkajúce sa skupín turistov, ktorí sú príjemcami služieb, ešte jasne nerozhodol, či je tento článok uplatniteľný len preto, že službu v danom štáte poskytovanú primárne vnútroštátnym občanom môže využívať či využíva tiež skupina občanov iného členského štátu. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že nesúhlasí so záverom, že by náhodná návšteva hoci len jedného jediného štátneho príslušníka iného členského štátu v prevádzkarni poskytujúcej nejaké služby automaticky aktivovala uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ vo vzťahu k akejkoľvek vnútroštátnej právnej úprave všeobecne regulujúcej toto vnútroštátne odvetvie služieb.

21. Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či by v rámci slobody poskytovania služieb nemalo byť stanovené pravidlo de minimis založené na existencii dostatočnej spojitosti medzi predmetnou právnou úpravou a slobodou poskytovania služieb. Domnieva sa, že nediskriminačné právne predpisy uplatniteľné na komunálnej úrovni nepatria do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ.

22. Za týchto okolností Nejvyšší správní soud položil rozhodnutím z 21. marca 2019, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 16. apríla 2019, tieto prejudiciálne otázky: „1. Uplatní sa článok 56 a nasl. ZFEÚ na vnútroštátnu právnu úpravu (všeobecne záväzné nariadenie obce), ktorá v časti jednej obce zakazuje určitú službu len preto, že časť zákazníkov poskytovateľa služby dotknutej touto právnou úpravou môže pochádzať alebo pochádza z iného členského štátu Európskej únie? Ak áno, stačí na uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ samotné tvrdenie možnosti prítomnosti zákazníkov z iného členského štátu, alebo je poskytovateľ služby povinný preukázať skutočné poskytovanie služieb zákazníkom pochádzajúcim z iných členských štátov? 2. Je pre odpoveď na prvú položenú otázku akokoľvek relevantné, že: a) potenciálne obmedzenie slobody poskytovať služby je výrazne limitované, a to ako geograficky, tak aj vecne (potenciálna uplatniteľnosť výnimky de minimis); b) nezdá sa, že by vnútroštátna právna úprava upravovala odlišným spôsobom, právne alebo fakticky, postavenie subjektov poskytujúcich služby predovšetkým príslušníkom z iných členských štátov Európskej únie na jednej strane a subjektov zameriavajúcich sa na domácu klientelu na druhej strane?“

23. Písomné pripomienky predložili Česká republika, Maďarsko a Európska komisia. BONVER WIN, Česká republika, Holandské kráľovstvo a Európska komisia sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 12. marca 2020.

IV. Posúdenie

24. Svojimi dvoma otázkami, ktoré treba posúdiť spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa slobodné poskytovanie služieb stanovené v článku 56 ZFEÚ uplatňuje na situáciu, v ktorej spoločnosť usadená v členskom štáte stráca po nadobudnutí účinnosti miestnej právnej úpravy stanovujúcej miesta, na ktorých je oprávnená prevádzkovať svoju činnosť, povolenie na prevádzkovanie tejto činnosti z dôvodu, že niektorí z jej zákazníkov pochádzajú z iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom je táto spoločnosť usadená. V tejto súvislosti chce vnútroštátny súd vedieť, či sú nediskriminačná povaha uvedených pravidiel a existencia pravidla de minimis v oblasti slobodného poskytovania služieb pre túto odpoveď relevantné.

25. Zo znenia otázok okrem toho vyplýva, že vnútroštátny súd si je dobre vedomý toho, že v prípade, ak sa na prejednávanú vec vzťahuje článok 56 ZFEÚ, neexistujú žiadne pochybnosti o existencii obmedzenia a že by bolo na Českej republike toto obmedzenie odôvodniť.

A. Vymedzenie otázky – o prípustnosti

26. Na rozdiel od vyššie uvedených okolností nie sú pochybnosti o prípustnosti prejednávanej veci.

27. Aby som to preukázal a dostal sa k jadru otázky položenej vnútroštátnym súdom, považujem za potrebné stručne preskúmať históriu javu, ktorý je dnes známy ako „výlučne vnútroštátna situácia“.

28. Zo známej a ustálenej judikatúry vyplýva, že ustanovenia Zmluvy o FEÚ v oblasti slobodného poskytovania služieb sa neuplatnia na situáciu, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát. ( 5 ) Podľa rozsiahlej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa výlučne vnútroštátnych situácií je potrebné rozlišovať medzi podstatou veci a prípustnosťou.

1. Od podstaty veci…

29. Judikatúrny vývoj ( 6 ) k pravidlu výlučne vnútroštátnej situácie možno vidieť vo viacerých rozsudkoch Súdneho dvora vyhlásených od konca sedemdesiatych rokov, v období vyhlásenia rozsudku Rewe‑Zentral ( 7 ) („Cassis de Dijon“): Koestler ( 8 ), Knoors ( 9 ), Auer ( 10 ), Debauve a i. ( 11 ) a Saunders ( 12 ). Zatiaľ čo v rozsudku Knoors ( 13 ) bol „výrok vyjadrený vo veľmi úzkom kontexte“ ( 14 ) v súvislosti so slobodou usadiť sa a slobodným poskytovaním služieb, a veci Koestler ( 15 ) a Auer ( 16 ) sa týkali cezhraničnej situácie, Súdny dvor uplatnil pravidlo výlučne vnútroštátnej situácie v už citovanom rozsudku Saunders ( 17 ).

30. Posledný uvedený rozsudok sa týkal voľného pohybu pracovníkov podľa súčasného článku 45 ZFEÚ. Britský štátny príslušník, ktorý sa priznal, že spáchal trestný čin, bol vyhostený z Anglicka do Severného Írska bez možnosti návratu do Anglicka alebo Walesu. Všetky skutkové okolnosti boli preto obmedzené na Spojené kráľovstvo. V takej situácii bolo pre Súdny dvor pomerne jednoduché rozhodnúť, že cieľom článku 45 ZFEÚ ( 18 )„nie je… obmedziť právomoc členských štátov stanoviť obmedzenia voľného pohybu všetkých osôb na svojom území s výhradou ich jurisdikcie pri vykonávaní vnútroštátneho trestného práva“ ( 19 ) a že „ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu pracovníkov sa preto nemôžu uplatňovať na výlučne vnútroštátne situácie, inými slovami, ak neexistuje žiadna spojitosť s ktoroukoľvek situáciou upravenou právom (Únie)“ ( 20 ).

31. Toto novoodhalené ( 21 ) zistenie sa potom prekrýva s ostatnými základnými slobodami. Krátko po vydaní rozsudku Saunders ( 22 ) Súdny dvor v rozsudku Debauve a i. ( 23 ) rozhodol, že „ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobodného poskytovania služieb sa nemôžu uplatniť na činnosti, ktorých relevantné okolnosti sa obmedzujú len na jediný členský štát“. Aj tu však Súdny dvor konštatoval, že skutkový stav v prejednávanej veci sa týkal cezhraničnej situácie.

32. Vždy bolo jasné a nepochybné, že tieto prvotné prípady sa zaoberali otázkou podstaty: na to, aby sa základné slobody stanovené Zmluvou mohli materiálne uplatniť, je potrebný tzv. cezhraničný aspekt. Výlučne vnútroštátne situácie nepatria do vecnej pôsobnosti základných slobôd, pretože cieľom týchto slobôd je liberalizovať obchod medzi členskými štátmi.

2. … k prípustnosti

33. Logickým procesným dôsledkom výlučne vnútroštátnych situácií, ktoré nepatria do pôsobnosti základných slobôd, je nedostatok právomoci Súdneho dvora odpovedať na takéto otázky, čím sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania vyplývajúce z prípadov výlučne vnútroštátnych situácií neprípustné. ( 24 ) Právo Únie sa na takúto situáciu jednoducho nevzťahuje.

34. V priebehu rokov sa však objavili početné prípady, v ktorých Súdny dvor odpovedal na otázky vyplývajúce z vnútroštátnych konaní, v ktorých boli všetky skutkové okolnosti obmedzené na jeden členský štát.

35. Nie je osobitne potrebné zhrnúť a sumarizovať túto judikatúru, pretože bola zhrnutá a roztriedená v nedávnom rozsudku Ullens de Schooten ( 25 ): prípady vyplývajúce z výlučne vnútroštátnych situácií sú napriek tomu pri prejudiciálnych otázkach prípustné ( 26 ) v rámci štyroch osobitných situácií. Ide o tieto situácie: (1) nebolo možné vylúčiť, že štátni príslušníci s bydliskom v iných členských štátoch mali alebo by mohli mať záujem na využívaní týchto slobôd pri vykonávaní činností na území členského štátu, ktorý dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu prijal, a táto právna úprava uplatňujúca sa bez rozdielu na vnútroštátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov preto mohla mať účinky, ktoré sa neobmedzovali len na tento členský štát, ( 27 ) (2) ak sa na Súdny dvor obráti vnútroštátny súd v rámci konania o neplatnosť ustanovení, ktoré sa uplatňujú nielen na vnútroštátnych príslušníkov, ale takisto na štátnych príslušníkov iných členských štátov, a rozhodnutie, ktoré uvedený súd prijme po vydaní rozsudku Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní, bude mať účinky aj voči štátnym príslušníkom iných členských štátov, ( 28 ) (3) výklad týkajúci sa základných slobôd sa ukáže ako relevantný vo veci, ak vnútroštátne právo ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť, aby vlastnému štátnemu príslušníkovi umožnil využívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník iného členského štátu na základe práva Únie, ( 29 ) a (4) ak sa ustanovenia práva Únie uplatňujú prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá k riešeniu situácií za okolností obmedzujúcich sa len na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu pristupuje rovnako ako právo Únie. ( 30 )

3. Uplatnenie na prejednávanú vec: situácia spoločnosti BONVER WIN

36. Pokiaľ ide o prejednávanú vec, zvádza to na odpoveď, akú navrhuje Komisia, že je na vnútroštátnom súde, aby overil, či v predmetnej veci existuje cezhraničný aspekt.

37. V takom prípade by však unikla podstata veci.

38. Vnútroštátny súd ide vo svojich otázkach ďalej. Jeho cieľom nie je zistiť, či by Súdny dvor mal odpovedať na otázku (pričom by bolo v každom prípade zvláštne túto otázku položiť Súdnemu dvoru), ale či by sa slobodné poskytovanie služieb stanovené v článku 56 ZFEÚ nemalo uplatňovať na situácie, ktoré majú zjavne cezhraničný aspekt. Inými slovami, vnútroštátny súd sa pýta na pôsobnosť článku 56 ZFEÚ. Chce sa dostať k jadru záležitosti „výlučne vnútroštátnych situácií“ a ako sa mi zdá, pýta sa, či by sa výlučne vnútroštátne situácie mali chápať širšie ako doteraz.

39. Ide teda o otázku podstaty a nie prípustnosti.

40. Nakoniec by som chcel zdôrazniť, že prípustnosť prejednávanej veci vyplýva už z rozsudku Súdneho dvora vo veci Trijber a Harmsen ( 31 ). V tejto veci pán Trijber požiadal o povolenie organizovať výlety loďou v Amsterdame (Holandsko). Na to, aby Súdny dvor posúdil tento prípad ako prípustný, postačovalo, že „túto službu môžu rovnako využívať aj občania ostatných členských štátov a že dotknutý režim môže brániť v prístupe všetkých poskytovateľov na trh vrátane tých, ktorí pochádzajú z iných členských štátov a chcú sa usadiť v Holandsku, aby tam ponúkali také služby“ ( 32 ).

41. Súdny dvor inými slovami založil prípustnosť veci najmä na skutočnosti, že príjemcovia služieb pochádzali z iných členských štátov. ( 33 ) Dôvod, prečo bola vec prípustná, je to, že príjemcovia predmetných služieb nepochádzali z členského štátu, v ktorom boli služby ponúkané. V prejednávanej veci ide o obdobnú situáciu.

42. Aby som zhrnul úvahy k prípustnosti prejednávanej veci, Súdny dvor v odpovedi vnútroštátnemu súdu nemôže a nemal by uplatniť závery z rozsudku Ullens de Schooten ( 34 ), pretože prejednávaná vec je zjavne prípustná.

B. O veci samej

43. Pristúpim teda k podstate predmetnej veci a pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. ( 35 )

1. O pôsobnosti článku 56 ZFEÚ

44. Na úvod je potrebné zdôrazniť, že táto vec sa týka iba vecnej pôsobnosti slobodného poskytovania služieb podľa Zmluvy o FEÚ. Netýka sa všeobecnej zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia so slobodným poskytovaním služieb. Inými slovami, jedinou otázkou, o zodpovedanie ktorej sa vnútroštátny súd za pomoci Súdneho dvora usiluje, je otázka existencie obmedzenia podľa článku 56 ZFEÚ (čo by nastalo v prípade, ak by situácia patrila do pôsobnosti tohto ustanovenia), a nie otázka, či by navyše obmedzenie bolo odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

45. Podľa článku 56 ZFEÚ sú v rámci ustanovení kapitoly o službách v Zmluve o FEÚ zakázané obmedzenia slobody poskytovať služby v Únii vo vzťahu k štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí sa usadili v inom členskom štáte, ako sa nachádza príjemca služieb.

46. Toto ustanovenie, ktoré predstavuje základné pravidlo, tzv. Grundnorm ( 36 ), slobody poskytovania služieb v rámci vnútorného trhu a bolo doplnené súborom predpisov sekundárneho práva, najmä smernicou o službách, prešlo značným vývojom v judikatúre Súdneho dvora. Napriek tomu, že bola Zmluvou chápaná ako zvyšková základná sloboda, ( 37 ) Súdny dvor ju od začiatku označil ako „jednu zo základných zásad Zmluvy“ ( 38 ). Okrem toho uznal, že táto základná sloboda má priamy účinok ( 39 ) a vzťahuje sa aj na opatrenia, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu. ( 40 ) Účelom článku 56 ZFEÚ, ako aj článkov 34, 45 a 49 ZFEÚ je preto odstrániť prekážky obchodu a nie iba obyčajnú diskrimináciu medzi domácimi a zahraničnými subjektmi na trhu. Súdny dvor zároveň umožnil členským štátom obmedziť slobodné poskytovanie služieb z nepísaných naliehavých dôvodov všeobecného záujmu. Okrem toho Súdny dvor rozhodol, čo je pre prejednávanú vec zásadné, že slobodné poskytovanie služieb je v prospech tak poskytovateľa, ako aj príjemcu služieb. ( 41 ) Tento vývoj slobodného poskytovania služieb bol sprevádzaný prechodom ekonomík a spoločností členských štátov z výroby na služby.

47. Je zložitejšie určiť, či cezhraničná situácia existuje v prípade slobodného poskytovania služieb ako v prípade voľného pohybu pracovníkov alebo slobody usadiť sa, ( 42 ) a trvalo určitý čas, aby sa ustálili štyri všeobecne uznávané cezhraničné situácie, ( 43 ) v ktorých sa uplatňuje sloboda poskytovania služieb. Po prvé situácia, keď poskytovateľ služieb prekračuje hranice, aby poskytoval služby. ( 44 ) Toto je nepochybne paradigma ( 45 ) článku 56 ZFEÚ, ktorá je jasne vyjadrená v jeho znení. Po druhé ide o situáciu, kedy príjemca služby prekročí hranicu na účely využitia služieb. ( 46 ) Po tretie situácie, v ktorých je služba poskytnutá po tom, ako poskytovateľ a príjemca služby prekročili hranicu. ( 47 ) Po štvrté situácie, keď hranicu prekračuje samotná služba. ( 48 )

48. Okrem toho na rozdiel od iných základných slobôd, ako je voľný pohyb pracovníkov, alebo dokonca pravidlá týkajúce sa občianstva Únie, nie štátna príslušnosť, ale usadenie sa ( 49 ) dotknutých osôb, určujte cezhraničný aspekt. ( 50 )

49. Pokiaľ ide konkrétnejšie o druhú situáciu, keď príjemca služby prekročí hranicu s cieľom využívať službu, tak obmedzenia týkajúce sa poskytovateľa, ako aj príjemcov služby spadajú do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. Pokiaľ ide o obmedzenia týkajúce sa poskytovateľa služieb, dôvodom prečo spadajú do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ, je, že nevyhnutne zahŕňajú obmedzenia pre príjemcov služieb.

50. Obmedzenie teda môže mať svoj pôvod buď v členskom štáte poskytovateľa služieb, alebo v členskom štáte príjemcu služieb. Zmluva zaobchádza rovnako s oboma obmedzeniami. Je to logické. Zatiaľ čo napríklad pri voľnom pohybe tovaru Zmluva správne rozlišuje medzi dovozom ( 51 ) a vývozom ( 52 ) a je podľa judikatúry Súdneho dvora (celkom správne) prísnejšia, pokiaľ ide o dovoz, ( 53 ) takéto rozlíšenie neexistuje pri slobodnom poskytovaní služieb z jednoduchého dôvodu, že je koncepčne zložitejšie rozlíšiť „dovoz“ od „vývozu“. Ako uvediem nižšie, v tomto ohľade je to tak aj v prejednávanom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

51. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že „podnik sa môže odvolávať na slobodné poskytovanie služieb námornej dopravy medzi členskými štátmi voči štátu, v ktorom je usadený, pokiaľ sú služby poskytované príjemcom usadeným v inom členskom štáte“ ( 54 ).

52. Súdny dvor okrem toho rozhodol, pokiaľ ide o činnosť obvykle nazývanú „cold calling“, t. j. telefonické kontaktovanie jednotlivcov s cieľom ponúknuť im rôzne finančné služby bez ich predchádzajúceho písomného súhlasu, že „uplatniteľnosť ustanovení o slobodnom poskytovaní služieb [nie je] závislá od predchádzajúcej existencie určeného príjemcu“ ( 55 ). Súdny dvor tiež konštatoval, že „slobodné poskytovanie služieb by bolo iluzórne, keby vnútroštátne predpisy mohli voľne brániť ponúkaniu služieb“ ( 56 ). Preto už príprava na poskytovanie služieb spadá do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. ( 57 )

53. Súdny dvor tiež rozhodol, že už potenciálne obmedzenie postačuje na to, aby záležitosť spadala do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ.

54. Na záver by som chcel odkázať na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci TÜV Rheinland LGA Products a Allianz IARD ( 58 ), kde správne uviedol, že „cezhraničný potenciál zostáva na úrovni primerane koncipovanej hypotézy: preto v súvislosti so službami je skutočnosť, že napríklad niektorí príjemcovia služieb pravdepodobne prídu z iného členského štátu, postačujúca na to, aby sa zapojili do pravidiel Zmluvy o službách.“

2. Uplatnenie na prejednávanú vec: situácia spoločnosti BONVER WIN

55. To nás vedie k prejednávanej veci a k otázkam, ktoré predložil vnútroštátny súd.

56. Na základe predchádzajúcej analýzy sa zdá, že táto vec spadá priamo do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ: v Českej republike je usadený poskytovateľ služieb, ktorý poskytuje svoje služby okrem iného zákazníkom obvykle usadeným v Nemecku, ktorí prekračujú česko‑nemeckú hranicu s cieľom využívať tieto služby.

57. Okrem toho existuje obmedzenie činnosti spoločnosti BONVER WIN: skutočnosť, že už nemôže vykonávať svoje činnosti na rovnakom mieste ako predtým, nepochybne v tomto ohľade spĺňa podmienky príslušnej judikatúry Súdneho dvora. V dôsledku toho sú zákazníci spoločnosti BONVER WIN tiež obmedzení v možnosti využívať tieto služby. Ak BONVER WIN musí ukončiť svoju činnosť v časti mesta, v ktorom je usadená, zákazníci tam už nemôžu hrať o svoje peniaze.

58. Skutočnosť, že obmedzenie z hľadiska poskytovateľa služieb spoločnosti BONVER WIN uložil členský štát pôvodu, ( 59 ) nie je v tejto súvislosti relevantná. V tomto prípade sa Súdny dvor môže opierať o svoje rozhodnutie vo veci Alpine Investments ( 60 ), keď rozhodol, že sloboda poskytovať služby podľa Zmluvy „zakazuje vo všeobecnosti obmedzenie slobodného poskytovania služieb v [Únii]“ a že táto sloboda sa „týka nielen obmedzení ustanovených prijímajúcim štátom, ale aj obmedzení ustanovených štátom pôvodu“.

59. Na základe uvedeného by som povedal: vec uzavretá.

3. Je potrebné obmedziť pôsobnosť článku 56 ZFEÚ?

60. V prejednávanej veci sa však vyskytujú ďalšie dva faktory: po prvé skutočnosť, že adresát obmedzenia nie je príjemcom služby, ktorého prekročenie hranice vedie k uplatneniu článku 56 ZFEÚ, ale poskytovateľom služieb, a po druhé znepokojenie vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o samotnú prípadnú možnosť nemeckých klientov a s tým súvisiacu otázku de minimis.

a) Príjemca služieb, ktorý aktivuje článok 56 ZFEÚ pre poskytovateľa služieb

61. Nevidím dôvod, prečo by skutočnosť, že je to príjemca služieb, ktorý prekročil hranicu, mala akýmkoľvek spôsobom zmeniť moje konštatovanie. Otázka pôsobnosti článku 56 ZFEÚ je objektívna v tom zmysle, že je buď splnená, ak sú splnené určité podmienky, alebo nie.

62. Túto otázku treba odlíšiť od otázky, či sa v takejto situácii poskytovateľ služieb môže dovolávať článku 56 ZFEÚ voči svojmu členskému štátu, teda či môže vyvodiť právo podobné základnému hospodárskemu právu.

63. Odpoveď na túto otázku je „áno“.

64. Ako už bolo uvedené, sloboda prijímať služby príjemcom je iba druhou stranou mince slobodného poskytovania služieb poskytovateľom. V takom prípade by bolo zvláštne, ak by sa iba napríklad poľskí alebo nemeckí zákazníci spoločnosti BONVER WIN mohli v konaniach pred českými súdmi dovolávať článku 56 ZFEÚ, zatiaľ čo samotná BONVER WIN by nemohla. V tejto súvislosti treba poukázať na analogické rozhodnutie Súdneho dvora v oblasti voľného pohybu pracovníkov na základe článku 45 ZFEÚ v už citovanej veci Clean Car Autoservice ( 61 ), v ktorej Súdny dvor rozhodol, že na voľný pohyb pracovníkov stanovený v článku 45 ZFEÚ sa môže odvolávať aj zamestnávateľ s cieľom zamestnať v členskom štáte svojho usadenia pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iného členského štátu.

b) Uplatnenie rozsudku Keck na poskytovanie služieb?

65. Takéto zistenie naznačuje, že za súčasného právneho stavu je vecná pôsobnosť veľmi široká, čo vyvoláva otázku, či by Súdny dvor nemal zvážiť zavedenie obmedzenia, aké prijal v rozsudku Keck a Mithouard ( 62 ) v roku 1993, pokiaľ ide o voľný pohyb tovaru. Argumentácia na podporu takéhoto obmedzenia by bola takáto: rovnako ako v už citovanej veci Keck a Mithouard ( 63 ) tu máme opatrenie, ktoré sa bez ohľadu na právny a faktický stav uplatňuje na slobodné poskytovanie služieb a na zodpovedajúcu slobodu prijímať tieto služby. Nie je teda prítomný diskriminačný prvok: z pohľadu poskytovateľa služieb sa akákoľvek zahraničná spoločnosť, ktorá sa chce usadiť v Děčíne s cieľom ponúkať hazardné hry, nachádza v presne rovnakej situácii ako BONVER WIN a nemôže vykonávať svoju činnosť v konkrétnej časti mesta. Naopak, pokiaľ ide o príjemcu služieb, žiadny príjemca, či už je to český, alebo zahraničný subjekt, nemôže hrať hazardné hry v určenej časti mesta. Za predpokladu, že pojem „určitý spôsob predaja“, ako bol rozvinutý v rozsudku Keck a Mithouard ( 64 ), v skutočnosti znamená prístup na trh podniku, ktorý má v úmysle predávať tovar alebo ponúkať svoje služby, ako je to v prejednávanej veci, prečo nevylúčiť z pôsobnosti článku 56 ZFEÚ tie opatrenia, ktoré sa z právneho aj faktického hľadiska uplatňujú bez rozdielu, a ktoré nebránia prístupu poskytovateľov služieb z iných členských štátov na trh?

66. Táto otázka patrí do jadra hospodárskej ústavy Únie a koncepcie toho, čo predstavuje a čo by malo predstavovať obmedzenie cezhraničného obchodu.

67. Chcel by som odpovedať na akékoľvek úvahy týkajúce sa samotnej myšlienky zavedenia takéhoto pravidla do slobodného poskytovania služieb podľa článku 56 ZFEÚ jednoznačným „nie“.

68. Predovšetkým nevidím v súčasnom stave judikatúry Súdneho dvora žiadne náznaky takýchto úvah. ( 65 )

69. Pokiaľ ide o určenie pôsobnosti článku 56 ZFEÚ, Súdny dvor dôsledne uplatňuje prístup založený na prekážkach (na rozdiel od diskriminácie). To je zjavné v prípadoch, ( 66 ) ako sú Gebhard ( 67 ) a Alpine Investments ( 68 ), na ktoré som už poukázal.

70. Je pravda, že teraz by bolo možné položiť otázku, či je obmedzenie článku 56 ZFEÚ v súlade s rozsudkami Keck a Mithouard ( 69 )„možno stále nedoriešená“ ( 70 ). Z dôvodov, ktoré teraz uvediem, sa domnievam, že neexistuje žiadny dôvod na takúto zmenu judikatúry.

71. Po prvé je otázne, či je rozsudok Keck a Mithouard ( 71 ) stále dobrým právnym východiskom, pokiaľ ide o voľný pohyb tovaru. Prípady, kedy sa Súdny dvor explicitne odvoláva na túto vec, sú dávno preč, a prípady, kedy sa Súdny dvor odvoláva na jej základnú myšlienku, sú zriedkavé. Som si vedomý toho, že už predtým som dospel k záveru, že vec „Keck je stále nažive“ ( 72 ), niekedy si však kladiem otázku, či to netreba doplniť slovami „v pohotovostnom režime“. Alebo skôr, že vec Keck sa zmenila z leva na domácu mačku: možno bola domestikovaná, ale stále je nedotknuteľná.

72. Po druhé odôvodnenie rozsudku Keck a Mithouard ( 73 ) bolo v tom čase ťažko pochopiteľné a Súdnemu dvoru sa správne vytýka, že výraz „určitý spôsob predaja“ nie je možné v praxi jednoducho uplatniť z dôvodu absencie jasných kritérií umožňujúcich vyhodnotiť konkrétny prípad. ( 74 ) Neskôr sa ukázalo, že vec Keck a Mithouard ( 75 ) v skutočnosti nebola o „určitom spôsobe predaja“, ale o tom, či bol prístup na trh sťažený, ak nie znemožnený. Dokonca aj potom je vymedzenie toho, čo sa presne myslí prístupom na trh, náročnou úlohou, ktorá je problematická z hľadiska právnej istoty.

73. Po tretie, hoci v zásade treba uprednostniť paralelný výklad základných slobôd, je ťažké porovnať voľný pohyb tovaru so slobodným poskytovaním služieb, pokiaľ ide o koncept spôsobov predaja a prístupu na trh. Je ľahšie rozvinúť takúto teóriu v kontexte (najmä) ( 76 ) hmotného majetku. Pokiaľ ide o služby, tieto záležitosti sú rozdielne: z dôvodu nehmotného charakteru služby je ťažšie určiť, čo predstavuje samotnú službu a čo priamo so službou nesúvisí.

74. Po štvrté, ak by sme pripustili, že rozsudok Keck a Mithouard ( 77 ) sa (tiež) týkal automatizovanej kontroly vo veciach, ktoré sú spojené v menšej miere so samotným tovarom ako slobodou podnikania obchodníkov – čo Súdny dvor ihneď pripustil a čo by mohlo vysvetliť jednu z veľkých irónií rozhodnutia Keck a Mithouard ( 78 ), a to že skutkové okolnosti sa obmedzovali len na jeden členský štát, ( 79 ) v dôsledku čoho sa voľný pohyb tovaru v tejto veci aj tak neuplatňoval a vec tak mohla byť považovaná za neprípustnú – potom podľa môjho názoru nie je potrebné rozširovať závery z rozhodnutia Keck a Mithouard ( 80 ) na ďalšie základné slobody. Pokiaľ ide o slobodné poskytovanie služieb, nevidím žiadnu „rastúcu tendenciu“ ( 81 ) poskytovateľov domáhať sa práv, ktoré im vyplývajú z článku 56 ZFEÚ, a nie som si vedomý iných osôb, ktoré takúto tendenciu majú. Práve naopak. Normotvorca Únie totiž v posledných dvoch desaťročiach sústredil časť svojich úsilí na podporu slobodného poskytovania služieb v celej Únii, najmä prijatím smernice o službách. V tomto prípade sa dospelo k záveru, že slobodné poskytovanie služieb by malo byť sprístupnené hospodárskym subjektom vo väčšej miere. Zavedenie obmedzujúceho pravidla do primárneho práva by bolo v zjavnom rozpore s týmto vývojom, a preto by v tomto smere predstavovalo nešťastný krok späť.

75. Podobne aj po piate a čo je zásadné, Súdny dvor sa (celkom správne) neodvolával na rozsudok Keck a Mithouard ( 82 ), hoci tak mohol urobiť pri výklade slobody usadiť sa poskytovateľa služieb v rámci smernice o službách. V rozsudku X a Visser ( 83 ) Súdny dvor konštatoval, že opatrenie, ktoré by nepochybne predstavovalo „spôsob predaja“ v zmysle rozsudku Keck a Mithouard ( 84 ), napriek tomu patrí do pôsobnosti slobody usadiť sa podľa smernice o službách, čím sa „vzďaľuje od myšlienok, ktoré viedli k rozsudku Keck“ ( 85 ).

76. Nie je preto dôvod na prevzatie odôvodnenia jedného z najviac napádaných rozsudkov v oblasti voľného pohybu tovaru ( 86 ) nad rámec tejto konkrétnej základnej slobody.

c) Pravidlo de minimis pre článok 56 ZFEÚ??

77. Z judikatúry Súdneho dvora doteraz nevyplynulo, že článok 56 ZFEÚ, alebo akákoľvek iná základná sloboda v tejto oblasti, podlieha pravidlu de minimis v tom zmysle, že k slobodnému poskytovaniu služieb dochádza len vtedy, ak službu využíva určitý počet príjemcov.

78. Aj keď Súdny dvor rozhodol, že sloboda poskytovania služieb nie je uplatniteľná na konkrétny súbor skutočností opísaný vnútroštátnym súdom, bolo to skôr v situáciách, keď spojenie medzi dotknutým vnútroštátnym opatrením a základnou slobodou bolo príliš slabé.

79. Táto judikatúra a skutočnosť, že Súdny dvor sa nezaoberá úvahami de minimis má dobrý dôvod: rozsah slobody poskytovania služieb musí byť určený kvalitatívnymi kritériami, ktoré sa dajú ľahko uplatniť v celej Únii. Kvantitatívne kritériá naopak nemôžu a nemali by určovať jej rozsah. Okrem toho by nebolo možné stanoviť alebo zdôvodniť kvantitatívnu prahovú hodnotu. Napríklad, čo by bolo meradlom v prípade spoločnosti BONVER WIN? 10 zákazníkov? 100? 1000? Určité percento zákazníkov ako súčasť „celkového počtu“ zákazníkov? Napríklad 15 %? Alebo v závislosti od peňazí, o ktoré zákazníci hrajú? Zodpovedá stávka zákazníka o 1000 eur stávkam 10 zákazníkov o 100 eur? Ak sa tieto príklady zdajú byť naivné, podľa môjho názoru dokonale ilustrujú, že koncept de minimis v kontexte základných slobôd bude v budúcnosti zdrojom problémov.

80. Skutočnosť, že kvantitatívny koncept de minimis sa vzťahuje skôr na konkrétne skutkové okolnosti veci ako na jej právne aspekty, by viedla k podstatnejšiemu problému. Zďaleka nie je vylúčené, že by sa to isté opatrenie mohlo považovať za opatrenie de minimis v jednom členskom štáte Únie, ale nie v inom. To by ohrozilo rovnaké podmienky súťaže pre hospodárske subjekty, ktoré majú zaviesť ustanovenia o vnútornom trhu. Alebo by mal byť koncept de minimis definovaný abstraktne? Ak áno, ako a kým? Netreba zabúdať na to, že tu ide o neharmonizovanú oblasť, kde sa opatrenia členských štátov musia posudzovať z hľadiska slobody podľa Zmluvy a že vnútorný trh zostáva oblasťou spoločnej právomoci Únie. Túto situáciu nemožno porovnávať so situáciou práva hospodárskej súťaže EÚ, kde samotná právna úprava Únie stanovuje určité prahové hodnoty.

81. Keď zhrniem úvahy proti zavedeniu pravidla de minimis v rámci slobodného poskytovania služieb podľa článku 56 ZFEÚ, či dokonca na základe akejkoľvek inej slobody, treba zdôrazniť, že tu ide o skutkovú, a nie právnu otázku. V rámci konania o prejudiciálnej otázke prináleží vnútroštátnemu súdu, aby rozhodol o skutkovom stave. Umožniť vnútroštátnym súdom zaviesť takéto pravidlo by viedlo k fragmentácii vnútorného trhu a ohrozilo by rovnaké podmienky súťaže pre hospodárske subjekty.

82. Z toho vyplýva, že pravidlo de minimis v kontexte článku 56 ZFEÚ by sa malo v zásade zamietnuť.

V. Návrh

83. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Nejvyšší správní soud (Česká republika), odpovedal takto: Sloboda poskytovať služby podľa článku 56 ZFEÚ, ktorá neobsahuje pravidlo de minimis, sa uplatňuje na situáciu, v ktorej spoločnosť usadená v členskom štáte stráca, na základe verejného opatrenia stanovujúceho podmienky poskytovania služieb, ako je napríklad miesto, kde je oprávnená prevádzkovať svoju činnosť, povolenie na prevádzkovanie svojej činnosti, ak niektorí z jej zákazníkov pochádzajú z iného členského štátu, ako je štát, v ktorom je táto spoločnosť usadená, bez ohľadu na to, či sa predmetné vnútroštátne opatrenie uplatňuje bez rozdielu (s ohľadom na právny a faktický stav).

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Napríklad: diskriminácia alebo prekážka, spôsob predaja a/alebo prístup na trh, výlučne vnútroštátne situácie.

( 3 ) Rozsudok z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 4 ) Ako sa zdá bez toho, aby sa obrátili na Súdny dvor.

( 5 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 47).

( 6 ) Tento pojem si požičiavam od ARENA, A.: The Wall Around EU Fundamental Freedoms: the Purely Internal Rule at the Forty‑Year Mark. In: Yearbook of European Law. 2019, zv. 38, s. 153 – 219, na s. 163.

( 7 ) Rozsudok z 20. februára 1979 (120/78, EU:C:1979:42).

( 8 ) Rozsudok z 24. októbra 1978 (15/78, EU:C:1978:184).

( 9 ) Rozsudok zo 7. februára 1979 (115/78, EU:C:1979:31).

( 10 ) Rozsudok zo 7. februára 1979 (136/78, EU:C:1979:34).

( 11 ) Rozsudok z 18. marca 1980 (52/79, EU:C:1980:83).

( 12 ) Rozsudok z 28. marca 1979 (175/78, EU:C:1979:88).

( 13 ) Rozsudok zo 7. februára 1979 (115/78, EU:C:1979:31, bod 24): „Ustanovenia Zmluvy týkajúce sa usadenia a poskytovania služieb sa nemôžu uplatniť na situácie, ktoré sú pre členský štát výlučne vnútorné.“

( 14 ) Podľa návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Saunders (175/78, neuverejnené, EU:C:1979:63, s. 1141).

( 15 ) Pozri rozsudok z 24. októbra 1978 (15/78, EU:C:1978:184, bod 3).

( 16 ) Pozri rozsudok zo 7. februára 1979 (136/78, EU:C:1979:34).

( 17 ) Pozri rozsudok z 28. marca 1979 (175/78, EU:C:1979:88, bod 10).

( 18 ) Predtým článok 48 Zmluvy o EHS.

( 19 ) Pozri rozsudok z 28. marca 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 10).

( 20 ) Pozri rozsudok z 28. marca 1979, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, bod 11). Je však zaujímavé poznamenať, že generálny advokát sa v prejednávanej veci vo svojich návrhoch zaoberal otázkou výlučne vnútroštátnych situácií, ale dospel k inému záveru ako Súdny dvor, čo ho viedlo k analýze predmetných vnútroštátnych aktov z hľadiska voľného pohybu pracovníkov, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Saunders (175/78, neuverejnené, EU:C:1979:63).

( 21 ) V skorších veciach, ako je napríklad rozsudok z 15. júla 1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66), sa zdá, že Súdny dvor nebral do úvahy potrebu analyzovať otázku výlučne vnútroštátnej situácie.

( 22 ) Rozsudok z 28. marca 1979 (175/78, EU:C:1979:88).

( 23 ) Rozsudok z 18. marca 1980 (52/79, EU:C:1980:83, bod 9).

( 24 ) Aj keď hrozí, že ma obvinia z rúhania, pre ľahšiu orientáciu zamieňam pojmy „právomoc“ a „prípustnosť“. Neznamená to, že si neuvedomujem právny rozdiel medzi týmito pojmami: právomoc je objektívna a odkazuje na právnu spôsobilosť Súdneho dvora vyniesť rozsudok, zatiaľ čo prípustnosť obsahuje subjektívny prvok v rozsahu, v akom ho môže čiastočne určiť vnútroštátny súd. Prípad je v skutočnosti prípustný iba vtedy, ak vnútroštátny súd pri postúpení veci Súdnemu dvoru dodržal príslušné procesné pravidlá a riadne odôvodnil, prečo je návrh na začatie prejudiciálneho konania potrebný. V tejto súvislosti navyše plne súhlasím s návrhmi, ktoré predniesol generálny advokát Wahl vo veci Gullotta and Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168, body 21 a 25), v ktorých sa rieši obdobná otázka, pričom sa zdôrazňuje, že rozdiel medzi týmito pojmami by sa nemal preceňovať.

( 25 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016 (C‑268/15, EU:C:2016:874, body 50 až 53). Pre úplné zhrnutie judikatúry Súdneho dvora vo veci pred týmto rozsudkom pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl v spojených veciach Venturini a i. (C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:529).

( 26 ) Pozri v tomto zmysle tiež moje návrhy vo veci X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2017:397, bod 115).

( 27 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 50).

( 28 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 51).

( 29 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 52).

( 30 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 53).

( 31 ) Rozsudok z 1. októbra 2015 (C‑340/14 a C‑341/14, EU:C:2015:641).

( 32 ) Pozri rozsudok z 1. októbra 2015, Trijber a Harmsen (C‑340/14 a C‑341/14, EU:C:2015:641, bod 41). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 33 ) Rozsudok z 1. októbra 2015, Trijber a Harmsen (C‑340/14 a C‑341/14, EU:C:2015:641), preto predstavuje zaujímavý prípad: Súdny dvor po zistení, že určité situácie nemali výlučne vnútroštátnu povahu, odmietol odpovedať na hmotnoprávne otázky vnútroštátneho súdu o tom, či sa ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36, ďalej len „smernica o službách“) týkajúce sa slobody poskytovateľov služieb usadiť sa uplatnia na výlučne vnútroštátne situácie. Až neskôr v rozsudku z 30. januára 2018, X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44), Súdny dvor odpovedal na túto otázku kladne.

( 34 ) Pozri rozsudok z 15. novembra 2016 (C‑268/15, EU:C:2016:874).

( 35 ) Prejednávanú vec je potrebné preskúmať s ohľadom na ustanovenia Zmluvy. Smernica o službách sa nevzťahuje na činnosti týkajúce sa hazardných hier, pozri článok 2 ods. 2 písm. h) tejto smernice. Ak by sa na činnosti týkajúce sa hazardných hier vzťahovala uvedená smernica, otázka vnútroštátneho súdu by nebola položená, keďže sa kapitola o usadení poskytovateľov služieb ratione materiae uplatňuje na výlučne vnútroštátne situácie; pozri rozsudok z 30. januára 2018, X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44).

( 36 ) V terminológii MÜLLERA‑GRAFFA, P.‑Ch. In: (Eds.) R. STREINZ, R.: EUV/AEUV Kommentar. Münich: C.H. Beck, 2018, 3. vydanie, Artikel 56 AEUV, bod 1.

( 37 ) Pozri článok 57 ZFEÚ, podľa ktorého sa v zmysle zmlúv za služby považujú plnenia, ktoré sa bežne poskytujú za odplatu, pokiaľ ich neupravujú ustanovenia o voľnom pohybe tovaru, kapitálu a osôb. Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že pojem „služby“ zahŕňa plnenia, na ktoré sa nevzťahujú iné slobody, aby nedošlo k tomu, že z pôsobnosti základných slobôd bude vyňatá určitá hospodárska činnosť, z čoho vyvodzujem, že sloboda poskytovať služby teda nie je vedľajšou, ale dodatočnou slobodou. Pozri moje návrhy v spojených veciach X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2017:397, bod 88).

( 38 ) Pozri rozsudok zo 17. decembra 1981, Webb (279/80, EU:C:1981:314, bod 17).

( 39 ) Pozri rozsudok z 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, bod 27).

( 40 ) Slobodné poskytovanie služieb podľa článku 56 ZFEÚ vyžaduje nielen odstránenie akejkoľvek diskriminácie poskytovateľov služieb usadených v iných členských štátoch na základe štátnej príslušnosti, ale rovnako aj odstránenie akýchkoľvek obmedzení, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov. Toto predstavuje ustálenú judikatúru od vydania rozsudku z 25. júla 1991, Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, bod 12). Pozri okrem toho rozsudky z 18. júla 2013, Citroën Belux (C‑265/12, EU:C:2013:498, bod 35), ako aj z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, bod 51). V rozsudku z 30. novembra 1995, Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, bod 37), hoci išlo o vec týkajúcu sa slobody usadiť sa, Súdny dvor neodkázal len na túto osobitnú slobodu: „vnútroštátne opatrenia spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou alebo robiť tento výkon menej atraktívnym“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 41 ) Pozri rozsudky z 31. januára 1984, Luisi a Carbone (286/82 a 26/83, EU:C:1984:35, bod 16), a z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, bod 51).

( 42 ) Tento názor zdieľa aj RANDELZHOFER, A., FORSTHOFF, U. In: (Eds.) GRABITZ, E., HILF, M., NETTESHEIM, M.: Das Recht der Europäischen Union, 57. Aktualizované vo februári 2020, Münich: C.H.Beck, článok 56, článok 57 AEUV, bod 3.

( 43 ) V zásade sú analogické s definíciou „obchodu so službami“ podľa Všeobecnej dohody o obchode so službami pripojenej k Dohode o založení WTO (ďalej len „GATS“). Podľa článku 1 ods. 2 GATS sa obchodom so službami rozumie poskytovanie služby jedným zo štyroch spôsobov: (1) cezhraničné dodávky, ktoré nezahŕňajú pohyb osôb, (2) spotreba v zahraničí, ktorá zahŕňa premiestnenie spotrebiteľa na územie členského štátu WTO, v ktorom je dodávateľ usadený, (3) obchodná prítomnosť, t. j. prítomnosť dcérskej spoločnosti alebo pobočky na území členského štátu WTO, v ktorom sa má služba poskytovať, (4) prítomnosť fyzických osôb z členskej krajiny WTO, ktorá umožňuje dodávateľovi z jedného členského štátu poskytovať služby na území ktorejkoľvek inej členskej krajiny.

( 44 ) Často sa to označuje ako „aktívne“ slobodné poskytovanie služieb.

( 45 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Cowan (186/87, neuverejnené, EU:C:1988:526, bod 14).

( 46 ) Toto sa často nazýva ako „pasívne“ slobodné poskytovanie služieb. K tejto koncepcii pozri VÖLKER, S.: Passive Dienstleistungsfreiheit im Europäischen Gemeinschaftsrecht. Berlin: Duncker & Humblot, 1990, s. 61 a nasl.

( 47 ) Medzi typické príklady možno uviesť skupiny turistov, ktorí prekračujú hranicu so sprievodcom.

( 48 ) Najmä prostredníctvom telekomunikácií alebo internetu.

( 49 ) Pozri tiež znenie článku 56 ZFEÚ.

( 50 ) Na rozdiel od voľného pohybu pracovníkov a slobody usadiť sa slobodné poskytovanie služieb neurčuje potrebný cezhraničný aspekt s odkazom na nositeľa slobody, ale od vzťahu pri poskytovaní služby. Slobodné poskytovanie služieb nie je vylúčené najmä preto, lebo príjemcovia alebo poskytovatelia služieb majú rovnakú štátnu príslušnosť. Pozri podrobnejšie RANDELZHOFER, A., FORSTHOFF, U.: c. d.

( 51 ) Pozri článok 34 ZFEÚ.

( 52 ) Pozri článok 35 ZFEÚ.

( 53 ) Okrem toho sa judikatúra Keck, ku ktorej sa podrobnejšie vrátime nižšie, uplatňuje iba na dovoz. Rozsudok bol prijatý podľa v súčasnej dobe článku 34 ZFEÚ a uplatňuje sa na opatrenia bez rozdielu právneho a faktického stavu. Článok 35 ZFEÚ sa naopak uplatňuje iba na diskriminačné opatrenia.

( 54 ) Pozri rozsudok zo 17. mája 1994, Corsica Ferries (C‑18/93, EU:C:1994:195, bod 30).

( 55 ) Pozri rozsudok z 10. mája 1995, Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, bod 19).

( 56 ) Tamže.

( 57 ) V tomto zmysle pozri tiež MÜLLER‑GRAFF, P.‑Ch., c. d., a HOLOUBEK, M. In: (Eds.) SCHWARZE, J., BECKER, U., HATJE, A., SCHOO, J.: EU‑Kommentar. Baden‑Baden: Nomos, 2019, 4. vydanie, článok 57 AEUV, bod 42.

( 58 ) (C‑581/18, EU:C:2020:77, bod 30). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 59 ) Na rozdiel od členského štátu určenia.

( 60 ) Pozri rozsudok z 10. mája 1995 (C‑384/93, EU:C:1995:126, bod 30).

( 61 ) Rozsudok zo 7. mája 1998 (C‑350/96, EU:C:1998:205, bod 25).

( 62 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 63 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 64 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 65 ) Vo svojej analýze som úmyselne vylúčil judikatúru týkajúcu sa osobitnej problematiky daní. V tejto súvislosti je dobre známe, že Súdny dvor sa celkom oprávnene riadi prístupom, ktorý je bližší obmedzeniam založeným na diskriminácii. Aj keď ide o zložité prípady. Dôvod je jednoduchý: dane majú tendenciu byť zo svojej podstaty uplatniteľné bez ohľadu na právny a skutkový stav. Bolo by ťažké odôvodniť, že automaticky spadajú do pôsobnosti základných slobôd, pričom toto odôvodnenie je povinnosťou členských štátov. Z tohto dôvodu plne súhlasím so Súdnym dvorom, ak v tejto špecifickej oblasti rozhodne, že ak jediným účinkom daní je spôsobenie dodatočných nákladov predmetných služieb a ktoré sa rovnakým spôsobom vzťahujú na poskytovanie služieb medzi členskými štátmi a poskytovanie služieb len v rámci jedného členského štátu, nepatria do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. Pozri napríklad rozsudky z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C‑544/03 a C‑545/03, EU:C:2005:518, bod 31), a zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor (C‑134/03, EU:C:2005:94, bod 38).

( 66 ) Zhodou okolností krátko po už citovanom rozsudku z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905). Naznačuje to, že Súdny dvor už prinajmenšom v tom čase nepovažoval za potrebné obmedziť rozsah slobodného poskytovania služieb.

( 67 ) Rozsudok z 30. novembra 1995 (C‑55/94, EU:C:1995:411).

( 68 ) Rozsudok z 10. mája 1995 (C‑384/93, EU:C:1995:126).

( 69 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 70 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci TÜV Rheinland LGA Products a Allianz IARD (C‑581/18, EU:C:2020:77, bod 31).

( 71 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 72 ) Pozri moje návrhy vo veci Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, bod 23).

( 73 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 74 ) Pozri v tomto zmysle napríklad MÜLLER‑GRAFF, P.‑Ch. In: (Eds.) Von der GROEBEN, H., SCHWARZE, J., HATJE, A.: Europäisches Unionsrecht (Kommentar). Baden‑Baden: Nomos, 7. vydanie, Artikel 34 AEUV, bod 247.

( 75 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 76 ) Napríklad elektrina je výraznou výnimkou, pokiaľ ide o požiadavku hmatateľnosti.

( 77 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905, bod 14).

( 78 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 79 ) Francúzske hospodárske subjekty chceli vo Francúzsku predávať so stratou „picon bière“, výrobok pochádzajúci z Francúzska, čo im bolo na základe francúzskeho zákona zakázané.

( 80 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 81 ) Tamže, bod 14.

( 82 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 83 ) Pozri rozsudok z 30. januára 2018 (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44, bod 97). Pozri tiež moje návrhy v spojených veciach X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2017:397, body 87 až 104).

( 84 ) Rozsudok z 24. novembra 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 85 ) Pozri SNELL, J.: Independence day for the Services Directive:Visser. In: Common Market Law Review. 2019, zv. 56, s. 1119 – 1136, na s. 1129.

( 86 ) Pozri okrem iného MATTERA, A.: De l’arrêt „Dassonville“ à l’arrêt „Keck“: l’obscure clarté d’une jurisprudence riche en principes novateurs et en contradictions. In: Revue du marché unique européen. 1994, č. 1 s. 117 – 160; GORMLEY, L.: Reasoning Renounced? The Remarkable Judgment in Keck & Mithouard. In: European Business Law Review. 1994, s. 63 – 67; STEINDORFF, E.: Unvollkommener Binnenmarkt. In: Zeitschrift für das gesamte Handelsrecht und Wirtschaftsrecht. 1994, s. 149 – 169; LENZ, C. O.: Ein undeutlicher Ton. In: Neue juristische Wochenschrift. 1994, s. 1633 a 1634. Na obranu rozsudku z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905), pozri JOLIET, R. (jeden zo sudcov v tomto rozsudku): Der freie Warenverkehr: Das Urteil Keck a Mithouard a die Neuorientierung der Rechtsprechung. In: Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht, internationaler Teil. 1994, s. 979 – 987. Pozri tiež moje návrhy vo veci Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, bod 21 a nasl.).