FUß
I - 12173ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora) 
z 25. novembra 2010  *
Vo veci C-429/09,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, 
podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Halle (Nemecko) z  30.  septembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 30. októbra 2009, ktorý súvisí s konaním:
Günter Fuß
proti
Stadt Halle,
* Jazyk konania: nemčina.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12174SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predseda druhej komory J.  N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, 
A. Rosas, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (spravodajca),
generáln
y advokát: P . Mengozzi, 
tajomník: B. Fülöp, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. septembra 2010,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
— G. Fuß, v zastúpení: M. Geißler, Rechtsanwalt,
— Stadt Halle, v zastúpení: T. Brümmer, Rechtsanwalt,
— nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
— Európska komisia, v zastúpení: V. Kreuschitz a M. van Beek, splnomocnení zá -
stupcovia,
FUß
I - 12175so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude 
prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1N
ávrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/104/ES 
z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES 
L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES z 22. júna 2000 (Ú. v. ES L 195, s. 41; Mim. vyd. 05/004, 
s. 27, ďalej len „smernica 93/104“), ako aj smernice Európskeho parlamentu a Rady 
2003/88/ES zo 4.  novembra 2003 o  niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/002, s. 197).
2T
ento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Günterom Fußom a jeho zamestnáva-
teľom Stadt Halle vo veci návrhu na kompenzáciu, ktorý podal z dôvodu neprimera -
nej dĺžky pracovného času, ktorý odpracoval ako hasič v rámci služby vykonávanej 
v Stadt Halle.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12176Právny rámec
Právna úprava Únie
Smernica 93/104
3Č
lánok  1 smernice 93/104 s  názvom „Účel a  rozsah [Predmet a  rozsah pôsobnos -
ti – neoficiálny preklad]“ v odseku 1 a odseku 2 písm. a) stanovuje:
„1. Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky bezpečnosti a ochrany zdravia 
pri práci pre organizáciu pracovného času.
2. Táto smernica sa vzťahuje na:
a) minimálne doby denného odpočinku, týždenného odpočinku a ročnej dovolenky, 
na prestávky v práci a maximálny týždenný pracovný čas“.
FUß
I - 121774Článok 2 tej istej smernice s názvom „Definície“ stanovuje:
„Pre účely tejto smernice platia nasledovné definície:
1. ‚pracovný čas‘ znamená akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje, teda je 
k dispozícii zamestnávateľovi a vykonáva svoje činnosti alebo povinnosti v súlade 
s v
nútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou;
…“
5Č
lánok 6 uvedenej smernice s názvom „Maximálny týždenný pracovný čas“ stanovuje:
„Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s po -
trebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
1. týždenný pracovný čas bude obmedzený prostredníctvom zákonov, iných práv -
nych predpisov alebo správnych opatrení, alebo prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd medzi sociálnymi partnermi;
2. priemerný pracovný čas pre každé obdobie 7 dní vrátane nadčasov neprekročí  
48 hodín. “
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 121786Podľa článku 16 bodu 2 smernice 93/104 môžu členské štáty na účely uplatnenia ma -
ximálneho týždenného pracovného času upraveného v článku 6 tejto smernice stano -
viť referenčné obdobie nepresahujúce štyri mesiace s výhradou výnimiek upravených 
v článku 17 tejto smernice. Podľa odseku 4 článku 17 sa však v dôsledku tejto mož -
nosti odchýliť sa od uvedeného článku 16 bodu 2 nesmie stanoviť referenčné obdobie 
presahujúce šesť mesiacov alebo v prípade, ak sú tieto referenčné obdobia stanovené v kolektívnych zmluvách alebo dohodách uzavretých medzi sociálnymi partnermi, dvanásť mesiacov.
7Č
lánok 18 ods. 1 smernice 93/104 znie:
„1. a)  Členské štáty prijmú nevyhnutné zákony, iné právne predpisy a správne opatre -
nia zabezpečujúce súlad s touto smernicou do 23. novembra 1996 alebo zaistia do tohto dátumu, aby boli prijaté potrebné opatrenia dohodou sociálnych part -
nerov, pričom členské štáty budú povinné uskutočniť potrebné opatrenia, ktoré umožnia zaručiť v ktorejkoľvek dobe plnenie ustanovení obsiahnutých v tejto smernici.
b) i)  Členské štáty však majú možnosť neuplatňovať článok 6 za predpokladu, že 
dodržujú všeobecnú zásadu ochranu [všeobecné zásady ochrany –  ne oficiál -
ny preklad] bezpečnosti a zdravia pracovníkov a prijmú potrebné opatrenia zabezpečujúce, že:
— žiadny zamestnávateľ nebude vyžadovať, aby pracovník pracoval dlhšie 
ako 48 hodín v priebehu obdobia siedmich dní, čo bude vypočítané ako pr
iemer za referenčné obdobie uvedené v bode 2 článku 16, pokiaľ pra -
c
ovník nebude súhlasiť s vykonávaním takejto práce,
FUß
I - 12179— žiadnemu pracovníkovi nesmie vzniknúť zo strany zamestnávateľa ujma, 
keď nebude súhlasiť s vykonávaním takejto práce,
— zamestnávateľ bude viesť aktuálne záznamy o všetkých pracovníkoch, ktorí 
vykonávajú takúto prácu,
— záznamy budú dané k dispozícii príslušným orgánom, ktoré môžu, z dô -
vodov súvisiacich s bezpečnosťou alebo zdravím pracovníkov, zakázať ale -
bo obmedziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného 
času,
— zamestnávateľ poskytne príslušným úradom na ich žiadosť informácie 
o prípadoch, keď pracovníci dali súhlas na vykonávanie práce presahujúcej 
48 ho
dín v priebehu obdobia siedmich dní, čo je vypočítané ako priemer 
pre referenčné obdobie uvedené v bode 2 článku 16.
…“
Smer
nica 2003/88
8Ak
o vyplýva z odôvodnenia č. 1 smernice 2003/88, kvôli jasnosti kodifikuje ustano-
venia smernice 93/104.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 121809Podľa článku 1 smernice 2003/88 s názvom „Účel [Predmet –  neoficiálny preklad] 
a rozsah pôsobnosti“:
„1. Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdra -
via pre organizáciu pracovného času.
2. Táto smernica sa vzťahuje na:
a) minimálne doby denného odpočinku, týždenného odpočinku a ročnej dovolenky, 
prestávky v práci a na maximálny týždenný pracovný čas a
…“
10Č
lánok 2 bod 1 tej istej smernice s názvom „Definície“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto definície:
1.  ‚pracovný čas‘ je akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje podľa pokynov 
zamestnávateľa a vykonáva svoju činnosť alebo povinnosti v súlade s vnútroštátny -
mi prá
vnymi predpismi a/alebo praxou“.
FUß
I - 1218111Článok 6 tej istej smernice s názvom „Maximálny týždenný pracovný čas“ stanovuje:
„Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s po -
trebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
a) týždenný pracovný čas bude obmedzený zákonmi, inými právnymi predpismi ale -
bo správnymi opatreniami alebo kolektívnymi zmluvami alebo dohodami medzi 
sociálnymi partnermi;
b) priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov ne -
prekročí 48 hodín. “
12P
odľa článku 16 smernice 2003/88 môžu členské štáty na účely uplatnenia maximál -
neho týždenného pracovného času upraveného v  článku  6 tejto smernice stanoviť referenčné obdobie nepresahujúce štyri mesiace, s  výhradou výnimiek upravených v článkoch 17 a 18 tejto smernice. Podľa článku 19 prvého a druhého odseku tejto smernice sa však v dôsledku tejto možnosti odchýliť sa od článku 16 nesmie stanoviť referenčné obdobie presahujúce šesť mesiacov alebo v prípade, ak sú tieto referenčné obdobia stanovené v kolektívnych zmluvách alebo dohodách uzavretých medzi soci-
álnymi partnermi, dvanásť mesiacov.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1218213Podľa článku 22 ods. 1 prvého pododseku uvedenej smernice:
„Členský štát má možnosť neuplatňovať článok 6 pri zachovávaní všeobecných zásad 
ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov a za predpokladu, že príjme nevyhnutné 
opatrenia, aby sa zabezpečilo, že:
a) žiadny zamestnávateľ nevyžaduje, aby pracovník pracoval dlhšie ako 48 hodín 
počas doby siedmich dní, ktorá sa vypočíta ako priemer za referenčné obdobie 
uve
dené v článku 16 písm. b), pokiaľ najprv nezískal súhlas pracovníka vykonávať 
takúto prácu;
b) žiadnemu pracovníkovi nevznikne zo strany jeho zamestnávateľa ujma za to, že 
nie je ochotný súhlasiť s vykonávaním takejto práce;
c) zamestnávateľ vedie aktuálne záznamy o všetkých pracovníkoch, ktorí vykonáva -
jú takúto prácu;
d) záznamy sa dajú k dispozícii príslušným orgánom, ktoré môžu, z dôvodov spoje -
ných s bezpečnosťou a/alebo ochranou zdravia pracovníkov, zakázať alebo obme -
dziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného času;
e) zamestnávateľ poskytne príslušným orgánom na ich žiadosť informácie o  prí -
padoch, kedy pracovníci dali súhlas k práci presahujúcej 48 hodín v dobe sied -
mich dní, čo sa vypočíta ako priemer za referenčné obdobie uvedené v článku 16 
písm. b). “
FUß
I - 1218314Podľa článku 27 ods. 1 smernice 2003/88 sa smernica 93/104 zrušuje bez toho, aby 
boli dotknuté povinnosti členských štátov týkajúce sa lehôt stanovených na prebratie.
15P
odľa článku 28 smernice 2003/88 táto smernica nadobudla účinnosť 2. augusta 2004.
Vnútroštátna právna úprava
16§ 
2 ods. 1 nariadenia spolkovej krajiny Sasko-Anhaltsko o pracovnom čase príslušní -
kov hasičskej služby miest a obcí (Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden des Lan -
des Sachsen-Anhalt) zo 7. októbra 1998 (ďalej len „ArbZVO-FW z roku 1998“), ktoré bolo účinné do 31. decembra 2007, stanovuje:
„Riadny pracovný čas úradníkov zamestnaných na zmeny, ktorých týždenná pracov -
ná činnosť spočíva najmä v pohotovostnej službe, je v priemere 54 hodín. … “
17S 
účinnosťou od 1. januára 2008 bolo ArbZVO-FW z roku 1998 nahradené ArbZVO -
-FW z 5. júla 2007 (ďalej len „ArbZVO-FW z roku 2007“).
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1218418§ 2 ods. 1 ArbZVO-FW z roku 2007 stanovuje:
„Riadny týždenný pracovný čas úradníkov vrátane nadčasov je v ročnom priemere  
48 hodín. “
19§ 4 t
oho istého ArbZVO-FW z roku 2007 s nadpisom „Individuálne dohody“ znie:
„1. Pri dodržaní všeobecných zásad bezpečnosti a  ochrany zdravia pracovníkov 
môže pracovný čas v prípade služby na zmeny presiahnuť riadny priemerný týždenný 
prac
ovný čas upravený v § 2 ods. 1, pokiaľ s tým dotknutá osoba vyjadrí svoj súhlas 
a zamestnávateľ to môže preukázať.
2. Súhlas uvedený v odseku 1 možno odvolať v šesťmesačnej lehote. Dotknuté osoby 
o tom musia byť písomne informované. “
20§ 
72 ods. 3 zákona spolkovej krajiny Sasko-Anhaltsko o verejnej službe (Beamtenges -
etz Land Sachsen-Anhalt) v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej stanovuje, že pokiaľ ide o  službu v  pohotovosti, pracovný čas môže byť predĺžený 
v závislosti od potrieb služby, avšak za týždeň nesmie prekročiť 54 hodín.
FUß
I - 12185Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
21G
. Fuß je od 10. mája 1982 zamestnancom Stadt Halle. V roku 1998 bol vymenova -
ný za úradníka v služobnej hodnosti vedúceho požiarnej ochrany („Oberbrandme -
ister“) a  od 15.  decembra 2005 v  hodnosti hlavného vedúceho požiarnej ochrany 
(„Hauptbrandmeister“).
22D
o 4. januára 2007 bol G. Fuß činný v zásahovej službe protipožiarnej ochrany hasič -
ského zboru Stadt Halle ako veliteľ hasičského vozidla. Jeho rozpis služieb stanovoval pracovný čas v priemernej dĺžke 54 hodín týždenne a zahŕňal 24-hodinové zmeny. Každá táto 24-hodinová zmena, v rámci ktorej musí byť hasič prítomný na hasičskej stanici, pozostáva z aktívnej služby a pohotovostnej služby, ktorá môže byť prerušená zásahovou činnosťou.
23L
istom z  13.  decembra 2006 G.  Fuß, odkazujúc na uznesenie Súdneho dvora zo 
14. júla 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg (C-52/04, Zb. s. I-7111), požiadal, aby jeho týždenný pracovný čas v budúcnosti nepresahoval maximálnu priemernú 48-hodinovú hranicu upravenú v článku 6 písm. b) smernice 2003/88. V tom istom liste si G. Fuß uplatnil nárok na kompenzáciu za nadčasy, ktoré v rozpore s právnou 
úpravou odpracoval za obdobie od 1. januára 2004 do 31. decembra 2006, a to buď vo 
forme náhradného voľna, alebo prostredníctvom náhrady za odpracované nadčasy.
24Ro
zhodnutím z 2. januára 2007 prikročilo Stadt Halle k nútenému preloženiu G. Fußa 
do riadiacej centrály zásahovej služby na obdobie približne dvoch rokov s odôvodne-ním, že toto preloženie je potrebné z dôvodu organizácie služby. Toto rozhodnutie 
bolo predmetom rozsudku zo 14. októbra 2010, Fuß (C-243/09, Zb. s. I-9849).
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1218625Rozhodnutím z 20. marca 2007 Stadt Halle zamietlo žiadosť G. Fußa o kompenzáciu 
za obdobie od 1. januára 2004 do 31. decembra 2006 s odkazom na uznesenie Ober -
waltungsgericht des Landes Sachsen-Anhalt zo 17. októbra 2006, podľa ktorého ná -
rok na kompenzáciu vo forme náhradného voľna vzniká až podaním žiadosti v tom -
to zmysle. Stadt Halle naopak vyhovelo žiadosti G. Fußa o kompenzáciu vo forme náhradného voľna za službu vykonanú v nadčasoch od januára 2007. Keďže je však maximálny týždenný pracovný čas G. Fußa po jeho preložení na inú prácu dodržaný, nie je možné mu za toto obdobie poskytnúť nijakú finančnú kompenzáciu, a to ani na 
základe náhrady škody, ani na základe „nároku na odstránenie škodlivých následkov“.
26Ro
zhodnutím z 25. apríla 2007 Stadt Halle zamietlo sťažnosť, ktorú G. Fuß podal pro -
ti uvedenému zamietavému rozhodnutiu z 20. marca 2007, keďže dospelo k záveru, 
že hoci má G. Fuß nárok požadovať skončenie porušovania práva Únie, ktoré spočíva 
v prekročení priemerného 48-hodinového týždenného pracovného času, platí to len 
pre obdobie od konca mesiaca, počas ktorého bola žiadosť podaná, pretože každý úradník je povinný najprv sa s námietkou proti protiprávnemu konaniu svojho za -
mestnávateľa obrátiť na tohto zamestnávateľa.
27V
erwaltungsgericht Halle, na ktorý bola podaná žaloba proti zamietavým rozhodnu-
tiam z 20. marca a 25. apríla 2007, zastáva názor, že G. Fuß nemá na základe vnútro -
štátneho práva nárok ani na kompenzáciu vo forme náhradného voľna, ani právo na náhradu za odpracované nadčasy. Nárok na uvoľnenie zo služby v celkovej dĺžke od -
pracovaných hodín nadčas totiž nemá nijaký právny základ vo vnútroštátnom práve. G. Fuß okrem toho nemá ani nárok na odmenu za hodiny nadčas, keďže mu nebolo 
nariadené prácu nadčas ako takú vykonávať.
FUß
I - 1218728Podľa uvedeného súdu môže nárok na uvoľnenie zo služby podľa vnútroštátnych 
právnych predpisov vyplývať len zo zásady dobrej viery v zmysle § 242 občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“). Tento nárok však predpokla -
dá, že dotknutý úradník zaslal svojmu zamestnávateľovi žiadosť, aby bol zamestnaný len na pracovný čas stanovený v  zákone. V  takomto prípade možno kompenzáciu poskytnúť iba za pracovný čas, ktorý bol protiprávne nariadený po podaní uvedenej žiadosti.
29V
nútroštátny súd sa však pýta, či nárok na kompenzáciu nemožno vyvodiť zo smerni -
ce 2003/88. Požiadavka najprv podať žiadosť zamestnávateľovi totiž obmedzuje prak -
tickú účinnosť práva Únie na prípady, keď sa úradníci domáhajú dodržovania tohto práva, čo predstavuje podnecovanie k takému konaniu, ako je konanie, o aké ide vo veci samej, ktoré spočíva v dodržovaní práva Únie len v prípade, keď sa jeho uplat -
ňovanie vyžaduje. V  prejednávanej veci Stadt Halle okrem toho oznámilo, že oso -
by, ktoré sa dovolávajú práv vyplývajúcich z uvedenej smernice, preloží zo zásahovej služby na inú službu, a G. Fußa skutočne po tom, ako podal žiadosť, aby jeho pracovný čas neprekračoval maximálny týždenný pracovný čas, preložilo. Vzniká tiež otázka, či môže nárok na kompenzáciu vo forme náhradného voľna vyplývať z ustanovení týkajúcich sa referenčných období, ktoré sú upravené v tejto smernici.
30Z
a týchto podmienok sa Verwaltungsgericht Halle rozhodol prerušiť konanie a polo -
žiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Vyplývajú zo smernice [2003/88] nároky na kompenzáciu, ak zamestnávateľ (ve -
rejnoprávny subjekt zamestnávajúci štátnych úradníkov) stanovil pracovný čas, ktorý prekračuje hranicu stanovenú v článku 6 písm. b) smernice [2003/88]?
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 121882. Vyplýva v prípade kladnej odpovede na prvú otázku predmetný nárok len zo sa -
motného porušenia smernice [2003/88], alebo právo [Únie] stanovuje ďalšie po-
žiadavky na uplatnenie tohto nároku, ako napríklad žiadosť o skrátenie pracovné -
ho času podanú zamestnávateľovi alebo skutočnosť, že pri stanovení pracovného času došlo k zavineniu?
3. V prípade, že existuje nárok na kompenzáciu, vzniká otázka, či sa týka kompenzá -
cie vo forme náhradného voľna alebo finančného odškodnenia a aké požiadavky obsahuje právo [Únie] v súvislosti s výpočtom výšky uvedeného nároku.
4. Sú referenčné obdobia podľa článku 16 písm. b) a/alebo článku 19 druhého od -
seku smernice [2003/88] priamo uplatniteľné v takom prípade, o aký ide v pre -
jednávanej veci, v ktorom vnútroštátne právo stanovuje len pracovný čas, ktorý 
prekračuje maximálny pracovný čas podľa článku 6 písm. b) smernice [2003/88] 
bez toho, aby bola stanovená kompenzácia? V prípade kladnej odpovede na otáz -
ku o priamej uplatniteľnosti vzniká otázka, či a prípadne ako sa má kompenzácia uskutočniť, ak zamestnávateľ až do uplynutia referenčného obdobia kompenzáciu neuskutoční.
5. Ako treba odpovedať na prvú až štvrtú otázku podľa smernice [93/104]?“
FUß
I - 12189O prejudiciálnych otázkach
Úvodné poznámky
31S
vojimi otázkami sa vnútroštátny súd pýta jednak na podmienky existencie nároku na 
náhradu škody, ktorá vznikla v takej situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej pracov -
ník zamestnaný ako hasič v zásahovej službe spadajúcej do verejného sektora odpra-
coval priemerný týždenný pracovný čas presahujúci pracovný čas upravený v smerni -
ciach 93/104 a 2003/88, a jednak na procesné pravidlá a kritériá na priznanie takéhoto nároku na náhradu škody.
32N
a zodpovedanie týchto otázok treba najskôr poznamenať, že návrh na náhradu ško-
dy podaný vo veci samej, ktorý sa týka obdobia medzi 1. januárom 2004 a 31. decem -
brom 2006, spadá, ako to správne konštatoval vnútroštátny súd, sčasti pod ustanove -
nia smernice 93/104, ktoré boli platné do 1. augusta 2004, a sčasti pod ustanovenia smernice 2003/88, ktorá s účinnosťou od 2. augusta 2004 kodifikovala ustanovenia 
uvedenej smernice 93/104. Keďže sú však relevantné ustanovenia týchto smerníc 
v podstate totožné a odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom sú z dôvo -
du tejto zhody rovnaké bez ohľadu na to, ktorá smernica sa uplatňuje, treba na účely odpovede na tieto otázky odkázať výlučne na ustanovenia smernice 2003/88.
33N
a úvod treba pripomenúť, že článok 6 písm. b) smernice 2003/88 predstavuje pra -
vidlo sociálneho práva Únie s  osobitným významom, z  ktorého má mať prospech 
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12190každý pracovník, keďže je minimálnou požiadavkou určenou na zaistenie bezpečnos -
ti a ochrany jeho zdravia, ktoré ukladá členským štátom povinnosť stanoviť 48-hodi -
novú hranicu pre priemerný týždenný pracovný čas, v súvislosti s ktorou je výslovne 
stanovené, že zahŕňa nadčasy, a od ktorej sa v prípade neprebratia článku 22 ods. 1 
tejto smernice do vnútroštátneho práva nemožno v žiadnom prípade odchýliť, pokiaľ ide o také činnosti, ako je činnosť hasičov, o ktorú ide vo veci samej, hoci by k tomu došlo len prostredníctvom súhlasu dotknutého pracovníka (pozri v tomto zmysle roz -
sudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C-397/01 až C-403/01, Zb. s. I-8835, body 98 
a 100, ako aj Fuß, už citovaný, body 33 až 35 a 38).
34Ak
o už Súdny dvor rozhodol, členské štáty nemôžu jednostranne určiť rozsah pôsob -
nosti článku 6 písm. b) smernice 2003/88 tak, že uplatnenie tohto nároku pracovní -
kov na to, aby priemerný týždenný pracovný čas nepresahoval túto maximálnu hra -
nicu, budú viazať na nejakú podmienku alebo ho určitým spôsobom obmedzia (pozri 
rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, bod 99, ako aj Fuß, už citovaný, bod 52).
35Ok
rem toho Súdny dvor tiež rozhodol, že článok 6 písm. b) smernice 2003/88 má 
priamy účinok, keďže priznáva jednotlivcom práva, ktoré môžu priamo uplatniť v ko -
naní pred vnútroštátnymi súdmi (rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, body 103 až 106, 
ako aj Fuß, už citovaný, body 56 až 59).
FUß
I - 1219136Ako však Súdny dvor konštatoval v bode 60 už citovaného rozsudku Fuß, je nespor -
né, že počas obdobia, ktoré je predmetom návrhu na náhradu škody vo veci samej, 
lehota na prebratie smernice 93/104, ktorú kodifikovala smernica 2003/88, uplynula 
a  že spolková krajina Sasko-Anhaltsko túto smernicu do svojho krajinského práva 
neprebrala, pokiaľ ide o hasičov zamestnaných v zásahovej službe.
37Pr
edovšetkým je preukázané, že ArbZVO-FW z roku 1998, ktoré sa uplatňovalo na 
hasičov počas uvedeného obdobia, umožňovalo stanovenie priemerného týždenné -
ho pracovného času presahujúceho maximálnu hranicu 48 hodín, ktorá je upravená v článku 6 písm. b) smernice 2003/88, a že táto spolková krajina do svojho krajinského práva neprebrala možnosť odchýlky upravenú v článku 22 ods. 1 tejto smernice, ktorá predovšetkým vyžaduje, aby dotknutý pracovník udelil súhlas počas tohto obdobia,  
keďže k prebratiu týchto rôznych ustanovení uvedenej smernice došlo až od 1. janu -
ára 2008 prijatím ArbZVO-FW z  roku 2007 (pozri rozsudok Fuß, už citovaný,  
b
ody 36, 37 a 45).
38Z
a týchto podmienok má teda taký pracovník, ako je G. Fuß, ktorého v zásahovej služ -
be zamestnáva Stadt Halle, právo sa priamo dovolávať ustanovení článku 6 písm. b) smernice 2003/88 voči takému verejnoprávnemu zamestnávateľovi na účely dodrža -
nia práva na priemerný pracovný čas neprekračujúci 48 hodín, ktoré vyplýva z tohto ustanovenia (rozsudok Fuß, už citovaný, bod 60).
39V 
tejto súvislosti treba pripomenúť, že povinnosť členských štátov vyplývajúca zo 
smernice, ktorou je dosiahnuť výsledok stanovený smernicou, ako aj ich povinnosť prijať všetky opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie splnenia 
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12192tejto povinnosti stanovená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, sa vzťahuje na všetky orgány člen -
ských štátov. Takéto povinnosti tieto orgány zaväzujú vrátane prípadu, keď sú v posta -
vení verejnoprávneho zamestnávateľa (rozsudok z 15. apríla 2008, Impact, C-268/06, 
Zb. s. I-2483, bod 85).
40Z 
toho podľa judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v prípade, ak by nebolo možné vy -
kladať a uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu v súlade s požiadavkami práva Únie, 
vnútroštátne súdy a správne orgány majú povinnosť uplatňovať právo Únie v celom rozsahu a chrániť práva, ktoré toto právo Únie priznáva jednotlivcom, pričom v prí -
pade potreby neuplatnia nijaké vnútroštátne ustanovenie, ktoré by bolo v  rozpore  
s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. júna 1989, Costanzo, 103/88,  
Zb. s. 1839, bod 33; z 11. januára 2007, ITC, C-208/05, Zb. s. I-181, body 68 a 69, ako aj Fuß, už citovaný, bod 63).
41N
a otázky položené vnútroštátnym súdom treba odpovedať s prihliadnutím na tieto 
úvodné úvahy.
O prvej otázke
42S
vojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie a osobitne 
smernica 2003/88 priznáva nárok na náhradu vzniknutej škody takému pracovníkovi, 
ako je G. Fuß vo veci samej, ktorý ako hasič zamestnaný v rámci zásahovej služby spadajúcej do verejného sektora odpracoval priemerný týždenný pracovný čas presa -
hujúci maximálnu 48-hodinovú hranicu upravenú v článku 6 písm. b) tejto smernice.
FUß
I - 1219343Treba pripomenúť, že cieľom smernice 2003/88 je upraviť minimálne požiadavky ur -
čené na zlepšenie životných a pracovných podmienok pracovníkov prostredníctvom 
zbližovania vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa najmä dĺžky pracovného 
času. Cieľom tejto harmonizácie na úrovni Európskej únie v oblasti organizácie pra -
covného času je zaistiť lepšiu bezpečnosť a ochranu zdravia pracovníkov priznaním 
minimálnych dôb odpočinku, najmä denného a týždenného, ako aj primeraných pre -
stávok v práci a stanovením maximálnej hranice týždenného pracovného času (pozri najmä rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, bod 76, ako aj Fuß, už citovaný, bod 32).
44Ak
o správne uviedla Európska komisia, smernica 2003/88 naopak neobsahuje nijaké 
ustanovenie, ktoré by upravovalo sankcie uplatniteľné v prípade porušenia minimál-nych požiadaviek, ktoré stanovuje, najmä čo sa týka dĺžky pracovného času, a teda 
neobsahuje nijaké osobitné pravidlo upravujúce náhradu škody, ktorá mohla pracov -
níkom z dôvodu takého porušenia vzniknúť.
45T
reba však pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zásada zodpo -
vednosti štátu za škody spôsobené jednotlivcom porušením práva Únie, ktoré sú mu 
pripísateľné, je súčasťou systému zmlúv, na ktorých je Únia založená (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C-6/90 a C-9/90, Zb. s. I-5357,  
bod  35; z  5.  marca 1996, Brasserie du pêcheur a  Factortame, C-46/93 a  C-48/93,  
Zb. s
.  I-1029, bod  31, ako aj z  26.  januára 2010, Transportes Urbanos y  Servicios 
Genera  les, C-118/08, Zb. s. I-635, bod 29).
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1219446Z uvedenej judikatúry vyplýva, že táto povinnosť platí v prípade každého porušenia 
práva Únie členským štátom, a to bez ohľadu na verejný orgán, ktorý sa tohto po-rušenia dopustil, a bez ohľadu na to, aký verejný orgán má podľa práva dotknutého 
členského štátu v zásade povinnosť túto škodu nahradiť (pozri v tomto zmysle roz -
sudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 32; z 1. júna 1999, Konle, 
C-302/97, Zb. s. I-3099, bod 62; zo 4. júla 2000, Haim, C-424/97, Zb. s. I-5123, bod 27, a z 30. septembra 2003, Köbler, C-224/01, Zb. s. I-10239, bod 31).
47S
údny dvor teda rozhodol, že poškodení jednotlivci majú právo na náhradu, keď sú 
splnené tri podmienky, t. j. že cieľom porušenej právnej normy Únie je priznať jed -
notlivcom práva, porušenie je dostatočne závažné a medzi týmto porušením a ško -
dou spôsobenou poškodeným jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Transportes Urbanos y Servicios Generales, už citovaný, bod 30).
48U
platnenie týchto podmienok dovoľujúcich konštatovať zodpovednosť členských štá-
tov za škody spôsobené jednotlivcom porušeniami práva Únie musia vnútroštátne  
súdy v zásade vykonať podľa usmernení Súdneho dvora na ich vykonanie (pozri roz -
sudok z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, 
Zb. s. I-11753, bod 210 a citovanú judikatúru).
49Čo sa týk
a veci samej, v tejto súvislosti treba uviesť, že pokiaľ ide o prvú podmienku, 
už z bodov 33 až 35 tohto rozsudku vyplýva, že článok 6 písm. b) smernice 2003/88 
predstavuje v rozsahu, v akom ukladá členským štátom maximálnu hranicu priemer -
ného týždenného pracovného času, ktorá musí byť ako minimálna požiadavka prizna -
ná každému pracovníkovi, dôležité pravidlo sociálneho práva Únie, ktoré nemožno 
FUß
I - 12195podrobiť akejkoľvek podmienke alebo akémukoľvek obmedzeniu a  ktoré jednotliv -
com priznáva práva, ktorých sa môžu dovolávať priamo pred vnútroštátnymi súdmi.
50Z
a týchto podmienok je zjavné, že článok 6 písm. b) smernice 2003/88 predstavuje 
právnu normu Únie, ktorá jednotlivcom priznáva práva, a teda že prvá podmienka 
týkajúca sa existencie práva na náhradu škody vo veci samej je splnená.
51P
okiaľ ide o druhú podmienku, treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora 
dostatočne závažné porušenie práva Únie zahŕňa zjavné a závažné prekročenie hraníc voľnej úvahy členským štátom, pričom zložky, ktoré majú byť v tejto súvislosti zohľad -
nené, sú predovšetkým stupeň jasnosti a presnosti porušenej právnej normy, ako aj 
rozsah miery voľnej úvahy, ktorý porušená norma ponecháva vnútroštátnym orgá -
nom (pozri najmä rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, body 55 
a 56, ako aj z 25. januára 2007, Robins a i., C-278/05, Zb. s. I-1053, bod 70).
52V 
každom prípade je porušenie práva Únie dostatočne závažné, pokiaľ je v zjavnom 
rozpore s judikatúrou Súdneho dvora v danej oblasti (pozri najmä rozsudky Brasserie  
du pêcheur a  Factortame, už citovaný, bod  57; z  28.  júna 2001, Larsy, C-118/00,  
Zb. s. I-5063, bod 44, a Köbler, už citovaný, bod 56).
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1219653Hoci ako bolo uvedené v bode 48 tohto rozsudku, vnútroštátnym súdom v zásade 
prislúcha, aby overili, či podmienky zodpovednosti štátov vyplývajúce z  porušenia práva Únie sú splnené, treba konštatovať, že Súdny dvor má vo veci samej všetky ne -
vyhnutné informácie na posúdenie, či sa skutkový stav vo veci samej musí kvalifikovať ako dostatočne závažné porušenie práva Únie (pozri analogicky rozsudky z 26. marca 1996, British Telecommunications, C-392/93, Zb. s. I-1631, bod 41, ako aj zo 17. ok -
tóbra 1996, Denkavit a i., C-283/94, C-291/94 a C-292/94, Zb. s. I-5063, bod 49).
54Ak
o Komisia správne uviedla, počas obdobia, ktorého sa týka návrh na kompenzáciu 
vo veci samej, teda medzi 1. januárom 2004 a 31. decembrom 2006, keď bol G. Fuß povinný na základe ArbZVO-FW z roku 1998 odpracovať v priemere 54 hodín za týždeň vrátane 24-hodinových zmien pozostávajúcich z aktívnej služby a pracovnej pohotovosti, počas ktorých musel byť prítomný na pracovisku, Súdny dvor už vydal rozsudok z 3. októbra 2000 Simap (C-303/98, Zb. s. I-7963), uznesenie z 3. júla 2001,  
CIG (C-241/99, Zb. s.  I-5139) a  rozsudok z  9.  septembra 2003, Jaeger (C-151/02,  
Zb. s. I-8389).
55Z 
tejto judikatúry Súdneho dvora, ktorá predchádza skutkovému stavu vo veci samej, 
jasne vyplýva, že pracovný čas zodpovedajúci pracovnej pohotovosti a pohotovostnej 
službe, počas ktorých je dotknutý pracovník fyzicky prítomný na pracovisku, je sú -
časťou pojmu „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88, a teda že tento pojem bráni 
vnútroštátnej právnej úprave stanovujúcej priemerný týždenný pracovný čas, ktorý vzhľadom na to, že zahŕňa takéto obdobia pracovnej pohotovosti a  pohotovostnej služby, prekračuje maximálnu týždennú hranicu upravenú v článku 6 písm. b) uvede -
nej smernice (pozri rozsudok Simap, už citovaný, body 46 až 52; uznesenie CIG, už 
citované, body 33 a 34, ako aj rozsudok Jaeger, už citovaný, body 68 až 71, 78 a 79).
FUß
I - 1219756Okrem toho Súdny dvor 5.  októbra 2004, teda počas obdobia dotknutého vo veci 
samej, v už citovanom rozsudku Pfeiffer a i. potvrdil uvedenú judikatúru týkajúcu sa období pracovnej pohotovosti, ktoré odpracovali pracovníci spadajúci, ako v prejed -
návanej veci, do oblasti civilnej obrany.
57K
eďže Súdny dvor navyše zastával názor, že táto otázka súvisiaca s  pojmom „pra -
covný čas“ v zmysle smernice 2003/88 neponecháva priestor na akékoľvek rozum -
né pochybnosti, počas tohto obdobia, a  to 14.  júla 2005, prijal s  prihliadnutím na celú judikatúru spomenutú v bodoch 53 až 55 tohto rozsudku v súlade s článkom 104 ods. 3 svojho rokovacieho poriadku už citované uznesenie Personalrat der Feuerwehr Hamburg, v ktorom rozhodol, že činnosti vykonávané zásahovými službami verejnej hasičskej služby – okrem prípadu výnimočných okolností, ku ktorým vo veci samej 
nedošlo – patria do rozsahu pôsobnosti smernice 2003/88, takže článok 6 písm. b) 
tejto smernice v zásade bráni prekročeniu 48-hodinovej hranice stanovenej pre ma -
ximálny týždenný pracovný čas vrátane zásahových služieb (pozri rozsudok Fuß, už citovaný, bod 44).
58Z
a týchto podmienok je nutné konštatovať, že keďže nedodržanie požiadaviek upra -
vených v článku 6 písm. b) smernice 2003/88 počas obdobia dotknutého vo veci samej bolo zjavným porušením judikatúry Súdneho dvora, musí sa považovať za dostatočne závažné porušenie práva Únie, a preto je vo veci samej splnená aj druhá podmienka, 
ktorá je nevyhnutná na uznanie existencie nároku na náhradu škody.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1219859Nakoniec, pokiaľ ide o tretiu podmienku vzniku zodpovednosti štátu z dôvodu po -
rušenia práva Únie, vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby overil, či existuje priama 
príčinná súvislosť, ako zjavne vyplýva zo spisu preloženého Súdnemu dvoru, medzi 
uvedeným porušením článku 6 písm. b) smernice 2003/88 a škodou, ktorá vznikla 
G. Fußovi v dôsledku straty času odpočinku, na ktorý mal nárok, ak by bol maximálny týždenný pracovný čas upravený týmto ustanovením dodržaný.
60V 
dôsledku toho sa zdá, že s výhradou overenia, ktoré musí vykonať vnútroštátny súd, 
sú podmienky uložené judikatúrou Súdneho dvora na priznanie nároku na náhradu škody vo veci samej splnené, čo na pojednávaní okrem iného pripustila samotná ne -
mecká vláda.
61V 
súlade s judikatúrou citovanou v bode 46 tohto rozsudku môže náhradu takejto 
škody spôsobenej jednotlivcovi zabezpečiť verejnoprávny subjekt, ako je vo veci samej 
Stadt Halle alebo spolková krajina Sasko-Anhaltsko, pokiaľ bola táto škoda spôsobená 
opatreniami internej povahy, ktoré tento verejnoprávny subjekt prijal v rozpore s prá -
vom Únie. Právo Únie navyše nebráni ani tomu, aby mohla zodpovednosť takéhoto verejnoprávneho subjektu za škodu spôsobenú jednotlivcovi takýmito opatreniami vzniknúť popri zodpovednosti, ktorú má samotný členský štát (pozri v tomto zmysle 
rozsudok Haim, už citovaný, body 31 a 32).
62V 
tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ sú splnené tri podmienky pripomenu -
té v bode 47 tohto rozsudku, štát musí, s výhradou nároku na náhradu škody, ktorá 
má základ priamo v práve Únie, napraviť následky spôsobenej škody podľa vnútro-štátneho práva upravujúceho zodpovednosť za spôsobenú škodu, pričom podmienky 
náhrady škody stanovené vo vnútroštátnych právnych úpravách nemôžu byť menej 
FUß
I - 12199výhodné ako podmienky týkajúce sa obdobných vnútroštátnych prostriedkov ná -
pravy (zásada ekvivalencie) a nemôžu byť upravené tak, aby viedli k praktickej ne -
možnosti alebo nadmernému sťaženiu získania náhrady (zásada efektivity) (rozsudky 
Köbler, už citovaný, bod 58; z 13. marca 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group 
Litigation, C-524/04, Zb. s. I-2107, bod 123, ako aj Transportes Urbanos y Servicios Generales, už citovaný, bod 31).
63N
a prvú otázku teda treba odpovedať tak, že taký pracovník, ako je G. Fuß vo veci 
samej, ktorý ako hasič zamestnaný v rámci zásahovej služby spadajúcej do verejného sektora odpracoval priemerný týždenný pracovný čas presahujúci priemerný týžden -
ný pracovný čas stanovený v článku 6 písm. b) smernice 2003/88, sa môže dovolávať 
práva Únie na vyvodenie zodpovednosti orgánov dotknutého členského štátu s cie -
ľom získať náhradu škody vzniknutej v dôsledku porušenia tohto ustanovenia.
O druhej otázke
64Pr
vou časťou svojej druhej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či právo Únie bráni takej 
vnútroštátnej právnej úprave, o  akú ide vo veci samej, ktorá právo pracovníka za -
mestnaného vo verejnom sektore na náhradu škody vzniknutej v dôsledku porušenia 
právnej normy Únie, v prejednávanom prípade článku 6 písm. b) smernice 2003/88, 
zo strany orgánov dotknutého členského štátu, podriaďuje dodatočnej podmienke, 
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12200ktorou je zavinenie zo strany zamestnávateľa. Druhou časťou tejto otázky sa vnút -
roštátny súd pýta, či toto právo na náhradu škody môže podliehať povinnosti najprv 
požiadať zamestnávateľa, aby toto ustanovenie dodržoval.
O podmienke týkajúcej sa zavinenia zo strany zamestnávateľa
65T
reba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora postačujú na to, aby jednot -
livcom vzniklo právo na náhradu škody, tri podmienky spomenuté v bode 47 tohto 
rozsudku (pozri rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 66, 
ako aj Köbler, už citovaný, bod 57).
66Z 
toho vyplýva, že právo Únie vôbec nevylučuje, aby zodpovednosť štátu za porušenie 
tohto práva mohla byť na základe vnútroštátneho práva vyvodená aj za menej prís -
nych podmienok (pozri rozsudok Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 
už citovaný, bod  115 a  citovanú judikatúru), ale bráni tomu, aby v  tejto súvislosti ukladalo ďalšie podmienky.
67S
údny dvor už rozhodol, že aj keď niektoré subjektívne a objektívne okolnosti, ktoré 
možno v rámci vnútroštátneho právneho systému viazať na pojem „zavinenie“, môžu 
byť s ohľadom na judikatúru pripomenutú v bode 51 tohto rozsudku relevantné pre 
FUß
I - 12201posúdenie, či je porušenie práva Únie dostatočne závažné, pravdou zostáva, že povin -
nosť nahradiť škodu spôsobenú jednotlivcom nemôže podliehať podmienke vyplýva -
júcej z pojmu „zavinenie“, ktorý presahuje dostatočne závažné porušenie práva Únie. 
Uloženie takejto dodatočnej podmienky by totiž znamenalo spochybnenie práva na 
náhradu škody, ktoré má základ v právnom poriadku Únie (pozri rozsudky Brasse -
rie du pêcheur a Factortame, už citovaný, body 78 až 80, ako aj Haim, už citovaný, bod 39).
68T
ak by to pritom bolo v prípade uloženia podmienky, podľa ktorej by v takej veci ako 
vo veci samej právo na náhradu škody vzniknutej z  dôvodu porušenia práva Únie 
podliehalo dôkazu existencie osobitného zavinenia, ako je úmysel alebo nedbanlivosť, 
ktorého sa dopustil zamestnávateľ, v prejednávanej veci Stadt Halle, keďže ArbZVO -
-FW z roku 1998, ako vyplýva z bodov 51 až 58 tohto rozsudku, predstavuje samo osebe dostatočne závažné porušenie práva Únie.
69V
nútroštátnemu súdu však prislúcha, aby vo veci, ktorá mu bola predložená, určil, či 
je takáto dodatočná podmienka skutočne stanovená v uvedenej vnútroštátnej práv -
nej úprave, keďže nemecká vláda tak vo svojich písomných pripomienkach, ako aj na pojednávaní uviedla, že právo na náhradu škody nie je podľa vnútroštátneho práva vôbec podmienené zavinením zamestnávateľa.
70N
a prvú časť druhej otázky teda treba odpovedať tak, že právo Únie bráni takej vnút -
roštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá právo pracovníka zamestna -
ného vo verejnom sektore na náhradu škody vzniknutej v dôsledku porušenia právnej 
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12202normy Únie, v prejednávanej veci článku 6 písm. b) smernice 2003/88, zo strany orgá -
nov členského štátu podriaďuje, čo musí overiť vnútroštátny súd, podmienke vyplýva -
júcej z pojmu „zavinenie“, ktorý presahuje dostatočne závažné porušenie uvedeného 
práva.
O podmienke týkajúcej sa povinnosti najprv podať žiadosť zamestnávateľovi
71P
odľa Stadt Halle a nemeckej vlády je podmienka, podľa ktorej sa najprv musí žia -
dosť podať zamestnávateľovi a ktorá vychádza z vnútroštátnej judikatúry, odôvodne -
ná skutočnosťou, že právo každého úradníka na kompenzáciu vo forme náhradného 
voľna v  prípade, ak jeho pracovný čas presiahol pracovný čas stanovený právnymi 
predpismi, je založené na zásade dobrej viery zakotvenej v § 242 BGB, a teda je ne -
oddeliteľnou súčasťou vzťahu dôvery, ako aj služobného vzťahu medzi úradníkom 
a  verejnoprávnym zamestnávateľom. Táto požiadavka poskytuje zamestnávateľovi možnosť zorganizovať sa tak, aby dodržal túto povinnosť kompenzácie, a príslušným spôsobom upraviť rozpis služieb. Stadt Halle v  tejto súvislosti dodáva, že uvedená 
požiadavka odráža vôľu vnútroštátneho zákonodarcu zabrániť v záujme zabezpečenia 
kontinuity verejnej služby akumulácii veľkého počtu hodín náhradného voľna z dô -
vodu kompenzácie.
72V 
tejto súvislosti treba pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 62 tohto 
rozsudku, že pokiaľ neexistujú ustanovenia práva Únie v danej oblasti, členským štá -
tom prislúcha, aby upravili procesné podmienky žalôb zameraných na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, 
za predpokladu, že takéto podmienky sú v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity 
FUß
I - 12203(pozri rozsudky zo 14. decembra 1995, Peterbroeck, C-312/93, Zb. s. I-4599, bod 12; 
Impact, už citovaný, bod 46, a z 29. októbra 2009, Pontin, C-63/08, Zb. s. I-10467, bod 43).
73P
okiaľ ide dodržiavanie zásady ekvivalencie, zo skutočností poskytnutých Súdnemu 
dvoru v tejto veci vyplýva, ako tvrdí nemecká vláda, že požiadavka najprv podať žia -
dosť zamestnávateľovi, keďže je založená na zásade dobrej viery upravenej v § 242 BGB, sa zjavne týka, čo však musí overiť vnútroštátny súd, všetkých žalôb podaných úradníkmi proti svojmu zamestnávateľovi na účely náhrady vzniknutej škody, či už táto škoda vyplýva z porušenia vnútroštátneho práva alebo z porušenia práva Únie.
74V
nútroštátny súd sa naopak pýta, či táto podmienka nie je v rozpore so zásadou efek -
tivity, keďže by mohla nadmerne sťažovať vykonávanie práva Únie.
75V 
tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ ide o uplatnenie dostupných právnych 
prostriedkov na účely spochybnenia zodpovednosti členského štátu za porušenia práva Únie, Súdny dvor už konštatoval, že vnútroštátny súd môže overiť, či poško-dená osoba vyvinula primerané úsilie na to, aby sa vyhla škode alebo obmedzila jej výšku, a či najmä v primeranom čase využila všetky právne prostriedky, ktoré mala k dispozícii (rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 84; Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, už citovaný, bod 124, ako aj z 24. marca 
2009, Danske Slagterier, C-445/06, Zb. s. I-2119, bod 60).
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1220476Podľa zásady, ktorá je spoločná právnym systémom členských štátov, musí totiž po -
škodená osoba pod hrozbou toho, že sama bude musieť znášať škodu, vyvinúť prime -
rané úsilie, aby obmedzila rozsah škody (rozsudky z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada 
a Komisia, C-104/89 a C-37/90, Zb. s. I-3061, bod 33; Brasserie du pêcheur a Factor -
tame, už citovaný, bod 85, ako aj Danske Slagterier, už citovaný, bod 61).
77Z 
judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že by bolo v rozpore so zásadou efektivi -
ty uložiť poškodeným osobám povinnosť systematicky využívať všetky právne pro -
striedky, ktoré sú im k dispozícii, aj keď by to spôsobilo nadmerné ťažkosti alebo by to 
od nich nebolo možné rozumne vyžadovať (rozsudok Danske Slagterier, už citovaný, bod 62).
78S
údny dvor už teda rozhodol, že výkon práv priznaných jednotlivcom priamo uplatni -
teľnými ustanoveniami práva Únie by bol znemožnený alebo nadmerne sťažený, ak by ich návrhy na náhradu škody založené na porušení práva Únie museli byť zamietnuté 
alebo čiastočne zamietnuté iba z toho dôvodu, že sa jednotlivci nedomáhali práva, 
ktoré im priznáva právo Únie a ktoré im vnútroštátny zákon odoprel, s cieľom napad -
núť zamietnutie členského štátu prostredníctvom právnych prostriedkov určených na tento účel, dovolávajúc sa prednosti a priameho účinku práva Únie (pozri rozsudky z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C-397/98 a C-410/98, Zb. s. I-1727, bod 106, 
ako aj Danske Slagterier, už citovaný, bod 63).
79V 
prejednávanej veci treba pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 33 tohto rozsudku, 
článok  6 písm.  b) smernice 2003/88, ktorého cieľom je zabezpečiť účinnú bezpeč -
nosť a ochranu zdravia pracovníkov tým, že im zaručí právo na maximálny týždenný 
FUß
I - 12205pracovný čas, ako aj minimálny čas odpočinku, predstavuje pravidlo sociálneho práva 
Únie s osobitným významom, od ktorého sa v prípade neprebratia článku 22 ods. 1 tejto smernice nemôže odchýliť nijaký zamestnávateľ vo vzťahu k takému pracovní -
kovi, ako je G. Fuß.
80Ak
o už pritom Súdny dvor rozhodol, pracovník sa má považovať za slabšiu stranu 
v rámci pracovnoprávneho vzťahu, takže je nutné zabrániť tomu, aby ho mal zamest -
návateľ možnosť v jeho právach obmedzovať (pozri v tomto zmysle rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 82).
81V
zhľadom na toto slabšie postavenie môže byť totiž takýto pracovník odradený od 
otvoreného uplatňovania svojich práv voči zamestnávateľovi, keďže uplatňovanie týchto práv ho môže vystaviť opatreniam zamestnávateľa, ktoré môžu mať vplyv na 
pracovnoprávny vzťah v neprospech tohto pracovníka.
82V
o veci samej teda nie je sporné, že Stadt Halle, ako vyplýva z rozhodnutia vnútro -
štátneho súdu, vopred informovalo svojich zamestnancov, že pracovníkov, ktorí sa 
budú dovolávať práv vyplývajúcich zo smernice 2003/88, preloží na iné miesto, a že keď ho G. Fuß, odvolávajúc sa na už citované uznesenie Personalrat der Feuerwehr Hamburg, požiadal, aby sa v zásahovej službe, v ktorej bol zamestnaný, dodržal ma -
ximálny týždenný pracovný čas upravený v článku 6 písm. b) uvedenej smernice, bol 
s okamžitou platnosťou proti svojej vôli preložený na iné služobné miesto.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1220683Okrem toho treba zdôrazniť, že v takej veci ako vo veci samej, ktorá sa týka porušenia 
ustanovenia práva Únie s priamym účinkom zo strany zamestnávateľa vo verejnom sektore, má povinnosť dotknutých pracovníkov najprv požiadať svojho zamestná -
vateľa o skončenie porušovania tohto ustanovenia na účely získania náhrady škody vzniknutej v  dôsledku tohto porušenia za následok, že orgánom dotknutého člen -
ského štátu sa umožní, aby bola povinnosť dbať o dodržovanie takýchto noriem sys -
tematicky prenášaná na jednotlivca, čím sa týmto orgánom môže umožniť, aby boli v prípade nepodania takejto žiadosti vyňaté z ich dodržovania.
84Ak
o však správne uviedli G. Fuß a Komisia, článok 6 písm. b) smernice 2003/88 ani 
zďaleka nevyžaduje, aby dotknutí pracovníci požiadali svojho zamestnávateľa o do-držovanie minimálnych požiadaviek upravených týmto ustanovením, ale naopak, zamestnávateľovi nariaďuje, aby v  prípade, ak je do vnútroštátneho práva prebratá 
výnimka upravená v článku 22 tej istej smernice, získal osobný, výslovný a slobodne 
vyjadrený súhlas uvedeného pracovníka s tým, že sa vzdáva práv priznaných týmto článkom 6 písm. b) (pozri rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, body 82 a 84).
85Ok
rem toho treba pripomenúť, že podľa judikatúry a ako už vyplýva z bodov 39 a 40 
tohto rozsudku, ak sú splnené podmienky požadované na to, aby sa ustanovení smer -
nice mohli dovolávať jednotlivci pred vnútroštátnymi súdmi, sú všetky orgány člen -
ských štátov vrátane decentralizovaných orgánov, akými sú spolkové krajiny, mestá alebo obce, prípadne aj ako verejnoprávni zamestnávatelia, už z tohto dôvodu povin -
né tieto ustanovenia uplatňovať (pozri v tomto zmysle rozsudky Costanzo, už citova -
ný, body 30 až 33, ako aj Fuß, už citovaný, body 61 a 63).
FUß
I - 1220786Za týchto podmienok treba dospieť k  záveru, že nemožno považovať za primera -
né požadovať od takého pracovníka, ktorému rovnako ako G. Fußovi vznikla škoda  
z dôvodu, že jeho zamestnávateľ porušil práva priznané článkom 6 písm. b) smer -
nice 2003/88, aby na účely uplatnenia nároku na získanie náhrady tejto škody najprv 
podal žiadosť tomuto zamestnávateľovi.
87Z 
toho vyplýva, že požiadavka takejto predchádzajúcej žiadosti je v rozpore so zása -
dou efektivity.
88V 
tejto súvislosti Stadt Halle nemôže uvedenú požiadavku odôvodniť nutnosťou za -
brániť akumulácii veľkého počtu hodín náhradného voľna z  dôvodu kompenzácie, keďže na zabránenie takejto akumulácii postačuje úplné dodržovanie ustanovení článku 6 písm. b) smernice 2003/88.
89Ok
rem toho sa nemecká vláda neoprávnene pokúša preukázať analógiu medzi vnút -
roštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, a článkom 91 ods. 2 prvou zarážkou Služobného poriadku úradníkov Európskej únie. Požiadavka najprv podať sťažnosť menovaciemu orgánu, ktorá je v tomto ustanovení upravená ako podmien -
ka prípustnosti žalôb podaných úradníkmi Únie, sa totiž týka podania žaloby pro -
ti individuálnemu aktu spôsobujúcemu ujmu, ktorý prijal ten istý orgán, a nie ako 
v prejednávanej veci spochybnenia vnútroštátnej právnej úpravy spôsobujúcej škodu 
jednotlivcom, ktorá je v  rozpore s  právom Únie, v  prípade ktorého majú samotné členské štáty, ako vyplýva z bodov 83 až 85 tohto rozsudku, povinnosť zabezpečiť jeho dodržovanie bez toho, aby ju mohli preniesť na týchto jednotlivcov.
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 1220890V  dôsledku toho treba na druhú časť druhej otázky odpovedať tak, že právo Únie 
bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá podriaďuje právo pracovníka zamestnaného vo verejnom sektore na náhradu škody vzniknutej 
v dôsledku porušenia článku 6 písm. b) smernice 2003/88 zo strany dotknutého člen -
ského štátu podmienke, aby o dodržovanie tohto ustanovenia najprv požiadal svojho 
zamestnávateľa.
O tretej a štvrtej otázke
91S
vojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd 
pýta na formu práva na náhradu škody, ako aj na spôsob jej výpočtu.
92P
okiaľ ide o formu a spôsob výpočtu náhrady škody, treba zdôrazniť, že náhrada škôd 
spôsobených jednotlivcom porušením práva Únie musí byť primeraná vzniknutej 
škode, aby mohla zabezpečiť skutočnú ochranu ich práv (rozsudok Brasserie du pê -
cheur a Factortame, už citovaný, bod 82).
93Ak
o už vyplýva z bodu 62 tohto rozsudku, v prípade neexistencie práva Únie v tejto 
oblasti je na vnútroštátnom poriadku dotknutého členského štátu, aby za predpokla -
du, že budú dodržané zásady ekvivalencie a efektivity, stanovil kritériá umožňujúce určiť rozsah náhrady škody (rozsudok Brasserie du pêcheur a Factortame, už citova -
ný, bod 83).
FUß
I - 1220994Z  toho vyplýva, že je na vnútroštátnom práve členských štátov, aby pri dodržaní 
oboch zásad uvedených v predchádzajúcom bode jednak určili, či sa náhrada škody spôsobená jednotlivcovi porušením ustanovení smernice 2003/88 musí poskytnúť vo 
forme udelenia dodatočného náhradného voľna alebo vo forme finančného odškod -
nenia, a jednak definovali pravidlá týkajúce sa spôsobu výpočtu tejto náhrady.
95P
okiaľ ide konkrétne o  formu, ktorú musí mať náhrada škody, treba zdôrazniť, že 
keďže ani udelenie dodatočného náhradného voľna, ani poskytnutie finančného od-škodnenia zjavne nerobí poskytnutie takejto náhrady prakticky nemožným alebo mi -
moriadne zložitým, vnútroštátny súd sa musí osobitne ubezpečiť, že zvolený spôsob 
náhrady škody je v súlade so zásadou ekvivalencie, ktorú treba posúdiť s prihliadnu -
tím na náhrady škody poskytované vnútroštátnymi súdmi v  rámci sťažností alebo podobných žalôb vychádzajúcich z vnútroštátneho práva.
96V 
tejto súvislosti treba spresniť, na rozdiel od toho, čo tvrdí G. Fuß a Komisia, že zo 
smernice 2003/88 nemožno vyvodiť, že právo Únie uprednostňuje niektorú z týchto foriem náhrady škody, keďže táto smernica neobsahuje nijaké ustanovenie týkajúce sa 
náhrady škody vzniknutej porušením jej ustanovení.
97P
okiaľ ide o referenčné obdobia upravené v článkoch 16 až 19 smernice 2003/88 na 
uplatnenie článku 6 písm. b) tejto smernice na účely stanovenia týždenného priemer -
ného pracovného času, v takej veci ako vo veci samej nemôžu byť v žiadnom prípa -
de relevantné, keďže aj keď tieto ustanovenia majú v tejto súvislosti priamy účinok 
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12210(rozsudok Simap, už citovaný, bod 70), je nesporné, že všetky dotknuté referenčné 
obdobia uplynuli, pokiaľ ide o obdobie uvedené v návrhu na náhradu škody, ktorý vo veci samej podal G. Fuß.
98V 
dôsledku toho treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že náhrada škody zo 
strany orgánov členských štátov, ktorú tieto orgány spôsobili jednotlivcom poruše-ním práva Únie, musí byť primeraná vzniknutej škode. V prípade neexistencie usta -
novení práva Únie v danej oblasti je na vnútroštátnom práve dotknutého členského štátu, aby pri rešpektovaní zásad rovnocennosti a efektivity jednak určilo, či škoda vzniknutá takému pracovníkovi, ako je G. Fuß vo veci samej, v dôsledku porušenia právnej normy Únie, musí byť nahradená udelením dodatočného náhradného voľ -
na alebo finančným odškodnením, a jednak definovalo pravidlá týkajúce sa spôsobu  
výpočtu tejto náhrady. Referenčné obdobia upravené v  článkoch 16 až 19 smer -
nice 2003/88 sú v tejto súvislosti irelevantné.
O pi
atej otázke
99V
zhľadom na to, čo bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku, treba na piatu otázku 
odpovedať tak, že odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom sú totožné  
bez ohľadu na to, či sa na skutkový stav vo veci samej vzťahujú ustanovenia smer -
nice 93/104 alebo ustanovenia smernice 2003/88.
FUß
I - 12211O trovách
100V
zhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom kona -
nia vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu 
v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdne -
mu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1. Taký pracovník, ako je G.  Fuß vo veci samej, ktorý ako hasič zamestnaný 
v rámci zásahovej služby spadajúcej do verejného sektora odpracoval prie-merný týždenný pracovný čas presahujúci priemerný týždenný pracovný 
čas stanovený v článku 6 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 
2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pra -
covného času, sa môže dovolávať práva Únie na vyvodenie zodpovednosti or -
gánov dotknutého členského štátu s cieľom získať náhradu škody vzniknutej v dôsledku porušenia tohto ustanovenia.
2. Právo Únie bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej,
 — ktorá podriaďuje, čo musí overiť vnútroštátny súd, právo pracovníka za -
me
stnaného vo verejnom sektore na náhradu škody vzniknutej v dôsled -
ku porušenia právnej normy Únie, v prejednávanej veci článku 6 písm. b) 
smernice 2003/88, zo strany orgánov členského štátu podmienke vyplý -
vajúcej z pojmu „zavinenie“, ktorý presahuje dostatočne závažné poruše -
nie uvedeného práva, a
ROZSUDOK Z 25. 11. 2010 — VEC C-429/09
I - 12212 — ktorá podriaďuje právo pracovníka zamestnaného vo verejnom sektore 
na náhradu škody vzniknutej v  dôsledku porušenia článku  6 písm.  b) smernice 2003/88 zo strany dotknutého členského štátu podmienke, aby 
o dodržovanie tohto ustanovenia najprv požiadal svojho zamestnávateľa.
3. Náhrada škody zo strany orgánov členských štátov, ktorú tieto orgány spô-
sobili jednotlivcom porušením práva Únie, musí byť primeraná vzniknutej škode. V  prípade neexistencie ustanovení práva Únie v  danej oblasti je na 
vnútroštátnom práve dotknutého členského štátu, aby pri rešpektovaní zá -
sad rovnocennosti a efektivity jednak určilo, či škoda vzniknutá takému pra -
covníkovi, ako je G. Fuß vo veci samej, v dôsledku porušenia právnej normy 
Únie musí byť nahradená udelením dodatočného náhradného voľna alebo finančným odškodnením, a jednak definovalo pravidlá týkajúce sa spôsobu 
výpočtu tejto náhrady. Referenčné obdobia upravené v  článkoch 16 až 19 
smernice 2003/88 sú v tejto súvislosti irelevantné.
4. Odpovede na otázky položené vnútroštátnym súdom sú totožné bez ohľadu na to, či sa na skutkový stav vo veci samej vzťahujú ustanovenia smernice Rady 93/104/ES z  23.  novembra 1993 o  niektorých aspektoch organizácie 
pracovného času, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu 
a Rady 2000/34/ES z 22. júna 2000, alebo ustanovenia smernice 2003/88.
Podpisy