Pokiaľ ide o žalobu podanú úradníkom Únie proti nariadeniu č. 1023/2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie, prijatému na základe článku 336 ZFEÚ v súlade s riadnym legislatívnym postupom, napadnuté ustanovenia patria do kategórie všeobecne záväzných aktov, aktov legislatívnej povahy, vo vzťahu ku ktorým článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ podmieňuje prípustnosť žalôb o zrušenie podaných fyzickými alebo právnickými osobami dodržaním podmienok priamej a osobnej dotknutosti.

V tejto súvislosti podmienka osobnej dotknutosti nemôže byť založená na článkoch 27 a 28 Charty základných práv Európskej únie. Skutočnosť, že osoba istým spôsobom zasahuje do procesu, ktorý vedie k prijatiu aktu Európskej únie, totiž môže túto osobu individualizovať vo vzťahu k predmetnému aktu len vtedy, keď jej uplatniteľná právna úprava Únie poskytuje isté procesné záruky. Ak nie je výslovne stanovené inak, ani proces vypracovania všeobecne platných aktov, ani tieto akty samotné nevyžadujú podľa všeobecných zásad práva Únie, akou je právo byť vypočutý, účasť dotknutých osôb, keďže ich záujmy sa považujú za zastúpené politickými orgánmi, ktoré sú povolané prijať tieto akty. V tejto súvislosti treba konštatovať, že ani v článku 336 ZFEÚ, ani v článku 10 služobného poriadku, ba ani v článku 27 Charty základných práv nie je upravené žiadne individuálne procesné právo, ktorým by disponovali zamestnanci inštitúcií Únie.

Okrem toho, hoci je pravda, že osobu možno považovať za osobne dotknutú aktom, pretože tvorí súčasť úzkej skupiny hospodárskych subjektov, keď tento akt mení práva nadobudnuté touto osobou pred jeho prijatím, treba konštatovať, že ak by sa aj preukázalo, že žalobkyňa skutočne patrí do takého úzkeho kruhu úradníkov, vo vzťahu ku ktorým budú mať napadnuté ustanovenia nariadenia č. 1023/2013 za následok odňatie nároku na náhradu cestovných výdavkov a na čas na cestu, táto okolnosť nevyplýva zo zrušenia nadobudnutého práva iba týmto úradníkom. Neexistovalo totiž nadobudnuté právo v tomto zmysle, keďže ako vyplýva z článku 7 prílohy V služobného poriadku uplatniteľného do 31. decembra 2013 a z článku 8 prílohy VII tohto istého služobného poriadku, nárok na náhradu cestovných výdavkov a na čas na cestu mali v skutočnosti bez ohľadu na príspevok na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko všetci úradníci Únie. V tejto súvislosti, hoci voľba Parlamentu a Rady viazať prostredníctvom ustanovení nariadenia č. 1023/2013 tieto nároky na poberanie príspevku na expatriáciu alebo na zahraničné bydlisko má za následok odňatie uvedených nárokov žalobkyni z dôvodu právnej a faktickej situácie, v ktorej sa žalobkyňa, tak ako ostatní úradníci, v súčasnosti nachádza, nie je vylúčené, že iní úradníci sa v budúcnosti budú nachádzať v obdobnej situácii ako ona.

Navyše možnosť viac či menej presne určiť v okamihu prijatia sporného opatrenia počet alebo dokonca totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie použije, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak je nesporné, že sa toto použitie vykoná na základe objektívnej právnej alebo faktickej situácie definovanej dotknutým aktom.

(pozri body 25, 31, 32, 37, 41, 45 – 48)