ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Z článku 11 ods. 2 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, jednoznačne vyplýva, že členský štát je jediný oprávnený jednak vypracovať národný alokačný plán, ktorým chce dosiahnuť ciele stanovené touto smernicou, pokiaľ ide o emisie skleníkových plynov, a ktorý oznámi Komisii, a jednak prijať konečné rozhodnutia stanovujúce celkové množstvo kvót, ktoré pridelí na každé päťročné obdobie, a rozdelenie tohto množstva medzi hospodárske subjekty. Naopak, z článku 9 ods. 3 tejto smernice vyplýva, že úloha Komisie sa obmedzuje na kontrolu zlučiteľnosti národného alokačného plánu členského štátu s kritériami uvedenými v prílohe III uvedenej smernice a ustanoveniami jej článku 10. Komisia má právomoc preskúmať túto zlučiteľnosť a zamietnuť národný alokačný plán odôvodneným rozhodnutím z dôvodu nezlučiteľnosti s týmito kritériami alebo týmito ustanoveniami. V prípade zamietnutia národného alokačného plánu môže členský štát prijať rozhodnutie na základe článku 11 ods. 2 uvedenej smernice len v prípade, ak zmeny plánu, ktoré navrhol členský štát v dôsledku zamietnutia, boli prijaté Komisiou.

Hoci je pravda, že môžu existovať veľké rozdiely, čo sa týka typov povinností, ktoré smernice ukladajú členským štátom, a výsledkov, ktoré sa nimi majú dosiahnuť, a takisto je nesporné, že ustanovenia smerníc, ktoré sa týkajú výlučne vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou, nemusia vyžadovať preberacie opatrenia, nemožno poprieť, že články 9 a 11 smernice 2003/87 upravujú príslušné úlohy Komisie a členských štátov v rámci prijímania národných alokačných plánov, a to konkrétne otázku rozdelenia právomocí medzi Komisiu a členské štáty. Tieto ustanovenia umožňujú určiť, či členské štáty disponujú, alebo nedisponujú mierou voľnej úvahy na účely vypracovania svojho plánu, a prípadne, aký je jej rozsah.

Takisto nemožno poprieť, že smernica 2003/87 nestanovuje konkrétnu metódu na účely vypracovania národného alokačného plánu a stanovenia celkového množstva emisných kvót skleníkových plynov, ktoré majú byť pridelené. Práve naopak, príloha III bod 1 uvedenej smernice výslovne stanovuje, že členské štáty musia stanoviť celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť, pričom zohľadnia najmä národnú energetickú politiku a národný program v oblasti klimatických zmien.

Členské štáty tak disponujú určitou mierou voľnej úvahy pri výbere opatrení, ktoré považujú za najvhodnejšie na dosiahnutie výsledku stanoveného uvedenou smernicou v osobitnom kontexte vnútroštátneho trhu s energiou.

Pokiaľ ide o skutočnosť, že v súlade s článkom 9 tejto smernice Komisia posudzuje národné alokačné plány v rámci kontroly ex ante, taká právomoc sa isto vo viacerých ohľadoch odlišuje od kontroly ex post stanovenej v článku 226 ES. Táto okolnosť však nemôže znamenať, že by kontrola ex ante musela ísť nad rámec kontroly zákonnosti.

(pozri body 49, 51 – 54)
Článok 12 ods. 4 písm. a) posledná veta Dohovoru o štatúte európskych škôl sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom, ktoré sú zmluvnou stranou tohto dohovoru, ukladá povinnosť dbať na to, aby mali učitelia pridelení alebo vyslaní do európskych škôl počas obdobia pridelenia alebo vyslania rovnaké práva na postup v zamestnaní a na dôchodkové nároky, ako sú práva uplatňujúce sa na vnútroštátnych učiteľov podľa právnej úpravy členského štátu ich pôvodu.

Zatiaľ čo prvé tri vety tohto ustanovenia ukladajú povinnosti Najvyššej rade, ktoré musia byť prípadne vykonané v spolupráci s vládami, jeho posledná veta je formulovaná neutrálne – konštatuje právo učiteľov na zachovanie si práva na postup v zamestnaní a dôchodkové nároky zaručené ich vnútroštátnymi predpismi bez špecifikácie, kto má zachovanie týchto práv zabezpečiť.

Je však zrejmé, že toto právo by nemohlo byť zachované, ak by členské štáty, ktoré sú zmluvnou stranou tohto dohovoru, mohli upraviť svoje vnútroštátne predpisy a ustanovenia upravujúce vyslanie alebo pridelenie svojich učiteľov do európskej školy spôsobom, ktorý by ich zbavil práv počas obdobia vyslania alebo pridelenia.

V tejto súvislosti právo na postup v zamestnaní a dôchodkové nároky učiteľov vyslaných alebo pridelených do európskych škôl sú v celom rozsahu upravené príslušnými vnútroštátnymi predpismi, a preto Najvyššia rada nemôže zabezpečiť zachovanie týchto práv, ak takéto zachovanie neumožňujú. Okrem toho, hoci je Najvyššia rada nepochybne povinná dodržiavať tieto predpisy, nič to nemení na skutočnosti, že na jednej strane ich uplatnenie na uvedených učiteľov nevyžaduje nijakú intervenciu zo strany tejto rady a na druhej strane je ťažko predstaviteľné, že by táto rada vzhľadom na svoje právomoci obmedzené a striktne ohraničené dohovorom mohla zasiahnuť do práva na postup v zamestnaní a dôchodkové nároky, ktoré týmto učiteľom priznáva ich vnútroštátna právna úprava.

Napokon dosah formulácie „právo na postup zaručené“ vnútroštátnymi predpismi, nachádzajúcej sa v článku 12 ods. 4 písm. a) poslednej vete dohovoru, a teda ochrana priznaná týmto ustanovením učiteľom vyslaným alebo prideleným do európskych škôl, sa nemôže odlišovať v závislosti od miesta ich pôvodu. Táto formulácia si v dôsledku toho vyžaduje autonómny výklad, ktorý musí najmä umožniť účinné dosiahnutie cieľa stanoveného týmto ustanovením, a preto musí zabezpečiť, aby učitelia neboli z dôvodu ich vyslania alebo pridelenia do európskej školy znevýhodnení v oblasti postupu v zamestnaní a dôchodkových nárokov.

(pozri body 42 – 44, 52, 53, 56, bod 1 výroku)
Členský štát, ktorý prijme a ponechá v platnosti právnu úpravu, podľa ktorej sú daňovníci, ktorí presunú svoje bydlisko do iného členského štátu, povinní zahrnúť všetok nezdanený príjem do základu dane za posledné zdaňovacie obdobie, v ktorom boli považovaní za daňovníkov rezidentov, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 18 ES, 39 ES a 43 ES.

Hoci cieľom ustanovení Zmluvy upravujúcich voľný pohyb osôb je podľa ich znenia zabezpečiť v hostiteľskom členskom štáte zaobchádzanie podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, bránia tiež ustanoveniam, ktoré štátnemu príslušníkovi členského štátu bránia alebo ho odrádzajú od toho, aby opustil krajinu pôvodu a využil tak svoje právo voľného pohybu. To je prípad právnej úpravy členského štátu, ktorá vedie k vzniku povinnosti daňovníka, ktorý presunie svoje bydlisko do iného členského štátu, zaplatiť daň skôr, než daňovníci, ktorí majú naďalej bydlisko v prvom uvedenom členskom štáte. Toto rozdielne zaobchádzanie, ktoré môže z finančného hľadiska znevýhodniť osoby, ktoré presunú svoje bydlisko do zahraničia, nemožno vysvetliť rozdielnou objektívnou situáciou. Vzhľadom na právnu úpravu členského štátu, ktorej účelom je zdaniť dosiahnuté príjmy, je totiž situácia osoby, ktorá presunie svoje bydlisko do iného členského štátu, podobná situácii osoby, ktorá si ponechá svoje bydlisko v prvom členskom štáte. Z toho vyplýva, že takéto rozdielne zaobchádzanie bráni výkonu slobôd zakotvených v článkoch 39 ES a 43 ES.

Túto prekážku nemožno odôvodniť potrebou zabezpečiť účinné vymáhanie daňového dlhu, keďže mechanizmy spolupráce, ktoré existujú medzi orgánmi členských štátov na úrovni Únie, a to najmä mechanizmy upravené v smernici 2008/55 o vzájomnej pomoci pri vymáhaní pohľadávok týkajúcich sa určitých poplatkov, odvodov, daní a ďalších opatrení, sú postačujúce na to, aby členskému štátu pôvodu umožnili vymáhanie daňového dlhu v inom členskom štáte. Povinnosť uložená uvedenými vnútroštátnymi právnymi predpismi je teda neprimeraná cieľu, ktorý spočíva v uľahčení vymáhania daňového dlhu.

Uvedenú prekážku nemožno odôvodniť ani potrebou zabezpečiť rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, lebo členský štát pôvodu nestráca pri presune bydliska daňovníka do iného členského štátu právo vykonávať svoju daňovú právomoc, pokiaľ ide o činnosti, ktoré už boli na jeho území vykonané, a nemusí sa teda vzdať svojho práva stanoviť príslušnú výšku dane.

Napokon v prípade neexistencie priamej spojitosti vo vnútroštátnej právnej úprave medzi daňovou výhodou, ktorú predstavuje možnosť zdaniť príjmy za viacero zdaňovacích období, a kompenzáciou tejto výhody akýmkoľvek daňovým zaťažením, nemožno túto právnu úpravu odôvodniť potrebou zabezpečiť koherenciu daňového systému.

(pozri body 52, 53, 57, 59 – 61, 67, 68, 79, 87, 88, 101, bod 1 výroku)
SK
Zbierkasúdnychroz hodnutí
ECLI:EU:C:2012 :300 1Vec C-3 4 8 / 0 9
P. I.
proti
Oberbürgermeisterin de r Stadt R emsc heid
(návrh na začatie prejudiciálneho kon ania podaný Oberverwaltungsgericht für das Land 
Nordrhein-Westfalen)
„Voľný pohyb osôb — Smernica 2004 /38/ES — Článok 28 o ds. 3 písm. a) — Rozhodnutie 
o vyhostení — Odsúdenie v trestnom kon aní — Naliehavé d ôvody verejnej bezpečnosti“
Abstrakt rozsudku
Občianstvo Eu rópskej únie — Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov — Smernica 
2004 /38 — Obmedzenie práva n a vstup a práva n a p obyt z naliehavých d ôvodov verejnej 
bezpečnosti — Rozhodnutie o vyhostení — Skutočnosti, ktoré treba zohľadniť
[Článok 83 o ds. 1 druhý pododsek ZFEÚ; smernica Eu rópskeho parlamentu a Rady 2004 /38, článok 28 
ods. 3 písm. a)]
Článok 28 o ds. 3 písm. a) smernice 2004 /38 o práve o bčanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne 
sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že členské 
štáty môžu také trestné činy, aké sú uvedené v článku 83 o ds. 1 dr uhom pododseku Z FEÚ, považovať 
za mimoriadne závažný zásah do základného záujmu spoločnosti, ktorý môže priamo ohrozovať pokoj 
a fyzickú b ezpečnosť obyvateľstva, a teda m ôže patriť pod p ojem „naliehavé d ôvody ve rejnej 
bezpečnosti“ umožňujúci odôvodniť rozhodnutie o vyhostení na základe uvedeného článku 28 o ds. 3, 
pod podmienkou, že spôsob, akým b oli také t restné činy spáchané, má obzvlášť závažnú povahu, 
pričom v nútroštátnemu súdu prináleží overiť túto skutočnosť na základe individuálneho posúdenia 
prípadu, o ktorom rozhoduje.
Akékoľvek rozhodnutie o vyhostení je podmienené tým, že správanie dotknutej osoby predstavuje 
skutočnú a existujúcu hrozbu pre základný záujem s poločnosti alebo hostiteľského členského štátu, čo 
v prípade dotknutého jednotlivca vo všeobecnosti predpokladá e xistenciu sklonu pokračovať v tomto 
správaní aj v budúcnosti. Pred prijatím rozhodnutia o vyhostení musí hostiteľský členský štát zohľadniť 
najmä také a spekty, akými sú dĺžka p obytu dotknutej osoby na jeho území, jej vek, zdravotný stav, 
rodinná a ekono mická s ituácia, sociálna a kultúrna integrácia v tomto štáte a rozsah väzieb s jej 
krajinou pôvodu.
(pozri body 33, 34 a výrok)
3.

Môže sa článok 2 bod 1 nariadenia č. 1535/2003… vykladať v tom zmysle, že výrobky patriace pod číselné znaky ex 20087061, ex 20087069, ex 20087071, ex 20087079, ex 20087092, ex 20087094, ako aj ex 20087099 sú hotovými výrobkami v zmysle uvedeného nariadenia?
10

Vaasan hallinto-oikeus túto žalobu zamietol. Usúdil najmä, že dosiahnutie cieľov sledovaných smernicou 2000/76 by mohlo byť takýmto reštriktívnym výkladom rozsahu jej pôsobnosti, podľa ktorého by sa jej požiadavky neuplatňovali na spaľovanie predupraveného odpadu, ohrozené. Tento súd tiež dospel k záveru, že ako samostatná funkčná jednotka sa plynový generátor nemá považovať za spaľovňu odpadov v zmysle smernice 2000/76, pretože splyňovací proces je tepelné spracovanie, a aby zariadenie mohlo byť spaľovňou odpadu, musela by v ňom existovať linka určená na spaľovanie.
19

Súdny dvor taktiež rozhodol, že berúc do úvahy dvojitú okolnosť, a síce to, že na jednej strane z článku 2 šiestej smernice vyplýva, že každé plnenie má byť zvyčajne považované za odlišné a nezávislé a na druhej strane plnenie pozostávajúce z jediného plnenia z hospodárskeho hľadiska nesmie byť umelo členené, aby sa nezmenila funkčnosť systému DPH, o jediné plnenie ide, keď dva alebo viaceré prvky alebo úkony poskytnuté zdaniteľnou osobou v prospech zákazníka sú tak úzko spojené že tvoria objektívne jediné nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozčlenenie by bolo neprirodzené (pozri rozsudky Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, body 20 a 22, ako aj Aktiebolaget NN, už citovaný, body 22 a 23).
1.

Helénska republika si tým, že neprijala potrebné opatrenia, ktoré by zabezpečovali, že vnútroštátne orgány prostredníctvom vydávania povolení v súlade s článkami 6 a 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/1/ES z 15. januára 2008 o integrovanej prevencii a kontrole znečisťovania životného prostredia (kodifikované znenie) alebo vo vhodnej forme prostredníctvom prehodnotenia, a ak je to potrebné, aktualizáciou podmienok budú dohliadať na to, aby sa existujúce prevádzky prevádzkovali v súlade s požiadavkami článkov 3, 7, 9, 10 a 13, článku 14 písm. a) a b) a článku 15 ods. 2 tejto smernice najneskôr do 30. októbra 2007, bez toho, aby tým boli dotknuté iné osobitné predpisy Spoločenstva, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 5 ods. 1 uvedenej smernice.
1.

Talianska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie výkonu rozhodnutia Komisie 2008/697/ES zo 16. apríla 2008 týkajúceho sa štátnej pomoci C 13/07 (ex NN 15/06 a N 734/06), ktorú Taliansko poskytlo spoločnosti New Interline, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 249 štvrtého odseku ES, ako aj z článkov 2 a 3 uvedeného rozhodnutia.
17

Uvedeným rozhodnutím Komisia vyhlásila pomoc poskytnutú španielskymi orgánmi najmä spoločnosti Indosa, a to vo forme sústavného neplatenia daní a neodvádzania poistného na sociálne zabezpečenie, a to tak do dňa vyhlásenia konkurzu na tento podnik, ako aj po tomto dátume, až do mája 1997, za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom.
44

Na základe výzvy zo strany Súdneho dvora Rada listom z 25. januára 2011 spresnila, že trvá na svojom odvolaní z dvoch dôvodov. Po prvé jeho späťvzatie by spôsobilo, že sporné nariadenie by s ohľadom na spoločnosť Xinanchem bolo zrušené s účinnosťou ex tunc, avšak ak by bolo odvolaniu vyhovené, toto nariadenie by bolo v plnom rozsahu platné až do jeho zrušenia nariadením č. 1187/2010. Po druhé z napadnutého rozsudku vyplývajú dôležité zásadné otázky týkajúce sa výkladu článku 2 ods. 7 písm. c) základného nariadenia, ktoré majú dosah presahujúci prejednávanú vec.
42

Spolková republika Nemecko okrem toho tvrdí, že upustenie od predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy by daňovníkovi prípadne umožnilo úplne sa vyhnúť plateniu dane. Bolo by to tak a fortiori v prípade, ak by daňovník presunul svoje bydlisko do tretieho štátu, pretože legislatívne nástroje Únie sa v tomto prípade neuplatňujú. Uvedená právna úprava by sa preto mala ponechať na účely zabezpečenia účinného vymáhania dane.
7

Článok 5 uvedeného nariadenia preto stanovuje: „Dočasný režim 1. Odlišne od kapitoly 5 prílohy IV k Aktu o pristúpení [z roku 2003] a od článkov 20 a 214 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92, podliehajú výrobky patriace pod číselné znaky KN 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 21011292, 21012092, 2105 a 2202, okrem tých, ktoré sú vymenované v článku 4 ods. 5 nariadenia Komisie (ES) č. 1972/2003 [z 10. novembra 2003 o prechodných opatrenia prijatých v súvislosti s pristúpením Českej republiky, Estónska, Cypru, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Malty, Poľska, Slovinska a Slovenska s ohľadom na obchod s poľnohospodárskymi výrobkami (Ú. v. EÚ L 293, s. 3; Mim. vyd. 03/40, s. 474)], dovoznej colnej sadzbe erga omnes vrátane akéhokoľvek dodatočného dovozného cla uplatniteľného v deň uvoľnenia do režimu voľného obehu, a to za predpokladu, že: a) do 1. mája 2004 boli v spoločenstve alebo v niektorom novom členskom štáte vo svojom zložení zo dňa 30. apríla 2004 v režime voľného obehu a b) 1. mája 2004: i) sa nachádzajú v dočasnom uskladnení alebo ii) patria pod jedno z colných spracovaní alebo jeden z colných režimov, ktoré sú uvedené v článku 4 ods. 15 písm. b) a v článku 4 ods. 16 písm. b) až písm. g) nariadenia (ES) č. 2913/92 v spoločenstve, alebo iii) po podrobení vývozným formalitám sa prepravujú v rámci rozšíreného spoločenstva. Prvý pododsek sa neuplatní na výrobky, s výnimkou rafinovaného cukru C z cukrovej repy, izoglukózového sirupu C a inulínového sirupu C, ktoré patria pod jednotlivé číselné znaky KN 17019910, 17019990, 17023010, 17024010, 17026010, 17029030, 17026080 a 17029080, vyvezené zo spoločenstva pätnástich krajín, ak dovozca preukáže, že v krajine vývozu sa nežiadali vývozné náhrady za tieto výrobky. Na žiadosť dovozcu vývozca zabezpečí, aby príslušný orgán na vývoznom vyhlásení potvrdil, že v krajine vývozu sa za výrobky nežiadala vývozná náhrada. 2. Odlišne od kapitoly 5 prílohy IV k Aktu o pristúpení [z roku 2003] a od článkov 20 a 214 nariadenia Rady (ES) č. 2913/92 výrobky patriace pod číselné znaky KN 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 21011292, 21012092, 2105 a 2202 okrem tých, ktoré sú vymenované v článku 4 ods. 5 nariadenia (ES) č. 1972/2003, ktoré prichádzajú z tretích krajín, podliehajú dovoznému clu vrátane akéhokoľvek dodatkového dovozného cla uplatniteľného v deň uvoľnenia do režimu voľného obehu, a to za predpokladu, že: a) dňa 1. mája 2004 sú v novom členskom štáte v režime aktívneho zošľachťovacieho styku uvedeného v článku 4 ods. 16 písm. d) alebo v režime dočasného použitia uvedeného v článku 4 ods. 16 písm. f) nariadenia (EHS) č. 2913/92; b) sú prepustené do voľného obehu k 1. máju 2004 alebo po tomto dátume.“
27

Podľa Holandského kráľovstva odôvodňuje ochrana týchto záujmov uplatnenie pravidla troch zo šiestich rokov aj na zamestnancov, lebo inak by prenosné financovanie využívali kategórie študentov, ktorým toto financovanie nebolo určené. Tak by to bolo napríklad v prípade pracujúcich študentov, ktorí by vykonávali krátkodobé zamestnanie v Holandsku len na účely získania uvedeného financovania.
3

Podľa odôvodnení 23 a 24 smernice 2004/38: „(23) vyhostenie občanov Únie a ich rodinných príslušníkov na základe dôvodov verejného poriadku, verejného zdravia alebo verejnej bezpečnosti je opatrenie, ktoré môže vážne poškodiť osoby, ktoré využívali práva a slobody im udelené podľa zmluvy a skutočne sa integrovali do hostiteľského členského štátu. Rozsah takýchto opatrení by sa preto mal obmedziť v súlade so zásadou úmernosti, aby sa zohľadnil stupeň integrácie daných osôb, dĺžka ich pobytu v hostiteľskom členskom štáte, ich vek, zdravotný stav, rodinná a ekonomická situácia a väzby s krajinou ich pôvodu; (24) preto čím je vyšší stupeň integrácie občanov Únie a ich rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, tým by mal byť vyšší stupeň ochrany proti vyhosteniu. Iba za výnimočných okolností, keď existujú závažné dôvody verejnej bezpečnosti, malo by sa prijať opatrenie vyhostenia proti občanom Únie, ktorí sa zdržiavali na území hostiteľského členského štátu po mnoho rokov, najmä, ak sa tam narodili a mali tam pobyt počas svojho celého života. Okrem toho, takéto výnimočné okolnosti by sa tiež mali uplatňovať na opatrenie vyhostenia proti maloletým, aby sa ochránili ich väzby s ich rodinou, v súlade s dohovorom Organizácie spojených národov o ochrane práv detí z 20. novembra 1989;“
16

Vo vzťahu k uplatniteľnosti článku 5 ods. 1 písm. c) smernice 2008/7 na ročný poplatok konkurzný sudca na Tribunale di Cosenza rozhodol o doplnení svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania z 5. novembra 2009 o tieto otázky: „1. Je povinnosť zaplatiť [ročný poplatok], ktorú má kapitálová spoločnosť, ktorá nevykonáva a nikdy nevykonávala nijakú hospodársku činnosť a bola naopak označená ako ‚neaktívna‘, v rozpore so [smernicou 2008/7]? 2. Je konštitutívna povaha zápisu podniku do registra podnikov, ktorý sa v talianskom právnom poriadku nevyhnutne spája so získaním právnej subjektivity, pokiaľ ide o kapitálové spoločnosti, a teda aj následná platba súvisiaceho ‚ročného poplatku‘, v rozpore so smernicou [2008/7]?“
32

Odvolanie vychádza zo štyroch odvolacích dôvodov. Svojím prvým odvolacím dôvodom, ktorý sa skladá z dvoch častí, odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 má povinné uplatnenie, zatiaľ čo tento výklad je podľa prvej časti tohto odvolacieho dôvodu v rozpore so znením tohto ustanovenia a podľa jeho druhej časti v rozpore so zásadou proporcionality. Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že uvedený článok 7 ods. 2 písm. d) je v súlade so zásadou proporcionality. Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri formulovaní a uplatnení kritéria na určenie, či bola vo vlastníctve alebo pod kontrolou materského subjektu. Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že Rada splnila svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie zapísať ju do zoznamu osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007.
55

Podľa uvedeného členského štátu zmena kontrolných právomocí správy na povinnosť s vplyvom na vznik colného dlhu by znamenala, že výkon právomocí prenesených na správu je založený na zásade predchádzajúceho súhlasu s každým úkonom osoby zodpovednej za zaplatenie cla, čo by bolo v rozpore so všeobecnou zásadou o minimálnej intervencii, ktorá existuje v moderných štátoch a zakladá sa na predpoklade, že osoby zodpovedné za zaplatenie cla konajú v súlade so zákonom.
148

V prvej časti tohto odvolacieho dôvodu spoločnosti Niko Tube a NTRP v podstate tvrdia, že Súd prvého stupňa nepreskúmal správne žalobný dôvod rozvinutý v prvostupňovom konaní, ktorý sa zakladal na porušení článku 3 ods. 2 základného nariadenia, a to z dôvodu, že podriadil uvedené porušenie dodržaniu článku 18 ods. 3 tohto nariadenia. Navyše článok 3 ods. 2 uvedeného nariadenia vyžaduje, aby sa stanovenie existencie ujmy zakladalo na pozitívnych dôkazoch, a ak by Súd prvého stupňa uplatnil primerané kritérium a preskúmal rozsah chýbajúcich údajov z dôvodu nespolupráce časti výrobného Únie v prejednávanej veci, dospel by k zisteniu, že stanovenie vecnej ujmy nebolo podopreté pozitívnymi dôkazmi. Spoločnosti Niko Tube a NTRP totiž tvrdia, že ak by Súd prvého stupňa uplatnil primerané kritérium a preskúmal rozsah chýbajúcich údajov z dôvodu nespolupráce časti výrobného odvetvia Únie, konštatoval by, že stanovenie vecnej ujmy nebolo podložené pozitívnymi dôkazmi. Podľa týchto účastníkov konania ďalšie indície umožňujú domnievať sa, že všeobecná úroveň nespolupráce sa viac blíži k 20 %.
20

Ustanovenie § 29 tohto zákona spresňuje: „1. Správny orgán musí umožniť dotknutým osobám nahliadnuť do spisu týkajúceho sa konania, pokiaľ je jeho znalosť potrebná na uplatnenie alebo obranu ich právnych záujmov. Prvá veta sa až do skončenia správneho konania nevzťahuje na návrhy rozhodnutí ani na práce, ktoré priamo súvisia s ich prípravou. … 2. Správny orgán nie je povinný umožniť nahliadnutie do spisu, ak by to ovplyvnilo riadne vykonávanie jeho úloh, ak by zverejnenie obsahu spisu malo nepriaznivý vplyv na záujmy spolku alebo spolkovej krajiny, alebo ak ide o skutočnosti, ktoré musia na základe zákona alebo vzhľadom na ich povahu zostať utajené, a to najmä so zreteľom na oprávnené záujmy dotknutých osôb alebo tretích osôb. …“
94

Z toho vyplýva, že v rozsahu, v akom by správny výklad a správne uplatnenie článku 12 ods. 4 písm. a) poslednej vety dohovoru Spojeným kráľovstvom viedli k vyššiemu príspevku tohto členského štátu do rozpočtu európskych škôl, existuje medzi porušením tohto článku 12 ods. 4 písm. a) dohovoru a povinnosťou členských štátov podľa článku 25 ods. 1 tohto dohovoru prinajmenšom nepriamy vzťah, ktorý navyše Spojené kráľovstvo nespochybnilo. V dôsledku toho Spojené kráľovstvo tým, že uvedeným učiteľom zabránilo uchádzať sa o jednu z vyšších platových tried alebo získať „teaching and learning responsibility payments“, porušilo aj článok 25 ods. 1 dohovoru.