ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41.

Dodávam, že dôvodom uvádzaným na odôvodnenie distribúcie lieku, o ktorý ide vo veci samej, je to, že farmaceutická spoločnosť, ktorá distribuuje výrobok, po výhradách lekárnikov zmenila jeho konzistenciu a pach. Zdá sa, že informovanie lekárnika o vedeckých vlastnostiach tohto lieku bolo v tomto konkrétnom prípade iba druhoradým cieľom. Neverím však, že informovanie zdravotníckych pracovníkov, ktoré mal na mysli normotvorca Únie, sleduje cieľ zlepšenia obchodnej súťaže medzi farmaceutickými podnikmi. Rovnako tvrdenie, podľa ktorého lekárnici údajne potrebujú bezplatné vzorky liekov na to, aby ich testovali skôr, než ich odporučia, sa mi zdá úplne utopické, ak nie nebezpečné. Vážne si vieme predstaviť každého lekárnika, ako osobne testuje všetky lieky vo svojej lekárni? To zjavne nie je význam, v akom treba chápať nadobudnutie skúsenosti s ich používaním, na ktoré odkazuje odôvodnenie 51 smernice 2001/83. Naproti tomu sa mi zdá dôvodnejšie domnievať sa, že lekári, ktorí v zásade neprichádzajú do styku s liekmi, považujú distribúciu bezplatných vzoriek za užitočný, hoci obmedzený spôsob, ako sa informovať a oboznámiť s novinkami dostupnými na trhu.
28.

Všeobecný súd napokon usúdil, že každé odlišné riešenie by bolo v rozpore so zásadou „právnej únie“, pretože v rámci právneho poriadku Únie by umožňovalo zriadenie subjektov, ktorých akty a konanie by nemohli viesť ku vzniku zodpovednosti Únie. ( 14 )
75.

Napokon uvádzam, že Svetová zdravotnícka organizácia odporučila Organizácii Spojených národov zmenu zoznamu I, ktorý je prílohou k jednotnému dohovoru tak, aby bolo jasné, že CBD nie je omamnou látkou, a to na jednej strane vypustením odkazu na „výťažky a tinktúry z konope“ z tohto zoznamu a na druhej strane vložením poznámky pod čiarou, ktorá by uviedla, že „prípravky obsahujúce hlavne [CBD] a ktorých obsah [THC] neprekračuje 0,20 % nepodliehajú medzinárodnej kontrole“ ( 43 ). Okolnosť uvedená francúzskou vládou na pojednávaní, a to že jednotný dohovor ešte nebol v súlade s odporúčaním Svetovej zdravotníckej organizácie zmenený, podľa môjho názoru nedokazuje, že by mal byť CBD považovaný za omamnú látku v zmysle tohto dohovoru, keďže v súčasnosti nie je uvedený medzi psychotropnými látkami vymenovanými dohovorom o psychotropných látkach.
26.

Smernica 2008/115 teda zavádza úplný systém na zabezpečenie toho, aby neoprávnene sa zdržiavajúci štátny príslušník tretej krajiny opustil územie Únie. Ak (i) štátny príslušník tretej krajiny spadá do pôsobnosti tejto smernice, to znamená, že sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu, ( 10 ) (ii) tento členský štát sa nerozhodol neuplatniť uvedenú smernicu z dôvodov, ktoré sú v nej taxatívne vymenované, ( 11 ) a (iii) táto osoba nepožíva právo na voľný pohyb, ( 12 ) ako je definované v článku 2 bode 5 nariadenia (EÚ) 2016/399 ( 13 ), potom sa musí vykonať návrat tohto štátneho príslušníka tretej krajiny. ( 14 ) Povinnosti členských štátov, ktoré im vznikli v dôsledku článku 6 a nasl. smernice 2008/115, sú trvalé, pokračujúce a uplatňujú sa bez prerušenia v tom zmysle, že vznikajú automaticky, hneď ako sú podmienky týchto článkov splnené. V prípade, že by členský štát neprijal rozhodnutie o návrate hneď, ako by sa zistilo, že štátny príslušník tretej krajiny sa na území členského štátu zdržiava neoprávnene, ale namiesto toho by osobu uväznil, vo výsledku by sa tým pozastavilo plnenie jeho povinností podľa smernice 2008/115. ( 15 )
6.

Odôvodnenia 22, 28, 60 a 61 nariadenia č. 1083/2006 stanovujú: „(22) Činnosti fondov a operácie, ktoré pomáhajú financovať, by mali byť v súlade s inými politikami a právnymi predpismi Spoločenstva. … (28) Podľa článku 274 zmluvy by sa mali so zreteľom na spoločné riadenie určiť podmienky, za ktorých môže Komisia uplatniť svoju zodpovednosť za plnenie všeobecného rozpočtu Európskej únie, a mala by sa spresniť zodpovednosť, ktorá z tejto spolupráce vyplýva pre členské štáty. Uplatnenie týchto podmienok by malo umožniť Komisii uistiť sa, že členské štáty využívajú fondy zákonne a správne, ako aj v súlade so zásadou riadneho finančného riadenia v zmysle nariadenia o rozpočtových pravidlách. … (60) V súlade so zásadou subsidiarity a s výnimkami ustanovenými v nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1080/2006…, nariadení (ES) č. 1081/2006[ ( 5 )] a nariadení Rady (ES) No 1084/2006[ ( 6 )], by mali existovať vnútroštátne predpisy pre oprávnenosť výdavkov. (61) V záujme účinnosti, spravodlivosti a trvalo udržateľného vplyvu intervencie z fondov by mali existovať ustanovenia, ktoré zaručia, aby investície do podnikov boli trvalé, a zabránia využitiu fondov na neoprávnené zvýhodnenie. Je potrebné zabezpečiť, aby sa investície, ktoré využívajú pomoc z fondov, mohli odpisovať počas dostatočne dlhého obdobia.“
57.

V prípade, že by sa prvej časti prvého odvolacieho dôvodu vyhovelo, VGG a i. by mohli byť kvalifikovaní ako „dotknuté osoby“ len vtedy, ak by sa správne rozhodlo, že predmetné opatrenie môže mať konkrétny dopad na ich postavenie. Presnejšie, keďže VGG a i. boli nesprávne kvalifikovaní ako konkurenti trinástich OSP, treba ešte overiť, či ich záujmy nie sú v žiadnom prípade dotknuté poskytnutím pomoci, keďže pomoc by mohla mať konkrétny dopad na ich postavenie.
132.

Všetko toto vrátane skutočného uplatňovania požiadavky na kompenzáciu bude musieť overiť vnútroštátny súd. Ja sa však domnievam, že by bolo pomerne ťažké vysvetliť, prečo by mal byť prístup na zjavne dosť ziskový trh s určitým druhom služieb v skutočnosti vyhradený iba pre bohatších, ktorí dokážu splniť požiadavku na kompenzáciu, pričom zväčša ide o právnické osoby alebo realitných developerov, ako uviedlo mesto Paríž. Pokiaľ to skutočne nebol zámer, s ktorým boli tieto predpisy prijaté, ( 52 ) prečo by mal byť účinný prístup k takým službám ( 53 ) vyhradený, metaforicky povedané, pre tých, ktorí už Monopoly hrajú (grandeur nature)?
(51)

Záujmy spotrebiteľov by mali byť stredobodom tejto smernice a hlavnou zodpovednosťou elektroenergetických podnikov by mala byť kvalita služieb. Existujúce práva spotrebiteľov sa musia posilniť a zaručiť a mali by byť transparentnejšie. Ochrana spotrebiteľa by mala zabezpečiť, aby všetci spotrebitelia v širšom meradle Spoločenstva mali úžitok z konkurenčného trhu. Členské štáty alebo, ak tak ustanoví členský štát, regulačné orgány, by mali presadzovať práva spotrebiteľov. …“
45.

Po prvé takto vykladané vnútroštátne právo by zaobchádzalo veľmi odlišne so zdaniteľnými osobami, ktoré sú podľa môjho názoru v podobnej situácii. Dĺžka lehoty, v ktorej je zdaniteľná osoba oprávnená opraviť informácie uvedené na faktúrach a pristúpiť k úprave, by závisela od toho, či daňové úrady vykonali kontrolu a vydali daňový výmer. Zdaniteľné osoby, ktoré sa podrobili kontrole, by mali len 30 dní na opravu faktúr napadnutím zákonnosti daňovej kontroly. Tie osoby, ktoré neboli kontrolované, by na to mali bežnú lehotu päť rokov. Vydanie daňového výmeru by preto znamenalo, že tridsaťdňová lehota nahrádza bežnú päťročnú lehotu.
Podľa môjho názoru, ak je systém koncipovaný tak, aby sa všetko mohlo diať na diaľku, ide o organizovaný systém poskytovania služieb na diaľku. ( 40 ) Bolo by nesprávne požadovať, aby uzatváranie zmlúv na diaľku bolo „časté“ alebo „systematické“ alebo aby to bolo štandardné pravidlo pre väčšinu zmlúv alebo zmlúv určitého typu, uzatváraných dodávateľom. Takýto výklad je v rozpore so znením smernice 2002/65, ktorá neodkazuje na určitý stupeň „frekvencie“, ale na správanie, ktoré nie je „striktne príležitostné“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka). Bolo by to tiež v rozpore s ochranným cieľom smernice, pretože by to obmedzovalo jej pôsobnosť nad rámec toho, čo je výslovne stanovené v jej znení. Z tých istých dôvodov odmietam tvrdenie spoločnosti Sparkasse Südholstein, že dodávateľ by mal „vyvolať dojem“, napríklad prostredníctvom svojej internetovej stránky, že prevádzkuje všeobecný systém predaja na diaľku. Kritérium navrhnuté nemeckou vládou, podľa ktorého by dodávateľ mal uskutočniť „strategickú voľbu“ pre vytvorenie štruktúry na uzatváranie zmlúv na diaľku, sa mi tiež zdá irelevantné. Smernica 2002/65 sa nezaoberá subjektívnym pohľadom dodávateľa, ale objektívnou realitou: prevádzkuje dodávateľ skutočne „systém organizovaného predaja na diaľku poskytovaním služieb na diaľku“?
38.

Záver Všeobecného súdu nie je za týchto okolností presvedčivý. Tento záver by totiž mohol platiť len vtedy, pokiaľ by vzorky, ktoré možno vziať do úvahy pri kontrole prostredníctvom diaľkového snímania, a vzorky, ktoré sa kontrolujú prostredníctvom fyzickej inšpekcie, v priemere vykazovali rovnakú pravdepodobnosť nezrovnalostí.
35.

FMA navyše tvrdí, že by bolo v rozpore s duchom a účelom smernice o transparentnosti, ak by právomoc zabezpečovať súlad s danou smernicou bola udelená inému orgánu ako FMA. Konštatuje, že len on je „príslušným ústredným správnym orgánom“ v zmysle článku 24 ods. 1 smernice o transparentnosti. Preto výklad článku 3 ods. 1a štvrtého pododseku tretej zarážky smernice o transparentnosti, podľa ktorého by dohľad nad „prísnejšími“ požiadavkami prináležal preberacej komisii, nie je podporený znením článku 24 ods. 1 smernice o transparentnosti. Okrem toho pojem „orgán určený v súlade s článkom 4“ smernice o ponukách na prevzatie musí zahŕňať každý orgán vecne príslušný dosahovať ciele smernice o ponukách na prevzatie. V opačnom prípade by sa účastníci mohli vyhnúť požiadavkám na oznamovanie vyplývajúcim zo smernice o transparentnosti „konaním v zhode“ pri kúpe „významných podielov“.
40.

Po tretie vzhľadom na uvedené by sa štyri otázky, ktoré predložil vnútroštátny súd, mohli zmeniť na dve otázky, alebo skôr na jednu otázku s dvoma podotázkami. Preto sa položené prejudiciálne otázky v podstate môžu preformulovať na otázku, či uplatňovanie vnútroštátnych procesných pravidiel, ako je to v prejednávanej veci, je zlučiteľné s článkami 4 a 17 smernice o ponukách na prevzatie v spojení so zásadou dodržiavania práv na obhajobu a/alebo článkom 47 Charty. Táto hlavná otázka pozostáva z dvoch ďalších podotázok: situácia, v ktorej sú účastníci jednotlivých konaní totožní (prvá a tretia otázka), a situácia, keď to tak nie je (druhá a štvrtá otázka).
140.

Na druhej strane treba objasniť jednu významnú skutočnosť. Ako sa uviedlo, NRO v odvetviach elektrickej energie a plynu pôsobia v rámci právomocí, ktoré sú im vyhradené, pričom uplatňujú právo Únie bez zasahovania vnútroštátnych politických orgánov, a to ani prostredníctvom procesnoprávnych alebo hmotnoprávnych predpisov. Právna úprava Únie nahrádza zákon parlamentu v rámci vnútroštátneho modelu verejnej správy, a to s cieľom uviesť ju do súladu so zásadou demokracie. Keďže rozhodovací proces vedúci k vzniku právnych predpisov Únie je demokratickým procesom, na ktorom sa podieľajú Európsky parlament, volený občanmi Únie, a Rada, v rámci ktorej demokraticky legitimované vlády zastupujú záujmy členských štátov, NRO v dôsledku uvedeného zapadajú do schém demokratickej legitimácie.
Okrem toho Parlament je v zmysle článku 7 ods. 1 ZEÚ len jedným z troch potenciálnych subjektov, ktoré môžu prijatím odôvodneného návrhu začať konanie podľa článku 7 ZEÚ. Je rozumné predpokladať, že odôvodnený návrh podľa článku 7 ods. 1 ZEÚ by mal mať rovnakú hodnotu bez ohľadu na to, kto ho prijal. Skutočnosť, že jeden z troch subjektov, ktorý môže uvedené konanie začať, má aj ďalšiu úlohu spočívajúcu vo vyjadrení súhlasu, by nemala byť dôležitá. Bolo by dosť nelogické, ak by sa pozornosť zamerala na pomerne nepodstatný fakt, že v prejednávanej veci sa konanie začalo na podnet Parlamentu, a nie Komisie alebo jednej tretiny členských štátov, a ak by sa tento fakt ďalej prepojil s predpokladaným zámerom autora Zmluvy zveriť Parlamentu v celom konaní osobitnú úlohu, pričom by to napokon viedlo k záveru, ktorý je presným opakom pôvodného zámeru a spočíva v tom, že úloha Parlamentu by sa v konaní neposilnila, ale naopak by sa reálne oslabila. Práve k takému záveru by však smerovalo tvrdenie, že odôvodnený návrh Parlamentu má z nejakého dôvodu „nižšiu hodnotu“ alebo je „menej konečný“, ako by to bolo v prípade takého návrhu zo strany Komisie alebo jednej tretiny členských štátov a že súhlas, ktorý sa od Parlamentu vyžaduje a táto inštitúcia ho dáva v súvislosti s iným návrhom v ďalšej etape konania, môže jeho odôvodnený návrh kedykoľvek zmeniť alebo dokonca zrušiť.
60.

Odvolateľky ďalej tvrdia, že zatiaľ čo preskúmanie hospodárskych podmienok nebolo podľa predchádzajúcej právnej úpravy povinné, ( 47 ) teraz povinné je na základe článku 211 ods. 6 colného kódexu („je potrebné preskúmať… na úrovni Únie“). ( 48 ) Je to síce pravda, automaticky to však neznamená, že príslušný záver je pre vnútroštátne colné orgány záväzný. Potvrdzuje to rozsudok Súdneho dvora vydaný vo veci Friesland Coberco. Vec sa síce týkala okolností, za ktorých bolo povinné poradiť sa s Výborom pre colný kódex, ako som však už ukázal, Súdny dvor rozhodol, že povinnosť poradiť sa s výborom nemožno považovať za povinnosť prevziať jeho záver. ( 49 ) Pokiaľ jasné ustanovenie nestanovuje opak, to isté sa dá povedať o povinnosti preskúmať hospodárske podmienky na úrovni Únie. Nevyhnutne to nevedie k tomu, že vnútroštátny colný orgán musí akceptovať a uplatniť výsledok tohto preskúmania.
3.

Článok 39 ods. 2 sa má vykladať v tom zmysle, že úvahy súvisiace s odolnosťou potraviny pri doprave a voči rizikám počas cesty môžu byť zahrnuté do posúdenia existencie dokázaného prepojenia medzi určitými vlastnosťami potraviny a jej pôvodom na účely použitia článku 39 ods. 2 vtedy, ak po prvé je preukázané, že sa mlieko môže počas dopravy pokaziť, po druhé táto zmena môže ovplyvniť niektoré vlastnosti mlieka, ktorým väčšina spotrebiteľov prikladá určitý význam, po tretie vykonanie tejto požiadavky je jednoduchšie než vykonanie akéhokoľvek iného opatrenia, ktoré by bolo mohlo bezprostrednejšie súvisieť so vzdialenosťou, ktorú mlieko absolvuje, alebo dobou trvania dopravy mlieka, a po štvrté cieľ spočívajúci v poskytovaní informácií spotrebiteľom o rizikách ohrozujúcich vlastnosti potravín spojených s ich dopravou sleduje tento vnútroštátny dekrét koherentne a systematickým spôsobom.
40.

Domnievam sa však, že prístup opísaný v predchádzajúcom bode by nebol v súlade so záverom Súdneho dvora v rozsudkoch zo 6. októbra 2015, Base Company (C‑346/13, EU:C:2015:649, ďalej len „rozsudok Base Company“), a zo 17. decembra 2015, Proximus (C‑517/13, EU:C:2015:820, ďalej len „rozsudok Proximus“), a to že smernica o povolení nebráni tomu, aby bol uložený jednak poplatok vlastníkom vysielacích stožiarov alebo stĺpov ( 22 ) a jednak poplatok každej fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá prevádzkuje pylón a/alebo vysielač a prijímač mobilnej telefónnej siete, ( 23 )hoci žiadny z týchto poplatkov nespadal do pôsobnosti článku 13 smernice o povolení. Podľa môjho názoru vzhľadom na to, že mobilné vysielacie alebo prijímacie stožiare, stĺpy a zariadenia umožňujú poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb, poplatky posudzované v týchto dvoch rozsudkoch možno považovať len za spojené s poskytovaním týchto sietí a služieb, a teda za poplatky uložené „v rámci smernice o povolení“. Ak by sa mal teda uplatniť prístup opísaný v predchádzajúcom bode, viedlo by to k záveru, že predmetné poplatky sú touto smernicou vylúčené. Súdny dvor však rozhodol, že nie sú.
67.

Po prvé existuje vnútorná logika článku 6. Ak by sa článok 6 ods. 7 mal vykladať v tom zmysle, že priznáva právo na účasť všetkým, nielen „zainteresovanej verejnosti“, čo by to znamenalo pre ostatné ustanovenia toho článku, ktoré sú obmedzené na „zainteresovanú verejnosť“? Ako by fungovala ich interakcia? Ako by napríklad „verejnosť“ mohla uplatniť svoje právo predložiť pripomienky alebo pripomienky k návrhu rozhodnutia podľa článku 6 ods. 7, ak by nemala právo byť informovaná o návrhu rozhodnutia v prvom rade, pretože to sa obmedzuje na „zainteresovanú verejnosť“ podľa článku 6 ods. 2? Na základe čoho by „verejnosť“ mala predkladať pripomienky k navrhovanej činnosti, berúc do úvahy skutočnosť, že nemá právo na prístup ku všetkým informáciám relevantným pre návrh rozhodnutia, vzhľadom na to, že článok 6 ods. 6 priznáva tieto práva iba „zainteresovanej verejnosti“?
51.

Po prvé treba poukázať na to, že definície uvedené v článku 4 ods. 1 písm. f) nariadenia č. 524/2013 a v článku 4 bode 17 smernice 2016/1148 sa uplatnia len na účely tohto konkrétneho nariadenia a tejto konkrétnej smernice. Veľmi jasne to vyplýva zo samotného znenia dotknutých ustanovení, v ktorom je uvedené „na účely tohto nariadenia“ a „na účely tejto smernice“. Dotknuté vymedzenia pojmov preto nemajú mať všeobecnejšie uplatnenie na zápis ochranných známok vo všeobecnosti alebo osobitne na zápis ochranných známok v oblasti služieb maloobchodného predaja triedy 35, hoci uznávam, že definície „online trhoviska“ uvedené v týchto predpisoch sú užitočné a dajú sa prinajmenšom analogicky uplatniť v prejednávanej veci. ( 20 ) Platí to predovšetkým pri posudzovaní, či si dotknuté služby navzájom konkurujú a do akej miery (ak vôbec) sa prekrývajú, ako konštatoval Všeobecný súd v bode 40 napadnutého rozsudku. ( 21 )
4.

V článku 1 ods. 2 písm. k) rozhodnutia z roku 2009 sa GEA uznala zodpovednou za porušenia, ku ktorým došlo na trhu v sektore ESBO/estery od 11. septembra 1991 do 17. mája 2000. Zodpovednosť tejto spoločnosti ako nástupkyni MG bola uznaná pre celé obdobie porušovania, a to jednak za porušenia, ktorých sa dopustila OCG od 11. septembra 1991 do 17. mája 2000, jednak za porušenia, ktorých sa dopustila OCA od 13. marca 1997 do 17. mája 2000. Spoločnosť ACW bola ako nástupkyňa spoločnosti OCG sankcionovaná jednak za porušenie, ktorého sa dopustila OCG počas celého obdobia porušovania, t. j. od 11. septembra 1991 do 17. mája 2000, jednak za porušenie, ktorého sa dopustila OCA od 30. septembra 1999 do 17. mája 2000, keď podiely OCA boli v 100 % vlastníctve spoločnosti OCG [článok 1 ods. 2 písm. m) rozhodnutia z roku 2009]. CPA bola ako nástupkyňa spoločnosti OCA sankcionovaná jednak za porušenie, ktorého sa dopustila OCA od 13. marca 1997 do 17. mája 2000, jednak za porušenie, ktorého sa dopustila OCG od 30. septembra 1995 do 30. septembra 1999, keď podiely OCG boli v 100 % vlastníctve spoločnosti OCA [článok 1 ods. 2 písm. l) rozhodnutia z roku 2009].
95.

Ako som už uviedol, táto požiadavka by nebola nevyhnutnou podmienkou na to, aby sa prokuratúra mohla považovať za „súdny orgán vydávajúci zatykač“ v zmysle rámcového rozhodnutia. Je však nesporné, že aj keby sa prokuratúra považovala za taký orgán, európsky zatykač, ktorý vydala, by trpel závažným nedostatkom, ak by proti nemu nebol prípustný opravný prostriedok pred súdom.
30.

V tomto kontexte môže byť dôležitá doba, ktorá uplynula od vydania rozsudku do vydania európskeho zatykača. Niekedy vznikne riziko omeškania, a to aj v prípade, ak by sa posúdenie primeranosti európskeho zatykača vykonalo v samotnom odsudzujúcom rozsudku. ( 17 )
3.

Odôvodnenie 22 smernice 2016/343 uvádza, že „dôkazné bremeno pri zisťovaní viny podozrivých a obvinených osôb spočíva na prokuratúre a v prípade akýchkoľvek pochybností by sa malo rozhodnúť v prospech podozrivej alebo obvinenej osoby. Prezumpcia neviny by sa porušila, ak by sa dôkazné bremeno prenieslo z prokuratúry na obhajobu bez toho, aby tým boli dotknuté úradné vyšetrovacie právomoci súdu, nezávislosť súdnej moci pri posudzovaní viny podozrivej alebo obvinenej osoby a používanie skutkových domnienok alebo právnych domnienok týkajúcich sa trestnej zodpovednosti podozrivej alebo obvinenej osoby. Takéto domnienky by mali byť primerane limitované, pričom sa zohľadní závažnosť veci a dodrží sa právo na obhajobu a použité prostriedky by mali byť primerané sledovanému zákonnému cieľu. Takéto domnienky by mali byť vyvrátiteľné a v každom prípade by sa mali použiť len vtedy, ak je dodržané právo na obhajobu“.
30.

Na úvod pripúšťam, že som skôr naklonený uznať, že nijaký primerane starostlivý cestujúci si neuchováva dôkaz o kúpe každej jednej veci nachádzajúcej sa v jeho batožine, ani si tieto veci nefotografuje v domnienke, že v prípade problémov by mu takýto dôkaz mohol poslúžiť. Aj keď nejde o nemožný dôkaz, môže byť nepopierateľne ťažké predložiť ho. Okrem toho, ak aj priznaná náhrada škody dosiahne maximálnu hranicu, môže sa ukázať ako nedostatočná na pokrytie náhrady celej škody vzniknutej cestujúcemu, keďže, ako som pripomenul vyššie, Montrealský dohovor stanovuje obmedzenú zodpovednosť leteckých dopravcov. ( 19 ) To môže platiť o to viac, že náhrada škody má „nahradiť“ nielen spôsobenú majetkovú, ale aj nemajetkovú ujmu. ( 20 ) Treba však uznať, že úprava zodpovednosti leteckých dopravcov, ako ju definuje Montrealský dohovor, je výsledkom kompromisu, ku ktorému pristúpili jeho autori vzhľadom na potrebu zachovania „spravodlivého vyváženia záujmov“ ( 21 ) a ktorý mi neprináleží spochybňovať. Treba tiež uznať, že je potrebné dosiahnuť rovnováhu medzi povinnosťou cestujúceho predložiť dôkaz ku každej jednej veci nachádzajúcej sa v stratenej batožine, a postojom SL, ktorá pred vnútroštátnym súdom nepredkladá nijaký dôkaz prima facie.
Pripúšťam, že situácia by bola odlišná, ak by služby platformy Aladdin využívala spoločnosť, ktorá sa zaoberá výlučne správou podielových fondov. V takom prípade by vznikla otázka týkajúca sa zásady daňovej neutrality, podľa ktorej subjekty musia mať možnosť zvoliť si organizačný model, ktorý im z prísne ekonomického hľadiska najviac vyhovuje, bez toho, aby podstupovali riziko, že ich transakcie budú vylúčené z oslobodenia od dane. ( 83 ) Ako však Súdny dvor už spresnil, táto zásada nie je pravidlom primárneho práva, ktoré by mohlo určiť platnosť oslobodenia od dane, ale výkladovou zásadou, ktorá sa má uplatňovať súčasne so zásadou doslovného výkladu oslobodení od dane. ( 84 ) To znamená, že táto zásada neumožňuje rozšíriť pôsobnosť oslobodenia od dane, ak to nie je výslovne stanovené. ( 85 ) V prejednávanej veci je zjavné, že ak by sa pripustilo oslobodenie od dane v závislosti od hodnôt fondov, uplatnenie predmetného oslobodenia by sa rozšírilo na iné fondy, na ktoré by sa za normálnych okolností nesmelo uplatniť. Iný výklad zásady neutrality by bol v rozpore s riešením prijatým v judikatúre citovanej v bodoch 46 až 50 vyššie, kde Súdny dvor dospel k záveru, že jediné plnenie pozostávajúce z dvoch odlišných zložiek, t. j. jednej hlavnej a druhej vedľajšej, ktoré by podliehali rôznym sadzbám DPH, keby boli poskytované samostatne, sa má zdaniť len jednou sadzbou DPH uplatniteľnou na toto jediné plnenie, ktorá sa určí na základe hlavnej zložky. ( 86 )
81.

Pokiaľ by Súdny dvor v súlade s mojím návrhom vyhlásil sporné rozhodnutie za čiastočne neplatné, nebolo by potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku. Touto otázkou sa teda budem stručne zaoberať subsidiárne pre prípad, že by Súdny dvor môj návrh nenasledoval.
44.

V tomto ohľade sa zdôraznilo, že v prvej vete článku 2 ods. 10 základného nariadenia sa používa v podstate to isté znenie, ako je znenie použité v článku 2.4 antidumpingovej dohody. Na základe uvedeného možno odvodiť, že prinajmenšom pokiaľ ide o povinnosť vykonať „spravodlivé porovnanie“ medzi vývoznou cenou a normálnou hodnotou, znenie uvedeného ustanovenia jednoznačne preukazuje vôľu normotvorcu Únie implementovať do práva Únie konkrétny záväzok vyplývajúci z článku 2.4 antidumpingovej dohody, ( 20 ) a to v zmysle rozsudku Súdneho dvora zo 16. júla 2015, Komisia/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494) ( 21 ). Z uvedeného vyplýva, že Súdny dvor Európskej únie by mal skúmať zákonnosť predmetných aktov Únie na základe ich súladu s uvedeným ustanovením antidumpingovej zmluvy, pričom dá pojmu „spravodlivé porovnanie“ ten zmysel, ktorý má v práve WTO. ( 22 )