Jasné a jednoduché vylúčenie zohľadnenia postupného odchodu do dôchodku vykonaného v inom členskom štáte na účely získania vnútroštátneho starobného dôchodku vedie k ignorovaniu skutočnosti, že režim postupného odchodu do dôchodku tohto druhého členského štátu môže prípadne sledovať rovnaké alebo podobné ciele, ako sú ciele v práve členského štátu, kde bolo požiadané o dôchodok, za podmienok, ktoré sú tiež rovnaké alebo podobné podmienkam upraveným týmto právom, takže použitím tohto režimu možno rovnako uskutočniť jeden alebo viac predmetných legitímnych cieľov.

Okrem toho vyššie uvedené ustanovenie nemôže byť odôvodnené vzhľadom na to, že ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaných cieľov, t. j. zabezpečiť pracovníkom, ktorí o to požiadali, prechod do postupného odchodu do dôchodku za najlepších možných podmienok a podporovať zamestnávanie nezamestnaných osôb alebo učňov.

Takéto ustanovenie na jednej strane môže znevýhodniť najmä pracovníkov, ktorí využili svoje právo na voľný pohyb, keďže spôsobujú, že migrujúci pracovník, ktorý vykonal významnú časť svojej kariéry v určitom členskom štáte a je zamestnaný v inom členskom štáte v rámci režimu postupného odchodu do dôchodku, sa na základe tejto skutočnosti nachádza v menej výhodnej situácii ako pracovník, ktorý vykonal celú svoju kariéru v jednom členskom štáte a využil v tomto štáte režim postupného odchodu do dôchodku, a na strane druhej môže odrádzať zamestnávateľov so sídlom v inom členskom štáte zamestnať v rámci vnútroštátnej úpravy režimu postupného odchodu do dôchodku osobu, ktorá vykonala významnú časť svojej profesijnej kariéry v určitom členskom štáte, kde bolo požiadané o dôchodok v prípade, keď sa pravidlá tejto vnútroštátnej úpravy odlišujú od pravidiel upravujúcich tento režim v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.

Zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, bráni takému ustanoveniu členského štátu, podľa ktorého je priznanie starobného dôchodku po postupnom odchode do dôchodku podmienené tým, že postupný odchod do dôchodku sa uskutočnil výlučne podľa vnútroštátnych právnych predpisov tohto členského štátu.

Zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že na účely uznania postupného odchodu do dôchodku v jednom členskom štáte, ktorý sa uskutočnil podľa právnych predpisov iného členského štátu, treba pristúpiť ku komparatívnemu posúdeniu podmienok uplatnenia ustanovení režimu postupného odchodu do dôchodku týchto dvoch členských štátov, aby sa v každom jednotlivom prípade mohlo určiť, či sú zistené rozdiely spôsobilé ohroziť uskutočnenie legitímnych cieľov sledovaných príslušnými právnymi predpismi tohto prvého členského štátu.

V tomto ohľade, aj keď článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 bráni tomu, aby členský štát na účely priznania starobného dôchodku na svojom území systematicky odmietal zohľadniť postupný odchod do dôchodku, ktorý sa uskutočnil podľa právnych predpisov iného členského štátu, toto ustanovenie nezaväzuje tento prvý štát, aby automaticky uznal takýto postupný odchod do dôchodku za rovnocenný postupnému odchodu do dôchodku, ktorý je upravený jeho právnymi predpismi.

Každý výklad uvedeného ustanovenia, ktorý by zaväzoval členské štáty pristúpiť k takémuto automatickému prirovnaniu, vedie k zbaveniu týchto členských štátov ich právomoci v oblasti sociálnej ochrany.

Z toho vyplýva, že vnútroštátne orgány musia pristúpiť ku komparatívnemu posúdeniu týchto dvoch režimov postupného odchodu do dôchodku.

Keďže vzhľadom na to, že preskúmanie zo strany orgánov členského štátu musí najmä umožniť posúdenie toho, či umožňujú podmienky uplatnenia opatrenia režimu postupného odchodu do dôchodku, ktorý sa uskutočnil v inom členskom štáte, dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných postupným odchodom do dôchodku v tomto prvom členskom štáte, nemôžu tieto orgány vyžadovať, aby boli tieto podmienky rovnaké.

Na jednej strane nie je vylúčené, že jeden a ten istý cieľ možno dosiahnuť rôznymi spôsobmi a že sa podmienky uplatnenia opatrení režimu postupného odchodu do dôchodku navzájom odlišujú.

Na druhej strane by požiadavka totožnosti týchto podmienok znamenala de facto zbaviť predmetné posúdenie potrebného účinku, keďže sa zdá byť málo pravdepodobné, aby boli právne predpisy dvoch členských štátov vo všetkých bodoch totožné.

Konkrétne pokiaľ ide o posúdenie podobnosti jednotlivých podmienok úprav režimov postupného odchodu do dôchodku dvoch rôznych členských štátov, je potrebné zdôrazniť, že toto posúdenie musí byť vykonané v každom jednotlivom prípade a že nepatrné rozdiely, ktoré nemajú značný vplyv na uskutočnenie sledovaných cieľov, nebudú použité na odmietnutie uznania postupného odchodu do dôchodku, ktorý sa uskutočnil podľa právnych predpisov iného členského štátu, za rovnocenný s vnútroštátnym postupným odchodom do dôchodku.

(pozri body 50 – 55, 57, 59, bod 2 výroku)