Článok 5 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 1560/2003 z 2. septembra 2003, ktoré ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov, zmeneného vykonávacím nariadením Komisie (EÚ) č. 118/2014 z 30. januára 2014, sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci konania o určenie členského štátu zodpovedného za vybavenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je členský štát, ktorému bolo zaslané dožiadanie o prevzatie alebo o prijatie späť podľa článku 21 alebo článku 23 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, ktorý po vykonaní potrebných kontrol na toto dožiadanie odpovedal záporne, a to v lehotách stanovených v článku 22 alebo článku 25 posledného uvedeného nariadenia, a ktorému bola následne podaná žiadosť o opätovné preskúmanie podľa uvedeného článku 5 ods. 2, povinný v duchu lojálnej spolupráce vynaložiť úsilie, aby na takúto žiadosť odpovedal v lehote dvoch týždňov.

Ak dožiadaný členský štát neodpovie v tejto lehote dvoch týždňov na uvedenú žiadosť, dodatočné konanie o opätovnom preskúmaní je definitívne skončené, čo znamená, že žiadajúci členský štát sa musí od uplynutia uvedenej lehoty považovať za štát, ktorý je zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, pokiaľ nemá ešte dostatok času potrebného na to, aby v záväzných lehotách stanovených v článku 21 ods. 1 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 604/2013 podal nové dožiadanie o prevzatie alebo o prijatie späť.

Z ustanovení citovaných v bodoch 58 až 68 tohto rozsudku vyplýva, že prostredníctvom nich normotvorca Únie vymedzil postupy rozhodovania o prevzatí alebo prijatí späť v rámci súboru záväzných lehôt, ktoré rozhodujúcim spôsobom prispievajú k dosiahnutiu cieľa rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu uvedeného v odôvodnení 5 nariadenia Dublin III, a to zabezpečením vykonávania týchto postupov bez zbytočného odkladu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, body 53 a 54; z 25. októbra 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 31, ako aj z 25. januára 2018, Hasan,C‑360/16, EU:C:2018:35, bod 62). Uvedený cieľ, z ktorého vychádza aj článok 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia, je v zmysle samotného znenia tohto ustanovenia vyjadrený prostredníctvom prísneho časového rámca, v ktorom je stanovená lehota troch týždňov pre žiadajúci členský štát, aby mohol podať žiadosť o opätovné preskúmanie dožiadanému členskému štátu, a lehota dvoch týždňov na jeho prípadnú odpoveď na túto žiadosť. Článok 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia je teda potrebné vykladať tak, aby bola dĺžka dodatočného konania o opätovnom preskúmaní, ktoré je fakultatívnym konaním, prísne obmedzená a predvídateľná, tak v záujme právnej istoty pre všetky zainteresované strany, ako aj preto, aby bol zabezpečený jej súlad s presným časovým rámcom zavedeným nariadením Dublin III a nebol ohrozený cieľ rýchleho vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu, ktorý toto nariadenie sleduje. Konanie o opätovnom preskúmaní, ktoré by malo neobmedzenú dĺžku, čo by viedlo k tomu, že otázka, ktorý členský štát je zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, by ostávala otvorenou, čím by dochádzalo k závažnému odďaľovaniu posúdenia takejto žiadosti, a to prípadne až na neobmedzený čas, by bolo v rozpore s týmto cieľom rýchleho vybavovania žiadostí.

Toto ustanovenie má motivovať dožiadaný členský štát, aby lojálne spolupracoval so žiadajúcim členským štátom tým, že v lehote stanovenej v uvedenom ustanovení opätovne preskúma dožiadanie posledného uvedeného členského štátu o prevzatie alebo o prijatie dotknutej osoby späť, avšak jeho cieľom nie je zaviesť právnu povinnosť odpovedať na žiadosť o opätovné preskúmanie pod hrozbou, že naň prejde zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu. Z článku 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia teda vyplýva, že ak dožiadaný členský štát po vykonaní potrebných kontrol v lehote stanovenej na tento účel v nariadení Dublin III odpovie záporne na dožiadanie o prevzatie alebo o prijatie späť, dodatočné konanie o opätovnom preskúmaní nemôže vyvolať účinky uvedené v článku 22 ods. 7 a článku 25 ods. 2 tohto nariadenia.

Po štvrté je potrebné uviesť, že lehota na odpoveď stanovená v článku 22 ods. 1 a 6 nariadenia Dublin III alebo v článku 25 ods. 1 tohto nariadenia nemá vplyv na počítanie lehoty stanovenej na dodatočné konanie o opätovnom preskúmaní. Výklad článku 5 ods. 2 vykonávacieho nariadenia v tom zmysle, že toto konanie by mohlo prebehnúť len v rámci obmedzení stanovených týmito ustanoveniami nariadenia Dublin III, takže by bolo možné iba vtedy, ak dožiadaný členský štát nevyčerpal lehotu na svoju odpoveď na dožiadanie o prevzatie alebo o prijatie späť, by totiž v praxi predstavoval veľkú prekážku pre uvedené konanie, a preto ho nemožno považovať za užitočný pre vykonávanie nariadenia Dublin III.

(pozri body 69, 74, 75, 77, 80, 88, 90 a výrok)