STANOVISKO GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NIILO JÄÄSKINEN

prednesené 2. mája 2014 ( 1 )

Vec C‑129/14 PPU

Zoran Spasic

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Nürnberg (Nemecko)]

„Naliehavé prejudiciálne konanie — Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach — Zásada ne bis in idem — Schengenské acquis — Článok 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda — Článok 50 a článok 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie — Článok 4 protokolu č. 7 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd — Odsúdenie za ten istý čin — Podmienka vykonania trestnoprávnej sankcie — Trest zložený z dvoch častí“

Obsah

I – Úvod II – Právny rámec A – EDĽP B – Právo Únie 1. Charta 2. Schengenské acquis v práve Únie a) Schengenská dohoda b) DVSD c) Protokol o schengenskom acquis III – Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore IV – Analýza A – Úvod 1. O právomoci Súdneho dvora 2. O záujmoch dotknutých vo veci B – O prvej otázke týkajúcej sa vzťahu medzi článkom 54 DVSD a článkom 50 Charty 1. O zásade ne bis in idem 2. O podmienke vykonania uvedenej v článku 54 DVSD a jej uplatňovaní prostredníctvom nástrojov, ktoré s tým súvisia 3. O článku 4 protokolu č. 7 4. Článok 50 Charty a jeho vzťah k článku 4 protokolu č. 7 5. Je podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD v rozpore s článkom 50 Charty? 6. Je podmienka vykonania obmedzením alebo výnimkou v zmysle článku 52 ods. 1 Charty? – O existencii zásahu, ktorý predstavuje porušenie základného práva – O odôvodnení zásahu vzhľadom na podmienky článku 52 ods. 1 Charty – O odôvodnení z hľadiska testu proporcionality C – O druhej otázke týkajúcej sa výkladu podmienky vykonania v zmysle článku 54 DVSD V – Návrh

I – Úvod

1. Dôvodom prebiehajúceho konania je opravný prostriedok proti rozhodnutiu zachovať účinky zatykača, ktorý vydali nemecké orgány na pána Spasica, srbského štátneho príslušníka, ktorý sa v súčasnosti na základe tohto zatykača nachádza vo vyšetrovacej väzbe v Nemecku, ( 2 ) Pán Spasic bol v Taliansku odsúdený za podvod, za ten istý skutok, ktorý je predmetom uvedeného zatykača.

2. Prostredníctvom svojich prejudiciálnych otázok teda Oberlandesgericht Nürnberg (Nemecko) predkladá Súdnemu dvoru novú problematiku v oblasti súdnej spolupráce v trestných veciach. V tomto rámci je Súdny dvor požiadaný, aby objasnil vzťah medzi článkom 50 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ktorý upravuje právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin (zásada ne bis in idem), a článkom 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (ďalej len „DVSD“) ( 3 ), týkajúcim sa uplatňovania tejto zásady.

3. Vnútroštátny súd chce zvlášť vedieť, či uplatňovanie podmienky uvedenej v článku 54 DVSD, podľa ktorej sa zákaz trestného stíhania pre ten istý skutok uplatňuje iba za predpokladu, že „bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný“ (ďalej len „podmienka vykonania“) ( 4 ), možno považovať za oprávnené obmedzenie článku 50 Charty v zmysle jej článku 52 ods. 1. Táto otázka povedie Súdny dvor k spresneniu pôsobnosti zásady ne bis in idem v cezhraničnom kontexte vzhľadom na súčasný stav vytvorenia priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Súdnemu dvoru je rovnako podaný návrh na výklad podmienky vykonania v zmysle článku 54 DVSD v prípade, keď sa trest skladá z dvoch samostatných častí.

4. Keďže článok 50 Charty zodpovedá článku 4 protokolu č. 7 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd ( 5 ), v rámci prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania bude potrebné určiť účinky tohto protokolu na účely výkladu zásady ne bis in idem.

5. V tejto súvislosti na úvod zdôrazňujem, že podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD povoľuje orgánom členského štátu B začať trestné stíhanie alebo v ňom pokračovať napriek existencii právoplatného rozhodnutia prijatého členským štátom A vo vzťahu k tej istej osobe a tomu istému skutku. Vo vnútroštátnom kontexte by však takýto postup bol zakázaný, a to tak v súlade s článkom 4 protokolu č. 7, ako bol vyložený rozsudkami ESĽP vo veciach Zolotuchin v. Rusko ( 6 ) a Muslija v. Bosna a Hercegovina ( 7 ), ako aj v súlade s článkom 50 Charty, ktorý má podľa vysvetliviek k Charte rovnaký zmysel a rozsah ako zodpovedajúce právo Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), v prípade uplatňovania zásady ne bis in idem v rámci jedného členského štátu. V dôsledku toho treba tiež vymedziť hranice diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov členského štátu B vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z Charty. ( 8 )

II – Právny rámec

A – EDĽP

6. Protokol č. 7 vo svojom článku 4 s názvom „Právo nebyť opakovane súdený alebo trestaný“ stanovuje: „1. Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní podliehajúcom právomoci toho istého štátu za trestný čin, za ktorý už bol oslobodený alebo odsúdený právoplatným rozsudkom v súlade so zákonom a trestným poriadkom tohto štátu. 2. Ustanovenia predchádzajúceho odseku nie sú na prekážku obnove konania v súlade so zákonom a trestným poriadkom príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo veci. 3. Od tohto článku nemožno odstúpiť podľa článku 15 [EDĽP].“ ( 9 )

B – Právo Únie

1. Charta

7. Článok 50 Charty s názvom „Právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin“ znie takto: „Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom.“

8. Článok 52 Charty s názvom „Rozsah a výklad práv a zásad“ stanovuje: „1. Akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. Za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných. …[ ( 10 )] 3. V rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Toto ustanovenie nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo širší rozsah ochrany týchto práv. … 7. Súdy Únie a členských štátov náležite prihliadajú na vysvetlivky vypracované s cieľom poskytnúť usmernenia pri výklade tejto charty.“

2. Schengenské acquis v práve Únie

a) Schengenská dohoda

9. Dňa 14. júna 1985 vlády štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky podpísali v Schengene dohodu o postupnom odstraňovaní kontrol na spoločných hraniciach ( 11 ).

b) DVSD

10. DVSD, uzavretý 19. júna 1990 medzi tými istými zmluvnými stranami, ktorý nadobudol platnosť 26. marca 1995, vo svojom článku 54 s názvom „Zákaz dvojitého trestu“, ktorý sa nachádza v kapitole 3, stanovuje: „Osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných strán nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou, a to za predpokladu, že v prípade odsúdenia bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný.“

11. Článok 55 DVSD upravuje prípady, v ktorých má zmluvný štát možnosť vyhlásiť, že nie je viazaný článkom 54. Článok 56 upravuje pravidlo, podľa ktorého sa každé obdobie odňatia slobody odpykané na území strany dohovoru odpočíta od trestu, ktorý bude prípadne uložený v inom štáte. V rozsahu, v akom to vnútroštátne právne úpravy umožňujú, budú zohľadnené aj iné tresty, než tresty odňatia slobody, ktoré už boli vykonané. Článok 57 sa týka výmeny relevantných informácií medzi príslušnými orgánmi. Podľa článku 58 predchádzajúce ustanovenia nie sú prekážkou uplatnenia širších ustanovení vnútroštátneho práva týkajúcich sa účinku zásady ne bis in idem v súvislosti so súdnymi rozhodnutiami vydanými v zahraničí.

c) Protokol o schengenskom acquis

12. Protokolom (č. 2), ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, pripojeným k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o založení Európskeho spoločenstva (ďalej len „protokol o schengenskom acquis“) ( 12 ), bol tento súbor právnych predpisov, ktorého súčasťou je aj DVSD ( 13 ), začlenený do práva Únie pod označením „schengenské acquis“.

13. Článok 2 ods. 1 toto protokolu znie takto: „Od dátumu nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy sa Schengenské acquis vrátane rozhodnutí Výkonného výboru zavedenými [zavedeného – neoficiálny preklad] Schengenskými dohodami, ktoré boli prijaté pred týmto dátumom, okamžite uplatňuje v trinástich členských štátoch uvedených v článku 1[ ( 14 )], bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 2 tohto článku. … … Rada... v súlade s príslušnými ustanoveniami zmlúv určí právny základ pre všetky každé z ustanovení alebo rozhodnutí, ktoré predstavujú Schengenské acquis. S ohľadom na takéto ustanovenia a rozhodnutia a v súlade s týmto určením vykonáva Súdny dvor Európskych spoločenstiev právomoci zverené mu príslušnými uplatniteľnými ustanoveniami zmlúv. … … Pokiaľ vyššie uvedené opatrenia neboli prijaté, a bez toho, aby bol dotknutý článok 5(2), ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré predstavujú Schengenské acquis, sa považujú za akty založené na Hlave VI Zmluvy o Európskej únii.“

14. Schengenské acquis bolo začlenené do Zmluvy o FEÚ protokolom (č. 19) ( 15 ). Protokol (č. 36) o prechodných ustanoveniach, pripojený k Zmluve o FEÚ ( 16 ), vo svojich článkoch 9 a 10 spresňuje právne účinky aktov inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie prijatých na základe Zmluvy o EÚ pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy.

III – Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore

15. Obvinený vo veci samej pán Spasic je srbský štátny príslušník, ktorého Staatsanwaltschaft Regensburg (Nemecko) stíha z dôvodu, že ako člen organizovanej skupiny spáchal v Miláne 20. marca 2009 podvod. Výmenou za bankovky s nominálnou hodnotou 500 eur, ktoré sa neskôr ukázali falošné, dala obeť tohto trestného činu, nemecký štátny príslušník pán Soller, pánovi Spasicovi sumu 40000 eur v malých bankovkách.

16. Pán Spasic, na ktorého Staatsanwaltschaft Innsbruck (Rakúsko) vydal 27. augusta 2009 európsky zatykač pre rad podobných trestných činov spáchaných v Rakúsku a Nemecku v roku 2008, bol 8. októbra 2009 zatknutý v Maďarsku a následne odovzdaný rakúskym orgánom. V Rakúsku bol odsúdený rozsudkom z 26. augusta 2010, ktorý nadobudol právoplatnosť.

17. Amtsgericht Regensburg (Nemecko) vydal 25. februára 2010 vnútroštátny zatykač pre podvod spáchaný v Miláne, na základe ktorého vydal potom Staatsanwaltschaft Regensburg 5. marca 2010 európsky zatykač. Amtsgericht Regensburg vydal 20. novembra 2013 na pána Spasica ďalší rozšírený vnútroštátny zatykač, v ktorého bode I je uvedený trestný čin podvodu spáchaný 20. marca 2009 v Miláne.

18. Rozsudkom z 18. júna 2012 Tribunale ordinario di Milano (Taliansko) odsúdil pána Spasica v neprítomnosti za trestný čin spáchaný 20. marca 2009 v Miláne na trest odňatia slobody v trvaní jedného roka, ako aj na pokutu vo výške 800 eur. V tejto súvislosti podotýkam, že rozsudok Tribunale di Milano nadobudol právoplatnosť 7. júla 2012, takže trestné stíhanie v Nemecku prebiehalo sčasti v rovnakom čase ako talianske konanie.

19. Pán Spasic je v súčasnosti vo vyšetrovacej väzbe v Nemecku od 6. decembra 2013, keď ho rakúske orgány podľa európskeho zatykača z 5. marca 2010 odovzdali nemeckým orgánom. ( 17 ) V Rakúsku pán Spasic nastúpil výkon trestu odňatia slobody v trvaní ôsmich rokov. Vzhľadom na jeho odovzdanie nemeckým orgánom bol výkon trestu uloženého v Rakúsku dočasne odložený. Zo spisu však jasne nevyplýva, či sa predpokladal návrat pána Spasica do Rakúska pred vykonaním trestu prípadne uloženého v Nemecku alebo po ňom.

20. Obvinený napadol na Amtsgericht Regensburg rozhodnutie, ktoré ho v súčasnosti ponecháva vo väzbe, pričom v podstate tvrdil, že na základe zásady ne bis in idem nemôže byť stíhaný za skutok spáchaný v Miláne, za ktorý ho už Tribunale di Milano odsúdil právoplatným a vykonateľným rozsudkom.

21. Pán Spasic po zamietnutí jeho žiadosti predložil na Landgericht Regensburg dôkaz o tom, že 23. januára 2014 zaplatil sumu 800 eur, čím vykonal peňažný trest, ktorý mu svojím rozsudkom uložil Tribunale di Milano.

22. Rozhodnutím z 28. januára 2014 Landgericht Regensburg potvrdil rozhodnutie Amtsgericht Regensburg, pričom spresnil, že výkon vyšetrovacej väzby sa môže zakladať iba na skutku opísanom v bode I zatykača z 20. novembra 2013, a opravný prostriedok v zostávajúcej časti zamietol.

23. Na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie konania a ktorému bola vec napokon predložená, pán Spasic v podstate tvrdil, že podmienka vykonania upravená v článku 54 DVSD nemôže platne obmedziť pôsobnosť článku 50 Charty a že po vykonaní trestu spočívajúcom v zaplatení pokuty vo výške 800 eur má byť prepustený na slobodu.

24. Za týchto podmienok sa Oberlandesgericht Nürnberg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je článok 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, zlučiteľný s článkom 50 Charty základných práv Európskej únie v rozsahu, v akom zákaz dvojitého stíhania podmieňuje tým, že v prípade odsúdenia trest už bol odpykaný alebo sa práve odpykáva, alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný? 2. Je uvedená podmienka článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, splnená aj vtedy, ak bola vykonaná len časť trestu (tu: peňažný trest) pozostávajúceho z dvoch samostatných častí (tu: peňažný trest a trest odňatia slobody) a uloženého v štáte, v ktorom bol rozsudok vynesený?“

25. Vnútroštátny súd v rozhodnutí navrhol prejednať vec v naliehavom prejudiciálnom konaní v súlade s článkom 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Ako vyplýva zo spisu, podľa nemeckého práva nemôže byť vyšetrovacia väzba obvineného predĺžená nad šesť mesiacov, ak neexistuje osobitný dôvod. Toto predĺženie teda zjavne závisí od výkladu práva Únie.

26. Príslušná komora rozhodla 31. marca 2014 o prejednaní veci v naliehavom prejudiciálnom konaní. Vec bola pridelená veľkej komore v súlade s článkom 113 ods. 2 rokovacieho poriadku.

27. Písomné pripomienky predložili zástupcovia pána Spasica, Spolkovej republiky Nemecko, Rady a Európskej komisie. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 28. apríla 2014, boli vypočutí títo účastníci konania, ako aj Francúzska republika a Talianska republika.

IV – Analýza

A – Úvod

1. O právomoci Súdneho dvora

28. Na úvod si myslím, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku na základe článku 267 ZFEÚ a na druhú prejudiciálnu otázku na základe článku 35 EÚ. ( 18 )

29. Pokiaľ ide konkrétne o druhú otázku, DVSD má na základe protokolu o schengenskom acquis obdobné postavenie ako rozhodnutia, rámcové rozhodnutia alebo dohovory v zmysle článku 34 EÚ. V dôsledku toho sa právomoc Súdneho dvora odpovedať na druhú otázku zakladá na uvedenom článku 35 EÚ ( 19 ) v spojení s článkom 2 a prílohou A rozhodnutia Rady 1999/436/ES ( 20 ), čo okrem iného potvrdila veľmi bohatá judikatúra týkajúca sa článku 54 DVSD.

30. Naproti tomu, pokiaľ ide o prvú otázku, je pravda, že podľa pôvodného článku K.7 vyplývajúceho z Amsterdamskej zmluvy (teraz článok 35 EÚ) Súdny dvor nemal právomoc posudzovať platnosť dohovorov ani v rámci prejudiciálneho konania, ani pri preskúmavaní zákonnosti. Prvá položená otázka sa však doslovne týka prípadnej nezlučiteľnosti Charty s ustanovením DVSD, a nie neplatnosti DVSD. V tejto súvislosti zdôrazňujem, že článok 134 DVSD stanovuje, že jeho ustanovenia sa uplatňujú iba v rozsahu, v akom sú v súlade s právom Spoločenstva. ( 21 )

31. Keďže od svojej „komunitarizácie“ je DVSD nepochybne súčasťou práva Únie, nemôže uniknúť požiadavke preskúmania so zreteľom na Chartu. Súdny dvor totiž na základe svojej výlučnej právomoci podľa článku 19 ZEÚ zabezpečuje dodržiavanie práva pri výklade a uplatňovaní Zmlúv. ( 22 ) Jeho právomoc vykladať primárne právo treba teda považovať za preukázanú vo vzťahu k DVSD, ktorý je aktom práva Únie sui generis a v hierarchii noriem sa nachádza na rovnakej úrovni ako sekundárne právo.

32. Z judikatúry v každom prípade vyplýva, že Súdny dvor má právomoc posúdiť priamo uplatniteľný akt sekundárneho práva so zreteľom na Chartu. ( 23 )

2. O záujmoch dotknutých vo veci

33. Uplatňovanie schengenského acquis, ktorého súčasťou je článok 54 DVSD týkajúci sa zásady ne bis in idem, v rámci Únie má posilniť európsku integráciu a predovšetkým umožniť Únii, aby sa rýchlejšie stala priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktorý má za cieľ zachovať a rozvíjať. Tento ambiciózny cieľ ešte v súčasnosti naráža na problém konfliktu právomocí v trestných veciach, v tomto prípade medzi Talianskou republikou ako miestom, kde došlo k spáchaniu trestného činu (locus delicti), a Spolkovou republikou Nemecko ako štátom, ktorého štátnym príslušníkom je obeť trestného činu. ( 24 )

34. Ako zdôraznila generálna advokátka Sharpston vo svojich návrhoch prednesených vo veci M, „v súčasnosti nie sú stanovené žiadne pravidlá s platnosťou pre celú EÚ týkajúce sa rozdelenia výkonu právomoci v trestných veciach. Tento problém rieši uplatňovanie zásady ne bis in idem len obmedzeným, niekedy až arbitrárnym spôsobom. Týmto spôsobom však nemožno uspokojivo nahradiť snahu, aby sa takéto konflikty riešili podľa dohodnutých pravidiel“ ( 25 ).

35. Dôvodom existencie zásady ne bis in idem na medzištátnej úrovni je teda okolnosť, že pokiaľ trestný čin obsahuje zložky, ktoré ho spájajú s viacerými právnymi poriadkami, existuje riziko, že každý z nich uplatní vlastnú právomoc, čím vznikne možnosť kumulácie postihov zo strany štátov. ( 26 ) Po tomto spresnení treba uviesť, že prejednávaná vec nenastoľuje otázky týkajúce sa problémov súvisiacich s uplatňovaním zásady ne bis in idem, ktoré boli nedávno predmetom intenzívnych diskusií v súdnych a akademických kruhoch tak na európskej, ako aj vnútroštátnej úrovni, najmä v prípade trestných stíhaní a správnych konaní týkajúcich sa rovnakých skutkov. V týchto diskusiách okrem iného vznikla otázka, ako určiť pojem totožnosť trestného činu, ako aj pojem „odsúdenie právoplatným rozhodnutím“ v prípadoch, keď stíhania neboli ukončené rozhodnutím súdu.

36. V tomto prípade prejednávaný scenár v celom rozsahu patrí do pôsobnosti článku 54 DVSD. Je totiž isté, že stíhania v Taliansku a Nemecku sa týkajú toho istého skutku ( 27 ) a mutatis mutandis trestného činu podvodu. Nemožno spochybňovať trestnoprávnu povahu oboch konaní ( 28 ) a tým menej súdnu povahu a od 7. júla 2012 povahu právoplatného rozhodnutia, ktorú má rozsudok Tribunale ordinario di Milano z 18. júna 2012. ( 29 )

37. Inak povedané, tak znak „bis“, ako aj znak „idem“ sú v tomto prípade dané. V skutočnosti je v jadre prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD so zreteľom na základné právo stanovené v článku 50 Charty.

38. V tejto súvislosti je zjavné, že podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD sa nenachádza v článku 50 Charty. Okrem toho zdôrazňujem, že pôsobnosť článku 50 Charty ešte judikatúra Súdneho dvora definitívne nevymedzila.

39. Zásada ne bis in idem sa totiž uplatňuje aj mimo tzv. klasického trestného práva ( 30 ), pričom najbežnejším príkladom je právo hospodárskej súťaže, v ktorom uplatňovanie tejto zásady podlieha trojnásobnej podmienke totožnosti skutku, jednoty porušovateľa a jednoty chráneného právneho záujmu ( 31 ). Z toho teda vyplýva, že ten istý hospodársky subjekt môže byť súčasne stíhaný a môže mu byť uložená sankcia za ten istý skutok tak vnútroštátnymi orgánmi, ako aj Komisiou, pretože obe konania sledujú odlišné ciele. ( 32 )

40. Zásada ne bis in idem sa okrem toho uplatňuje v oblasti kontrol a potrestania nezrovnalostí, ku ktorým došlo v práve Únie ( 33 ), čo Súdny dvor pripomenul v súvislosti s kumulatívnym ukladaním administratívnych sankcií ( 34 ).

41. Na úvod sa teda domnievam, že analýza pôsobnosti zásady ne bis in idem so zreteľom na Chartu sa v prejednávanej veci musí obmedziť na oblasť klasického trestného práva, s vylúčením otázok súvisiacich s administratívnymi sankciami a so všetkými dôsledkami a osobitosťami, ktoré uvedená oblasť trestného práva môže prinášať.

42. Napokon, keďže znenie článku 50 Charty sa zhoduje so znením článku 4 protokolu č. 7, pričom jediným rozdielom je územný rozsah ich pôsobnosti, bude potrebné predovšetkým posúdiť účinky judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva v tomto ohľade.

B – O prvej otázke týkajúcej sa vzťahu medzi článkom 54 DVSD a článkom 50 Charty

1. O zásade ne bis in idem

43. Zásada ne bis in idem, ktorú Súdny dvor označil za „všeobecnú požiadavku spravodlivosti“ ( 35 ), je všeobecne uznávaná vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. Medzinárodné právo verejné však túto zásadu nestanovuje pre štáty a táto zásada sa nepovažovala za súčasť pojmu spravodlivý proces zakotveného v článku 6 EDĽP ( 36 ).

44. Uplatniteľnosť zásady ne bis in idem ( 37 ) v práve Únie uznal Súdny dvor už v roku 1966 v rozsudku vo veci Gutmann/Komisia ( 38 ). Ako Súdny dvor rozhodol neskôr, „zásada non bis in idem, rovnako zakotvená v článku 4 protokolu č. 7…, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorej dodržiavanie zabezpečuje súd“ ( 39 ). Táto zásada je teda zdrojom osobitne bohatej judikatúry, najmä v oblastiach práva hospodárskej súťaže a spolupráce v trestných veciach, ako aj v oblasti ochrany finančných záujmov Únie, čo podľa môjho názoru svedčí proti záveru, že existuje jediný a jednotný pojem ne bis in idem vo všetkých oblastiach práva Únie. Napokon postavenie tejto zásady ako základného práva bolo uznané v článku 50 Charty.

45. Bez zachádzania do podrobností treba pripomenúť, že pravidlo ne bis in idem sa vzťahuje na dva odlišné právne aspekty alebo idey. ( 40 ) Ide na jednej strane o zákaz druhého stíhania v tej istej veci týkajúcej sa tej istej osoby („Erledigungsprinzip“, teda zásada vyčerpania konaní) a na druhej strane o zásadu započítania („Anrechnungsprinzip“), ktorá znamená, že ak už došlo k odsúdeniu za ten istý trestný čin v inej krajine, nové rozhodnutie musí tento trest zohľadniť znížením druhého trestu. ( 41 ) Ako vysvetlil generálny advokát Colomer, prvý aspekt sa zakladá na požiadavkách právnej istoty, zatiaľ čo druhý odráža skôr požiadavky spravodlivosti, ktorých nástrojom je pravidlo proporcionality. ( 42 )

46. Je nepochybné, že článok 54 DVSD sa vzhľadom na svoje znenie týka iba prvého aspektu, teda zákazu dvojitého stíhania, zatiaľ čo znenie článku 50 Charty a článku 4 protokolu č. 7 zahŕňa oba aspekty.

2. O podmienke vykonania uvedenej v článku 54 DVSD a jej uplatňovaní prostredníctvom nástrojov, ktoré s tým súvisia

47. Článok 54 DVSD je prvým ustanovením, ktoré zavádza záväzné pravidlo ne bis in idem uplatniteľné v cezhraničných vzťahoch v trestnom práve. ( 43 ) Je pravda, že ustanovenie, v podstate totožné s ustanovením článku 54 DVSD, sa nachádza v dohode o zásade zákazu dvojitého trestu, ale táto dohoda nikdy nenadobudla platnosť. ( 44 ) Podmienka vykonania s cezhraničnou pôsobnosťou mala tiež predchodcov v európskych dohovoroch o vydávaní. ( 45 )

48. Dôvody, pre ktoré autori DVSD podmienili uplatniteľnosť zásady ne bis in idem tým, že „bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva alebo… už nemôže byť vykonaný“, sa mi zdajú zrejmé. Ako uvádzajú nemecká vláda a Rada, táto podmienka má zabezpečiť, aby dotknutá osoba bola skutočne potrestaná za daný trestný čin aspoň raz; inak povedané, toto ustanovenie má vylúčiť beztrestnosť. Cieľ zabrániť beztrestnosti jasne vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, najmä z rozsudkov vo veciach Miraglia ( 46 ) a Kretzinger ( 47 ).

49. Zásada ne bis in idem, sprevádzaná podmienkou vykonania, bola následne zahrnutá do rámcového rozhodnutia 2002/584/SVV ( 48 ) a nachádza sa medzi dôvodmi povinného nevykonania zatykača ( 49 ). Pred prijatím tohto rámcového rozhodnutia sa teda osoby, ktorým boli uložené trestnoprávne sankcie, mohli ľahko vyhnúť ich výkonu tým, že sa premiestňovali medzi členskými štátmi, a najmä tým, že sa vrátili do štátu, ktorého boli štátnymi príslušníkmi. Rámcové rozhodnutie, ako aj ďalšie akty práva Únie prijaté neskôr, zvýšili efektivitu trestných stíhaní v cezhraničných situáciách a zjednodušili výkon odsudzujúcich trestných rozsudkov. ( 50 )

50. Podmienka vykonania koncipovaná podľa rovnakého vzoru ako článok 54 DVSD sa okrem toho nachádza v článku 7 Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev ( 51 ), ako aj v článku 10 Dohovoru o boji proti korupcii úradníkov Európskych spoločenstiev alebo úradníkov členských štátov Európskej únie ( 52 ).

51. Naopak viacero aktov sekundárneho práva, najmä článok 9 rámcového rozhodnutia 2008/909/SVV ( 53 ), spomína zásadu ne bis in idem medzi dôvodmi nevykonania trestného rozsudku, pričom táto zásada nie je sprevádzaná podmienkou vykonania ( 54 ).

52. Hoci uznávam, že samotné objavenie sa efektívnejšieho systému spolupráce v trestných veciach v práve Únie nemôže samo osebe ovplyvniť výklad podmienky vykonania uvedenej v článku 54 DVSD, tento vývoj nemôže nemať vplyv na posúdenie zlučiteľnosti tohto článku s článkom 50 Charty, ako aj na jeho posúdenie z hľadiska proporcionality v zmysle článku 52 ods. 1 Charty. Ako totiž Komisia konštatovala v zelenej knihe uvedenej vyššie ( 55 ), „táto podmienka bola odôvodnená v rámci tradičného systému vzájomnej pomoci, kedy výkon trestu v iných členských štátoch sa niekedy ukázal byť obtiažny. Je otázne, či táto podmienka je stále potrebná v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, kde cezhraničný výkon trestu sa uskutočňuje prostredníctvom nástrojov EÚ týkajúcich sa vzájomného uznávania“ ( 56 ).

3. O článku 4 protokolu č. 7

53. Na rozdiel od článku 54 DVSD sa článok 4 protokolu č. 7 neuplatňuje v cezhraničných vzťahoch, ale jeho pôsobnosť sa striktne obmedzuje na vnútroštátne situácie. Ako som už uviedol, tento článok neobsahuje podmienku vykonania obdobnú tej, ktorú stanovuje článok 54 DVSD, ale zato zahŕňa tak zákaz dvojitého stíhania, ako aj zákaz dvojitých trestov.

54. Protokol č. 7, prijatý 22. novembra 1984, ratifikovalo 43 členov Rady Európy, vrátane všetkých členských štátov Európskej únie s výnimkou Spolkovej republiky Nemecko, Holandského kráľovstva a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska. Ako vyplýva z návrhu zmluvy o pristúpení Únie k EDĽP, tento protokol nie je medzi opatreniami, ku ktorým sa plánuje pristúpenie Únie ( 57 ). Skutočnosť, že v rozhodnutí vnútroštátneho súdu o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa nenachádza zmienka o tomto protokole, možno teda vysvetliť tým, že Spolková republika Nemecko ho neratifikovala ( 58 ). Počas jeho podpisovania však urobila určité vyhlásenia ( 59 ).

55. V súlade s článkom 4 ods. 1 protokolu č. 7 nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní dvakrát. Podľa odseku 2 tohto článku je však napriek tomu možná obnova konania podľa zákona a trestného poriadku príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo veci. Článok 4 ods. 3 protokolu č. 7 zakazuje odstúpiť od tohto článku podľa článku 15 EDĽP, ktorý umožňuje v prípade vojny alebo akéhokoľvek verejného ohrozenia existencie štátu prijať opatrenia smerujúce k odstúpeniu od povinností upravených v EDĽP.

56. Stručne povedané, článok 4 protokolu č. 7 garantuje ochranu, ktorá, hoci nie je absolútna, je napriek tomu vyššia ako ochrana, ktorú poskytujú ustanovenia EDĽP vo všeobecnosti.

57. Ustanovenia článku 4 protokolu č. 7 sú zdrojom bohatej a rôznorodej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorej podľa môjho názoru chýbala presnosť, pokiaľ ide o vymedzenie pojmov „trestné stíhanie“ alebo „trestná sankcia“, a predovšetkým pokiaľ ide o výklad pojmu „trestný čin“.

58. Pokiaľ ide o túto poslednú otázku, v rozsudku ESĽP vo veci Zolotuchin v. Rusko tento súd vyložil pojem trestný čin tak, že sa vzťahuje na „skutok tvorený súborom konkrétnych skutkových okolností, ktoré sa týkajú toho istého porušovateľa a sú neoddeliteľne spojené tak v čase, ako aj v priestore“ ( 60 ). ESĽP sa teda priblížil judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa článku 54 DVSD a k „zhodnosti skutkovej podstaty činov“, ktorá predstavuje jediné rozhodujúce kritérium na účely uplatnenia tohto článku. ( 61 )

59. Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva jednomyseľne potvrdzuje, že zásada ne bis in idem sa vzťahuje nielen na prípad dvojitého odsúdenia, ale aj na prípad dvojitého stíhania. ( 62 ) Cieľom článku 4 protokolu č. 7 je zakázať opakovanie právoplatne skončených trestných konaní. Rozhodnutie sa však považuje za konečné, „ak nadobudlo právoplatnosť. Je to tak vtedy, keď je rozhodnutie neodvolateľné, teda keď ho nemožno napadnúť riadnymi opravnými prostriedkami, alebo keď účastníci konania vyčerpali tieto opravné prostriedky alebo nechali márne uplynúť lehoty bez ich podania“ ( 63 ).

60. Z nedávneho rozsudku vyhláseného vo veci Muslija v. Bosna a Hercegovina navyše vyplýva, že článok 4 protokolu č. 7 zakazuje pokračovať v súbežnom stíhaní po tom, ako jedno z konaní viedlo k právoplatnému rozhodnutiu. V takomto prípade musia byť ostatné stíhania zastavené. ( 64 )

4. Článok 50 Charty a jeho vzťah k článku 4 protokolu č. 7

61. Ako som už uviedol, článok 50 Charty má rovnaké znenie ako článok 4 protokolu č. 7, pričom jediný rozdiel sa týka územnej pôsobnosti zásady ne bis in idem, ktorá v prípade Charty zahŕňa územie celej Únie, ( 65 ) zatiaľ čo v prípade článku 4 protokolu č. 7 sa táto pôsobnosť týka iba územia jedného štátu.

62. Je nepochybné, že Charta sa má vykladať v súlade so zodpovedajúcimi ustanoveniami EDĽP. Vzniká však otázka, či sa tento prístup uplatňuje aj v prípadoch, keď ustanovenie EDĽP nezaväzuje všetky členské štáty. V tejto súvislosti už boli uvedené rozličné názory na úplné zohľadnenie judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva na účely výkladu zásady ne bis in idem v práve Únie. ( 66 )

63. Podľa môjho názoru skutočnosť, že niektoré členské štáty neratifikovali protokol č. 7, nemôže ovplyvniť výklad článku 50 Charty, keďže táto skutočnosť nemôže zmeniť pôsobnosť uvedeného ustanovenia. V opačnom prípade by to znamenalo, že by sa členským štátom priznala právomoc jednostranne vykladať obsah systému základných práv Únie. S prihliadnutím na zásadu autonómie práva Únie v spojení s úlohou Komisie zabezpečiť jeho jednotný výklad to však treba vylúčiť.

64. V dôsledku toho treba pristúpiť ku koherentnému výkladu článku 50 v spojení s článkom 4 protokolu č. 7, vychádzajúc zo zásady, že obe tieto ustanovenia majú rovnaký zmysel, pokiaľ ide o totožné výrazy, ktoré sa v nich nachádzajú.

5. Je podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD v rozpore s článkom 50 Charty?

65. Vzhľadom na zložitosť prejednávanej problematiky navrhujem posúdiť vzťah medzi článkom 54 DVSD a článkom 50 Charty nasledujúcim spôsobom. Najprv si chcem položiť otázku prípadnej nezlučiteľnosti oboch týchto ustanovení. Ak by nebolo možné konštatovať túto nezlučiteľnosť, navrhujem ďalej určiť, či ide o zásah do výkonu základného práva nebyť stíhaný alebo potrestaný dvakrát za ten istý trestný čin. V tomto rámci bude potrebné posúdiť, či podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD môže predstavovať takýto zásah. Napokon bude potrebné preskúmať podmienky nachádzajúce sa v článku 52 Charty a zamerať sa predovšetkým na podmienku rešpektovania podstaty daného základného práva, ako aj na preskúmanie proporcionality zásahu vyplývajúceho z článku 54 DVSD so zreteľom na článok 50 Charty.

66. Je nepochybné, že podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD vyžaduje na uplatnenie zásady ne bis in idem dodatočné podmienky, ktoré sa nachádzajú v článku 50 Charty a nezodpovedajú výnimkám, ktoré pripúšťa článok 4 ods. 2 protokolu č. 7.

67. Navyše si myslím, že uplatnenie tejto podmienky vedie k výsledku, ktorý nie je vecne v súlade s už citovanou judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorá sa však naďalej uplatňuje a obmedzuje sa iba na vnútroštátne situácie. Podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD totiž sama osebe nebráni začať trestné stíhanie pre ten istý skutok alebo v ňom pokračovať, hoci trestný rozsudok v inom členskom štáte nadobudol právoplatnosť.

68. O nezlučiteľnosti s EDĽP, ktorú tvrdí iba zástupca pána Spasica, však možno uvažovať v štyroch situáciách, na ktoré sa vzťahuje výraz „v rámci Únie“ nachádzajúci sa v článku 50 Charty. Ide o dvojité stíhanie orgánmi Únie, dvojité stíhanie vnútroštátnymi orgánmi a orgánmi Únie, dvojité stíhanie na vnútroštátnej úrovni a dvojité cezhraničné stíhanie. Keďže za súčasného stavu práva Únie sú v oblasti spolupráce v trestných veciach relevantné len posledné dva prípady, treba diskusiu obmedziť iba na ne.

69. Podľa môjho názoru osobitne vysoká ochrana zakotvená v článku 4 protokolu č. 7, podľa ktorého nikoho nemožno stíhať dvakrát za ten istý skutok, ako aj budovanie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, v rámci ktorého sa cezhraničný výkon uskutočňuje vďaka nástrojom práva Únie v oblasti vzájomného uznávania, vedú k uprednostneniu prísneho uplatňovania článku 50 Charty. Z toho teda na prvý pohľad vyplýva nezlučiteľnosť medzi podmienkou vykonania uvedenou v článku 54 DVSD a Chartou.

70. Tento záver však predsa len môže odporovať vysvetlivkám k Charte, ktoré, zdá sa, pri uplatňovaní zásady ne bis in idem rozlišujú medzi vnútroštátnymi situáciami a cezhraničnými situáciami.

71. Podľa týchto vysvetliviek, „pokiaľ ide o situácie uvedené v článku 4 Protokolu č. 7 teda o uplatňovanie zásady v rámci toho istého členského štátu, [totiž] zaručené právo má rovnaký význam a rozsah ako zodpovedajúce právo v EDĽP“. Článok 50 teda zodpovedá článku 4 protokolu č. 7, ale „rozsah jeho pôsobnosti je medzi súdmi členských štátov rozšírený na úroveň Európskej únie“. To zdanlivo znamená, že v cezhraničných situáciách by sa zmysel a pôsobnosť článku 50 Charty mohli líšiť od EDĽP. Zdá sa však skôr, že autori vysvetliviek sa domnievali, že v nich uvedené acquis Únie predstavuje obmedzenie výkonu základného práva upraveného v článku 50 Charty v súlade s jej článkom 52 ods. 1.

72. Navyše nepresné znenie článku 50 Charty neumožňuje vyvodiť jednoznačné a jednotné závery vo vzťahu k mnohým situáciám, v ktorých sa uvedená zásada môže uplatňovať tak mimo, ako aj v oblasti klasického trestného práva v situáciách, ktoré sú menej zrejmé ako situácia vo veci samej.

73. Zo všetkých týchto dôvodov si nemyslím, že Súdny dvor by mohol vysloviť, že podmienka vykonania je sama osebe nezlučiteľná s Chartou.

6. Je podmienka vykonania obmedzením alebo výnimkou v zmysle článku 52 ods. 1 Charty?

– O existencii zásahu, ktorý predstavuje porušenie základného práva

74. Ak sa prijme výklad vysvetliviek k Charte uvedený vyššie, zdá sa mi nemožné popierať existenciu rozporu medzi podmienkou vykonania a článkom 50 Charty. O obmedzení základného práva alebo výnimke z neho však možno uvažovať iba vtedy, ak dané pravidlo predstavuje zásah do dotknutého základného práva. ( 67 )

75. Vnútroštátny súd odkazuje na judikatúru vyšších nemeckých súdov ( 68 ) a s prihliadnutím na vysvetlivky k Charte v znení aktualizovanom v roku 2007 ( 69 ) tvrdí, že článok 54 DVSD je ustanovením obsahujúcim obmedzenie v zmysle článku 52 ods. 1 Charty. Podľa vnútroštátneho súdu sa znenie týchto vysvetliviek hovoriace o „veľmi obmedzen[ých] výnim[kách], v ktorých dohovory povoľujú členským štátom odchýliť sa od zásady ‚ne bis in idem’“, vzťahuje na dohovory ( 70 ), ktoré obsahujú zásadu ne bis in idem koncipovanú podľa vzoru DVSD, alebo na ich odchylné ustanovenia, vrátane článkov 54 až 58 DVSD.

76. Je síce pravda, že Súdny dvor je povinný náležite zohľadniť tieto vysvetlivky v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a článkom 52 ods. 7 Charty. ( 71 ) To a contrario znamená, že Súdny dvor týmito vysvetlivkami nie je viazaný pri výklade Charty. Navyše v prípadoch, keď uvedené vysvetlivky odkazujú na acquis Únie v oblasti sekundárneho práva, to podľa môjho názoru neznamená, že nemožno spochybniť zlučiteľnosť tohto acquis s Chartou so zreteľom na vývoj judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva a Súdneho dvora, ako aj vývoj práva Únie.

77. Bez toho, aby som chcel zaujímať stanovisko k otázke, aké je postavenie článkov 55 až 58 DVSD vzhľadom na článok 52 ods. 1 Charty, si myslím, že niektoré z týchto ustanovení jasne zavádzajú obmedzenia základného práva, ktoré predstavuje zásada ne bis in idem.

78. Tento záver je naopak menej jasný v prípade článku 54 DVSD. Cieľom podmienky vykonania uvedenej v tomto ustanovení je totiž skôr vymedziť alebo spresniť pôsobnosť pravidla ne bis in idem v cezhraničnom kontexte ako zavádzať jeho obmedzenie alebo výnimku z neho. Je pravda, že vo svojich písomných pripomienkach Komisia kvalifikuje podmienku vykonania ako podmienku uplatňovania článku 54 DVSD a nie ako výnimku z tohto ustanovenia. Táto izolovaná kvalifikácia ustanovenia DVSD však nemá vplyv na vnímanie vzťahu medzi článkom 54 DVSD ako celkom a článkom 50 Charty z pohľadu článku 52 Charty.

79. V tejto súvislosti si preto treba položiť otázku, či to, či ide o obmedzenie samo osebe, závisí od subjektívneho, alebo od objektívneho posúdenia.

80. V prvom prípade predstavuje norma obmedzenie v zmysle článku 52 ods. 1 Charty iba vtedy, keď bola tak prijatá. Tento prípad, ktorý by mohol vylúčiť podmienku vykonania uvedenú v článku 54 DVSD z pôsobnosti článku 52, teda vyžaduje, aby normotvorca prijal normu s cieľom obmedziť dotknuté základné právo a aby počas prijímania obmedzenia tiež zohľadnil jeho proporcionalitu v zmysle druhej vety tohto článku.

81. Myslím si však, že pojem obmedzenie uvedený v článku 52 ods. 1 Charty treba chápať ako objektívny pojem. V prípade každého ustanovenia práva Únie alebo ustanovenia vnútroštátneho práva vykonávajúce právo Únie, ktoré právne alebo fakticky môže obmedziť výkon práv a slobôd zakotvených v Charte, tak možno posudzovať jeho zlučiteľnosť s Chartou, a teda jeho schopnosť predstavovať obmedzenie v zmysle článku 52 Charty. Preskúmanie zlučiteľnosti ustanovení práva Únie so základnými právami zakotvenými v Charte, ktorá sa stala právne záväznou až v roku 2009, sa navyše vyžaduje v prípade skôr prijatých ustanovení. ( 72 )

82. Uplatnenie podmienky vykonania uvedenej v článku 54 DVSD teda môže predstavovať obmedzenie základného práva definovaného v článku 50 Charty v zmysle jej článku 52 ods. 1.

– O odôvodnení zásahu vzhľadom na podmienky článku 52 ods. 1 Charty

83. Na úvod treba pripomenúť, že Súdny dvor uznáva, že s určitými výnimkami ( 73 ) základné práva nie sú absolútnymi právami, ale môžu obsahovať obmedzenia, pod podmienkou, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu, ktoré predmetné opatrenie sleduje, a z hľadiska sledovaného cieľa nie sú neprimeraným a neprijateľným zásahom, ktorý poškodzuje samotnú podstatu takto zabezpečených práv ( 74 ). Súdny dvor teda vo svojej judikatúre hľadá mechanizmus, ktorý umožňuje nastoliť spravodlivú rovnováhu medzi rôznymi právami a záujmami na jednej strane a základnými právami a hospodárskymi slobodami na druhej strane ( 75 ), a toto vyvažovanie vykonáva aj so zreteľom na podstatné ciele obmedzenia základného práva ( 76 ).

84. Európsky súd pre ľudské práva uvažuje podobne ( 77 ) a pripúšťa, že niektoré práva možno obmedziť pod podmienkou, že vykonané obmedzenia neovplyvnia samotnú podstatu práva. Takéto obmedzenia sú navyše v súlade s dotknutým ustanovením EDĽP iba vtedy, ak majú legitímny cieľ a ak existuje rozumný vzťah proporcionality medzi použitými prostriedkami a sledovaným cieľom. ( 78 ) Pokiaľ ide konkrétnejšie o určenie zásahu do slobôd, ktoré definuje EDĽP, zistenie zásahu neznamená porušenie dohovoru, ale vyžaduje si preskúmanie, či takýto zásah spĺňa podmienky formálnej zákonnosti (je stanovený zákonom), materiálnej zákonnosti (sleduje legitímne ciele so zreteľom na dotknuté ustanovenie) a nevyhnutnosti v demokratickej spoločnosti. ( 79 )

85. Pripomínam, že prvá veta článku 52 ods. 1 Charty povoľuje obmedzenia základných práv zakotvených v Charte pod podmienkou, že sú stanovené zákonom a rešpektujú podstatu dotknutých práv a slobôd. Druhá veta uvedeného článku tieto obmedzenia podriaďuje kritériu proporcionality. ( 80 )

86. V tomto prípade je zjavné, že podmienka vykonania spĺňa kritérium, podľa ktorého musí byť stanovená zákonom.

87. Pokiaľ ide o rešpektovanie podstaty daného základného práva, domnievam sa, hoci nie bez zaváhania, že podmienka vykonania spĺňa aj toto kritérium.

88. V prípade zásady ne bis in idem je totiž ťažké definovať jej jasnú podstatu. Na základe vývoja medzinárodnej a vnútroštátnej ochrany tohto základného práva sa však zdá možné identifikovať jej „pevné jadro“. Podstatu tohto základného práva tak možno chápať ako spočívajúcu v i) zákaze stíhaní začatých po vyhlásení právoplatného rozsudku ii) klasickej trestnoprávnej povahy iii) orgánmi toho istého štátu iv) v prípade totožnosti skutkov, v) ako aj totožnosti ich právnej kvalifikácie vzhľadom na záujem, ktorý je predmetom ochrany v súlade s uplatniteľným vnútroštátnym právom, vi) ak prvé konanie nie je poznačené vážnou vadou vii) a ak sa neobjavia nové dôkazy. Toto základné právo sa však neuplatňuje v prípade osobitne závažných trestných činov, ako je napríklad genocída.

89. Zásah teda môže byť prípustný mimo pôsobnosti klasického trestného práva v prípadoch jednočinného súbehu trestných činov, ako aj v cezhraničných situáciách. Tento posledný prípad je najmä prípad článku 54 DVSD, ktorý nebráni novým trestným stíhaniam pre ten istý skutok, za ktorý dotknutá osoba už bola odsúdená právoplatným rozsudkom v inom členskom štáte. To je okrem toho práve situácia pána Spasica.

90. Vzhľadom na tieto pripomienky navrhujem domnievať sa, že článok 54 DVSD, ktorý odzrkadľuje zásadu ne bis in idem v cezhraničnom kontexte, rešpektuje podstatu zásady ne bis in idem ako základného práva.

– O odôvodnení z hľadiska testu proporcionality

91. Za týchto okolností treba preto overiť proporcionalitu zisteného zásahu. V tejto súvislosti je namieste pripomenúť, že zásada proporcionality podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie boli schopné dosiahnuť legitímne ciele sledované danou právnou úpravou a neprekračovali hranice toho, čo je vhodné a nevyhnutné na ich dosiahnutie. ( 81 )

92. Pokiaľ ide o cieľ všeobecného záujmu, čo je základ obmedzenia, o ktoré ide v tomto prípade, základné právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin, uvedené v článku 50 Charty, je článkom 54 DVSD obmedzené v záujme cieľa uznaného Úniou, ktorým je zabrániť beztrestnosti v kontexte vytvorenia priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti bez vnútorných hraníc v zmysle článku 3 ods. 2 ZEÚ, v ktorom je zaručený slobodný pohyb osôb.

93. Pokiaľ ide o schopnosť podmienky vykonania dosiahnuť cieľ, ktorým je zabrániť beztrestnosti, treba si najprv položiť otázku, aké je odôvodnenie výkonu trestnoprávnej právomoci nemeckých orgánov stíhať pána Spasica po tom, ako ho Tribunale di Milano odsúdil rozsudkom, ktorý nadobudol právoplatnosť. V tejto súvislosti si myslím, že možno uvažovať o dvoch možnostiach.

94. Ak je dôvodom stíhania úmysel uložiť pánovi Spasicovi druhý trest, ktorý by bol prísnejší ako trest vyplývajúci z rozsudku Tribunale di Milano z 18. júna 2012, ktorý je trestom zníženým v nadväznosti na dohodu uzavretú medzi obvineným a prokurátorom, s cieľom garantovať vyššiu ochranu obeti, ktorá ja nemeckým štátnym príslušníkom, treba uviesť, že právo Únie nepodmieňuje uplatňovanie zásady ne bis in idem harmonizáciou alebo aproximáciou trestnoprávnych úprav členských štátov. Vyžaduje sa teda, aby existovala vzájomná dôvera členských štátov v ich systémy trestného súdnictva a aby každý z členských štátov súhlasil s použitím trestného práva platného v iných členských štátoch, hoci by uplatnenie jeho vlastnej právnej úpravy viedlo k inému výsledku. ( 82 ) Tento dôvod preto nemožno prijať ako odôvodnenie uplatňovania podmienky vykonania vzhľadom na zásadu proporcionality.

95. Ak je naopak dôvodom na uplatňovanie podmienky vykonania uvedenej v článku 54 DVSD obava, aby pán Spasic v prípade, ak nedôjde k stíhaniu v Nemecku, nezostal nepotrestaný za trestný čin, ktorého sa dopustil v Miláne, zásah do základného práva upraveného v článku 50 Charty v zásade je schopný dosiahnuť cieľ, aby sa zabránilo beztrestnosti.

96. Táto druhá možnosť však tiež spochybňuje požiadavku vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi v ich systémy trestného súdnictva. V tejto súvislosti podotýkam, že 5. januára 2013 prokuratúra pri Tribunale di Milano prijala rozhodnutie nariaďujúce vzatie odsúdeného do výkonu trestu odňatia slobody s cieľom, aby vykonal trest odňatia slobody v Taliansku. ( 83 ) Talianska republika však na tento účel ešte nevydala európsky zatykač.

97. To ma privádza k preskúmaniu nevyhnutnosti uplatňovania podmienky vykonania v zmysle článku 52 ods. 1 Charty.

98. Podľa môjho názoru požiadavka zabrániť beztrestnosti nevyžaduje zovšeobecnené uplatňovanie podmienky vykonania, ako to upravuje článok 54 DVSD, pretože kritérium nevyhnutnosti už za súčasného stavu práva Únie nemožno považovať za systematicky splnené.

99. V skutočnosti sa totiž stala relevantnejšou otázka, ktorú Komisia vyslovila v zelenej knihe uvedenej vyššie, týkajúca sa odôvodnenia podmienky vykonania v kontexte cezhraničného výkonu založeného na nástrojoch spočívajúcich na vzájomnom uznávaní ( 84 ).

100. Právo Únie obsahuje v súčasnosti menej narušujúce právne nástroje sekundárneho práva ( 85 ), ktoré sú spôsobilé umožniť členským štátom vykonanie trestnoprávnych sankcií v prípadoch, keď sa odsúdený nachádza v inom členskom štáte, ako aj výmenu s tým súvisiacich informácií ( 86 ). Okrem toho viacero aktov sekundárneho práva v oblasti spolupráce v trestnom práve odkazuje na zásadu ne bis in idem, ktorú nesprevádza podmienka vykonania. ( 87 )

101. V tomto kontexte systematické vystavovanie osôb už odsúdených právoplatným trestným rozsudkom riziku duplicity stíhania v inom členskom štáte prekračuje hranice toho, čo je vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

102. Okrem toho hoci uznávam, že zásada, podľa ktorej sa „každý trest má vykonať“, je súčasťou vnútroštátneho práva, ( 88 ) domnievam sa, že členské štáty majú diskrečnú právomoc pri voľbe prostriedkov, ktoré treba prijať na účely výkonu rozsudkov vyhlásených vnútroštátnymi súdmi. V prípadoch patriacich do pôsobnosti článku 54 DVSD je možné, že prvý členský štát ešte nechcel alebo nemohol vykonať rozsudok, napríklad so zreteľom na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vyžaduje osobitné konanie s cieľom určiť v konkrétnom prípade spôsob vykonania, pre nedostatok miesta v zariadeniach na výkon trestu odňatia slobody, z dôvodu, že dotknutá osoba si odpykáva iný trest v inom štáte alebo na základe individuálnej dohody o odklade výkonu trestu z rodinných alebo zdravotných dôvodov na strane odsúdeného. Právo Únie preto nemôže napríklad uložiť štátu povinnosť vydať európsky zatykač s cieľom zabrániť beztrestnosti. ( 89 )

103. Zo všetkých týchto dôvodov podmienka vykonania pri svojom zovšeobecnenom uplatňovaní nespĺňa kritérium proporcionality a nemožno ju považovať za odôvodnený zásah do práva nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát v zmysle článku 52 Charty.

104. V tejto súvislosti treba uviesť, že v súlade s judikatúrou sú členské štáty povinné nielen vykladať, ale aj uplatňovať akt sekundárneho práva v súlade so základnými právami. ( 90 ) Táto povinnosť môže mať za následok povinnosť neuplatniť daný akt vo všetkých situáciách, ktoré vyplývajú z jeho znenia. ( 91 )

105. Za súčasného stavu práva Únie totiž ešte existujú obmedzené prípady, v ktorých uplatnenie podmienky vykonania uvedenej v článku 54 DVSD treba považovať za nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

106. Po prvé ide o situácie, ktoré patria do pôsobnosti článku 4 ods. 2 protokolu č. 7, tak ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva. Zdá sa mi zrejmé, že výnimku uplatniteľnú v súlade s EDĽP na vnútroštátne situácie možno uplatňovať v cezhraničných situáciách, na ktoré sa podľa Charty tiež vzťahuje pôsobnosť základného práva ne bis in idem.

107. Po druhé trestné činy, ktorých páchateľov sú štáty povinné potrestať podľa všeobecného medzinárodného práva, ako sú napríklad zločiny proti ľudskosti, genocída a vojnové zločiny, musia byť podľa môjho názoru stíhané druhýkrát, ak by uplatnenie zásady ne bis in idem viedlo k ich beztrestnosti. ( 92 ) Rozhodnutie Rady o vyšetrovaní a trestnom stíhaní genocídy, zločinov proti ľudskosti a vojnových zločinov takisto odráža nevyhnutnosť striktného prístupu v tejto súvislosti. ( 93 )

108. Po tretie s cieľom zabrániť beztrestnosti sú nové stíhanie a nový trest nevyhnutné aj v prípade trvalej prekážky, ktorá bráni vzájomnej pomoci v oblasti výkonu rozhodnutí. Ide o situáciu, keď napriek využitiu menej narušujúcich nástrojov alebo keď nie sú využité takéto nástroje, ktoré majú orgány oboch dotknutých členských štátov k dispozícii, hrozí, že cieľ Únie, ktorým je zabrániť beztrestnosti, bude zmarený.

109. Komisia navyše správne pripomína povinnosti uvedené v článkoch 10 až 12 rámcového rozhodnutia 2009/948, v súlade s ktorými sú orgány oboch dotknutých štátov, ktoré uplatňujú navzájom si konkurujúce právomoci na vykonanie trestného konania, povinné začať konzultácie, aby sa vyhli negatívnym dôsledkom vyplývajúcim z existencie súčasne prebiehajúcich konaní. Je pravda, že formálne táto povinnosť zaniká po tom, ako niektorý z členských štátov prijal právoplatné rozhodnutie. Podľa môjho názoru však článok 57 ods. 1 DVSD, vykladaný v súlade so zásadou lojality a v duchu ochrany základných práv, môže byť zdrojom takejto povinnosti. ( 94 )

110. Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prvú prejudiciálnu otázku odpovedal v tom zmysle, že za súčasného stavu práva Únie predstavuje uplatňovanie podmienky vykonania uvedenej v článku 54 DVSD zásah, ktorý je primeraný, a teda odôvodnený v zmysle článku 52 Charty vo vzťahu k základnému právu nebyť stíhaný alebo potrestaný dvakrát za ten istý trestný čin, uvedenému v článku 50 Charty, v prípadoch, ktoré patria do pôsobnosti článku 4 ods. 2 protokolu č. 7, v situácii, keď sú členské štáty povinné potrestať činy podľa medzinárodného práva, ako aj v situácii, keď uplatniteľné opatrenia podľa práva Únie nepostačujú na to, aby zabránili beztrestnosti. V konkrétnom prípade prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či v prejednávanej veci ide o túto druhú situáciu.

C – O druhej otázke týkajúcej sa výkladu podmienky vykonania v zmysle článku 54 DVSD

111. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa v zmysle článku 54 DVSD treba domnievať, že trest uložený súdom zmluvného štátu bol „už odpykaný“ alebo „sa práve odpykáva“ alebo „už nemôže byť vykonaný“, keď bol obvinený v súlade s právom zmluvného štátu odsúdený na trest zložený z dvoch častí, a to trest odňatia slobody a peňažný trest, a vykonaný bol iba peňažný trest.

112. Pán Spasic, ktorý zaplatil pokutu vo výške 800 eur, totiž tvrdí, že po takomto čiastočnom vykonaní sa treba domnievať, že trest je „už odpykaný“ alebo „sa práve odpykáva“ v zmysle článku 54 DVSD. Podotýkam, že vo svojich pripomienkach Komisia súhlasí s týmto názorom vzhľadom na toto čiastočné vykonanie trestu a z dôvodu, že na základe väzby obvineného v inom členskom štáte je okamžitý výkon druhej časti trestu v praxi objektívne nemožný. Druhé trestné konanie, ktoré má zabrániť beztrestnosti, sa tak podľa Komisie nevyžaduje.

113. V súvislosti s povahou rozsudku, ktorý vyhlásil Tribunale di Milano, v tejto súvislosti poznamenávam, že zo spisu vyplýva, že tento rozsudok bol vyhlásený „v neprítomnosti“ obvineného. Taliansky súd totiž jasne uvádza, že počas konania sa pán Spasic nachádzal vo väzení v Rakúsku. Okrem toho z uvedeného rozsudku tiež vyplýva, že obvinený uzavrel dohodu s prokurátorom, aby mohol získať zníženie trestu podľa článku 444 talianskeho trestného zákona. Tento scenár preto nie je klasickým príkladom rozsudku v neprítomnosti. Článok 54 DVSD sa mi však javí plne uplatniteľný v tomto prípade, keďže predpokladom uplatnenia tohto ustanovenia je iba vyhlásenie právoplatného rozsudku zmluvnou stranou. ( 95 )

114. Navyše pripomínam, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 DVSD zohráva dve základné úlohy. Na jednej strane nie je obyčajným procesným pravidlom, ale základnou garanciou občanov v právnych systémoch, ktoré sú založené na tom, že sa jednotlivcovi priznáva súbor práv a slobôd voči postupu verejných orgánov. Toto ustanovenie je teda obmedzením výkonu práva stíhať a potláčať trestný čin. ( 96 ) Na druhej strane má tento článok bez harmonizácie alebo aproximácie trestnoprávnych úprav členských štátov zabezpečiť právnu istotu prostredníctvom rešpektovania rozhodnutí verejných orgánov, ktoré nadobudli právoplatnosť. ( 97 )

115. Toto hľadisko týkajúce sa chýbajúcej harmonizácie sa mi pri zodpovedaní tejto otázky zdá dôležité vzhľadom na rôznorodosť systémov ukladania trestov vo vnútroštátnych právach. Výklad článku 54 DVSD musí v dôsledku toho v jednotlivom prípade rešpektovať druh uloženého trestu a osobitosti trestného systému členského štátu, v ktorom bol vynesený odsudzujúci rozsudok. ( 98 )

116. V tomto prípade ide o odsúdenie za jeden trestný čin. Podľa článku 640 talianskeho trestného zákona taliansky súd uložil dva tresty, ktoré sa v talianskom trestnom práve považujú za „hlavné tresty“, a to trest odňatia slobody a pokutu. ( 99 ) Ako na pojednávaní potvrdil zástupca talianskej vlády, v zmysle talianskeho práva teda nejde o hlavný a vedľajší trest.

117. Pokiaľ ide o tri časti podmienky vykonania v zmysle článku 54 DVSD, treba uviesť nasledujúce skutočnosti.

118. V prvom rade, pokiaľ ide o podmienku, aby trest bol „už odpykaný“, je zjavné, že v prípade uloženia dvoch trestov za ten istý trestný čin, čo je prípad talianskeho rozsudku v tejto veci, vykonanie jedného z týchto trestov nemôže viesť k záveru, že táto podmienka je splnená. Je pravda, že v tomto prípade treba zaplatenie pokuty vo výške 800 eur považovať za „už odpykaný trest“. Pokiaľ však ide o trest odňatia slobody, niet pochýb o tom, že obvinený tento trest ešte „neodpykal“.

119. Iný výklad by totiž viedol k tomu, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 DVSD by vzhľadom na svoje dve funkcie pripomenuté vyššie nemala zmysel. Ako však Súdny dvor pripomenul vo veci Gözütok a Brügge, výklad tohto článku musí zabezpečovať riadne uplatnenie tejto zásady. ( 100 )

120. V každom prípade, pokiaľ ide konkrétne o trest odňatia slobody, je isté, že trest uložený obvinenému môže počas jeho výkonu podliehať zmenám: skrátenie, dočasné prepustenie, predčasné prepustenie, predčasné podmienečné prepustenie. Trest odňatia slobody treba preto považovať za „už odpykaný“ v prípade podmienečného prepustenia, keďže proces výkonu spĺňa podmienku týkajúcu sa konečnej a vyčerpávajúcej povahy. Nevyžaduje sa teda, aby bol trest, na ktorý bola dotknutá osoba odsúdená, odpykaný v celom rozsahu. V takomto prípade nemožno uložiť nový trest bez spáchania nového porušenia alebo trestného činu. ( 101 )

121. V druhom rade sa mi v tomto prípade nezdá splnená ani podmienka, že trest sa „práve odpykáva“.

122. Pokiaľ ide v tejto súvislosti o trest odňatia slobody, keďže pán Spasic nie je v talianskom väzení, aby vykonal rozsudok Tribunale di Milano, nesplnenie tejto podmienky nevyvoláva žiadnu dôvodnú pochybnosť.

123. V tejto súvislosti zdôrazňujem, že z rozsudku Tribunale di Milano z 18. júna 2012 jasne vyplýva, že v štádiu uvedeného rozsudku nebol požadovaný odklad výkonu, a ako potvrdil zástupca talianskej vlády na pojednávaní, prípadný odklad z úradnej povinnosti už v súlade s talianskym právom v tomto prípade neprichádza do úvahy. ( 102 ) Pripomínam, že Súdny dvor už spresnil, že trest odňatia slobody, ktorého výkon bol podmienečne odložený, tým, že trestá protiprávne konanie odsúdenej osoby, predstavuje trest v zmysle článku 54 DVSD. Na tento trest treba hľadieť tak, že „sa práve odpykáva“ od okamihu, ako sa odsudzujúci rozsudok stal vykonateľný, ako aj počas skúšobnej doby. Okrem toho po uplynutí skúšobnej doby sa trest považuje za „už odpykaný“ v zmysle toho istého ustanovenia. ( 103 )

124. Na záver uvádzam, že zjavne nejde o prípad, keď trest „už nemôže byť vykonaný“ podľa zákonov štátu, v ktorom bol vynesený odsudzujúci rozsudok. Z rozhodnutia prokuratúry pri Tribunale di Milano z 5. januára 2013 vyplýva, že talianske orgány súhlasia s názorom, že trest odňatia slobody je vykonateľný.

125. V dôsledku toho navrhujem na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať v tom zmysle, že podmienka uvedená v článku 54 DVSD nie je splnená, keď bol obvinený v súlade s právom zmluvného štátu odsúdený na trest zložený z dvoch samostatných častí, a to trest odňatia slobody a peňažný trest, a keď bol odpykaný iba peňažný trest, zatiaľ čo druhý trest ani nie je odpykaný, ani sa v súčasnosti neodpykáva, ale podľa zákonov členského štátu, v ktorom bol vynesený odsudzujúci rozsudok, ho ešte možno vykonať.

V – Návrh

126. Z týchto dôvodov navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Oberlandesgericht Nürnberg, odpovedal takto: 1. Za súčasného stavu práva Únie predstavuje uplatňovanie podmienky vykonania uvedenej v článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, zásah do základného práva nebyť stíhaný alebo potrestaný dvakrát za ten istý trestný čin uvedeného v článku 50 Charty základných práv Európskej únie, ktorý je primeraný, a teda odôvodnený v zmysle článku 52 Charty, — v prípadoch, ktoré patria do pôsobnosti článku 4 ods. 2 protokolu č. 7 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Štrasburgu 22. novembra 1984, v znení protokolu č. 11 od nadobudnutia jeho platnosti 1. novembra 1998, — v situácii, keď sú členské štáty povinné potrestať činy podľa medzinárodného práva, ako aj — v situácii, keď uplatniteľné opatrenia podľa práva Únie nepostačujú na to, aby zabránili beztrestnosti. Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či v prejednávanej veci ide o túto poslednú situáciu. 2. Podmienka uvedená v článku 54 uvedeného dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, nie je splnená, keď bol obvinený v súlade s právom zmluvného štátu odsúdený na trest zložený z dvoch samostatných častí, a to trest odňatia slobody a peňažný trest, a keď bol odpykaný iba peňažný trest, zatiaľ čo druhý trest ani nie je odpykaný, ani sa v súčasnosti neodpykáva, ale podľa zákonov členského štátu, v ktorom bol vynesený odsudzujúci rozsudok, ho ešte možno vykonať.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Treba spresniť, že nemecké orgány vydali viacero zatykačov, tak vnútroštátnych, ako aj európskych, ktoré boli neskôr aj opravované. Podrobnosti pozri v skutkovom rámci.

( 3 ) Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9).

( 4 ) Pozri rozsudok Kretzinger (C‑288/05, EU:C:2007:441, bod 39).

( 5 ) Podpísaný v Štrasburgu 22. novembra 1984, v znení protokolu č. 11 od nadobudnutia platnosti tohto protokolu 1. novembra 1998 (ďalej len „protokol č. 7“).

( 6 ) Rozsudok ESĽP z 10. februára 2009, Zolotuchin v. Rusko, č. 14939/03, § 80 až 84.

( 7 ) Rozsudok ESĽP zo 14. januára 2014, Muslija v. Bosna a Hercegovina, č. 32042/11, § 37, týkajúci sa duplikácie konaní.

( 8 ) Zdá sa, že nemecké orgány majú diskrečnú právomoc, pokiaľ ide o stíhanie činov spáchaných mimo územia, na ktoré sa uplatňuje trestný zákon. Pozri § 153c nemeckého trestného poriadku (Strafprozeßordnung).

( 9 ) Podľa bodu 26 vysvetliviek k protokolu č. 7 „[článok 4] stanovuje zásadu, podľa ktorej osobu nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní súdmi toho istého štátu za čin, za ktorý už bola oslobodená alebo odsúdená právoplatným rozsudkom (non bis in idem)“: http://conventions.coe.int/Treaty/FR/Reports/Html/117.htm

( 10 ) Z vysvetliviek k článku 50 Charty vyplýva, že pravidlo ne bis in idem sa uplatňuje nielen v rámci jurisdikcie jedného štátu, ale aj medzi jurisdikciami niekoľkých členských štátov, čo zodpovedá acquis práva Únie. Spresňuje sa, že pravidlo zákazu kumulácie sa týka kumulácie dvoch trestov rovnakej povahy, v tomto prípade trestnoprávnej. Na veľmi obmedzené výnimky, v ktorých články 54 až 58 DVSD, článok 7 Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev a článok 10 Dohovoru o boji proti korupcii povoľujú členským štátom odchýliť sa od zásady ne bis in idem, sa vzťahuje horizontálna doložka obsiahnutá v článku 52 ods. 1, ktorá sa týka obmedzení. Pokiaľ ide o prípady uvedené v článku 4 protokolu č. 7, teda uplatňovanie zásady vnútri jedného členského štátu, zaručené právo má rovnaký zmysel a rozsah ako zodpovedajúce právo obsiahnuté v EDĽP.

( 11 ) Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 08/001, s. 31.

( 12 ) Ú. v. ES C 340, 1997, s. 93.

( 13 ) Pozri prílohu k protokolu o schengenskom acquis, bod 2.

( 14 ) Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika, Talianska republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Holandské kráľovstvo, Rakúska republika, Portugalská republika, Fínska republika a Švédske kráľovstvo.

( 15 ) Ú. v. EÚ C 115, 2008, s. 290.

( 16 ) Ú. v. EÚ C 115, 2008, s. 322.

( 17 ) V súlade s § 121 nemeckého trestného poriadku s názvom „Vyšetrovacia väzba nad šesť mesiacov“„do vyhlásenia rozsudku ukladajúceho trest odňatia slobody… možno výkon vyšetrovacej väzby pre ten istý skutok predĺžiť nad šesť mesiacov iba vtedy, ak osobitné ťažkosti, osobitný rozsah vyšetrovania alebo iný dôležitý dôvod ešte neumožňujú vyhlásenie rozsudku a odôvodňujú ponechanie vo väzbe“.

( 18 ) Nemyslím si, že zmienka Rady o nedávnom prijatí smernice o európskom vyšetrovacom príkaze, ktorá má nahradiť zodpovedajúce ustanovenia DVSD, môže zmeniť tento záver. Pozri smernicu Európskeho parlamentu a Rady o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach, uverejnenú v Úradnom vestníku Európskej únie (pozri dokument PE‑CONSE 122/13).

( 19 ) Z informácie týkajúcej sa dátumu nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy uverejnenej v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev z 1. mája 1999 (Ú. v. ES L 114, s. 56) vyplýva, že Spolková republika Nemecko urobila vyhlásenie podľa článku 35 ods. 2 EÚ, ktorým tento členský štát uznal právomoc Súdneho dvora rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania podľa podmienok stanovených v článku 35 ods. 3 písm. b) EÚ. Treba pripomenúť, že článok 35 EÚ sa ratione temporis naďalej uplatňuje päť rokov po dátume nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy, teda až do 1. decembra 2014.

( 20 ) Rozhodnutie z 20. mája 1999, ktorým sa v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej únii stanovuje právny základ pre všetky ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré tvoria Schengenské acquis (Ú. v. ES L 176, s. 17).

( 21 ) Analýzu pozri vo VAN RAEPENBUSCH, S.: Le traité d’Amsterdam et la Cour de justice. In: Bulletin de la Cour. September 1997, č. 51.

( 22 ) O vymedzení právomocí medzi prvým a tretím pilierom pozri rozsudok Komisia/Rada (C‑170/96, EU:C:1998:219).

( 23 ) Rozsudok McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, bod 52).

( 24 ) Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v súlade s § 7 ods. 1 nemeckého trestného zákona (Strafgesetzbuch) obvinený podlieha právomoci Spolkovej republiky Nemecko v trestných veciach z dôvodu štátneho občianstva obete.

( 25 ) C‑398/12, EU:C:2014:65, bod 51. V súvislosti s pokusmi o vyriešenie problému odkazuje generálna advokátka v poznámke pod čiarou na dokument s názvom Zelená kniha o konfliktoch jurisdikcie a princípe ne bis in idem v trestom konaní, ktorý prijala Komisia [KOM(2005) 696 v konečnom znení].

( 26 ) DA CUNHA ROGRIGUES, J. N.: À propos du principe „Ne bis in idem“ – Un regard sur la jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes. In: Une communauté de droit. Berlin: Festschrift für Gil Carlo Rodriguez Iglesias, 2003, s. 165.

( 27 ) Rozsudky van Esbroeck (C‑436/04, EU:C:2006:165, body 27 a 36), van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:614, body 41, 47 a 48) a Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683, bod 39).

( 28 ) Rozsudok van Straaten (EU:C:2006:614, bod 55) a a contrario rozsudok Miraglia (C‑469/03, EU:C:2005:156, body 29 a 30).

( 29 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky Gasparini a i. (C‑467/04, EU:C:2006:610, bod 33) a van Esbroeck (EU:C:2006:165, bod 21).

( 30 ) Autonómnej povahe pojmu „obvinenie v trestnej veci“ sa ESĽP venoval v rozsudku z 8. júna 1976, Engel v. Holandsko, č. 5100/71. Výrazom „klasické“ myslím represívne trestné právo, ktoré vyjadruje vážne spoločenské alebo morálne odsúdenie daného aktu a ktoré je samo osebe kvalifikované uplatniteľným právom. Pozri tiež rozsudok Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, bod 37 a nasl.).

( 31 ) Táto zásada teda zakazuje trestať tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté protiprávne správanie s cieľom chrániť ten istý právny záujem. Pozri rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, EU:C:2004:6, bod 338).

( 32 ) Pozri rozsudky Wilhelm a i. (14/68, EU:C:1969:4, bod 11), Tréfileurope/Komisia(T‑141/89, EU:T:1995:62, bod 191) a Sotralentz/Komisia (T‑149/89, EU:T:1995:69, bod 29). Okrem toho ochrana neskreslenej hospodárskej súťaže na území Únie alebo v Európskom hospodárskom priestore sa považuje za odlišný predmet ochrany ako trh tretej krajiny. Komisia teda nie je povinná dodržiavať zásadu zákazu kumulácie trestov a zohľadniť skôr uložené tresty. O uplatňovaní zásady ne bis in idem pozri rozsudok Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia (T‑224/00, EU:T:2003:195, body 90 až 93), ktorý obsahuje aj analýzu pôsobnosti článku 50 Charty, ktorý sa neuplatňuje v prípade porušenia práva hospodárskej súťaže celosvetového rozsahu.

( 33 ) Pozri úvodnú časť nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340).

( 34 ) Pozri rozsudok Beneo‑Orafti (C‑150/10, EU:C:2011:507, bod 68 a nasl.).

( 35 ) Rozsudok Wilhelm a i. (EU:C:1969:4, bod 11).

( 36 ) Rozsudky ESĽP zo 16. mája 1977, X v. Spolková republika Nemecko, č. 7680/76; zo 16. mája 1977, X v. Belgicko, č. 7697/76, a zo 16. januára 1995, Gestra v. Taliansko, č. 21072/92.

( 37 ) Podotýkam, že uvedená zásada sa často, ako napríklad vo vysvetlivkách k Charte, označuje ako non bis in idem. Van Boeckel zastáva názor, že ide o variant ne bis in idem, ktorý je podľa pravidiel latinskej gramatiky správnejší. Pozri van BOECKEL, B.: The Ne Bis In Idem Principle in EU Law. Alphen aan den Rijn: Kluwer Law International BV, 2010, s. 31.

( 38 ) 18/65 a 35/65, EU:C:1966:24.

( 39 ) Pozri rozsudky Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582, bod 59) a Showa Denko/Komisia (C‑289/04 P, EU:C:2006:431, bod 50).

( 40 ) Tieto zásady sú vtelené do latinských prísloví „nemo debet bis vexari pro una et eadem causa“ a „nemo debet bis puniri pro uno delicto“.

( 41 ) Oznámenie Komisie Rade a Európskemu parlamentu o vzájomnom uznávaní právoplatných rozhodnutí v trestných veciach [neoficiálny preklad] [KOM(2000) 495 v konečnom znení].

( 42 ) Návrhy vo veci Gözütok a Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, body 49 a 50).

( 43 ) V skutočnosti zaviedol prvý zákaz dvojitého stíhania a dvojitého trestu na úrovni Spoločenstva porovnateľný, ale málo známy text: rezolúcia Európskeho parlamentu z 12. apríla 1989 o prijatí Deklarácie o základných právach a slobodách (pozri predovšetkým články 20 a 25 tejto deklarácie týkajúce sa zásady ne bis in idem) (Ú. v. ES C 120, 1989, s. 51).

( 44 ) Dohovor medzi členskými štátmi Európskych spoločenstiev z 25. mája 1987, spomenutý Súdnym dvorom v rozsudku Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, bod 46).

( 45 ) Pozri článok 2 Dodatkového protokolu z 15. októbra 1975 k Dohovoru Rady Európy o vydávaní z 13. decembra 1957, ktorý zmenil článok 9 tohto dohovoru. Pozri tiež článok 35 Európskeho dohovoru o odovzdávaní trestného konania z 15. mája 1972.

( 46 ) Rozsudok Miraglia (EU:C:2005:156, body 33 a 34).

( 47 ) Rozsudok Kretzinger (EU:C:2007:441, bod 51).

( 48 ) Rámcové rozhodnutie Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34).

( 49 ) O výklade dôvodov nevykonania európskeho zatykača pozri najmä rozsudky Kozłowski (C‑66/08, EU:C:2008:437) a Wolzenburg (C‑123/08, EU:C:2009:616).

( 50 ) V tejto súvislosti pozri opatrenia nachádzajúce sa v poznámkach pod čiarou 85 až 87 tohto stanoviska.

( 51 ) Akt Rady z 26. júla 1995, ktorým sa vyhotoví Dohovor o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES C 316, s. 48; Mim. vyd. 19/001, s. 9).

( 52 ) Akt Rady z 26. mája 1997 o vypracovaní, na základe článku K.3(2)c) Zmluvy o Európskej únii, Dohovoru o boji proti korupcii úradníkov Európskych spoločenstiev alebo úradníkov členských štátov Európskej únie (Ú. v. ES C 195, 25, s. 1).

( 53 ) Rámcové rozhodnutie Rady z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, s. 27).

( 54 ) Pozri poznámku pod čiarou 87 tohto stanoviska.

( 55 ) Zelená kniha o konfliktoch jurisdikcie a princípe ne bis in idem v trestom konaní.

( 56 ) Tamže (bod 3).

( 57 ) Pozri článok 1 návrhu dohody o pristúpení: http://www.coe.int/t/dghl/standardsetting/hrpolicy/accession/Meeting_reports/47_1(2013)008rev2_FR.pdf

( 58 ) Zdá sa, že to, že nedošlo k ratifikácii, súvisí s článkom 1 protokolu č. 7. Pozri správu Bundestagu, s. 3: http://dip21.bundestag.de/dip21/btd/17/129/1712996.pdf

( 59 ) Vyhlásenie urobené pri podpisovaní 19. marca 1985, dostupné na stránke Rady Európy: http://conventions.coe.int/Treaty/Commun/ListeDeclarations.asp?CL=FRE&NT=117&VL=0

( 60 ) Rozsudok ESĽP z 10. februára 2009, Zolotuchin v. Rusko, č. 14939/03, § 84.

( 61 ) V tomto rámci bol uvedený pojem vykladaný tak, že sa týka samotnej existencie skutočností a zahŕňa všetky konkrétne okolnosti, navzájom neoddeliteľne spojené, bez ohľadu na právnu kvalifikáciu týchto skutočnosti alebo chránený právny záujem (pozri rozsudky van Esbroeck, EU:C:2006:165, body 27, 32, 36 a 42; Gasparini a i., EU:C:2006:610, bod 54; van Straaten, EU:C:2006:614, body 41, 47 a 48, ako aj Kraaijenbrink, C‑367/05, EU:C:2007:444, bod 26). Treba tiež uviesť, že tento pojem „rovnaké činy“, ktorý sa nachádza aj v rámcovom rozhodnutí 2002/584/SVV o európskom zatykači, Súdny dvor vyložil ako autonómny pojem práva Únie (pozri rozsudok Mantello, EU:C:2010:683, bod 38).

( 62 ) V tejto súvislosti zdôrazňujem terminologický nesúlad medzi názvom článku 50 Charty, ktorý sa týka „práva nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin“ a znením článku 50 Charty, podľa ktorého „nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní“.

( 63 ) Pozri najmä rozsudky ESĽP z 20. júla 2004, Nikitin v. Rusko, č. 50178/99, § 37; z 15. marca 2005, Horciag v. Rumunsko, č. 70982/01; zo 14. januára 2014, Muslija v. Bosna a Hercegovina, č. 32042/11, ako aj z 3. októbra 2002, Zigarella v. Taliansko, č. 48154/99.

( 64 ) „Thus the two proceedings were conducted concurrently. At the time the minor‑offences conviction became final and required the force of res iudicata, the criminal proceedings were pending before the first‑instance court. In these circumstances, the Court considers that the Municipal Court should have terminated the criminal proceedings following the delivery of a ‚final‘ decision in the first proceedings“ („Viedli sa teda dve konania súčasne. V čase, keď odsudzujúci rozsudok za prečin nadobudol právoplatnosť a právnu silu rozhodnutej veci, prebiehalo na prvostupňovom súde trestné konanie. Za týchto okolností sa súd domnieva, že mestský súd mal trestné konanie ukončiť po vyhlásení ‚konečného‘ rozhodnutia v prvom konaní“) (rozsudok Muslija v. Bosna a Hercegovina, už citovaný, § 37).

( 65 ) Podľa vysvetliviek k článku 52 Charty článok 50 zodpovedá článku 4 protokolu č. 7, ale rozsah jeho pôsobnosti je medzi súdmi členských štátov rozšírený na úroveň Únie.

( 66 ) Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, bod 43), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Villalón vo veci Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2012:340, bod 109).

( 67 ) Pozri nedávny rozsudok Digital Rights Ireland (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 32 a nasl.).

( 68 ) Bundesgerichtshof a Bundesverfassungsgericht.

( 69 ) Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17. Nedošlo však k žiadnej zmene, pokiaľ ide o článok 50 Charty.

( 70 ) Pozri poznámku pod čiarou 10.

( 71 ) Pozri rozsudok Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 20).

( 72 ) Príklady preskúmania opatrení sekundárneho práva prijatých pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy so zreteľom na Chartu pozri v rozsudkoch Association belge des Consommateurs Test‑Achats a i. (C‑236/09, EU:C:2011:100), Volker und Markus Schecke a Eifert (C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662) a Digital Rights Ireland (EU:C:2014:238).

( 73 ) V tomto zmysle pozri rozsudok Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, bod 80), ktorý sa týka práva každého na život alebo zákazu mučenia, ako aj neľudských alebo ponižujúcich trestov.

( 74 ) Pozri rozsudky Wachauf (5/88, EU:C:1989:321, bod 18), Dokter a i. (C‑28/05, EU:C:2006:408, bod 75 a citovaná judikatúra), ako aj G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 33).

( 75 ) Pozri ex multis rozsudky Promusicae (C‑275/06, EU:C:2008:54), Scarlet Extended (C‑70/10, EU:C:2011:771), Bonnier Audio a i. (C‑461/10, EU:C:2012:219), Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531), Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526), Schmidberger (EU:C:2003:333) a Komisia/Nemecko (C‑271/08, EU:C:2010:426).

( 76 ) Rozsudky Volker und Markus Schecke a Eifert (EU:C:2010:662, body 67 až 71) a Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, body 36 až 38).

( 77 ) Tri kategórie práv v zmysle EDĽP sú práva podliehajúce výslovným obmedzeniam, práva, na ktoré sa vzťahuje článok 15 EDĽP, a práva absolútnej povahy, ako je napríklad článok 3 EDĽP. Pozri PEERS, S., PRECHAL, S.: The EU Charter of Fundamental Rights. A Commentary. Hart Publishing, 2014, s. 1462.

( 78 ) O práve na prístup k súdu pozri rozsudok ESĽP z 21. novembra 2001, Fogarty v. Spojené kráľovstvo, č. 37112/97.

( 79 ) Klasický príklad pozri v rozsudku ESĽP z 25. marca 1983, Silver v. Spojené kráľovstvo, č. 5947/72, 6205/73, 7052/75, 7061/75, 7107/75, 7113/75 a 7136/75.

( 80 )

( 81 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, bod 45). Volker und Markus Schecke a Eifert (EU:C:2010:662, bod 74). Nelson a i. (C‑581/10 a C‑629/10, EU:C:2012:657, bod 71). Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 50). Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 29) a Digital Rights (EU:C:2014:23, bod 46).

( 82 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky Gözütok a Brügge (EU:C:2003:87, bod 33), van Esbroeck (EU:C:2006:165, body 28 až 30, 35, 36, 38 a 42) a Bourquain (C‑297/07, EU:C:2008:708, body 35, 37 a 40).

( 83 ) Revoca di Decreto di Sospensione di ordine di esecuzione per la carcerazione ex art. 656 c. 8 cpp.

( 84 ) Zelená kniha o konfliktoch jurisdikcie a princípe ne bis in idem v trestom konaní.

( 85 ) Pozri rámcové rozhodnutie 2008/909 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach; rámcové rozhodnutie Rady 2008/675/SVV z 24. júla 2008 o zohľadňovaní odsúdení v členských štátoch Európskej únie v novom trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 220 s. 32), ako aj s tým súvisiace nástroje, napríklad akt Rady z 29. mája 2000, ktorým sa v súlade s článkom 34 Zmluvy o Európskej únii vypracúva dohovor o vzájomnej súdnej spolupráci v trestných veciach medzi členskými štátmi Európskej únie [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 197, s. 1), a rámcové rozhodnutie Rady 2009/315/SVV z 26. februára 2009 o organizácii a obsahu výmeny informácií z registra trestov medzi členskými štátmi (Ú. v. EÚ L 93, s. 23).

( 86 ) Rozhodnutie Rady 2009/316/SVV zo 6. apríla 2009 o zriadení Európskeho informačného systému registrov trestov (ECRIS) podľa článku 11 rámcového rozhodnutia 2009/315/SVV (Ú. v. EÚ L 93, s. 33).

( 87 ) Pozri článok 1 rámcového rozhodnutia Rady 2009/948/SVV z 30. novembra 2009 o predchádzaní kolíziám pri výkone právomoci v trestných veciach a ich urovnávaní (Ú. v. EÚ L 328, s. 42); články 4 a 7 rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (Ú. v. ES L 76, s. 16); článok 7 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia Rady 2003/577/SVV z 22 júla 2003 o vykonaní príkazu na zaistenie majetku alebo dôkazov v Európskej únii (Ú. v. ES 196, s. 45; Mim. vyd. 19/006, s. 185); článok 8 ods. 2 písm. a) rámcového rozhodnutia Rady 2006/783/SVV zo 6. októbra 2006 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na príkazy na konfiškáciu (Ú. v. ES L 328, s. 59); článok 9 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia 2008/909 a článok 11 ods. 1 písm. c) rámcového rozhodnutia Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. ES L 337, s. 102). Pozri tiež zmeny vykonané rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, s. 24).

( 88 ) Ako to vyjadril Cesare Beccaria. „istota trestu, dokonca aj miernejšieho, pôsobí stále viac než strach z prísneho trestu, ak sa tento strach mieša s nádejou na beztrestnosť“. In: BECCARIA, C.: Des délits et des peines. Livourne 1764.

( 89 ) V tejto súvislosti uvádzam nástroje obsiahnuté v rámcovom rozhodnutí 2008/909, ako aj v rámcovom rozhodnutí Rady 2009/829/SVV z 23. októbra 2009 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozhodnutia o opatreniach dohľadu ako alternatíve väzby medzi členskými štátmi Európskej únie (Ú. v. EÚ L 294, s. 20) a rámcovom rozhodnutí Rady 2008/947/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky a probačné rozhodnutia na účely dohľadu nad probačnými opatreniami a alternatívnymi sankciami (Ú. v. ES L 337, s. 102).

( 90 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok N. S. a i. (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865, body 77 a 99).

( 91 ) Rozsudok N. S. a i. (EU:C:2011:865, body 105 a 106).

( 92 ) V tejto súvislosti van Bockel (c. d., s. 235) v doktríne tvrdí, že je nevyhnutná právomoc uplatňovať podmienku vykonania uvedenú v článku 54 DVSD na vojnových zločincov, ktorí boli odsúdení v neprítomnosti, v prípade, keď uložené tresty neboli vôbec vykonané.

( 93 ) Rozhodnutie Rady 2003/335/SVV z 8. mája 2003 o vyšetrovaní a trestnom stíhaní genocídy, zločinov proti ľudskosti a vojnových zločinov (Ú. v. ES L 118, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 154).

( 94 ) Kritérium „v prípade, že to uznajú za potrebné“ v uvedenom ustanovení sa podľa môjho názoru týka situácií, keď orgány členského štátu B už majú relevantné informácie, ktoré potvrdzujú, že stíhaná osoba už bola právoplatne odsúdená v inom členskom štáte za ten istý skutok. Bolo by cynické povoliť týmto orgánom, aby nehľadali relevantné informácie, hoci „majú dôvod k predpokladu, že toto obvinenie sa týka toho istého činu, za ktorý bola dotyčná osoba už právoplatne odsúdená“ v inom členskom štáte.

( 95 ) Rozsudok Bourquain (EU:C:2008:708, bod 37).

( 96 ) Pozri návrhy vo veci Gözütok a Brügge (EU:C:2002:516, bod 114).

( 97 ) Rozsudok van Esbroeck (EU:C:2006:165, body 28 až 30, 35, 36, 38 a 42).

( 98 ) V tejto súvislosti pripomínam, že v rozsudku vo veci Gözütok a Brügge (EU:C:2003:87, bod 29) sa Súdny dvor domnieval, že „trest“sui generis predstavujú povinnosti uložené obvinenému v nadväznosti na zmier navrhnutý holandským prokurátorom.

( 99 ) Pozri článok 17 talianskeho trestného zákona.

( 100 ) EU:C:2003:87, bod 35.

( 101 ) Napríklad nedodržaním podmienok podmienečného prepustenia.

( 102 ) Ako vyplýva z vysvetlení zástupcu talianskej vlády na pojednávaní, takýto odklad bol nariadený z úradnej povinnosti po vyhlásení rozsudku Tribunale di Milano a bol zrušený vyššie uvedeným rozhodnutím z 5. januára 2013 (Revoca di Decreto di Sospensione di ordine di esecuzione per la carcerazione ex art. 656 c. 8 cpp).

( 103 ) Rozsudok Kretzinger (EU:C:2007:441, bod 42).