Vec T‑235/07

Bavaria NV

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Holandský trh s pivom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Dôkaz o porušení – Prístup k spisu – Pokuty – Zásada rovnosti zaobchádzania – Primeraná lehota“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Pojem – Zhoda vôle týkajúca sa budúceho správania na trhu

(Článok 81 ods. 1 ES)

2. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Nadviazanie kontaktu nezlučiteľné s povinnosťou každého podniku samostatne určovať svoje správanie na trhu – Výmena informácií – Domnienka – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 ES)

3. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Spôsob dokazovania – Použitie súboru nepriamych dôkazov

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Spôsob dokazovania – Listinné dôkazy

(Článok 81 ods. 1 ES)

5. Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny – Konanie vo veci hospodárskej súťaže – Uplatniteľnosť

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Použitie vyhlásení predložených v rámci oznámenia o spolupráci inými podnikmi, ktoré sa zúčastnili na porušení, ako dôkazných prostriedkov – Prípustnosť – Podmienky

(Články 81 ES a 82 ES)

7. Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení – Hranice

(Článok 81 ods. 1 ES)

8. Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný cieľ – Dostatočné zistenie

(Článok 81 ods. 1 ES)

9. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení a o dĺžke jeho trvania – Dôkazná sila dobrovoľných výpovedí hlavných účastníkov kartelu v neprospech podniku s cieľom mať prospech z uplatnenia oznámenia o spolupráci

(Článok 81 ods. 1 ES; oznámenie Komisie 96/C 207/04)

10. Hospodárska súťaž – Kartely – Komplexné porušenie, ktoré vykazuje prvky dohody a prvky zosúladeného postupu – Jednotná kvalifikácia ako „dohoda a/alebo zosúladený postup“ – Prípustnosť

(Článok 81 ods. 1 ES)

11. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie voči podniku, prijaté po inom rozhodnutí Komisie, ktoré uvedený podnik spomína iba v opise skutkových okolností, ale nie je mu určené a nesankcionuje ho – Porušenie zásady ne bis in idem – Neexistencia

(Článok 81 ods. 1 ES)

12. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie predložiť dôkaz o porušení a o dĺžke jeho trvania – Rozsah dôkazného bremena

(Článok 81 ods. 1 ES)

13. Hospodárska súťaž – Kartely – Dôkaz – Odpoveď podniku na žiadosť Komisie o informácie – Dôkazná hodnota – Posúdenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 11, a nariadenie Rady č. 1/2003, článok 18)

14. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa konštatuje porušenie – Povinnosť Komisie starostlivo a nestranne preskúmať všetky relevantné skutočnosti predmetného prípadu

15. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Predčasné vyjadrenie presvedčenia Komisie, že došlo k porušeniu

16. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Rozsah – Odmietnutie oznámiť dokument – Dôsledky – Nevyhnutnosť rozlišovať vo vzťahu k dôkaznému bremenu dotknutého podniku medzi dokumentmi v neprospech a dokumentmi v prospech

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27 ods. 2)

17. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Prístup k spisu – Dokumenty, ktoré sa nenachádzajú vo vyšetrovacom spise a Komisia ich nepoužila ako dôkazy v neprospech – Dokumenty, ktoré môžu slúžiť na obhajobu účastníkov konania

(Článok 81 ods. 1 ES a článok 82 ES; Dohoda o EHP, články 54 a 57; nariadenie Rady č. 139/2004; oznámenie Komisie 2005/C 325/07, bod 27)

18. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Miera voľnej úvahy vyhradená Komisii – Hranice – Dodržiavanie usmernení prijatých Komisiou – Súdne preskúmanie

(Článok 81 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

19. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Zohľadnenie konkrétneho dopadu na trh – Rozsah

(Článok 81 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A)

20. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Voľná úvaha Komisie

(Nariadenia Rady č. 17 a 1/2003; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

21. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Rozdelenie dotknutých podnikov do rozličných kategórií – Podmienky

(Oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A šiesty a siedmy odsek)

22. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Rozdelenie dotknutých podnikov do rozličných kategórií – Zohľadnený obrat

(Oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A šiesty a siedmy odsek)

23. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Povinnosti Komisie – Dodržanie primeranej lehoty – Kritériá posúdenia – Porušenie – Dôsledky

(Nariadenie Rady č. 1/2003)

24. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Možnosť zvýšiť úroveň pokút na posilnenie ich odstrašujúceho účinku

(Článok 81 ES)

25. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Povinnosti Komisie – Dodržanie primeranej lehoty – Porušenie – Dôsledky – Spravodlivé zníženie sumy pokuty

(Článok 81 ES)

1. Na to, aby existovala dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby dotknuté podniky vyjadrili spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom. Možno sa domnievať, že dohoda v zmysle uvedeného článku je uzatvorená, ak existuje zhoda vôle týkajúca sa samotnej zásady obmedzenia hospodárskej súťaže, aj keď konkrétne prvky zamýšľaného obmedzenia sú ešte predmetom rokovaní. Existencia dohody v zmysle článku 81 ES nie je spochybnená ani okolnosťou, že sa zhoda vôle medzi podnikmi nerozšírila na konkrétne spôsoby vykonania zvýšenia ceny, ani skutočnosťou, že k tomuto zvýšeniu na trhu nikdy konkrétne nedošlo.

(pozri body 34, 35, 175)

2. Pojem zosúladený postup predstavuje formu spolupráce medzi podnikmi, ktorá bez toho, aby podniky dospeli k uskutočneniu dohody v pravom zmysle slova, vedome nahrádza riziká hospodárskej súťaže praktickou spoluprácou medzi nimi. V tejto súvislosti článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek nadviazaniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, ktorý by mohol buď ovplyvniť konanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo by mohol tomuto konkurentovi odhaliť konanie, ktoré sa dotknutý hospodársky subjekt rozhodol uskutočňovať na trhu alebo ktoré na tomto trhu zamýšľa uskutočňovať, pokiaľ cieľom alebo následkom týchto kontaktov je obmedzenie hospodárskej súťaže.

Pokiaľ neexistuje dôkaz o opaku, ktorého predloženie prináleží dotknutým hospodárskym subjektom, sa treba domnievať, že podniky zúčastňujúce sa na zosúladenom postupe, ktoré ostávajú činné na trhu, zohľadňujú pri určovaní svojho správania na trhu informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi. To platí tým viac, ak k zosúladenému postupu dochádza pravidelne počas dlhého obdobia.

(pozri body 36, 37, 178)

3. Pokiaľ ide o vykonávanie dôkazov o porušení článku 81 ods. 1 ES, Komisia je povinná preukázať porušenia, ktoré konštatuje, a zaobstarať vhodné dôkazy na to, aby z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu skutočností vedúcich k porušeniu. Komisia je teda na účel preukázania existencie porušenia povinná uviesť presné a zhodujúce sa dôkazy.

Každý dôkaz predložený Komisiou však nemusí nutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý prvok porušenia. Stačí, aby tejto požiadavke zodpovedal celkovo posúdený súbor nepriamych dôkazov predložených inštitúciou.

Vzhľadom na všeobecnú známosť zákazu protisúťažných dohôd nemožno od Komisie požadovať, aby predložila písomnosti, ktoré by zjavne dokazovali nadviazanie kontaktu medzi dotknutými hospodárskymi subjektmi. Neúplné a nesúrodé dôkazy, ktorými môže Komisia disponovať, musí byť v každom prípade možné doplniť závermi umožňujúcimi rekonštrukciu rozhodujúcich okolností. Existenciu protisúťažného postupu alebo protisúťažnej dohody je preto možné vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako celok môžu predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie.

(pozri body 38 – 41)

4. Pokiaľ sa Komisia na podporu svojho konštatovania o existencii dohody alebo zosúladeného postupu odvolávala na listinné dôkazy, účastníkom konania spochybňujúcim toto konštatovanie pred Všeobecným súdom prináleží nielen predložiť prijateľnú alternatívu k tvrdeniu Komisie, ale aj namietať nedostatok dôkazov uvedených v napadnutom rozhodnutím na účely preukázania existencie porušenia.

(pozri bod 42)

5. Pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania, keď Všeobecný súd prejednáva žalobu o neplatnosť rozhodnutia prijatého na základe článku 81 ods. 1 ES, musí všeobecne v plnom rozsahu preskúmať otázku, či sú splnené podmienky použitia článku 81 ods. 1 ES.

Ak má však súd pochybnosť, táto pochybnosť sa musí uplatniť v prospech podniku, ktorému je rozhodnutie konštatujúce porušenie určené, v súlade so zásadou prezumpcie neviny, ktorá sa ako všeobecná zásada práva Únie uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže použiteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále.

(pozri body 43, 44)

6. Žiadne ustanovenie ani všeobecná zásada práva Únie nezakazuje Komisii, aby voči podnikom použila vyhlásenia iných obvinených podnikov. Ak by to tak nebolo, dôkazné bremeno, ktoré nesie Komisia, na preukázanie správania, ktoré je v rozpore s článkami 81 ES a 82 ES, by bolo neudržateľné a nezlučiteľné s úlohou dohliadať na správne uplatňovanie týchto ustanovení, ktorú jej zveruje Zmluva o ES.

Vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil na karteli, ktorého správnosť napadli viaceré ostatné obvinené podniky, síce nemožno považovať za postačujúci dôkaz existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi. Také vyhlásenie teda nemôže byť samo osebe dostatočné na preukázanie existencie porušenia, ale musí byť potvrdené ďalšími dôkazmi. Treba sa však domnievať, že stupeň vyžadovaného potvrdenia je nižší, pokiaľ ide tak o presnosť, ako aj o intenzitu, vzhľadom na spoľahlivosť vyhlásenia, než by to bolo v prípade, keby toto vyhlásenie nebolo osobitne vierohodné.

Ak by teda malo byť rozhodnuté, že súbor súhlasných nepriamych dôkazov umožnil potvrdenie existencie a určité osobitné aspekty postupov zmienených v uvedenom vyhlásení, za tohto predpokladu by mohlo byť samotné vyhlásenie dostatočné na potvrdenie ostatných aspektov rozhodnutia Komisie.

Navyše, pokiaľ písomnosť nie je zjavne v rozpore s vyhlásením týkajúcim sa existencie alebo podstatného obsahu dotknutých postupov, na to, aby mala určitú potvrdzujúcu hodnotu v rámci súboru obviňujúcich dôkazov, stačí, ak preukazuje významné prvky postupov.

(pozri body 60, 79 – 81)

7. Komisia je často povinná dokazovať existenciu porušenia za podmienok, ktoré sú na splnenie tejto úlohy nepriaznivé, a to z dôvodu, že od obdobia vzniku rozhodných skutočností, ktoré tvoria porušenie, mohlo uplynúť niekoľko rokov a že niektoré podniky, ktoré boli predmetom vyšetrovania, s Komisiou aktívne nespolupracovali.

Komisii síce nevyhnutne prináleží preukázať, že bola uzavretá protiprávna dohoda o rozdelení trhu, avšak bolo by prehnané požadovať, aby okrem toho predložila dôkaz o špecifickom mechanizme, ktorým mal byť tento cieľ dosiahnutý. Pre podnik, ktorý sa dopustil porušenia, by totiž bolo príliš jednoduché uniknúť akémukoľvek potrestaniu, ak by mohol zakladať svoje tvrdenia na vágnej povahe informácií o fungovaní protiprávnej dohody aj v situácii, keď sú existencia dohody a jej protisúťažný cieľ dostatočne preukázané. Podniky sa v takejto situácii môžu užitočne brániť, keďže majú možnosť vyjadriť sa ku všetkým dôkazným prostriedkom, ktoré Komisia uvádza v ich neprospech.

(pozri bod 69)

8. Zo znenia ustanovenia článku 81 ES vyplýva, že dohody a zosúladené postupy medzi podnikmi sú zakázané nezávisle od akéhokoľvek vplyvu na trh, pokiaľ majú protisúťažný cieľ. Ak teda Komisia konštatovala existenciu dohôd a zosúladených postupov s protisúťažným cieľom, toto konštatovanie nemožno poprieť údajmi založenými na neuskutočnení tajných dohôd alebo neexistencii vplyvu na trh.

(pozri body 70, 71)

9. Hoci vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu existuje vo všeobecnosti určitá nedôvera vzhľadom na možnosť, že títo účastníci mávajú tendenciu minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení a maximalizovať závažnosť účasti ostatných, domáhanie sa zohľadnenia oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov s cieľom dosiahnuť zníženie pokuty nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov predmetného kartelu. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci.

(pozri bod 78)

10. Pri komplexnom skutkovom stave treba dvojitú kvalifikáciu protisúťažného správania ako „súbor dohôd a/alebo zosúladených postupov“, keďže toto správanie obsahovalo súčasne prvky, ktoré sa musia kvalifikovať ako „dohody“, a prvky, ktoré sa musia kvalifikovať ako „zosúladené postupy“, chápať nie ako kvalifikáciu vyžadujúcu súčasne a kumulatívne dôkaz, že každá z týchto skutkových okolností predstavuje podstatné znaky dohody a zosúladeného postupu, ale ako kvalifikáciu označujúcu komplexný celok obsahujúci skutkové okolnosti, z ktorých niektoré boli kvalifikované ako dohody a iné ako zosúladené postupy v zmysle článku 81 ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu pre tento typ komplexného porušenia.

(pozri bod 183)

11. Zásada ne bis in idem, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečuje súd, zakazuje sankcionovať tú istú osobu viac než raz za to isté protiprávne konanie s cieľom chrániť ten istý právny záujem. Uplatnenie tejto zásady podlieha trom kumulatívnym podmienkam, a to totožnosti skutkov, totožnosti porušovateľa a totožnosti chráneného právneho záujmu.

Pokiaľ Komisia sankcionuje podnik za protiprávne správanie, uvedená zásada nie je nijako porušená skutočnosťou, že dotknuté správanie bolo predmetom skoršieho rozhodnutia Komisie, ak dotknutý podnik týmto skorším rozhodnutím nebol sankcionovaný, nepatril medzi osoby, ktorým bolo určené, ani medzi osoby, ktorým bolo určené oznámenie o výhradách prijaté v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu uvedeného rozhodnutia, a ak sa jeho účasť na protiprávnom konaní spomína len v rámci uvedenia skutkových okolností, pričom nie je predmetom žiadneho právneho posúdenia Komisie.

(pozri body 186 – 188)

12. Dĺžka trvania porušenia je v zmysle článku 81 ods. 1 ES základnou zložkou pojmu porušenie, teda zložkou, ktorej dôkazné bremeno zaťažuje v prvom rade Komisiu. V tejto súvislosti sa Komisia pri neexistencii dôkazov, na základe ktorých je možné priamo určiť dĺžku trvania porušenia, musí opierať aspoň o dôkazy, ktoré súvisia so skutočnosťami dostatočne blízkymi z časového hľadiska, tak, aby bolo možné odôvodnene pripustiť, že toto porušenie trvalo neprerušene v rozpätí dvoch uvedených dátumov.

(pozri bod 198)

13. Vyhlásenie poskytnuté v mene podniku ako odpoveď na žiadosť o informácie, ktorú Komisia predložila podľa článku 11 nariadenia č. 17 a článku 18 nariadenia č. 1/2003, má samo osebe väčšiu dôveryhodnosť, než by mohla mať odpoveď poskytnutá jedným z jeho zamestnancov, nech už by boli jeho osobná skúsenosť alebo názor akékoľvek.

(pozri bod 217)

14. Medzi záruky priznané právnym poriadkom Únie počas správnych konaní patrí najmä povinnosť príslušnej inštitúcie starostlivo a nestranne preskúmať všetky relevantné skutočnosti prejednávaného prípadu.

(pozri bod 222)

15. Existencia porušenia sa musí posudzovať len na základe dôkazov predložených Komisiou. Ak je skutková podstata porušenia na konci správneho konania skutočne preukázaná, dôkaz o tom, že Komisia počas tohto konania predčasne vyjadrila svoje presvedčenie, že uvedené porušenie existuje, nemôže vyvrátiť samotný dôkaz o porušení.

(pozri bod 226)

16. Právo na prístup k spisu, ktoré je spojené so zásadou rešpektovania práva na obhajobu, znamená, že Komisia musí dotknutému podniku umožniť, aby preskúmal všetky dokumenty vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu. Ide o písomnosti svedčiace tak v prospech, ako aj v neprospech, s výnimkou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a iných dôverných informácií.

Pokiaľ ide o písomnosti v neprospech, neoznámenie dokumentu je porušením práva na obhajobu iba vtedy, ak dotknutý podnik preukáže po prvé, že Komisia z tohto dokumentu vychádzala na podporu svojej námietky týkajúcej sa existencie porušenia, a po druhé, že námietka mohla byť preukázaná len odkazom na tento dokument. Dotknutému podniku teda prislúcha preukázať, že výsledok, ku ktorému Komisia dospela vo svojom rozhodnutí, by bol iný, ak by tento neoznámený dokument musel byť ako dôkazný prostriedok zamietnutý.

Naopak, pokiaľ ide o neoznámenie dokumentu v jeho prospech, dotknutý podnik musí len preukázať, že toto nesprístupnenie mohlo na úkor tohto podniku ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Stačí, aby podnik preukázal, že mohol uvedené dokumenty v prospech použiť na svoju obhajobu, tým, že najmä preukáže, že by sa mohol odvolávať na skutočnosti, ktoré sa nezhodujú s posúdeniami vykonanými Komisiou v štádiu oznámenia o výhradách, a teda by mohol akýmkoľvek spôsobom ovplyvniť posúdenia vykonané v rozhodnutí.

(pozri body 236 – 239)

17. Oznámenie o výhradách je aktom určeným na vymedzenie predmetu konania začatého proti podniku a zabezpečenie účinného vykonania práva na obhajobu. Z tohto hľadiska je oznámenie o výhradách zabezpečené procesnými zárukami uplatňujúcimi zásadu dodržiavania práva na obhajobu, medzi ktoré patrí právo na prístup k dokumentom patriacim do spisu Komisie.

Odpovede na oznámenie o výhradách nie sú súčasťou vyšetrovacieho spisu samého osebe. Pokiaľ ide o dokumenty, ktoré nie sú súčasťou spisu zostaveného v čase doručenia oznámenia o výhradách, Komisia je povinná sprístupniť uvedené odpovede ostatným dotknutým účastníkom len vtedy, ak sa ukáže, že tieto odpovede obsahujú nové skutočnosti v prospech alebo v neprospech. Rovnako podľa bodu 27 oznámenia Komisie o pravidlách prístupu k dokumentácii Komisie v prípadoch podľa článkov 81 ES a 82 ES, článkov 53, 54 a 57 Zmluvy o EHP a nariadenia č. 139/2004 ako všeobecné pravidlo platí, že nie je povolený prístup k odpovediam iných účastníkov dotknutých vyšetrovaním na oznámenie o výhradách. Účastníkovi sa prístup k týmto dokumentom povolí, len ak takéto dokumenty tvoria nový dôkaz, či už v prospech alebo v neprospech, týkajúci sa obvinení voči tomuto účastníkovi v oznámení o výhradách Komisie.

Pokiaľ ide na jednej strane o nové skutočnosti v neprospech, ak má Komisia na preukázanie existencie porušenia v úmysle opierať sa o skutočnosť založenú na odpovedi na oznámenie o výhradách, ostatným podnikom zúčastneným na tomto konaní musí byť umožnené vyjadriť sa k takému novému dôkazu.

Na druhej strane, pokiaľ ide o nové skutočnosti v prospech, Komisia nie je povinná sprístupniť ich z vlastnej iniciatívy. Za predpokladu, že Komisia v priebehu správneho konania zamietla žiadosť žalobcu o prístup k dokumentom, ktoré neboli vo vyšetrovacom spise, porušenie práva na obhajobu možno konštatovať, len ak sa preukáže, že správne konanie by mohlo dospieť k odlišnému výsledku za predpokladu, že by žalobca mal počas tohto konania prístup k dotknutým dokumentom.

(pozri body 241 – 246, 249)

18. Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o metódu stanovovania pokút. Táto metóda, ktorá je opísaná v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO, obsahuje rôzne flexibilné faktory umožňujúce Komisii vykonávať svoju voľnú úvahu v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 1/2003.

Okrem toho v oblastiach, ako je stanovenie výšky pokuty podľa nariadenia č. 1/2003, v ktorých má Komisia túto mieru voľnej úvahy, sa preskúmanie zákonnosti tohto posúdenia zužuje len na overenie, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu. Miera voľnej úvahy Komisie a hranice, ktoré si v tomto zmysle stanovila, naopak nemajú vplyv na vykonávanie neobmedzenej právomoci súdu Únie, v rámci ktorej je tento súd oprávnený zrušiť, znížiť alebo zvýšiť pokutu uloženú Komisiou.

(pozri body 265 – 267)

19. Závažnosť porušenia sa určuje s ohľadom na viaceré faktory, ako sú konkrétne okolnosti veci, jej kontext a odstrašujúci dosah pokút, vo vzťahu ku ktorým Komisia disponuje voľnou úvahou.

Osobitne podľa bodu 1 A prvého odseku usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO sa pri posudzovaní závažnosti porušenia musí brať do úvahy jeho povaha, konkrétny dopad na trh, ak ho možno zmerať, a veľkosť relevantného geografického trhu. Všeobecnému súdu v rámci jeho neobmedzenej právomoci pri preskúmaní prislúcha posúdiť, či je výška pokuty primeraná vzhľadom na závažnosť porušenia, a zvážiť závažnosť porušenia a okolnosti uvedené podnikom.

Veľmi závažným porušeniam v zmysle bodu 1 A druhého odseku tretej zarážky uvedených usmernení zodpovedajú vo všeobecnosti najmä „horizontálne obmedzenia, ako sú ,cenové kartely‘ a kvóty podielu na trhu“. Kartely tohto typu patria k najzávažnejším formám narušenia hospodárskej súťaže, keďže vlastným cieľom smerujú k jej jednoznačnému zneškodneniu medzi podnikmi, ktoré tieto kartely realizujú, a sú tak v rozpore so základnými cieľmi Únie. Horizontálne kartely v oblasti cien alebo rozdelenia trhu môžu byť kvalifikované ako veľmi závažné porušenia výlučne na základe ich samotnej povahy, bez toho, aby bola Komisia povinná preukázať konkrétny dopad porušenia na trh.

Hoci je existencia konkrétneho dopadu porušenia na trh prvkom, ktorý treba zohľadniť pri posúdení závažnosti porušenia, ide len o jedno z viacerých kritérií, ako sú povaha porušenia a rozsah geografického trhu. Rovnako z bodu 1 A prvého odseku uvedených usmernení vyplýva, že tento dopad sa má zohľadniť, len ak je možné ho zmerať.

(pozri body 270 – 272, 275, 276, 280, 281)

20. Komisia disponuje v rámci nariadenia č. 17 a nariadenia č. 1/2003 mierou voľnej úvahy pri stanovovaní výšky pokút, aby usmerňovala správanie podnikov v zmysle dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže a aby mohla kedykoľvek prispôsobiť výšku pokút potrebám tejto politiky.

Predchádzajúca rozhodovacia prax Komisie neslúži ako právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej súťaže.

Rozhodnutia týkajúce sa iných vecí majú len orientačnú povahu, pokiaľ ide o prípadnú existenciu diskriminácie, keďže je málo pravdepodobné, že okolnosti vlastné týmto veciam, ako sú trhy, výrobky, podniky a dotknuté obdobia, sú rovnaké.

Komisia posudzuje závažnosť porušenia na základe mnohých okolností, ktoré nie sú zhrnuté do záväzného alebo vyčerpávajúceho zoznamu kritérií, ktoré majú byť zohľadnené, a okrem toho nie je povinná použiť presný matematický vzorec, či už ide o celkovú sumu uloženej pokuty alebo o jej rozdelenie na rôzne prvky. Za týchto podmienok existuje riziko, že priamym porovnaním pokút uložených osobám, ktorým boli určené dve rozhodnutia týkajúce sa odlišných porušení, dôjde ku skresleniu osobitných funkcií, ktoré rôzne etapy výpočtu pokuty spĺňajú. Konečné výšky pokút totiž odrážajú špecifické okolnosti osobitné pre každý kartel.

(pozri body 288, 290, 293, 294)

21. Podľa usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO v prípade porušení, ktoré sa týkajú viacerých podnikov, Komisia môže upraviť východiskové sumy, aby zohľadnila konkrétnu dôležitosť každého podniku, tak, že rozdelí účastníkov kartelu do skupín predovšetkým tam, kde je značná disparita medzi veľkosťou podnikov, ktoré sa dopúšťajú tých istých porušení. V usmerneniach je okrem toho stanovené, že princíp rovnakého postihu za to isté konanie môže za určitých okolností viesť k uvaleniu rôznych pokút dotyčným podnikom bez toho, aby sa táto diferenciácia riadila aritmetickým výpočtom.

Komisia pri stanovovaní závažnosti porušenia nie je v prípade, ak sú pokuty uložené viacerým podnikom zúčastneným na tom istom porušení, povinná zaistiť, aby konečné sumy pokút udelených podnikom, ktoré sú výsledkom výpočtov, odrážali každý rozdiel medzi podnikmi vzhľadom na ich celkový obrat. Môže však vykonať rozdelenie do skupín.

Rozdelenie dotknutých podnikov do kategórií však musí rešpektovať zásadu rovnosti zaobchádzania, ktorá zakazuje zaobchádzať s porovnateľnými situáciami rozdielne a s rozdielnymi situáciami rovnako, ak takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. Okrem toho musí byť výška pokuty prinajmenšom proporcionálna vo vzťahu ku skutočnostiam zohľadneným pri posudzovaní závažnosti porušenia.

(pozri body 298 – 300)

22. Obrat podnikov sa napriek jeho približnej povahe považuje v rámci práva hospodárskej súťaže za primerané kritérium na posúdenie veľkosti a hospodárskej sily dotknutých podnikov.

Pokiaľ ide o použitie obratu vrátane spotrebných daní pri výpočte individualizovaných základných čiastok, treba pripomenúť, že keďže tento výpočet zahŕňa zváženie relatívnej dôležitosti ostatných účastníkov kartelu na trhu, nezahrnutie daní a spotrebných daní nemení konečné rozhodnutie Komisie. Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania by mohlo byť konštatované len za predpokladu, že by Komisia individualizované základné čiastky ostatných dotknutých účastníkov vypočítala na základe obratu, ktorý nezahŕňal spotrebné dane.

(pozri body 304, 306)

23. Dodržanie primeranej lehoty pri vedení správnych konaní vo veciach politiky v oblasti hospodárskej súťaže predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečujú súdy Únie.

Na účely uplatnenia tejto zásady treba rozlišovať medzi dvoma fázami správneho konania, a to fázou vyšetrovania predchádzajúcou oznámeniu o výhradách a fázou zodpovedajúcou zvyšnej časti konania. Prvé obdobie, ktoré trvá do oznámenia o výhradách, sa začína dňom, keď Komisia využije právomoci, ktoré jej priznal normotvorca, a prijme opatrenia zahŕňajúce výhradu, že došlo k dopusteniu sa porušenia, a musí Komisii umožniť zaujať stanovisko k smerovaniu konania. Druhé obdobie samo osebe trvá od oznámenia výhrad až do prijatia konečného rozhodnutia. Musí Komisii umožniť, aby sa s konečnou platnosťou vyjadrila k vytýkanému porušeniu.

Pokiaľ Komisia nepredloží doplňujúce informácie alebo odôvodnenia týkajúce sa vyšetrovacích úkonov vykonaných počas tohto obdobia, musí sa dĺžka 65 mesiacov prvej fázy konania považovať sa neprimeranú. Konštatovanie porušenia zásady primeranej lehoty však môže viesť k zrušeniu rozhodnutia konštatujúceho porušenie, len ak dĺžka konania mala vplyv na výsledok konania.

(pozri body 316 – 318, 320, 322, 325)

24. Skutočnosť, že Komisia v minulosti uplatnila pokuty určitej úrovne na určité typy porušení, ju nezbavuje možnosti zvýšiť túto úroveň v rozsahu stanovenom v nariadení č. 1/2003, ak je to potrebné na zabezpečenie realizovania politiky hospodárskej súťaže. Naopak, účinné uplatňovanie pravidiel hospodárskej súťaže vyžaduje, aby Komisia mohla kedykoľvek upraviť úroveň pokút pre potreby tejto politiky.

(pozri bod 335)

25. Vada konania, hoci nemôže vyústiť do zrušenia rozhodnutia, ktoré Komisia prijala voči spoločnosti za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, môže odôvodňovať zníženie pokuty. Prekročenie primeranej lehoty môže odôvodniť rozhodnutie Komisie spravodlivo znížiť pokutu, pričom možnosť priznať takéto zníženie patrí do rámca vykonávania jej právomocí.

(pozri body 337, 338)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta rozšírená komora)

zo 16. júna 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Holandský trh s pivom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Dôkaz o porušení – Prístup k spisu – Pokuty – Zásada rovnosti zaobchádzania – Primeraná lehota“

Vo veci T‑235/07,

Bavaria NV, so sídlom v Lieshoute (Holandsko), v zastúpení: pôvodne O. Brouwer, D. Mes, A. Stoffer, neskôr O. Brouwer, A. Stoffer a P. Schepens, advokáti,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne A. Bouquet, S. Noë a A. Nijenhuis, neskôr A. Bouquet a S. Noë, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci M. Slotboom, advokát,

žalovanej,

ktorej predmetom je návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2007) 1697 z 18. apríla 2007 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 [ES] (vec COMP/B/37.766 – Holandský trh s pivom) a subsidiárne návrh na zníženie pokuty uloženej žalobkyni,

VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta rozšírená komora),

v zložení: sudcovia V. Vadapalas (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu komory, A. Dittrich a L. Truchot,

tajomník: J. Plingers, referent,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. marca 2010,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Žalobkyňa Bavaria NV je spoločnosť, ktorej činnosť spočíva vo výrobe piva a osviežujúcich nealkoholických nápojov a v ich uvádzaní na trh.

2 Žalobkyňa je jedným zo štyroch hlavných aktérov na holandskom trhu s pivom. Ostatné pivovarnícke podniky prevažujúce na tomto trhu sú po prvé skupina Heineken (ďalej len „Heineken“), ktorej vedenie zabezpečuje spoločnosť Heineken NV a výrobu vykonáva dcérska spoločnosť Heineken Nederland BV, po druhé skupina InBev (ďalej len „InBev“), ktorá bola pred rokom 2004 známa pod názvom Interbrew a ktorej vedenie prináleží spoločnosti InBev SA a výroba dcérskej spoločnosti InBev Nederland NV, a po tretie skupina Grolsch (ďalej len „Grolsch“), ktorej riadenie zabezpečuje spoločnosť Koninklijke Grolsch NV.

3 Žalobkyňa a ostatné tri hlavné pivovarnícke podniky na tomto trhu predávajú svoje pivo konečnému spotrebiteľovi najmä prostredníctvom dvoch distribučných kanálov. Treba rozlišovať jednak medzi distribúciou v prevádzkach „horeca“, čiže v hoteloch, reštauráciách a kaviarňach, kde sa spotreba uskutočňuje na mieste, a jednak distribúciou „food“ v supermarketoch a obchodoch s vínom a liehovinami, kde je nákup piva určený na domácu spotrebu. Tento druhý sektor zahŕňa aj segment piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora. Spomedzi štyroch dotknutých pivovarníckych podnikov sú v tomto segmente činné iba InBev a Bavaria.

4 Tieto štyri pivovarnícke podniky sú členmi Centraal Brouwerij Kantoor (ďalej len „CBK“). Ide o združenie, ktoré podľa svojich stanov zastupuje záujmy svojich členov a skladá sa z valného zhromaždenia a rôznych komisií, ako je komisia poverená otázkami „horeca“ a finančná komisia, z ktorej sa neskôr stal riadiaci výbor. Pre stretnutia, ktoré sa konali v CBK, jej sekretariát vyhotovoval pozvánky a priebežne číslované úradné zápisnice a posielal ich zúčastneným členom.

Správne konanie

5 Listami z 28. januára 2000 a z 3., 25. a 29. februára 2000 podala InBev viacero vyhlásení, ktoré sa týkali informácií o obmedzujúcich obchodným postupoch na holandskom trhu s pivom. Tieto vyhlásenia boli podané v rámci vyšetrovania vykonávaného Komisiou Európskych spoločenstiev predovšetkým v roku 1999, ktoré sa týkalo kartelových praktík a prípadného zneužitia dominantného postavenia na belgickom trhu s pivom. Spolu s týmito vyhláseniami podala InBev žiadosť o zhovievavosť v súlade s oznámením Komisie o neukladaní alebo znižovaní pokút vo veciach kartelov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

6 V nadväznosti na vyhlásenia InBev vykonala Komisia v dňoch 22. a 23. marca 2000 inšpekcie v priestoroch žalobkyne a ostatných dotknutých podnikov. Okrem toho boli žalobkyni v rokoch 2001 až 2005 zaslané žiadosti o dodatočné informácie.

7 Dňa 30. augusta 2005 zaslala Komisia žalobkyni a ostatným dotknutým podnikom oznámenie o výhradách. Listom z 24. novembra 2005 predložila žalobkyňa písomné pripomienky k tomuto oznámeniu. Žiadny z dotknutých účastníkov konania nepožiadal o vypočutie.

8 Komisia oboznámila listami zo 7. marca a 8. mája 2006 žalobkyňu s dodatočnými dokumentmi. Išlo najmä o žiadosti o informácie zaslané InBev a odpovede na ne, ako aj o internú poznámku od spoločnosti Heineken.

9 Dňa 18. apríla 2007 prijala Komisia rozhodnutie K(2007) 1697 týkajúce sa konania o uplatnení článku 81 [ES] (vec COMP/B/37.766 – Holandský trh s pivom, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého zhrnutie je uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie z 20. mája 2008 (Ú. v. EÚ C 122, 2008, s. 1), ktoré bolo žalobkyni oznámené listom z 24. apríla 2007.

Napadnuté rozhodnutie

Dotknuté porušenie

10 Článok 1 napadnutého rozhodnutia stanovuje, že žalobkyňa a spoločnosti InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland a Koninklijke Grolsch sa v období od 27. februára 1996 do 3. novembra 1999 zúčastnili na jedinom a nepretržitom porušení článku 81 ods. 1 ES spočívajúcom vo viacerých dohodách a/alebo zosúladených postupoch, ktorých cieľom je obmedziť hospodársku súťaž na spoločnom trhu.

11 Porušenie spočívalo po prvé v koordinácii cien a zvyšovaní cien piva v Holandsku tak v sektore „horeca“, ako aj v oblasti domácej spotreby, vrátane piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora, po druhé v príležitostnej koordinácii iných obchodných podmienok ponúkaných individuálnym zákazníkom v sektore „horeca“ v Holandsku, ako sú pôžičky prevádzkam, a po tretie v príležitostnej koordinácii rozdelenia klientely tak v sektore „horeca“, ako aj v oblasti domácej spotreby v Holandsku (článok 1 a odôvodnenia č. 257 a 258 napadnutého rozhodnutia).

12 K protisúťažnému správaniu pivovarníckych podnikov podľa napadnutého rozhodnutia dochádzalo v rámci cyklu mnohostranných oficiálnych stretnutí, na ktorých sa pravidelne zúčastňovali štyria hlavní aktéri na holandskom trhu s pivom, ako aj v rámci dvojstranných doplňujúcich stretnutí týchto pivovarníckych podnikov v rozličnom zložení. Podľa napadnutého rozhodnutia sa tieto stretnutia konali v tajnosti a úmyselne a ich účastníci vedeli, že nie sú povolené (odôvodnenia č. 257 až 260 napadnutého rozhodnutia).

13 Po prvé sa v období od 27. februára 1996 do 3. novembra 1999 konalo viacero mnohostranných stretnutí s názvom „Catherijne overleg“ (zosúladenie Catherijne) alebo „agendacommissie“ (programová komisia). Napadnuté rozhodnutie uvádza, že tieto stretnutia zamerané na sektor „horeca“, ktoré sa však mohli týkať aj oblasti domácej spotreby, mali v zásade za cieľ koordináciu cien a zvyšovanie cien piva, prejednávanie obmedzení výšky zliav a rozdeľovanie klientely, ako aj vzájomnú dohodu týkajúcu sa niektorých ďalších obchodných podmienok. Na týchto stretnutiach sa prejednávali takisto ceny piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (odôvodnenia č. 85 a 90, 98, 115 až 127 a 247 až 252 napadnutého rozhodnutia).

14 Po druhé, pokiaľ ide o dvojstranné kontakty medzi pivovarníckymi podnikmi, napadnuté rozhodnutie uvádza, že 12. mája 1997 sa stretli InBev a žalobkyňa a prejednali zvýšenie cien piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (odôvodnenie č. 104 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho sa podľa Komisie v roku 1998 stretli Heineken a žalobkyňa na účely prejednania obmedzení týkajúcich sa predajných miest v sektore „horeca“ (odôvodnenie č. 189 napadnutého rozhodnutia). Komisia uvádza, že sa uskutočnili aj dvojstranné kontakty medzi skupinami Heineken a Grolsch v júli 1999 v súvislosti s kompenzáciami poskytovanými zákazníkom v oblasti domácej spotreby, ktorými sa dočasne znížili ceny (odôvodnenia č. 212 a 213 napadnutého rozhodnutia).

15 Napokon podľa napadnutého rozhodnutia prebehli v roku 1997 medzi InBev a žalobkyňou dvojstranné kontakty a výmeny informácií venované všeobecným diskusiám týkajúcim sa ceny piva, ako aj diskusiám, ktoré sa navyše týkali ochranných známok distribútora. Dvojstranné kontakty vo forme výmen informácií, ktoré sa venovali ochranným známkam distribútora, mali prinajmenšom v júni a júli 1998 zahŕňať aj belgické pivovarnícke podniky (odôvodnenia č. 105, 222 až 229 a 232 až 236 napadnutého rozhodnutia).

Pokuta uložená žalobkyni

16 Článok 3 písm. c) napadnutého rozhodnutia ukladá žalobkyni pokutu vo výške 22 850 000 eur.

17 Na účely výpočtu výšky tejto pokuty Komisia použila článok 23 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) a metodiku uvedenú v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [Zmluvy o ESUO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“) (odôvodnenia č. 436 a 442 napadnutého rozhodnutia). V súlade s touto metodikou bolo stanovenie pokuty uloženej žalobkyni vykonané na základe závažnosti a dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 437 napadnutého rozhodnutia).

18 Porušenie bolo osobitne kvalifikované ako „veľmi závažné“, keďže v podstate spočívalo v pravidelnej koordinácii cien, zvyšovania cien a iných obchodných podmienok a v rozdeľovaní zákazníkov (odôvodnenie č. 440 napadnutého rozhodnutia). Komisia tiež zohľadnila tajný a úmyselný charakter protisúťažného správania, ako aj skutočnosť, že porušením bolo dotknuté celé územie Holandska a celý trh s pivom, teda tak sektor „horeca“, ako aj oblasť domácej spotreby (odôvodnenia č. 453 a 455 napadnutého rozhodnutia). Komisia okrem toho spresnila, že v prejednávanej veci nebol zohľadnený skutočný vplyv protisúťažného správania na holandský trh, keďže nebolo možné ho merať (odôvodnenie č. 452 napadnutého rozhodnutia).

19 Okrem toho Komisia použila na žalobkyňu rozdielne zaobchádzanie s cieľom zohľadniť jej skutočnú hospodársku schopnosť a jej individuálnu dôležitosť v konštatovanom protisúťažnom správaní. Komisia na tento účel použila obrat z predaja piva, ktorý žalobkyňa dosiahla v Holandsku v roku 1998, teda v poslednom celom kalendárnom roku, kedy porušenie trvalo. Na tomto základe bola žalobkyňa zaradená do tretej a poslednej kategórie, zodpovedajúcej východiskovej sume 17 miliónov eur (odôvodnenia č. 462 a 464 napadnutého rozhodnutia).

20 Okrem toho, keďže sa žalobkyňa zúčastnila na porušení od 27. februára 1996 do 3. novembra 1999, teda počas obdobia 3 rokov a 8 mesiacov, táto východisková suma bola zvýšená o 35 % (odôvodnenia č. 465 a 469 napadnutého rozhodnutia). Základná čiastka bola teda stanovená na 22 950 000 eur (odôvodnenie č. 470 napadnutého rozhodnutia).

21 Komisia napokon priznala zníženie výšky pokuty o 100 000 eur, keďže uznala, že v prejednávanej veci bola dĺžka správneho konania neprimeraná (odôvodnenia č. 495 až 499 napadnutého rozhodnutia).

Konanie a návrhy účastníkov konania

22 Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 4. júla 2007 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

23 Rozhodnutím z 10. februára 2010 Všeobecný súd postúpil vec šiestej rozšírenej komore podľa článku 14 ods. 1 a článku 51 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku.

24 V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania z 12. februára 2010 položil Všeobecný súd písomné otázky Komisii, ktorá na ne odpovedala v stanovenej lehote.

25 Prednesy a odpovede účastníkov konania na otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 24. marca 2010.

26 Po skončení ústnej časti konania sa vec vzhľadom na prekážku na strane sudcu spravodajcu pridelila novému sudcovi spravodajcovi a na porade o tomto rozsudku sa zúčastnili traja sudcovia, ktorí ho v súlade s článkom 32 rokovacieho poriadku podpísali.

27 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zrušil napadnuté rozhodnutie v celom rozsahu alebo čiastočne v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne,

– subsidiárne znížil pokutu uloženú žalobkyni,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

28 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

Právny stav

29 Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza šesť žalobných dôvodov, založených po prvé na porušení zásady riadnej správy vecí verejných, po druhé na porušení článku 81 ES, prezumpcie neviny, zásady zákonnosti a povinnosti odôvodnenia, po tretie na nesprávnom právnom posúdení a skutkovom omyle pri určení dĺžky trvania porušenia, po štvrté na porušení článku 23 nariadenia č. 1/2003, usmernení, ako aj zásad rovnosti zaobchádzania a proporcionality pri určení výšky pokuty, po piate na porušení zásady primeranej lehoty a po šieste na porušení podstatných formálnych náležitostí, zásady riadnej správy vecí verejných a práva na obhajobu, spočívajúceho v zamietnutí prístupu k odpovediam na oznámenie o výhradách ostatných dotknutých účastníkov konania, ako aj k dokumentu, ktorý je súčasťou spisu.

30 Všeobecný súd sa domnieva, že treba najskôr preskúmať druhý a tretí žalobný dôvod, ktorými sa v podstate spochybňuje porušenie, ďalej prvý a šiesty žalobný dôvod, ktoré sú založené na údajných procesných vadách a napokon štvrtý a piaty žalobný dôvod, ktoré sa týkajú stanovenia výšky pokuty a dĺžky správneho konania.

O druhom žalobnom dôvode, založenom na porušení článku 81 ES, prezumpcie neviny, zásady zákonnosti a povinnosti odôvodnenia

Tvrdenia účastníkov konania

31 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia jednak nesprávne vykladala a uplatnila pojmy „dohoda“, „zosúladený postup“ a „jediné a nepretržité porušenie“, a jednak sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia a nesprávneho posúdenia skutkového stavu, pokiaľ ide o konštatovanie porušenia týkajúceho sa tak sektoru „horeca“, ako aj oblasti domácej spotreby, vrátane segmentu piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora.

32 Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.

Posúdenie Všeobecným súdom

33 Podľa článku 81 ods. 1 ES sú nezlučiteľné so spoločným trhom a zakázané všetky dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení podnikov a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu.

34 Na to, aby existovala dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby dotknuté podniky vyjadrili spoločnú vôľu správať sa na trhu určitým spôsobom (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s.II‑1711, bod 256, a z 10. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 199).

35 Možno sa domnievať, že dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES je uzatvorená, ak existuje zhoda vôle týkajúca sa samotnej zásady obmedzenia hospodárskej súťaže, aj keď konkrétne prvky zamýšľaného obmedzenia sú ešte predmetom rokovaní (pozri v tomto zmysle rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 34 vyššie, body 151 až 157 a 206).

36 Pojem zosúladený postup predstavuje formu spolupráce medzi podnikmi, ktorá bez toho, aby podniky dospeli k uskutočneniu dohody v pravom zmysle slova, vedome nahrádza riziká hospodárskej súťaže praktickou spoluprácou medzi nimi (rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 115, a Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, bod 158).

37 V tejto súvislosti článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek nadviazaniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi, ktorý by mohol buď ovplyvniť konanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo by mohol tomuto konkurentovi odhaliť konanie, ktoré sa dotknutý hospodársky subjekt rozhodol uskutočňovať na trhu alebo ktoré na tomto trhu zamýšľa uskutočňovať, pokiaľ cieľom alebo následkom týchto kontaktov je obmedzenie hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 36 vyššie, body 116 a 117).

38 Treba pripomenúť, že pokiaľ ide o vykonávanie dôkazov o porušení článku 81 ods. 1 ES, Komisia je povinná preukázať porušenia, ktoré konštatuje, a zaobstarať vhodné dôkazy na to, aby z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu skutočností vedúcich k porušeniu (rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58, a Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 36 vyššie, bod 86).

39 Komisia je teda na účel preukázania existencie porušenia povinná uviesť presné a zhodujúce sa dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia, T‑62/98, Zb. s. II‑2707, bod 43 a tam citovanú judikatúru).

40 Je však potrebné zdôrazniť, že každý dôkaz predložený Komisiou nemusí nutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý prvok porušenia. Stačí, aby tejto požiadavke zodpovedal celkovo posúdený súbor nepriamych dôkazov predložených inštitúciou (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, body 179 a 180 a tam citovanú judikatúru).

41 Vzhľadom na všeobecnú známosť zákazu protisúťažných dohôd nemožno od Komisie požadovať, aby predložila písomnosti, ktoré by zjavne dokazovali nadviazanie kontaktu medzi dotknutými hospodárskymi subjektmi. Neúplné a nesúrodé dôkazy, ktorými môže Komisia disponovať, musí byť v každom prípade možné doplniť závermi umožňujúcimi rekonštrukciu rozhodujúcich okolností. Existenciu protisúťažného postupu alebo protisúťažnej dohody je preto možné vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako celok môžu predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 55 až 57).

42 Keďže Komisia sa na podporu svojho konštatovania o existencii dohody alebo zosúladeného postupu odvolávala na listinné dôkazy, účastníkom konania spochybňujúcim toto konštatovanie pred Všeobecným súdom prináleží nielen predložiť prijateľnú alternatívu k tvrdeniu Komisie, ale aj namietať nedostatok dôkazov uvedených v napadnutom rozhodnutím na účely preukázania existencie porušenia (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 187).

43 Pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania, podľa ustálenej judikatúry, keď Všeobecný súd prejednáva žalobu o neplatnosť rozhodnutia prijatého na základe článku 81 ods. 1 ES, musí všeobecne v plnom rozsahu preskúmať otázku, či sú splnené podmienky použitia článku 81 ods. 1 ES (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra 2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, bod 62 a tam citovanú judikatúru).

44 Ak má však súd pochybnosť, táto pochybnosť sa musí uplatniť v prospech podniku, ktorému je rozhodnutie konštatujúce porušenie určené, v súlade so zásadou prezumpcie neviny, ktorá sa ako všeobecná zásada práva Európskej únie uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže použiteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (rozsudok Hüls/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, body 149 a 150, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Dresdner Bank a i./Komisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Zb. s. II‑3567, body 60 a 61).

45 V duchu týchto úvah treba preskúmať, či v prejednávanej veci Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že správanie žalobkyne predstavovalo porušenie článku 81 ods. 1 ES.

– O vyhlásení InBev

46 Predovšetkým treba uviesť, že Komisia sa vo veľkej miere opiera (pozri osobitne odôvodnenia č. 40 až 62 napadnutého rozhodnutia) o vyhlásenie podané skupinou InBev v rámci jej žiadosti o zhovievavosť listami z 28. januára, 3., 25. a 29. februára 2000, ktoré boli doplnené priloženými vyhláseniami piatich riaditeľov InBev (odôvodnenia č. 34 a 40 napadnutého rozhodnutia, ďalej len spoločne „vyhlásenie InBev“).

47 Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že vyhlásenie InBev uvádzalo existenciu „rôznych foriem súladu … medzi pivovarníckymi podnikmi na holandskom trhu s pivom“, pričom rozlišovalo medzi oficiálnymi stretnutiami valného zhromaždenia CBK, neformálnymi stretnutiami finančnej komisie CBK a paralelnými „inými stretnutiami“ známymi pod názvom „zosúladenie Catherijne“, ktorých zloženie bolo rôzne a o ktorých InBev podľa vlastného vyhlásenia nenašla žiadne písomné podklady. „Iné stretnutia“ mohli byť rozdelené najmä na: „i) stretnutia riaditeľov horeca štyroch hlavných pivovarníckych podnikov (Heineken, Interbrew, Grolsch a Bavaria)…; ii) spoločné stretnutia riaditeľov horeca a riaditeľov poverených oblasťou domácej spotreby (dve v roku 1998) a iii) stretnutia riaditeľov poverených oblasťou domácej spotreby (jedno v roku 1999…)“ (odôvodnenia č. 41 až 46 napadnutého rozhodnutia).

48 Podľa vyhlásenia InBev finančná komisia „zahŕňala oficiálny program, ale zároveň predstavovala aj diskusné fórum pre určenie cien pre oblasť domácej spotreby a sektor horeca; tieto diskusie neboli zachytené v žiadnej písomnej správe“ (odôvodnenie č. 43 napadnutého rozhodnutia).

49 Podľa toho istého vyhlásenia témy prejednávané na „iných stretnutiach“ zahŕňali tak sektor „horeca“, ako aj oblasť domácej spotreby a piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (odôvodnenie č. 47 napadnutého rozhodnutia).

50 Po prvé, pokiaľ ide o sektor „horeca“, diskutovalo sa o dvoch hlavných témach: „Existovala základná dohoda týkajúca sa stanovenia maximálnych objemových zliav pre sektor horeca… ďalšia téma prerokovaní sa týkala investícií uskutočnených v sektore horeca; myšlienka spočívala v zachovaní statusu quo v sektore a zamedzení preberania zákazníkov iných pivovarníckych podnikov“ (odôvodnenie č. 48 napadnutého rozhodnutia).

51 Jeden riaditeľ InBev uvádza, že nepozná presný obsah uvedenej dohody a ďalší riaditeľ ju opisuje ako „veľmi komplexnú a vágnu dohodu o škálach (zliav poskytnutých sektoru horeca), na ktorých sme nikdy nespolupracovali“, pričom uvádza, že „zosúladený postup spočíval v stretnutí riaditeľov horeca, ktoré sa konalo dvakrát mesačne a na ktorom prejednávali známe porušenia ‚pravidla‘ (hoci bolo neurčité; hovorilo sa o trhových excesoch“ (odôvodnenie č. 48 napadnutého rozhodnutia).

52 Po druhé, pokiaľ ide o oblasť domácej spotreby, podľa vyhlásenia InBev sa rokovania týkali tak úrovne cien vo všeobecnosti, ako aj špecifickej témy piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora.

53 Pokiaľ ide o úroveň cien vo všeobecnosti, jeden z riaditeľov InBev vyhlasuje, že „bolo zaužívané, že pivovarnícky podnik zvýši svoje ceny po tom, čo to predtým oznámi svojim kolegom – pivovarníckym podnikom…; iniciatíva vždy vychádzala od jedného z veľkých pivovarníckych podnikov a všeobecne od spoločnosti Heineken; v takom prípade mali ostatné pivovarnícke podniky čas potrebný pre zaujatie stanoviska; pivovarnícke podniky síce svoje ceny v podstate vzájomne vyrovnali, každý z nich však mal a zachoval si vlastnú cenovú politiku“ (odôvodnenie č. 51 napadnutého rozsudku).

54 Pokiaľ ide o pivo predávané pod ochrannou známkou distribútora, InBev uvádza, že rokovania o cenách prebiehali medzi holandskými subjektmi tohto segmentu (Bavaria a Oranjeboom, neskôr prevzatý skupinou Interbrew) od roku 1987. InBev dodáva, že „obaja účastníci po vzájomnom rozhovore na túto tému tiež pochopili, že nepripustia žiaden prienik ochranných známok distribútora, ktoré by sa predávali za cenu objemovej straty, do svojich zákazníckych kruhov“ (odôvodnenie č. 52 napadnutého rozhodnutia).

55 Pokiaľ ide o zapojenie skupín Heineken a Grolsch do tohto sektora, podľa vyhlásenia InBev „je holandský trh charakteristický podstatným rozdielom medzi cenami piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (‚ochranné známky B‘) a [inými ochrannými známkami (‚ochranné známky A‘);] spoločnosť Heineken, ktorá nie je súčasťou segmentu ochranných známok distribútora, vždy odmietala zvyšovanie cien pre ochranné známky A, pokiaľ by sa nezvýšila cena piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora; spoločnosť Heineken takto vyvíjala nepriamy tlak najmä na výrobcov ochranných známok distribútora, ako sú Bavaria a Interbrew“ (odôvodnenie č. 53 napadnutého rozhodnutia).

56 InBev vyhlasuje, že uvedené štyri pivovarnícke podniky, inými slovami aj za prítomnosti Grolsch, rokovali tiež o cenách ochranných známok distribútora v rámci všeobecnejšej témy rozdielov, ktoré je potrebné zachovať medzi cenami značiek piva. Podľa vyhlásenia InBev „Heineken a Grolsch svoje ceny v priebehu rokov nezvyšovali a rovnako tak sa nezvýšili ani ceny značkového piva a piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora iných pivovarníckych podnikov; v týchto posledných rokoch zvýšili svoje ceny Bavaria a Interbrew a po nich aj Grolsch“ (odôvodnenie č. 54 napadnutého rozhodnutia). Taktiež sa uvádza, že „pred 3 až 4 rokmi boli tieto neformálne konzultácie začlenené do zosúladenia Catherijne týkajúceho sa sektora horeca, na ktorom sa zúčastnili aj zástupcovia CBK; po niekoľkých stretnutiach bolo rozhodnuté o opätovnom rozdelení týchto stretnutí na stretnutia týkajúce sa oblasti domácej spotreby a stretnutia sektora horeca“ (odôvodnenie č. 54 napadnutého rozhodnutia).

57 Okrem toho InBev vyhlasuje, že získanie určitej časti trhu belgickým pivovarníckym podnikom Martens od roku 1996 – 1997 viedlo k „dohode medzi belgickými a holandskými pivovarníckymi podnikmi činnými na trhu obchodných známok distribútora; dve stretnutia sa konali [v jednom hoteli v] meste Breda v roku 1998…; bolo na nich dohodnuté rešpektovať objemy ochranných známok distribútora predávaných zákazníkom usadeným v Holandsku a v Belgicku“ (odôvodnenie č. 55 napadnutého rozhodnutia).

58 Podľa vyhlásení riaditeľov InBev boli „iné stretnutia“ organizované s cieľom vzájomného ubezpečenia sa o „obmedzenej agresivite“ na trhu (odôvodnenie č. 46 napadnutého rozhodnutia).

59 InBev vo svoje odpovedi na žiadosť o informácie z 19. decembra 2001 uvádza, že „agendy z predchádzajúcich rokov a poznámky z neformálnych stretnutí boli zničené koncom novembra 1998; v tomto období začala byť odhaľovaná existencia zosúladeného postupu medzi holandskými pivovarníckymi podnikmi na trhu a vznikla obava z kontroly zo strany holandského orgánu pre hospodársku súťaž; agendy boli zničené aj v nasledujúcich rokoch“ (odôvodnenie č. 61 napadnutého rozhodnutia).

60 Treba najskôr pripomenúť, že žiadne ustanovenie ani všeobecná zásada práva Únie nezakazuje Komisii, aby voči podnikom použila vyhlásenia iných obvinených podnikov. Ak by to tak nebolo, dôkazné bremeno, ktoré nesie Komisia, na preukázanie správania, ktoré je v rozpore s článkami 81 ES a 82 ES, by bolo neudržateľné a nezlučiteľné s úlohou dohliadať na správne uplatňovanie týchto ustanovení, ktorú jej zveruje Zmluva o ES (pozri rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 192 a tam citovanú judikatúru).

61 V prejednávanej veci žalobkyňa nespochybňuje údaje uvedené vo vyhlásení InBev, podľa ktorých sa konali stretnutia medzi zástupcami holandských výrobcov piva. Nespochybňuje ani, že na väčšine týchto stretnutí mala svoje zastúpenie a že počas týchto posledných stretnutí sa viedli rokovania o úrovni cien na holandskom trhu, ako aj o uplatnení zliav na zákazníkov sektoru „horeca“.

62 Za týchto podmienok mohla Komisia správne konštatovať, že stretnutia uvedené vo vyhlásení InBev sa konali a že zástupcovia žalobkyne sa skutočne zúčastnili aspoň na určitom počte týchto stretnutí.

63 Žalobkyňa však spochybňuje, že rokovania vedené počas dotknutých stretnutí viedli k uzatvoreniu dohody alebo k zavedeniu zosúladeného postupu protisúťažnej povahy. Žalobkyňa tvrdí, že uvedené stretnutia sa týkali zákonných tém a že v rozsahu, v akom sa o situácii na trhu diskutovalo, sa tak nedialo na protisúťažné účely. Žalobkyňa v tejto súvislosti spochybňuje dôveryhodnosť vyhlásenia InBev, keď tvrdí, že toto vyhlásenie je vágne, nesúrodé a vnútorne rozporné.

64 Osobitne pokiaľ ide o rozpornú povahu vyhlásenia InBev, žalobkyňa uvádza, že toto vyhlásenie obsahuje viacero vyhlásení v jej prospech.

65 Ide jednak o pasáže doplňujúceho vyhlásenia InBev z 3. februára 2000, ktoré uvádzajú toto: „‚Rozprávali sme sa predovšetkým preto, aby sme navzájom získali dojem, že na trhu zostaneme pokojní. Otázky škál a predajných miest sme neprejednávali, alebo len v malom rozsahu. V skutočnosti každý považoval toho druhého za idiota.‘ V týchto posledných rokoch tieto stretnutia postupne strácali svoju podstatu a zosúladený postup nadobudol vágnejšiu povahu“ (odôvodnenie č. 46 napadnutého rozhodnutia).

66 Žalobkyňa tiež odkazuje na určité pasáže vyhlásení vedúcich predstaviteľov InBev, podľa ktorých predovšetkým „neexistovala dohoda pre potravinárske odvetvie“; „zvýšenia cien však neboli uplatňované v rámci dohôd“; „nie sú mi známe žiadne dohody v sektore ‚ochranných známok distribútora‘“; „toto stretnutie nebolo veľmi formálne. Išlo skôr o priateľské stretnutie, bez osobitného programu. Vo všeobecnosti sa komentovali zľavy. Mal som dojem, že už roky existuje akýsi druh systému škál alebo akési pravidlo pre zľavy, ale nikdy to nebolo špecificky povedané. Hovorilo sa len o celkových výškach zliav vo veľmi všeobecných pojmoch, čo bolo príležitosťou poukázať na niektoré udalosti“; „Interbrew sa nezúčastnila na žiadnej dohode o cenách“; „okrem toho nejde o žiaden zosúladený postup. Konali sme absolútne nezávisle a pri zvyšovaní cien všetkých pív v roku 1999 sme zvýšili cenu značiek A (po tom, čo Bavaria a Grolsch tak urobili pred niekoľkými mesiacmi) a naši zákazníci nám ohľadom ochranných známok distribútorov silno odporovali… takže sme konali úplne zákonne“.

67 Žalobkyňa tvrdí, že vyššie uvedené vyhlásenia sú nezlučiteľné so závermi Komisie, pokiaľ ide o existenciu porušenia článku 81 ES. Podľa žalobkyne z nich vyplýva, že zvýšenia cien uplatnené v oblasti domácej spotreby neboli dohodnuté ani koordinované, že Interbrew určovala svoje predajné ceny úplne nezávisle, že holandské pivovarnícke podniky si vždy živo konkurovali a že medzi pivovarníckymi podnikmi nebola žiadna dohoda o zľavách poskytovaných sektoru „horeca“.

68 Predovšetkým treba konštatovať, že samotné závery vyvodené žalobkyňou na základe niektorých častí vyhlásenia InBev, ktoré uvádzajú všeobecnú povahu rokovaní, neexistenciu dohody pre niektoré sektory a neexistenciu účinkov rokovaní na správanie pivovarníckych podnikov na trhu, nemôžu spochybniť konštatovanie Komisie o existencii porušenia.

69 Pokiaľ totiž ide o všeobecnú povahu uvedeného vyhlásenia, treba pripomenúť, že Komisia je v praxi často povinná dokazovať existenciu porušenia za podmienok, ktoré sú na splnenie tejto úlohy nepriaznivé, a to z dôvodu, že od obdobia vzniku rozhodných skutočností, ktoré tvoria porušenie, mohlo uplynúť niekoľko rokov a že niektoré podniky, ktoré boli predmetom vyšetrovania, s Komisiou aktívne nespolupracovali. Komisii síce nevyhnutne prináleží preukázať, že bola uzavretá protiprávna dohoda o rozdelení trhu, avšak bolo by prehnané požadovať, aby okrem toho predložila dôkaz o špecifickom mechanizme, ktorým mal byť tento cieľ dosiahnutý. Pre podnik, ktorý sa dopustil porušenia, by totiž bolo príliš jednoduché uniknúť akémukoľvek potrestaniu, ak by mohol zakladať svoje tvrdenia na vágnej povahe informácií o fungovaní protiprávnej dohody aj v situácii, keď sú existencia dohody a jej protisúťažný cieľ dostatočne preukázané. Podniky sa v takejto situácii môžu užitočne brániť, keďže majú možnosť vyjadriť sa ku všetkým dôkazným prostriedkom, ktoré Komisia uvádza v ich neprospech (rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 203; v tomto zmysle pozri tiež rozsudok Súdneho dvora z 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel/Komisia, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Zb. s. I‑729, bod 50).

70 Ďalej, pokiaľ ide o údajnú rozpornú povahu vyhlásenia InBev v rozsahu, v akom obsahuje údaje o neexistencii účinku sporného správania na trh, treba pripomenúť, že zo samotného znenia ustanovenia článku 81 ES vyplýva, že dohody a zosúladené postupy medzi podnikmi sú zakázané nezávisle od akéhokoľvek vplyvu na trh, pokiaľ majú protisúťažný cieľ (rozsudky Súdneho dvora Hüls/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, body 163 až 166, a zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, bod 29).

71 Ak teda Komisia konštatovala existenciu dohôd a zosúladených postupov s protisúťažným cieľom, toto konštatovanie nemožno poprieť údajmi založenými na neuskutočnení tajných dohôd alebo neexistencii vplyvu na trh.

72 Pokiaľ ide o údajné tvrdenia týkajúce sa neexistencie dohody v oblasti domácej spotreby a v sektore „horeca“, treba pripomenúť, že pasáže uvedené žalobkyňou vo svojom kontexte vôbec nevedú k vylúčeniu existencie dohody alebo zosúladeného postupu v dotknutých sektoroch.

73 Pokiaľ ide o oblasť domácej spotreby (maloobchodný predaj), je totiž tvrdenie jedného z riaditeľov InBev, podľa ktorého „neexistovala žiadna dohoda pre [tento] sektor“ nasledované konkrétnym opisom mechanizmu koordinácie cien uplatňovaného pivovarníckymi podnikmi. Relevantná pasáž znie takto (odôvodnenie č. 51 napadnutého rozhodnutia):

„Neexistovala dohoda pre sektor maloobchodného predaja (‚Food‘). Pokiaľ ide o zvyšovanie cien piva, bolo zaužívané, že pivovarnícky podnik zvýši svoje ceny až po tom, čo to predtým oznámi svojim kolegom – pivovarníckym podnikom. Ak jeden z účastníkov vykonal takéto oznámenie, nasledovala debata o dopade takéhoto zvýšenia na trh; zvýšenie ceny piva sa však napriek tomu uskutočnilo. Iniciatíva vždy vychádzala od jedného z veľkých pivovarníckych podnikov a všeobecne od spoločnosti Heineken. V takom prípade mali ostatné pivovarnícke podniky čas potrebný na zaujatie stanoviska. Pivovarnícke podniky síce svoje ceny v podstate vzájomne vyrovnali, každý z nich však mal a zachoval si vlastnú cenovú politiku.“

74 V tejto súvislosti samotná skutočnosť, že riaditeľ InBev poukázal na neexistenciu „dohody“, nemôže byť platným tvrdením, keďže prináleží Komisii a prípadne Všeobecnému súdu, aby vykonal právnu kvalifikáciu správania opísaného vo vyhláseniach podaných zodpovednými predstaviteľmi dotknutých podnikov.

75 Pokiaľ ide o údajnú neexistenciu dohody a dodržiavania dohody v sektore „horeca“, treba konštatovať, že pasáže doplňujúceho vyhlásenia InBev z 3. februára 2000 a vyhlásení vedúcich predstaviteľov InBev, citované v bodoch 65 a 66 vyššie, nevedú k vylúčeniu existencie dohody o zľavách poskytnutých zákazníkom tohto sektora. Keďže z týchto pasáží vyplýva, že rokovania boli všeobecnej povahy a zriedka boli ich predmetom konkrétne škály a predajné miesta, tieto pasáže sa týkajú miery podrobnosti rokovaní bez toho, aby vyvrátili existenciu dohody v zmysle článku 81 ES. Tieto pasáže tak nemožno považovať za skutočnosť v rozpore s údajom uvedeným v rámci vyhlásenia InBev, podľa ktorého „existovala základná dohoda týkajúca sa stanovenia maximálnych objemových zliav pre sektor horeca“ (odôvodnenie č. 48 napadnutého rozhodnutia).

76 Vzhľadom na predchádzajúce úvahy nie je argumentácia žalobkyne založená na údajne vágnej a rozpornej povahe vyhlásenia InBev, a teda na údajne selektívnom spôsobe, ktorým Komisia toto vyhlásenie použila, dôvodná.

77 Napokon, pokiaľ ide o všeobecné posúdenie dôveryhodnosti vyhlásenia InBev, treba sa domnievať, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, Komisia mohla oprávnene priznať vyhláseniu InBev osobitne vysokú dôkaznú hodnotu, keďže ide o odpoveď poskytnutú v mene podniku ako takého, s dôveryhodnosťou prevyšujúcou dôveryhodnosť, ktorú by mohla mať odpoveď poskytnutá jedným z jej zamestnancov, nech už by boli jeho osobná skúsenosť alebo názor akékoľvek. Treba tiež poznamenať, že vyhlásenie InBev predstavuje výsledok vnútorného šetrenia vedeného podnikom a že bolo Komisii predložené advokátom, ktorý mal profesionálnu povinnosť konať v záujme tejto spoločnosti. Nemohol teda ľahkomyseľne priznať existenciu porušenia bez toho, aby vyhodnotil dôsledky tohto kroku (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 45, a JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 206).

78 Okrem toho z judikatúry vyplýva, že hoci vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu existuje vo všeobecnosti určitá nedôvera vzhľadom na možnosť, že títo účastníci mávajú tendenciu minimalizovať závažnosť svojej účasti na porušení a maximalizovať závažnosť účasti ostatných, domáhanie sa zohľadnenia oznámenia o spolupráci s cieľom dosiahnuť zníženie pokuty nepredstavuje nevyhnutne podnet na predloženie skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov predmetného kartelu. Každý pokus uviesť Komisiu do omylu totiž môže viesť k spochybneniu úprimnosti, ako aj úplnosti spolupráce žiadateľa a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70).

79 Je určite potrebné pripomenúť, že vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil na karteli, ktorého správnosť napadli viaceré ostatné obvinené podniky, nemožno považovať za postačujúci dôkaz existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso‑Gutzeit/Komisia, T‑337/94, Zb. s. II‑1571, bod 91, a JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 219).

80 Samotné vyhlásenie InBev teda nemôže byť dostatočné na preukázanie existencie porušenia, ale musí byť potvrdené ďalšími dôkazmi.

81 Treba sa však domnievať, že stupeň potvrdenia vyžadovaného v prejednávanej veci je nižší, pokiaľ ide tak o presnosť, ako aj o intenzitu, vzhľadom na spoľahlivosť vyhlásenia InBev, než by to bolo v prípade, keby toto vyhlásenie nebolo osobitne vierohodné. Je teda potrebné domnievať sa, že ak by malo byť rozhodnuté, že súbor súhlasných nepriamych dôkazov umožnil potvrdenie existencie a určité osobitné aspekty postupov zmienených vo vyhlásení InBev a uvedených v článku 1 napadnutého rozhodnutia, za tohto predpokladu by mohlo byť samotné vyhlásenie dostatočné na potvrdenie ostatných aspektov napadnutého rozhodnutia. Navyše, pokiaľ písomnosť nie je zjavne v rozpore s vyhlásením InBev týkajúcim sa existencie alebo podstatného obsahu dotknutých postupov, ktoré opísal, na to, aby mala určitú potvrdzujúcu hodnotu v rámci súboru obviňujúcich dôkazov, stačí, ak preukazuje významné prvky postupov (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 220 a tam citovanú judikatúru).

82 V duchu predchádzajúcich úvah treba preskúmať tvrdenia žalobkyne týkajúce sa iných dôkazov, ktoré Komisia uviedla v napadnutom rozhodnutí na účely potvrdenia konštatovaní založených na vyhlásení InBev.

– O iných dôkazoch

83 Komisia v napadnutom rozhodnutí uvádza, že vyhlásenie skupiny InBev potvrdzujú viaceré interné dokumenty pochádzajúce od žalobkyne a troch ďalších holandských pivovarníckych podnikov, rukou písané poznámky zo stretnutí, faktúry a kópie agend získané na základe šetrení a žiadostí o informácie.

84 V odôvodnení č. 67 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky obchodného riaditeľa skupiny Grolsch týkajúce sa stretnutia z 27. februára 1996, pričom predmet tohto stretnutia je opísaný údajom „CBK cie HOR cath“. Tieto poznámky obsahujú nasledujúcu pasáž: „Záruky/financovanie: fin[ancovanie] pre... vyššie než potreby konkrétnych miest. Takže… mil[iónov]“.

85 Podľa Komisie z tejto pasáže vyplýva, že štyri dotknuté pivovarnícke podniky rokovali v rámci stretnutia „Catherijne“ o finančných podmienkach, ktoré sa uplatňujú alebo majú uplatňovať na niektorých zákazníkov sektora „horeca“ (odôvodnenie č. 72 napadnutého rozhodnutia) a konkrétnejšie na zariadenia riadené vlastníkom mnohých zariadení „horeca“ v Holandsku.

86 V odôvodnení č. 76 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky riaditeľa „horeca“ spoločnosti Bavaria týkajúce sa stretnutia z 19. júna 1996. Poznámky sú uvedené takto:

„– upraviť cenu

zvýšená domáca spotreba – nízka

zosúladenie Bavaria – Interbrew

… a … -> problém …

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

– zvýšenie len sudovej ceny

tvrdenia

len spoločne Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| zvyšujú spoločne

Bavaria /

-> … tiež

spodná časť sa zvyšuje viac než horná časť

– vháňanie vzduchu

– dohody

ozdraviť debetnú zľavu nápojov 7,5 na sud Heineken

pripraviť zástupcov s ohľadom na prípadné dohody

Interbrew \

| možno použiť vzduch

Grolsch /“.

87 Podľa Komisie tieto poznámky ukazujú, že prítomné pivovarnícke podniky podrobne rokovali o cenách tak piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora, ako aj piva predávaného v sudoch, a že cena lacnejších pív vyrábaných spoločnosťami Interbrew a Bavaria sa mala zvýšiť viac než cena drahších pív vyrábaných spoločnosťami Heineken a Grolsch (odôvodnenie č. 85 napadnutého rozhodnutia).

88 V odôvodnení č. 89 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza list, ktorý generálny riaditeľ spoločnosti Interbrew Nederland zaslal 25. marca 1997 do sídla InBev v Belgicku:

„Medzi hlavnými pivovarníckymi podnikmi teraz existuje konsenzus týkajúci sa zvýšenia ceny pred rokom 1998. To umožní výrobcom piva navýšiť ich zdroje pre potrebné dodatočné podporné rozpočty. Subjekty ochrannej známky A sa snažia o rozlíšenie zvýšenia ceny medzi ochrannými známkami A (plus 2 NLG/hl) a ochrannými známkami B (plus 4 NLG/hl). To sa mi zdá byť veľmi nerealistické – všetci musíme podporiť celkové zvýšenie o 4 NLG. Vylúčil by som zvýšenie ceny našich špeciálnych pív, ,ktoré sa dajú piť‘(DAS, Hoegaarden, Leffe). Vyjednávania sa začali.“

89 Komisia na základe tohto listu dospela k záveru, že zvýšenie ceny bolo stanovené pred rokom 1998 po vyjednávaniach o cene medzi hlavnými pivovarníckymi podnikmi. Ten istý list okrem toho potvrdil existenciu rozlišovania medzi výrobcami a drahšími a lacnejšími značkami piva (odôvodnenie č. 90 napadnutého rozhodnutia).

90 V odôvodnení č. 92 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky jedného člena správnej rady spoločnosti Bavaria, týkajúce sa stretnutia z 1. mája 1997. Komisia cituje nasledujúce pasáže:

„Klub Catherijne 1/5 – 97

,vnútorné‘ prevody v skupine

musia rešpektovať aj ,škálu‘

… ,Haag‘

Monster ZH [južné Holandsko] vyššia konkurenčná ponuka“.

91 Podľa Komisie tieto poznámky potvrdzujú, že pivovarnícke podniky rokovali o „škále“ obchodných podmienok poskytnutých jednotlivým predajným miestam v prípade prevodu z jednej skupiny do inej, ale aj v prípade prevodu v rámci tej istej skupiny (odôvodnenie č. 99 napadnutého rozhodnutia).

92 V odôvodnení č. 100 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatuje, že vyššie uvedené poznámky obsahujú taktiež názvy „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch“ v prvom riadku a názvy „Interbrew/Bavaria“ v druhom riadku, pričom tieto dva riadky sú spojené hranatou zátvorkou, za ktorou je uvedený údaj „žiadne zvýšenie ceny“. Komisia z toho vyvodzuje, že rozlišovanie medzi ochrannými známkami A, ktoré vlastnia spoločnosti Heineken a Grolsch, a ochrannými známkami B, ktoré vlastnia spoločnosti Interbrew a Bavaria, bolo ústrednou témou rokovaní medzi pivovarníckymi podnikmi o zvýšení ceny piva (odôvodnenie č. 103 napadnutého rozhodnutia).

93 V odôvodnení č. 117 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky jedného člena správnej rady spoločnosti Bavaria, týkajúce sa stretnutia zo 17. decembra 1997. Komisia cituje nasledujúce pasáže:

„2. Cenová situácia: marec/apríl

jednostupňový krok/dvojstupňový krok

a) Heineken neočakáva veľké problémy!! Heineken 18.59

b) v prípade zvýšenia: dobre diskutovateľné; z celého srdca; bude podpora“.

94 Komisia z toho vyvodzuje, že pivovarnícke podniky prítomné na stretnutí zo 17.decembra 1997, najmä Bavaria, Grolsch a Heineken, rokovali o zvýšení ceny, ako aj o možných rekciách na zvýšenie ceny (odôvodnenie č. 127 napadnutého rozhodnutia).

95 V odôvodnení č. 129 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza pasáž z rukou písaných poznámok riaditeľa „horeca“ spoločnosti Bavaria, týkajúcich sa stretnutia z 12. mája 1998:

„Od 1. januára sa udialo málo vecí

– Ochranné známky A žiadna panika v súvislosti s cenou Hein

zníženie na 9.95 z 11,49 nemá príliš zmysel Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

ochranné známky distribútorov

ceny v dolnej časti trhu

… polovica marca Bavaria niečo

pod Amstel (17) Bavaria (15)

z 9.75 na 10.75 ak sa nič

nestane, potom Grolsch a Hein

zvýšenia pocket pivovar

→ uzavrieť dohodu… a Dick

Musí to byť ,preukázateľné‘ via Nielsen, inak

sa nič nestane“.

96 Podľa Komisie z toho vyplýva, že pivovarnícke podniky prítomné na stretnutí konanom 12. marca 1998 rokovali o zľavách poskytnutých holandským supermarketom (odôvodnenie č. 137 napadnutého rozhodnutia) a že zvýšenia ceny uplatnené spoločnosťou Bavaria mali byť preukázateľné v údajoch z pokladní supermarketov zostavených spoločnosťou AC Nielsen (odôvodnenie č. 133 napadnutého rozhodnutia).

97 V odôvodnení č. 138 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza druhú pasáž z vyššie uvedených rukou písaných poznámok:

„Bav úrok 4 %? 6 1/2

okrem

prípadu kompenzácie reklamy“.

98 Podľa Komisie táto pasáž dokazuje, že sa viedlo rokovanie o úrovni úrokových sadzieb uplatňovaných na pôžičky schválené predajným miestam sektora „horeca“ (odôvodnenie č. 142 napadnutého rozhodnutia).

99 V odôvodnení č. 143 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza tretiu pasáž z vyššie uvedených rukou písaných poznámok:

„Futbalové kluby Kultúrne sály Divadlá

Študentské združenia

…

Grolsch

Nad/mimo škálu

130

… (125) 124,5 “.

100 Podľa Komisie z toho vyplýva, že pivovarnícke podniky viedli osobitné rokovanie o konkrétnych zákazníkoch sektora „horeca“ v súvislosti so „škálou“, čo potvrdzuje vyhlásenie InBev o existencii dohody označenej pojmom „škála“ (odôvodnenie č. 147 napadnutého rozhodnutia).

101 V odôvodnení č. 156 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza pasáž z rukou písaných poznámok jedného člena správnej rady spoločnosti Bavaria, týkajúcich sa stretnutia z 3. júla 1998:

„… Heineken zvýšený

… >> Heineken sudové pivo“.

102 Komisia z tejto pasáže vyvodzuje, že pivovarnícke podniky rokovali o cenách uplatňovaných tak pri zákazníkoch oblasti domácej spotreby, ako aj zákazníka sektoru „horeca“ (odôvodnenia č. 162 až 164 napadnutého rozhodnutia).

103 V odôvodnení č. 165 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza ďalšiu pasáž z vyššie uvedených rukou písaných poznámok:

„… 1800 …

… 400 …

60 na hl

650.000,– V.B.K.“.

104 Podľa Komisie z tejto pasáže vyplýva, že pivovarnícke podniky rokovali o poskytnutej zľave a/alebo provízii za zníženie, ktorá sa uplatňuje alebo má uplatňovať na konkrétne predajné miesta „horeca“ (odôvodnenie č. 171 napadnutého rozhodnutia).

105 V odôvodnení č. 174 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza dokument zo dňa 30. júna 1998 a cenník spoločnosti Heineken oznamujúci nové ceny uplatniteľné na fľaškové pivo a čapované pivo (cisternové pivo a sudové pivo) od 1. júna 1998, ktoré sa našli v kancelárii riaditeľa predaja „domáca spotreba“ spoločnosti Grolsch a obsahovali údaj „agenda c[ommiss]ie CBK“ (programová komisia CBK). Podľa Komisie tieto dokumenty potvrdzujú vyhlásenie InBev, podľa ktorého sa na dotknutých schôdzkach rokovalo tak o cenách „domácej spotreby“, ako aj o hospodárskej súťaži na trhu „horeca“ (odôvodnenie č. 175 napadnutého rozhodnutia).

106 V odôvodnení č. 179 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza internú poznámku spoločnosti Heineken zo 14. októbra 1998 adresovanú riadiacej skupine spoločnosti Heineken, ktorá znie takto: „zvýšenie ceny, ktoré Bavaria prisľúbila v rámci CBK, nie je v [číslach] spoločnosti Nielsen zjavné“. Podľa Komisie táto poznámka posilňuje záver, podľa ktorého Bavaria na stretnutí z 12. marca 1998 oznámila svoj úmysel zvýšiť ako prvé svoje ceny v oblasti domácej spotreby, pričom ostatné pivovarnícke podniky mali nasledovať neskôr a zvýšenie cien vykonané spoločnosťou Bavaria malo byť „preukázateľné“ v číslach spoločnosti Nielsen (odôvodnenie č.180 napadnutého rozhodnutia).

107 V odôvodnení č. 184 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza list, ktorý riaditeľovi jednotky „horeca“ Heineken Holandsko zaslal riaditeľ marketingu a domácej spotreby pivovarníckeho podniku Brand BV spoločnosti Heineken, týkajúci sa jeho stretnutia s členom správnej rady spoločnosti Bavaria:

„Na potravinárskej výstave konanej 9. septembra [1998] v meste Noordwijk mi [jeden člen správnej rady spoločnosti Bavaria] rozprával o záležitosti… a o reakcii zo strany Heineken. V stručnosti sa podľa neho zdalo, že spoločnosť Heineken mohla omnoho skôr zasadnúť za rokovací stôl s vedúcimi zodpovednými osobami spoločností Heineken a Bavaria o holandskom trhu horeca. Stratené hektolitre tak mohli byť kompenzované iným spôsobom. Okrem toho dodal, že Bavaria možno čoskoro zacieli na ďalších potenciálnych zákazníkov sektora horeca, ktorí si prajú dobrovoľne prejsť (pričom dôraz bol kladený na slovo dobrovoľne, tak ako podľa neho v prípade…) k spoločnosti Bavaria [krstné nemo zodpovedného pracovníka sektora horeca Heineken pre Holandsko], tieto slová prirodzene úplne zapadajú do dobre známej rétoriky…. Nechcel som ťa pripraviť o túto informáciu. Veľa šťastia pri tvojom stretnutí.“

108 Komisia sa domnieva, že tento list potvrdzuje vyhlásenie InBev, podľa ktorého pivovarnícke podniky rokovali nielen o obmedzeniach zliav, ale aj o obmedzeniach týkajúcich sa predajných miest uprednostňujúcich iný pivovarnícky podnik, a to nielen počas mnohostranných stretnutí, ale tiež pri dvojstranných stretnutiach (odôvodnenie č. 189 napadnutého rozhodnutia).

109 V odôvodnení č. 193 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky generálneho riaditeľa spoločnosti Grolsche Bierbrouwerij Nederland týkajúce sa pozvania na stretnutie konané 8. januára 1999:

„– predaj ‘98

– cena piva →

– prepravka typu ‚pinool‘ | akcie/kat II

– prepravky | spodná časť

| sud

| NMA“.

110 Podľa Komisie z toho vyplýva, že sa diskusie o cene piva sústredili na štyri elementy: po prvé reklamné akcie na trhu domácej spotreby, po druhé cena lacnejších pív predávaných pod ochranou známkou distribútora, po tretie cena sudového piva, veľkých kontajnerov používaných v sektore „horeca“ na holandskom trhu s pivom a, po štvrté holandský orgán pre hospodársku súťaž „NMA“ (odôvodnenie č 194 napadnutého rozhodnutia).

111 V odôvodneniach č. 197 a 199 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza zoznam tém na prejednanie na stretnutí 8. januára 1999, do ktorého si zástupca spoločnosti Grolsch poznamenal skratku „BP“, ktorú si Komisia vyložila ako „cena piva“ (bierprijs) alebo „minimálna cena“ (bodemprijs), ako aj „P[rivate] L[abel] 50 ct. navyše“. Komisia z týchto údajov vyvodzuje, pokiaľ ide o sudové pivo, že pivovarnícke podniky rokovali o cenách podrobne (odôvodnenie č. 203 napadnutého rozhodnutia).

112 V odôvodneniach č. 212 a 213 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza dokument obsahujúci odkaz na tri kontakty na úrovni riaditeľstva medzi spoločnosťami Heineken a Grolsch, ku ktorým došlo okolo 5. júla 1999, v ktorom sa spomína „cenová vojna“ medzi oboma pivovarníckymi podnikmi. Komisia z toho vyvodzuje, že spoločnosť Heineken sa vo veci zliav skontaktovala priamo so spoločnosťou Grolsch, a to mesiac a pol pred tým, ako boli dočasné zľavy uplatňované jedným reťazcom obchodov, ktorému spoločnosť Grolsch odmietla poskytnúť náhradu, účinne zavedené (odôvodnenie č. 213 napadnutého rozhodnutia).

113 V odôvodnení č. 224 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza súbor dokumentov zahrnutých v jej správnom spise, z ktorých vyplývajú témy prejednávané na dvojstranných stretnutiach medzi spoločnosťami Bavaria a InBev z 8. marca 1995, z druhej polovice marca 1997, z 12. mája 1997, z 19. júna 1997 a z 8. septembra 1997. Komisia z nich cituje nasledujúce pasáže:

– stretnutie z 8. marca 1995: „[Bavaria] a [Interbrew Nederland] obe potvrdili, že majú veľké problémy s p. … v Holandsku“ (poznámka pod čiarou č. 491 napadnutého rozhodnutia),

– stretnutie z 12. mája 1997: bolo spomenuté „zvýšenie ceny“ a „ochranné známky distribútorov ako Damoklov meč… psychologický tlak zo strany Grolsch a predovšetkým Heineken na zvýšenie ceny piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora“ (poznámka pod čiarou č. 493 napadnutého rozhodnutia),

– stretnutie z 19. júna 1997: prejednávalo sa „správanie, ktoré malo byť prijaté v segmente ochranných známok distribútora, a s tým súvisiaci postoj Interbrew voči Martens (ktorý je považovaný za nevítaného hosťa v holandskom svete piva[)]“ (poznámka pod čiarou č. 494 napadnutého rozhodnutia),

– stretnutie z 8. septembra 1997: bola spomenutá „situácia na trhu ochranných známok distribútora v Holandsku a skutočnosť, že Bavaria prevzala zákazníka Interbrew … prahová ponuka daná [zákazníkovi]… Bavaria meniaca statu quo…“ (poznámka pod čiarou č. 495 napadnutého rozhodnutia).

114 Komisia vykladá tieto dokumenty ako dôkaz toho, že dvojstranné konzultácie medzi spoločnosťami Bavaria a InBev umožnili zachovať „ozbrojený mier“ alebo „pakt o neútočení“ týkajúci sa piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (odôvodnenie č. 223 napadnutého rozhodnutia).

115 V odôvodnení č. 227 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza list zo dňa 26. septembra 1997, ktorý zaslal riaditeľ vývozu spoločnosti Interbrew Nederland riaditeľovi vývozu v ústrednom sídle Interbrew vo veci „predaja piva v Nemecku a ochranných známok distribútora“:

„Nedávno som v tomto ohľade hovoril s naším hlavným konkurentom v Holandsku a pri tej príležitosti som sa dozvedel, že sa majú stretnúť …, aby zvýšili alebo nezvýšili objem piva TIP pre rok 1998. Informoval som sa o výške ceny, s ktorou mienia pracovať, a potvrdil mi presne tú istú cenu, bez príspevku určeného ústrednému sídlu …, a skutočnosť, že za túto cenu vezme objem asi 200 000 hl.“

116 Podľa Komisie z toho vyplýva, že Interbrew od spoločnosti Bavaria požadovala a získala podrobné informácie o cenách a objemoch týkajúcich sa prípadnej dodávky piva pod ochrannou známkou distribútora nemeckému obchodnému reťazcu supermarketov zo strany spoločnosti Bavaria. Komisia sa domnieva, že táto skutočnosť potvrdzuje vyhlásenie InBev, podľa ktorého si Interbrew a Bavaria vymieňali informácie o výškach cien navrhovaných zákazníkom sektoru piva pod ochrannou známkou distribútora. Okrem toho Komisia tvrdí, že InBev túto skutočnosť priznala v liste zo dňa 21. februára 2006 (odôvodnenie č. 228 napadnutého rozhodnutia).

117 V odôvodnení č. 234 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza nasledujúce vyhlásenie pivovarníckeho podniku Haacht, týkajúce sa stretnutia zo 14. alebo 15. júna 1998 medzi spoločnosťami Bavaria, Interbrew Nederland a belgickými pivovarníckymi podnikmi Interbrew Belgique, Alken‑Maes, Haacht a Martens:

„Počas tohto stretnutia boli holandské pivovarnícke podniky informované o obsahu výmeny informácií medzi belgickými účastníkmi. Holandské pivovarnícke podniky dali svoj súhlas na účely výmeny údajov týkajúcich sa objemov, typov balenia, dĺžky zmlúv a prípadných dní splatnosti a zákazníkoch. Pokiaľ ide o ceny, účastníci sa v zásade dohodli, že si v tomto ohľade nebudú vymieňať informácie…

Účastníci stretnutia sa domnievali, že je vhodné poveriť neutrálneho účastníka centralizáciou výmeny informácií. Táto požiadavka bola vznesená, pretože účastníci prítomní na holandskom trhu nemali dôveru v ostatných účastníkov. K centralizácii informácií bola vyzvaná spoločnosť Haacht, keďže nebola na holandskom trhu činná.“

118 Komisia sa domnieva, že toto vyhlásenie v nastolenej otázke potvrdzuje vyhlásenie InBev (odôvodnenie č. 235 napadnutého rozhodnutia).

119 V odôvodnení č. 236 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza rukou písané poznámky z uvedeného stretnutia konaného 14. alebo 15. júna 1998, ktoré boli objavené v kancelárii sekretárky predsedu predstavenstva spoločnosti Bavaria:

„Martens → nikdy nebolo nič konkretizované v Holandsku

→ dolná časť – trh – rozbíjač cien

|→ sú predložené cenové ponuky

Interbrew Nederland – Martens -> ponuka predložená veľkému zákazníkovi ochranných známok distribútora

…

7,68 [ohraničená]

Martens – ,pokles cien Belgicko‘

v súčasnosti NL → […]

Interbrew Belgique urobila prvý krok týkajúci sa P[rivate] L[abel]

len pre […]

Pilsener […]

/ \ / \

viackrát jednorazový

[…] – ‚rozhodnuté‘ |→ k Interbrew

CAT I+II“.

120 Podľa Komisie tieto poznámky potvrdzujú, že spoločnosť Interbrew Belgique iniciovala stretnutie o pive pod ochrannou známkou distribútora, na ktorom bolo rozhodnuté, že zmluva s nákupnou organizáciou maloobchodníkov „pripadne v Holandsku spoločnosti Interbrew“ (odôvodnenie č. 237 napadnutého rozhodnutia).

121 Pokiaľ ide o toto posledné stretnutie, Komisia tiež uvádza nasledujúce vyhlásenie riaditeľa „domáca spotreba“ InBev, ktorú spoločnosť InBev predložila 21. februára 2006 ako odpoveď na žiadosť o informácie (odôvodnenie č. 238 napadnutého rozhodnutia):

„V určitom momente…, ma pán ... z …konfrontoval s nízkou cenou, ktorú mu navrhla spoločnosť Martens. Potvrdil mi, že obdržal cenu 0,32 NLG za fľašu. To zodpovedá sume 7,68 NLG za prepravku 24 fliaš uvedenej v poznámkach p. [zodpovedného pracovníka spoločnosti Bavaria]. V rámci týchto rokovaní, ktoré prebiehali od apríla do začiatku júna 1998, som mu navrhol, aby prešli na kategóriu II a získali tak výhodu zníženia spotrebnej dane. Napokon sme začiatkom júna 1998 uzatvorili dohodu s … o dodávke nového… piva kategórie II… . Vďaka zníženiu spotrebnej dane vyplývajúcemu z prechodu na pivo kategórie II sme mohli navrhnúť sumu 6,36 NLG (obsahujúcu zníženie spotrebnej dane o 0,84 NLG) a odraziť tak ponuku spoločnosti Martens.

…

V období stretnutia konaného 14. alebo 15. júna 1998… sa spoločnosť Interbrew dohodla s… o dodávkach piva kategórie I a kategórie II. Počas tohto stretnutia som spomenul rokovania a dohodu uzatvorenú s… z dvoch dôvodov. Jednak som chcel konfrontovať spoločnosť Martens s ponukou, ktorú predložila …, keďže stále popierala, že predložila cenové ponuky v Holandsku. Tiež som chcel informovať ostatných účastníkov, že už nemusia predkladať ponuky… vzhľadom na dohodu uzavretú medzi Interbrew a… . Riadok n [dokumentu uvedeného v odôvodnení č. 236 napadnutého rozhodnutia] svedčí o mojom oznámení týkajúcom sa uzatvorenia zmluvy o dodávke piva kategórie I a kategórie II medzi… a Interbrew. Existencia tejto dohody … vyplýva z faxu zo dňa 24. júna 1998.“

122 V odôvodnení číslo 240 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza vyhlásenie belgického pivovarníckeho podniku Haacht týkajúce sa druhého belgicko-holandského stretnutia konaného 7. júla 1998, podľa ktorého:

„Je to posledné stretnutie, ktoré bolo medzi účastníkmi zorganizované. Počas tohto stretnutia spoločnosť Haacht poskytla informácie zozbierané na holandskom trhu.

Účastníci potom zmenili tému, aby prerokovali niektoré menej dôležité otázky, ale zástupca spoločnosti Haacht sa tohto rokovania nezúčastnil. V každom prípade nedošlo k výmene žiadnych dôležitých informácií o týchto témach. Toto stretnutie vyvolalo dojem, že neprináša nič konkrétne.“

123 Podľa Komisie vyhlásenie riaditeľa „domáca spotreba“ Interbrew potvrdilo vyhlásenie spoločnosti Haacht, že išlo o posledné belgicko‑holandské stretnutie. Komisia sa domnieva, že rozhodnutie ukončiť tieto stretnutia je založené na konkrétnom dôvode, a to obave, že holandský orgán pre hospodársku súťaž vykoná neohlásenú kontrolu v jednom alebo viacerých pivovarníckych podnikoch, čo je potvrdené aj vyhlásením InBev (odôvodnenie č. 241 napadnutého rozhodnutia).

124 V odôvodnení č. 248 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza interné vyhlásenie spoločnosti Heineken, podľa ktorého „extrémne nízke ceny aktuálne uplatňované belgickým pivovarníckym podnikom Martens… sú v rozpore s politikou spočívajúcou vo zvyšovaní spodného cenového prahu na trhu na úroveň vyšších cien“.

125 Nakoniec v odôvodnení č. 249 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza vyhlásenie vykonané počas jej inšpekcie dňa 23. marca 2000 a podpísané generálnym riaditeľom spoločnosti Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ktorý sa neskôr stal predsedom správnej rady spoločnosti Koninklijke Grolsch:

„Priniesol dokument … nazvaný ,Cenové scenáre založené na čistom zvýšení veľkoobchodných cien o 2,00 NLG na hl‘, ktorý obsahuje poznámku ,CBK – Fie – vždy priniesť‘ na stretnutia finančnej komisie CBK. Použil tento dokument, aby upriamil pozornosť spoločností Interbrew a Bavaria (výrobcov piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora v Holandsku) na podľa jeho názoru neospravedlniteľné určenie cien piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (menej než 10 guldenov za prepravku).“

126 V tom istom odôvodnení napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza aj nasledujúce vyhlásenie generálneho riaditeľa spoločnosti Heineken Nederland:

„Už som sa zúčastnil stretnutia CBK, na ktorom ostatní hovorili o určení cien ochranných známok distribútora. Také poznámky boli zrejme vyslovené pre vyjadrenie znepokojenia. Nereagoval som, pretože spoločnosť Heineken sa v zásade nezúčastňuje výroby ochranných známok distribútora:“

127 Komisia z pasáží citovaných v odôvodneniach č. 248 a 249 napadnutého rozhodnutia vyvodzuje, že výrobcovia piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (Interbrew a Bavaria) odhalili svoju cenovú stratégiu spoločnostiam Heineken a Grolsch, ktoré v tomto sektore nie sú činné (odôvodnenie č. 248 napadnutého rozhodnutia). Na základe toho Komisia prichádza k záveru, že dvojstranné rokovania medzi spoločnosťami Interbrew a Bavaria smerujúce k zvýšeniu cien piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora boli súčasťou všeobecných rokovaní vedených medzi štyrmi pivovarníckymi podnikmi (odôvodnenie č. 252 napadnutého rozhodnutia).

128 Treba konštatovať, že vyššie vymenované nepriame dôkazy potvrdzujú vyhlásenie InBev a odôvodňujú konštatovanie, že zástupcovia spoločností Heineken, Grolsch, Interbrew a Bavaria sa pravidelne stretávali v rámci cyklu neformálnych stretnutí známych pod názvom „zosúladenie Catherijne“ alebo „programová komisia“, ktorých zloženie bolo rôzne (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 45 napadnutého rozhodnutia; iné dôkazy preskúmané v odôvodneniach č. 65 až 222 napadnutého rozhodnutia). 18 stretnutí spomenutých v napadnutom rozhodnutí, ktoré spadajú do tohto cyklu, sa konalo 27. februára 1996, 19. júna 1996, 8. októbra 1996, 8. januára 1997, 1. mája 1997, 2. septembra 1997, 16. decembra 1997, 17. decembra 1997, 12. marca 1998, 9. apríla 1998, 3. júla 1998, 15. decembra 1998, 8. januára 1999, 4. marca 1999, 10. mája 1999, 11. augusta 1999, 19. augusta 1999 a 3. novembra 1999.

129 Pokiaľ ide o obsah rokovaní vedených v rámci uvedených stretnutí, vyššie uvedené nepriame dôkazy potvrdzujú vyhlásenie InBev a preukazujú nasledujúce skutočnosti:

– pokiaľ ide o oblasť domácej spotreby:

– štyri pivovarnícke podniky rokovali o cenách (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 51 a iné dôkazy citované v odôvodneniach č. 76, 129, 156, 174, 193, 212 a 213 napadnutého rozhodnutia) a o zvyšovaní cien piva v Holandsku (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 51 iné dôkazy citované v odôvodneniach č. 76, 89, 117 a 179 napadnutého rozhodnutia),

– rokovania o cenách prebiehali tiež prostredníctvom dvojstranných kontaktov, najmä medzi spoločnosťami Grolsch a Heineken v júli 1999 (dokument citovaný v odôvodneniach č. 212 a 213 napadnutého rozhodnutia),

– boli prejednávané konkrétne návrhy v oblasti cien (interný list spoločnosti Interbrew uvedený v odôvodnení č. 89 napadnutého rozhodnutia) a vymenené informácie boli niekedy dosť podrobné (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 129 a 174 napadnutého rozhodnutia),

– v rokoch 1997 a 1998 existoval konsenzus medzi pivovarníckymi podnikmi týkajúci sa zvýšenia cien pred alebo v priebehu roka 1998 (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 89, 174 a 179 napadnutého rozhodnutia),

– výrobcovia piva „ochranných známok A“ (Heineken a Grolsch) trvali na tom, v protiklade k výrobcom piva „ochranných známok B“ (pivá predávané pod ochrannou známkou distribútora) (Interbrew a Bavaria), ktorí boli proti, aby bolo vykonané zvýšenie cien „v dvoch fázach“, najskôr pre ochranné známky B a následne pre ochranné známky A, a aby sa sadzba zvýšenia medzi ochrannými známkami A a ochrannými známkami B líšila (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 53; iné dôkazy uvedené v odôvodneniach č. 76, 89, 100, 117 a 193 napadnutého rozhodnutia),

– spoločnosť Bavaria oznámila (pravdepodobne počas stretnutia konaného 12. marca 1998) svoj úmysel zvýšiť svoje ceny (dôkazy uvedené v odôvodneniach č. 129 a 179 a vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 51 napadnutého rozhodnutia). Ostatné pivovarnícke podniky pravdepodobne museli nasledovať spoločnosť Bavaria následným zvýšením svojich cien (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 51 napadnutého rozhodnutia),

– pokiaľ ide o monitorovací mechanizmus, dohodlo sa, že zvýšenia cien vykonané spoločnosťou Bavaria musia byť preukázateľné v číslach databázy supermarketov zostavených spoločnosťou AC Nielsen (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 129 a 179 napadnutého rozhodnutia),

– neexistuje žiaden dôkaz o tom, že sa zvýšenie ceny stanovené pre rok 1998 uskutočnilo,

– v rámci konzultácií o cenách pivovarnícke podniky rokovali o situácii niektorých konkrétnych supermarketov (rukou písané poznámky uvedené v odôvodneniach č. 76 a 156 napadnutého rozhodnutia),

– počas rokovaní účastníci uvádzali konkrétne číselné údaje o cenách (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 76, 89, 117, 129 a 174 napadnutého rozhodnutia),

– pokiaľ ide o pivo predávané pod ochrannou známkou distribútora:

– od roku 1995 dvaja holandskí výrobcovia piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (Interbrew a Bavaria) viackrát vyjadrovali svoje obavy súvisiace s plánmi belgického pivovarníckeho podniku Martens preniknúť na holandský trh do tohto sektora (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 55; iné dôkazy citované v odôvodneniach č. 224, 236, 238 a 248 napadnutého rozhodnutia),

– o týchto obavách sa diskutovalo v rámci dvojstranných konzultácií medzi spoločnosťami Bavaria a InBev (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 52; interný list spoločnosti Interbrew citovaný v odôvodnení č. 227 napadnutého rozhodnutia) a piatich dvojstranných stretnutí (konaných 8. marca 1995, v druhej polovici marca 1997, 12. mája 1997, 19. júna 1997 a 8. septembra 1997) venovaných tomuto problému (dokumenty uvedené v odôvodnení č. 224 napadnutého rozhodnutia),

– taktiež sa konali dve „belgicko‑holandské“ stretnutia 14. alebo 15. júna 1998 (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 234, 236 a 238 napadnutého rozhodnutia) a 7. júla 1998 (vyhlásenie spoločnosti Haacht citované v odôvodnení č. 240 napadnutého rozhodnutia) v meste Breda medzi spoločnosťami Interbrew Nederland, Bavaria belgickými pivovarníckymi podnikmi Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht a Martens (vyhlásenie spoločnosti InBev citované v odôvodnení č. 55 napadnutého rozhodnutia),

– témy týkajúce sa piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora sa prejednávali aj za prítomnosti spoločností Heineken a Grolsch (ktoré nie sú v tomto segmente činné) v rámci všeobecného rokovania (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 54; iné dôkazy uvedené v odôvodneniach č. 156, 193, 248 a 249 napadnutého rozhodnutia),

– pivovarnícke podniky rokovali o cenách piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 54; iné dôkazy uvedené v odôvodneniach č. 193, 199, 227, 236, 238 a 249 napadnutého rozhodnutia),

– spoločnosti Heineken a Grolsch vyvíjali „psychologický tlak“ na spoločnosti Bavaria a Interbrew, aby zvýšili ceny piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora (dokumenty uvedené v odôvodnení č. 224, v poznámke pod čiarou č. 493 a v odôvodnení č. 248 napadnutého rozhodnutia) odmietaním zvýšiť ceny ochranných známok A (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 53 napadnutého rozhodnutia),

– bolo dohodnuté tak na dvojstrannej úrovni medzi spoločnosťami Interbrew Nederland a Bavaria, ako aj na mnohostrannej úrovni medzi holandskými a belgickými pivovarníckymi podnikmi činnými v tomto sektore, že sa nebudú snažiť preberať si klientov a že budú rešpektovať príslušné objemy ochranných známok distribútora v Holandsku a Belgicku; rozhodlo sa najmä, že zmluva s nákupnou organizáciou maloobchodníkov pripadne spoločnosti Interbrew Nederland (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 55; dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 224, 236 a 238 napadnutého rozhodnutia),

– pivovarnícke podniky si vymieňali informácie o obchodných podmienkach navrhnutých niektorým osobitným zákazníkom (list uvedený v odôvodnení č. 227 napadnutého rozhodnutia a dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 236 a 238 napadnutého rozhodnutia),

– počas rokovaní účastníci uvádzali konkrétne číselné údaje o cenách (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 236, 238 a 249 napadnutého rozhodnutia),

– pokiaľ ide o sektor „horeca“:

– štyri pivovarnícke podniky rokovali o cenách (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 174, 193 a 197 napadnutého rozhodnutia) a o zvýšeniach ceny (rukou písané poznámky uvedené v odôvodnení č. 76 napadnutého rozhodnutia) v sektore „horeca“,

– medzi pivovarníckymi podnikmi existovala dohoda označovaná pod názvom „škála“, ktorá sa týkala výšky zliav, ktoré mali byť poskytnuté zákazníkom sektora „horeca“ (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 48; rukou písané poznámky uvedené v odôvodneniach č. 92, 143 a 165 napadnutého rozhodnutia) a ktorú výrobcovia piva museli „dodržiavať“ (rukou písané poznámky uvedené v odôvodnení č. 92 napadnutého rozhodnutia); dodržiavanie tejto dohody bolo monitorované a známe porušenia boli predmetom rokovaní vedených v rámci stretnutí „Catherijne“ (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 48 napadnutého rozhodnutia),

– konzultácie sa týkali aj zavedenia obmedzení s cieľom zachovania statu quo v sektore tým, že sa zamedzí preberaniu klientov iných pivovarníckych podnikov (vyhlásenie InBev citované v odôvodnení č. 48; interný list spoločnosti Heineken týkajúci sa prebratia združenia študentov zo strany spoločnosti Bavaria, citovaný v odôvodnení č. 184 napadnutého rozhodnutia),

– rokovania o takýchto obmedzeniach prebiehali aj prostredníctvom dvojstranných kontaktov; 9. septembra 1998 tak vedúci predstavitelia spoločností Heineken a Bavaria rokovali medzi sebou o prevzatí jedného zákazníka sektora „horeca“ spoločnosti Heineken zo strany spoločnosti Bavaria (interný list spoločnosti Heineken citovaný v odôvodnení č. 184 napadnutého rozhodnutia),

– pivovarnícke podniky si vymieňali informácie o niektorých zákazníkoch a osobitných predajných miestach (dokumenty uvedené v odôvodneniach č. 92, 143, 156, 165 a 184 napadnutého rozhodnutia),

– v rámci rokovaní pivovarnícke podniky spomínali konkrétne číselné údaje týkajúce sa výšky zliav a provízií za zníženie (rukou písané poznámky uvedené v odôvodneniach č. 143 a 165 napadnutého rozhodnutia).

130 V duchu týchto skutočností treba preskúmať argumentáciu žalobkyne týkajúcu sa troch zložiek predmetného správania, ktoré sa týkajú po prvé koordinácie cien a zvyšovania cien piva v Holandsku tak v sektore „horeca“, ako aj v oblasti domácej spotreby, vrátane piva predávaného pod ochrannou známkou distribútora, po druhé príležitostnej koordinácie iných obchodných podmienok ponúkaných individuálnym zákazníkom v sektore „horeca“ v Holandsku a po tretie príležitostnej koordinácie rozdelenia zákazníkov v sektore „horeca“ aj v oblasti domácej spotreby v Holandsku (článok 1 a odôvodnenia č. 257 a 258 napadnutého rozhodnutia).

– O skutkových okolnostiach týkajúcich sa konštatovaní jednak koordinácie cien a zvyšovania cien piva a jednak príležitostnej koordinácie rozdelenia zákazníkov

131 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že rukou písané poznámky vyhotovené zást