ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Článok 4 uvedenej smernice stanovuje: „1. Na základe kritérií stanovených v prílohe III (etapa 1) a príslušných vedeckých informácií každý členský štát navrhne zoznam lokalít uvádzajúci, ktoré typy prirodzených biotopov v prílohe I a ktoré druhy v prílohe II, ktoré sú udomácnené na jeho území, sa v týchto lokalitách nachádzajú. … V prípade potreby členské štáty navrhnú úpravu zoznamu z hľadiska výsledkov dohľadu uvedených v článku 11. … 2. Na základe kritérií stanovených v prílohe III (etapa 2) a v rámci ktoréhokoľvek z deviatich biogeografických regiónov uvedených v článku 1 písm. c) bode iii) a tiež celého územia uvedeného v článku 2 ods. 1 zriadi Komisia po dohode s každým členským štátom návrh zoznamu lokalít európskeho významu, navrhnutých členskými štátmi, uvádzajúci tie lokality, v ktorých sa vyskytuje jeden alebo viac typov prioritných prirodzených biotopov alebo prioritných druhov. … Zoznam lokalít vybraných ako lokality európskeho významu, identifikujúci tie lokality, ktoré predstavujú jeden alebo viac typov prirodzeného miesta výskytu alebo prioritné druhy prijme Komisia v súlade s postupom stanoveným v článku 21. … 4. Po schválení lokality európskeho významu v súlade s postupom uvedeným v odseku 2 označí príslušný členský štát čo najskôr túto lokalitu ako [OCHÚ], najneskôr však do šiestich rokov, a vypracuje priority z hľadiska významu lokalít pre zachovanie v priaznivom stave alebo obnovenie do takéhoto stavu typov prirodzených biotopov uvedených v prílohe I alebo druhov uvedených v prílohe II a pre koherenciu sústavy Natura 2000 a z hľadiska rizika degradácie alebo deštrukcie, ktorým sú tieto lokality vystavené. …“
14

Z dôvodu ťažkostí pri výbere dane sa pri každom prevode vlastníctva v depozitári cenných papierov uplatňujú osobitné ustanovenia. Právna úprava, v prejednávanej veci článok 70 alebo článok 96 FA 1986, stanovuje úhradu kolkovej dane alebo SDRT vo výške 1,5 % pri prvom prijatí cenných papierov do depozitára cenných papierov, pričom následné prevody v rámci tohto systému sú oslobodené od dane. So súhlasom HMRC sa však depozitár centrálnych papierov môže rozhodnúť pre alternatívny režim upravený v článku 97A FA 1986, ktorý stanovuje, že pri prijatí cenných papierov do depozitára cenných papierov sa odvod vo výške 1,5 % nevyberá, ale pri každom prevode v rámci depozitára cenných papierov sa vyberie SDRT vo výške 0,5 % zo sumy protiplnenia poskytnutého za prevod.
23

Vnútroštátny súd spresňuje, že ak tento tovar naproti tomu nemá predstavovať podväzkové nohavičky v zmysle podpoložky 6212 20 00, mal by byť zaradený do položky 6108 a v rámci nej do podpoložky 6108 22 00 (krátke a dlhé nohavičky z chemických vlákien).
24

Za týchto podmienok Supreme Court (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je zásada zneužitia práva, ktorú uznal Súdny dvor vo svojom rozsudku [Halifax] za uplatniteľnú v oblasti DPH, priamo uplatniteľná na jednotlivca, pokiaľ neexistuje žiadne vnútroštátne opatrenie, či už legislatívne alebo súdne, ktoré by vykonávalo túto zásadu za takých okolností ako v tomto prípade, keď by opätovné definovanie plnení uskutočnených pred predajom a plnení spojených s predajom zákazníkom (ďalej spoločne len „plnenia žalobcov“), ktoré odporučil [daňový úrad], zakladalo povinnosť žalobcov zaplatiť DPH, pričom pri náležitom uplatnení ustanovení vtedy platných vnútroštátnych právnych predpisov takáto povinnosť vo vzťahu k plneniam žalobcov nevznikla? 2. Ak odpoveď na otázku 1 je, že zásada zneužitia práva je priamo uplatniteľná na jednotlivca, a to aj napriek neexistencii vnútroštátneho opatrenia, či už legislatívneho alebo súdneho, ktoré by vykonávalo túto zásadu, bola táto zásada dostatočne jasná a presná na účely jej uplatnenia na plnenia žalobcov, ktoré boli uskutočnené pred tým, ako Súdny dvor vydal rozsudok vo veci Halifax, a to najmä so zreteľom na zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery žalobcov? 3. Ak sa zásada zneužitia práva uplatňuje na plnenia žalobcov, a preto musia byť tieto plnenia znovu definované, a) aký je právny mechanizmus na stanovenie a výber splatnej DPH z plnení žalobcov, keďže v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi DPH nie je splatná, nedá sa stanoviť ani vybrať, a b) ako majú vnútroštátne súdy uložiť takúto povinnosť? 4. Mal by vnútroštátny súd pri rozhodovaní o tom, či hlavným cieľom plnení žalobcov bolo získať daňovú výhodu, posudzovať plnenia uskutočnené pred predajom (o ktorých sa zistilo, že boli vykonané výhradne na daňové účely) samostatne alebo je potrebné posudzovať cieľ plnení žalobcov ako celku? 5. Má sa § 4 ods. 9 zákona o DPH pokladať za vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vykonáva šiestu smernicu, napriek tomu, že nie je v súlade s ustanovením uvedeným v článku 4 ods. 3 šiestej smernice, pričom pri jej náležitom uplatnení by sa žalobcovia vo vzťahu k dodaniu nehnuteľností pred ich prvým obývaním považovali za zdaniteľné osoby, hoci nehnuteľnosti boli predtým predmetom disponovania, ktoré podliehalo dani? 6. Ak § 4 ods. 9 [zákona o DPH] nie je v súlade so šiestou smernicou, dopustili sa žalobcovi zneužitia práva v rozpore so zásadami, ktoré Súdny dvor uznal v rozsudku vo veci Halifax, ak sa odvolali na tento odsek? 7. Subsidiárne, ak je § 4 ods. 9 [zákona o DPH] v súlade so šiestou smernicou, získali žalobcovia daňovú výhodu, ktorá je v rozpore s cieľom tejto smernice a/alebo s § 4? 8. Aj za predpokladu, že § 4 ods. 9 [zákona o DPH] sa nemá považovať za ustanovenie vykonávajúce šiestu smernicu, vzťahuje sa na sporné plnenia zásada zneužitia práva, ako ju stanovil Súdny dvor v rozsudku vo veci Halifax, s odvolaním sa na kritériá, ktoré Súdny dvor uviedol vo veci Halifax?“
81

S ohľadom na túto spoločnú a nerozdielnu povahu zodpovednosti záručného združenia voči colnému orgánu nemožno požiadavku stanovenú v článku 8 ods. 7 dohovoru TIR, a to požadovať zaplatenie predmetných súm od osoby, ktorá ich priamo dlhuje, vykladať tak, že by viedla k situácii, keď by zodpovednosť záručného združenia mala v konečnom dôsledku v podstate úplne subsidiárnu povahu vo vzťahu k zodpovednosti uvedenej osoby. Tak by to bolo v prípade, keby táto požiadavka mala za dôsledok, že od príslušnej colnej správy sa vyžaduje, aby pokračovala vo vymáhaní dlhu voči osobe, ktorá je priamym dlžníkom, a to až do fázy exekúcie.
6

Podľa článku 12 ods. 1 a 2 uvedenej smernice: „1. Členské štáty môžu považovať za zdaniteľnú osobu každú osobu, ktorá príležitostne uskutočňuje transakciu týkajúcu sa činností uvedených v druhom pododseku článku 9 ods. 1, a najmä jednu z týchto transakcií: a) dodanie budov alebo častí budov a pozemkov, na ktorých stoja, pred prvým obývaním, b) dodanie stavebných pozemkov. 2. Na účely písmena a) odseku 1 je ‚budova‘ akákoľvek stavba pevne spojená so zemou. Členské štáty môžu stanoviť pravidlá pre uplatňovanie kritéria uvedeného v písmene a) odseku 1 na prestavby budov a môžu určiť, čo znamená pojem ‚pozemky, na ktorých stoja.‘ Členské štáty môžu uplatniť aj iné kritériá ako kritérium prvého obývania, napríklad obdobie od dátumu ukončenia stavby do dátumu jej prvého dodania alebo obdobie od dátumu prvého obývania do dátumu následného dodania, a to za predpokladu, že prvé obdobie nebude dlhšie ako päť rokov a druhé obdobie nebude dlhšie ako dva roky.“
11

§ 163 Abgabenordnung (Daňový poriadok, ďalej len „AO“), nazvaný „Odlišné stanovenie daní z dôvodov spravodlivosti“, stanovuje: „Dane sa môžu stanoviť v nižšej výške a pri stanovení daní sa nemusia zohľadniť jednotlivé zdaňovacie základy, ktoré daň zvyšujú, ak by uloženie daní nebolo podľa okolností jednotlivého prípadu spravodlivé. So súhlasom zdaniteľnej osoby možno pri daniach z príjmu pripustiť, aby sa jednotlivé zdaňovacie základy, pokiaľ daň zvyšujú, zohľadnili pri stanovení výšky dane až neskôr, a pokiaľ daň znižujú, už skôr. Rozhodnutie o odlišnom stanovení výšky dane môže byť spojené so stanovením dane.“
72

Odvolateľka okrem toho uvádza, že prístup Všeobecného súdu môže vyvolávať znepokojenie, pokiaľ ide o organizáciu výkonu spravodlivosti, štruktúru konania pred súdom Únie a zásadu proporcionality. Ak by bol tento prístup potvrdený, podnecoval by účastníkov konania, aby bez ďalšieho odôvodnenia systematicky formulovali svoje návrhy široko, aby mohli dosiahnuť zrušenie vo väčšom rozsahu v prípade, ak by súd Únie ex offo zohľadnil dôvod týkajúci sa verejného poriadku. Od súdu Únie by si to vyžadovalo, aby sám prevzal bremeno určenia presného rozsahu zrušenia. Pri prihliadnutí na dôvod týkajúci sa verejného poriadku súd Únie obvykle neskúma dôvody uvedené žalobcami. Bolo by teda skutočne možné, že dokonca žaloba, ktorá by bola zjavne šikanózna alebo očividne príliš široko formulovaná, by – podľa prístupu, ktorým v danom prípade postupoval Všeobecný súd – mohla viesť k úplnému zrušeniu jednoducho preto, že žalujúca strana to pôvodne požadovala.
21

Podniková kolektívna zmluva medzi spoločnosťou Varzim Sol a odborovým združením zamestnancov kasín a iných zamestnancov, uverejnená v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 29 so zmenami a doplneniami a konsolidované znenie v Boletim do Trabalho e do Emprego č. 31 z roku 2007 vo svojom článku 36 uvádza: „1. Všetci zamestnanci, na ktorých sa vzťahuje táto podniková kolektívna zmluva, majú nárok na dva po sebe idúce dni týždenného odpočinku. … 5. V prevádzkach/oddeleniach, v ktorých sa rozhodlo alebo sa rozhodne pre voľbu pracovnej doby na zmeny, sa tieto dni musia zhodovať, periodicky, minimálne každé štyri týždne, so sobotou a/alebo nedeľou, s výnimkou zodpovedajúcou naliehavej potrebe podniku a/alebo riadne odôvodnenou. …“
33

Ak by za týchto okolností Všeobecný súd vyhovel žalobe v prvostupňovom konaní a zrušil článok 2 sporného rozhodnutia z dôvodu, že MDC neodstraňuje ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu Únie, podľa nej by nič nebránilo Rade a Komisii znovu stanoviť MDC na úrovni vhodnej na odstránenie tejto ujmy, v súlade s článkom 13 ods. 1 základného nariadenia. V tejto súvislosti SolarWorld uvádza, že takéto vyhlásenie neplatnosti by nevyyhnutne nemalo za následok zmenu dosahu opatrení, čo je samotnou podstatou odôvodnenia Všeobecného súdu uvedeného v bode 55 napadnutého uznesenia. Jediným právnym dôsledkom tohto vyhlásenia neplatnosti by údajne bolo to, že Rada a Komisia by museli buď prijať nové záväzky obsahujúce nové MDC odstraňujúce škodlivé účinky subvencií, alebo rozhodnúť o uplatnení ciel ad valorem na všetkých čínskych vyvážajúcich výrobcov.
6

Článok 30 Colného kódexu stanovuje: „1. Ak nemôže byť colná hodnota určená podľa článku 29, určí sa postupne podľa odseku 2 písmeno a), b), c) a d), a to podľa prvého písmena, pod ktorým môže byť určená s tým, že poradie použitia písmen c) a d) je možné na žiadosť deklaranta zameniť; iba v prípade, ak nie je možné colnú hodnotu určiť podľa určitého písmena, môže byť použité ďalšie písmeno, a to v poradí ustanovenom v tomto odseku. 2. Colnou hodnotou podľa tohto článku je: a) prevodná hodnota rovnakého tovaru predávaného na vývoz do spoločenstva, v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; b) prevodná hodnota podobného tovaru predávaného na vývoz do spoločenstva v rovnakej alebo približne rovnakej dobe ako tovar, pri ktorom sa určuje colná hodnota; c) hodnota založená na jednotkovej cene, za ktorú sa dovážaný tovar alebo rovnaký alebo podobný tovar predáva v spoločenstve v najväčšom úhrnnom množstve osobám, ktoré nie sú s predávajúcim v spojení; d) hodnota vypočítaná z nasledovných hodnôt: – ceny alebo hodnoty materiálu výroby ako aj iného spracovania alebo prepracovania, ktoré sú vynaložené pri výrobe dovážaného tovaru, – sumy týkajúce sa zisku a všeobecné výdavky, ktoré zodpovedajú týmto sumám a ktoré výrobcovia v krajinách vývozu zahŕňajú do predaja tovaru rovnakej povahy alebo rovnakého druhu ako tovar, pri ktorom sa určuje jeho hodnota a ktoré sú určené k vývozu do spoločenstva, – ceny alebo hodnoty všetkých položiek uvedených v článku 32 odsek 1 písmeno e). …“
33

V dôsledku toho odvolateľ nemôže mať zo zrušenia rozhodnutia 2015/837, ktorým bola predĺžená existencia tohto zoznamu, žiadny prospech, ktorý by prekračoval rámec toho, čo by mohol získať zrušením vykonávacieho rozhodnutia 2014/488, ktorým bolo jeho meno do tohto zoznamu zaradené.
34

Pokiaľ by sa dalo konštatovať, že taký tovar existuje, znamenalo by to, že doba trvanlivosti kratšia než 45 dní nie je pre priemerného poľského spotrebiteľa určujúca a voľba tohto spotrebiteľa môže byť ovplyvnená uplatnením rozdielnych sadzieb DPH. V takom prípade by zásada daňovej neutrality bránila vnútroštátnym ustanoveniam dotknutým vo veci samej.
31

Ak by za týchto okolností Všeobecný súd vyhovel žalobe v prvostupňovom konaní a zrušil článok 3 sporného rozhodnutia z dôvodu, že MDC neodstraňuje ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu Únie, podľa nej by nič nebránilo Rade a Komisii znovu stanoviť MDC na úrovni vhodnej na odstránenie tejto ujmy, v súlade s článkom 8 ods. 1 základného nariadenia. V tejto súvislosti SolarWorld uvádza, že takéto vyhlásenie neplatnosti by nevyyhnutne nemalo za následok zmenu dosahu opatrení, čo je samotnou podstatou odôvodnenia Všeobecného súdu uvedeného v bode 55 napadnutého uznesenia. Jediným právnym dôsledkom tohto vyhlásenia neplatnosti by údajne bolo to, že Rada a Komisia by museli buď prijať nové záväzky obsahujúce nové MDC odstraňujúce škodlivé účinky dumpingu, alebo rozhodnúť o uplatnení ciel ad valorem na všetkých čínskych vyvážajúcich výrobcov.
4

Podľa článku 9 tohto poriadku nazvaného „Právo byť vypočutý“: „1. Daňový orgán je pred prijatím rozhodnutia povinný zaručiť, aby daňovník mal možnosť vyjadriť svoje stanovisko ku skutočnostiam a okolnostiam relevantným na prijatie rozhodnutia. 2. Daňový orgán nie je povinný uplatniť ustanovenia odseku 1, ak: a) omeškanie pri prijatí rozhodnutia predstavuje riziko s ohľadom na zistenie skutočnej daňovej situácie týkajúcej sa výkonu povinností daňovníka alebo na prijatie ďalších opatrení stanovených zákonom; b) by to malo len minimálny vplyv na zistenie faktickej situácie, pokiaľ ide o výšku daňových pohľadávok; c) informácie poskytnuté daňovníkom v priznaní alebo návrhu boli akceptované; d) je potrebné prijať opatrenia na nútený výkon rozhodnutia. …“
3

Odôvodnenia 25 a 27 nariadenia č. 73/2009 znejú takto: „(25) Režimy podpory, na ktoré sa vzťahuje [Spoločná poľnohospodárska politika (SPP)], poskytujú priamu podporu príjmov, najmä s cieľom zaistiť poľnohospodárskemu obyvateľstvu primeranú životnú úroveň. Tento cieľ je úzko spojený so zachovaním vidieckych oblastí. Aby sa zabránilo akémukoľvek nesprávnemu prideleniu finančných prostriedkov Spoločenstva, nemala by sa poskytnúť žiadna platba podpory poľnohospodárom, ktorí umelo vytvorili podmienky vyžadované na získanie takýchto platieb. … (27) Nariadením [Rady] (ES) č. 1782/2003 [z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Ú. v. EÚ L 270, 2003, s. 1; Mim. vyd. 03/040, s. 269)], sa vytvoril režim jednotnej platby, ktorý zlučuje rôzne existujúce mechanizmy podpory do jediného režimu oddelených priamych platieb. …“
3

Odôvodnenia 4, 6 a 7 nariadenia č. 1346/2000 stanovujú: „(4) Na riadne fungovanie vnútorného trhu je nevyhnutné zabrániť podnetom, ktoré by zúčastnené strany viedli k tomu, aby majetok alebo súdne konania prenášali z jedného členského štátu do druhého v snahe získať výhodnejšie právne postavenie (dohadovanie o súdnej príslušnosti). … (6) V súlade so zásadou proporcionality by sa toto nariadenie malo obmedziť na ustanovenia o súdnej právomoci na začatie konkurzného konania a na rozsudky, ktoré sú vynesené priamo na základe konkurzného konania a ktoré sú s takýmto konaním úzko späté. Okrem toho by toto nariadenie malo obsahovať ustanovenia o uznávaní takých rozsudkov a o príslušnom práve, ktoré tiež spĺňajú túto zásadu. (7) Konkurzné konania týkajúce sa likvidácie platobne neschopných spoločností a iných právnických osôb, súdnych zmierov, vyrovnaní a podobných konaní sú vylúčené z rozsahu Bruselského dohovoru o súdnej právomoci a vymáhaní rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [z roku 1968 – neoficiálne znenie] v znení zmien a doplnkov dohovorov o pristúpení k tomuto dohovoru.“
2.

Má sa článok 176 druhý odsek smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že bráni nútenému výmazu zo zoznamu platiteľov DPH, ktorý vyplýva zo zmeny [ZDDS] od 1. januára 2007 v prípadoch, keď povinná osoba v okamihu núteného výmazu zo zoznamu platiteľov DPH spĺňa požiadavky pre opätovný povinný zápis do zoznamu platiteľov DPH, povinná osoba je zmluvnou stranou platných zmlúv a oznámi, že neukončila hospodársku činnosť a naďalej v nej pokračuje, ak sa splatná daň vo výške stanovenej v okamihu núteného výmazu musí skutočne zaplatiť, aby povinnej osobe vzniklo právo na odpočítanie dane z existujúcich aktív, ktoré sa zdanili v okamihu výmazu zo zoznamu a naďalej existujú v čase opätovného zápisu? Ak je nútený výmaz zo zoznamu v prípade vyššie uvedených okolností prípustný, možno právo na odpočítanie dane z aktív zdanených v okamihu výmazu zo zoznamu, ktoré existujú v čase opätovného zápisu do zoznamu platiteľov DPH a s pomocou ktorých osoba dosahuje alebo dosiahne zdaniteľné príjmy, podmieňovať skutočným odvedením daní do štátneho rozpočtu, alebo je prípustné, aby sa započítala daň vo výške stanovenej v okamihu výmazu zo zoznamu so sumou daňového preplatku, ktorá sa stanoví v čase opätovného zápisu do zoznamu platiteľov DPH v zmysle [ZDDS], najmä ak sa zaplatenie dane vyžaduje od osoby, v prospech ktorej vzniká právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe?“
22

Vnútroštátny súd preto musí skúmať, či sú procesné pravidlá uplatniteľné na žaloby týkajúce sa výkonu právneho aktu uvedeného v článku 299 ZFEÚ menej výhodné ako pravidlá uplatniteľné na žaloby súvisiace s výkonom právneho aktu vnútroštátneho orgánu verejnej moci. Ak by uplatnenie odlišných pravidiel na podobné spory viedlo k menej výhodnému zaobchádzaniu so žalobami týkajúcimi sa výkonu právneho aktu uvedeného v článku 299 ZFEÚ, došlo by tak k porušeniu práva Únie.
11

Štyri skupiny čínskych vyvážajúcich výrobcov vyhlásili, že v období, v ktorom prebiehalo zisťovanie a ktoré zodpovedalo obdobiu medzi 1. januárom a 31. decembrom 2011, ich vývoz smeroval do Únie. Medzi týmito štyri skupinami vyvážajúcich výrobcov sa nachádzala skupina, do ktorej patrí spoločnosť Giant (ďalej len „skupina Giant“), ktorá má sídlo v Číne a vyrába bicykle určené na vnútorný predaj a na vývoz, vrátane vývozu do Únie. Najväčším akcionárom skupiny Giant je spoločnosť G.M. so sídlom na Taiwane. Vzhľadom na to, že spoločný podnik Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (ďalej len „GP“), ktorý je jednou zo spoločností patriacich do skupiny Giant, v roku 2011 ukončil svoju činnosť a ocitol sa v likvidácii, Giant požiadala Komisiu, aby bol tento podnik vyňatý zo zisťovania.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Avon Cosmetics Ltd (ďalej len „Avon“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Daňová a colná správa Spojeného kráľovstva, ďalej len „daňová správa“) najmä vo veci nezohľadnenia niektorých nákladov, ktoré vznikli neregistrovaným maloobchodným predajcom, aby sa určil základ dane z pridanej hodnoty (DPH), ktorú má zaplatiť Avon podľa rozhodnutia 89/534.
26

Za týchto podmienok Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona (Pracovnoprávny súd č. 30 Barcelona) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má veriteľ obchodnej spoločnosti, ktorý sa na príslušných španielskych súdoch, ktorými sú pracovnoprávne súdy, domáha uspokojenia svojho pracovnoprávneho nároku, na základe smerníc 2009/101 a 2012/30 [rovnako ako aj] ich preberajúcich ustanovení okrem iného v článkoch 236, 237, 238, 241 a 367 [zákona o obchodných spoločnostiach] právo súbežne podať na tom istom súde žalobu proti spoločnosti s cieľom dosiahnuť uznanie pracovnoprávneho záväzku a zároveň žalobu proti fyzickej osobe, štatutárnemu zástupcovi spoločnosti, ako osobe, ktorá je spoločne a nerozdielne zodpovedná za záväzky spoločnosti, založenú na nedodržaní obchodnoprávnych povinností stanovených v uvedených smerniciach prebratých do [zákona o obchodných spoločnostiach]? 2. Je judikatúra pracovnoprávneho kolégia Tribunal Supremo (Najvyšší súd)… v rozpore s článkami 2, 6, 7 a 8 smernice 2009/101 a článkami 19 a 36 smernice 2012/30, keď stanovuje, že španielske pracovnoprávne súdy nemôžu v prípade pracovnoprávneho nároku priamo uplatniť záruky stanovené v smerniciach 2009/101 a 2012/30, ktoré sú prebraté v článkoch 236, 237, 238, 241, 367 a iných článkoch [zákona o obchodných spoločnostiach], pre veriteľov obchodných spoločností, ak ich najvyšší predstavitelia ako fyzické osoby, nedodržia formálne požiadavky zverejňovania podstatných dokladov spoločnosti stanovené v smerniciach 2009/101 a 2012/30, ktoré boli prebraté do [zákona o obchodných spoločnostiach]? 3. Je judikatúra pracovnoprávneho kolégia Tribunal Supremo (Najvyšší súd)… v rozpore s článkami 20 a 21 Charty v spojení s jej článkom 51, keď núti veriteľa, ktorý má pracovnoprávny nárok a ktorý je zamestnancom, aby podal dva návrhy na začatie súdneho konania, prvý na pracovnoprávnom súde s cieľom dosiahnuť priznanie pracovnoprávneho nároku voči spoločnosti a druhý na občianskoprávnom/obchodnom súde s cieľom konštatovať solidárnu zodpovednosť štatutárneho zástupcu spoločnosti alebo iných fyzických osôb, ak táto požiadavka nie je stanovená pre žiadnu inú kategóriu veriteľov – bez ohľadu na povahu ich pohľadávky – ani v smernici 2009/101, smernici 2012/30, ani vo vnútroštátnych právnych predpisoch, ktorými sa preberajú tieto smernice?“
33

Z ustálenej judikatúry pritom vyplýva, že základné práva zaručené v právnom poriadku Únie sú určené na uplatnenie vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií. V tejto súvislosti Súdny dvor už pripomenul, že vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nepatrí do rámca práva Únie, nemôže posudzovať vo vzťahu k Charte. Naproti tomu, pokiaľ takáto právna úprava patrí do pôsobnosti tohto práva, Súdny dvor je v rámci prejudiciálneho konania povinný poskytnúť všetky výkladové prvky potrebné na to, aby vnútroštátny súd posúdil súlad tejto právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržiavanie zabezpečuje (pozri najmä rozsudok z 26. septembra 2013, Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, bod 72 a citovanú judikatúru).
33

Podľa dôchodkového úradu, ktorý 1. januára 2010 nahradil Štátnu poisťovňu, doby poistenia dosiahnuté v inom členskom štáte než vo Švédskom kráľovstve priznávajú nárok na dôchodok, ktorý vypláca tento iný členský štát. Keďže zaručený dôchodok je dodatkovej povahy, skutočnosť, že by sa tento dôchodok vypočítal bez uplatnenia článku 47 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1408/71, by mala pritom za následok, že dotknutá osoba, ktorá dosiahla doby poistenia v inom členskom štáte než vo Švédskom kráľovstve, by poberala nadmerný dôchodok. Skutočnosť, že nebola vypočítaná priemerná hodnota vo vzťahu k dobám poistenia dosiahnutých v inom členskom štáte než vo Švédsku, by mala za následok, že by týmto dobám bola priradená nižšia hodnota, ako je hodnota zodpovedajúca tým istým obdobiam dosiahnutým vo Švédsku.
(10)

V takom komplexnom a citlivom rezorte, ako je rezort farmaceutický [komplexnom a citlivom sektore, ako je sektor farmaceutický – neoficiálny preklad], by sa mali vziať do úvahy všetky záujmy, vrátane záujmov o zdravie verejnosti. Z tohto dôvodu nemôže byť osvedčenie udelené na obdobie dlhšie ako päť rokov. Ochrana z neho vyplývajúca by mala byť okrem toho prísne obmedzená na výrobok, ktorý získal oprávnenie na uvedenie na trh ako liečivo.“