NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PAOLO MENGOZZI

prednesené 4. októbra 2018 ( 1 )

Vec C‑557/17

Y.Z.,

Z.Z.,

Y.Y.,

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Štátna rada, Holandsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2003/86/ES – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/109/ES – Postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom – Odňatie povolenia na pobyt alebo strata postavenia z dôvodu podvodu – Nevedomosť“

I. Úvod

1. V prejednávanej veci sa Raad van State (Štátna rada, Holandsko) svojou prvou prejudiciálnou otázkou pýta, či je možné odňať povolenie na pobyt vydané rodinnému príslušníkovi štátneho príslušníka tretej krajiny v súlade so smernicou Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny ( 2 ), získaný na základe klamlivých informácií, ktoré poskytol garant ( 3 ), ak držiteľ nevedel o klamlivej povahe týchto informácií. Podobne sa svojou druhou prejudiciálnou otázkou vnútroštátny súd pýta, či je pre stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom tak, ako vyplýva zo smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom ( 4 ), potrebné, aby držiteľ uvedeného postavenia vedel o podvode, ak bolo toto postavenie získané na základe klamlivých informácií.

2. Je pravda, ako to poznamenal generálny advokát Elmer vo svojich návrhoch vo veci Kol (C‑285/95, EU:C:1997:107, bod 19), že potvrdenie podvodu spáchaného s cieľom získať povolenie na pobyt, „by znamenalo ocenenie protiprávneho konania, čo by ostatných povzbudilo – namiesto toho, aby ich odradilo – od predkladania nepravdivých vyhlásení orgánom cudzineckej polície členských štátov“. Vo veci samej však osoby, ktorým boli udelené povolenia na pobyt, uvedené v prejudiciálnych otázkach, nevedeli o tom, že informácie predložené na podporu žiadostí podaných na účely ich získania boli klamlivé. Nesú teda dôsledky podvodu spáchaného inou osobou.

3. Súdny dvor už rozhodoval o vplyve podvodného získania povolenia na pobyt tureckým pracovníkom na práva, ktoré pre rodinných príslušníkov tohto pracovníka vyplývajú z článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 Asociačnej rady EHS – Turecko ( 5 ) z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie medzi Európskym spoločenstvom a Tureckom. Naopak, Súdnemu dvoru nikdy nebola položená otázka, či v prípade, ak boli použité falošné dokumenty na podporu žiadostí o vydanie povolenia na pobyt, na účely jednak zlúčenia rodiny a jednak na účely dlhodobého pobytu, možno takto získané povolenia spätne odobrať z dôvodu podvodu, ak držitelia týchto povolení nevedeli o tom, že uvedené dokumenty sú sfalšované. Prejednávaná vec tak Súdnemu dvoru poskytne príležitosť objasniť tento bod, ktorý vyžaduje preskúmanie vzájomného pôsobenia medzi podvodom a podvodným úmyslom.

II. Právny rámec

A. Právo Únie

4. Podľa článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86: „Členské štáty môžu zamietnuť žiadosť o vstup a pobyt na účel zlúčenia rodiny, alebo odobrať alebo odmietnuť obnoviť povolenie na pobyt rodinného príslušníka, ak sa preukáže, že: a) boli použité nepravdivé alebo zavádzajúce informácie, falošné alebo sfalšované doklady, bol spáchaný podvod iným spôsobom alebo boli použité iné nezákonné prostriedky.“

5. Podľa článku 17 smernice 2003/86 „členské štáty náležito zohľadnia charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu, keď… odoberú alebo odmietnu obnoviť povolenie na pobyt…“.

6. Článok 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 nazvaný „Odňatie alebo strata postavenia“ stanovuje: „1. Osoby s dlhodobým pobytom nie sú naďalej oprávnené ponechať si postavenie osoby s dlhodobým pobytom v týchto prípadoch: a) zistenie podvodného získania postavenia osoby s dlhodobým pobytom“.

B. Holandské právo

7. Článok 18 ods. 1 initio a písm. c) Vreemdelingenwet 2000 (zákon o cudzincoch z roku 2000, Holandsko, ďalej len „Vw 2000“), v spojení s článkom 19 tohto istého zákona, predstavuje vykonanie článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86. Článok 18 ods. 1 initio a písm. c) Vw 2000 stanovuje: „Žiadosť o predĺženie platnosti povolenia na prechodný pobyt uvedeného v článku 14 možno zamietnuť, ak cudzinec poskytol nepresné informácie alebo neposkytol žiadne informácie, hoci tieto informácie by viedli k zamietnutiu pôvodnej žiadosti o udelenie povolenia alebo predĺženie doby jeho platnosti“.

8. Článok 19 Vw 2000 stanovuje: „Povolenie na dobu určitú môže byť odňaté z dôvodov uvedených v článku 18 ods. 1, s výnimkou tej, ktorá je uvedená v písm. b)…“.

9. Podľa článku 20 ods. 1 Vw 2000: ( 6 ) „Príslušný minister je oprávnený: a) žiadosti o udelenie časovo neobmedzeného povolenia na pobyt vyhovieť, zamietnuť ju alebo sa ňou nezaoberať; b) odňať časovo neobmedzené povolenie na pobyt…“.

10. Článok 21 ods. 1 a 3 Vw 2000 stanovuje: „1. Podľa článku 8 ods. 2 [smernice 2003/109] možno žiadosť o získanie alebo zmenu časovo neobmedzeného povolenia na pobyt uvedeného v článku 20 zamietnuť len v prípade, ak cudzinec: a) nemal v zmysle článku 8 oprávnený pobyt nepretržite počas piatich rokov bezprostredne pred podaním žiadosti; … d) nedisponuje samostatne a dlhodobo dostatočnými existenčnými prostriedkami, buď spoločne s rodinným príslušníkom, u ktorého býva, alebo bez neho; … h) poskytol nepresné informácie alebo neposkytol žiadne informácie, hoci tieto informácie by viedli k zamietnutiu žiadosti o vydanie, zmenu povolenia alebo jeho predĺženie; …“

III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom

11. Navrhovateľovi Y. Z., (ďalej len „otec“), ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, boli udelené viaceré povolenia na pobyt v súlade s vnútroštátnym právom, v súvislosti s jeho údajným výkonom činnosti riaditeľa spoločnosti, ktorá sa však ukázala ako fiktívna. ( 7 ) Je nesporné, že otec získal svoje povolenie na pobyt podvodom.

12. Dňa 31. januára 2002 boli v rámci práva na zlúčenie rodiny, navrhovateľovi Z. Z. (ďalej len „syn“), narodenému v roku 1991, a navrhovateľke Y. Y. (ďalej len „matka“), ktorí sú obaja štátni príslušníci tretej krajiny, vydané povolenia na pobyt na dobu určitú v zmysle článku 2 písm. d) smernice 2003/86 ( 8 ) (ďalej len „povolenie na pobyt na účely zlúčenia rodiny“). Rozhodnutiami z 21. marca 2007 získali matka a syn od 18. októbra 2006 riadne časovo neobmedzené povolenia na pobyt s označením „osoba s dlhodobým pobytom – ES“ (ďalej len „povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom“) v súlade s článkami 7 a 8 smernice 2003/109.

13. Rozhodnutiami z 29. januára 2014 Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (štátny tajomník pre bezpečnosť a spravodlivosť, Holandsko, ďalej len „štátny tajomník“) odňal so spätnou účinnosťou na jednej strane povolenia na pobyt udelené matke a synovi z dôvodu zlúčenia rodiny a na druhej strane v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom, ktoré im boli udelené (ďalej len „rozhodnutia o odňatí povolenia z 29. januára 2014“). Nariadil im, aby bezodkladne opustili Holandsko a uložil im zákaz návratu. Rozhodnutia o odňatí povolenia z 29. januára 2014 boli odôvodnené skutočnosťou, že povolenia matky a syna na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny boli vydané na základe podvodných vyhlásení uskutočnených údajným zamestnávateľom otca s cieľom odôvodniť, že otec disponuje stabilnými, pravidelnými a postačujúcimi zdrojmi, ako to vyžaduje článok 7 ods. 1 písm. c) smernice 2003/86. Podobne boli tiež získané podvodom povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom vydané matke a synovi, keďže jednak boli vydané na základe nesprávneho predpokladu, že matka a syn majú oprávnený pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny, a na druhej strane boli predložené podvodné potvrdenia o zamestnaní otca s cieľom preukázať, že disponujú stabilnými, pravidelnými a postačujúcimi zdrojmi v zmysle článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109. Podľa štátneho tajomníka nie je na účely odpovede na otázku, či povolenia na pobyt boli získané podvodom, relevantná skutočnosť, či matka a syn boli alebo neboli informovaní o podvode, ktorého sa dopustil otec, a či mali alebo nemali vedomosť o klamlivej povahe vyhlásení. Bolo rovnako irelevantné, že syn, ktorý bol v čase podania žiadostí o povolenie na pobyt maloletý, nepodpísal sám uvedené žiadosti.

14. Rozhodnutím zo 4. mája 2015 štátny tajomník určil, že nie sú dôvodné výhrady proti rozhodnutiam z 29. januára 2014. Rozhodnutím z 31. mája 2016 Rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (súd v Haagu zasadajúci v Amsterdame, Holandsko) čiastočne zrušil a čiastočne potvrdil uvedené rozhodnutia. Otec, matka, syn, ako aj štátny tajomník podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Raad van State (Štátna rada).

15. Podľa otca, matky a syna Rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (súd v Haagu zasadajúci v Amsterdame) nezohľadnil skutočnosť, že ani matka, ani syn sa sami nikdy nedopustili podvodného konania. Okrem toho sa domnievajú, že zásada právnej istoty zaručená právom Únie predstavuje prekážku pre odňatie ich povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom. V tejto súvislosti sa odvolávajú na rozsudok z 18. decembra 2008, Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744).

16. Vnútroštátny súd uvádza, že otázka, kto sa dopustil podvodu, sa zdá byť irelevantná vzhľadom na znenie článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86 a článku 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109. Zdôrazňuje však na jednej strane, že pojmy „nepravdivé alebo zavádzajúce“ a „alebo bol spáchaný podvod“, ktoré sú uvedené v článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86, ako aj pojem „podvodný“ obsiahnutý v článku 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 naznačujú, že musí ísť o určitý úmysel alebo zavinenie. Na druhej strane poznamenáva, že v oznámení Komisie Európskemu parlamentu a Rade z 2. júla 2009 o usmernení na lepšiu transpozíciu a uplatňovanie smernice 2004/38/ES o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov (ďalej len „usmernenia na uplatnenie smernice 2004/38“) ( 9 ), je pojem „podvod“ definovaný ako „úmyselné oklamanie alebo ľstivé uvedenie do omylu na účel získania práva na voľný pohyb a pobyt vyplývajúceho zo smernice“. Pokiaľ ide o judikatúru Súdneho dvora, táto podľa uvedeného súdu neposkytuje dostatočné indície na výklad pojmu „podvod“.

17. Za týchto okolností Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 16 ods. 2 initio a písm. a) smernice [2003/86] vykladať v tom zmysle, že bráni zrušeniu povolenia na pobyt udeleného v rámci zlúčenia rodiny, ak bolo získané uvedením klamlivých informácií, ale rodinný príslušník nevedel, že tieto informácie boli klamlivé? 2. Má sa článok 9 ods. 1 initio a písm. a) smernice [2003/109] vykladať v tom zmysle, že bráni zrušeniu právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ak bolo toto postavenie získané uvedením klamlivých informácií, ale osoba s dlhodobým pobytom nevedela, že tieto informácie boli klamlivé?“

IV. Analýza

A. O výklade článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86

18. Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či na účely odňatia povolení na pobyt, udelených matke a synovi z dôvodu zlúčenia rodiny, je podľa článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86 podstatné, či vedeli o tom, že potvrdenia o zamestnaní otca boli klamlivé. ( 10 )

19. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že osoby podliehajúce súdnej právomoci sa nemôžu podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom dovolávať právnych noriem Únie. ( 11 ) Táto zásada, ktorá bola opakovane potvrdená Súdnym dvorom bez ohľadu na dotknutý sektor, predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá platí bez ohľadu na to, či bola vykonaná v právnom poriadku Únie alebo vo vnútroštátnych právnych predpisoch. ( 12 ) Podľa judikatúry Súdneho dvora odopretie práva alebo výhody z dôvodu podvodných alebo zneužívajúcich skutočností je iba jednoduchý dôsledok konštatovania, na základe ktorého v prípade podvodu alebo zneužitia práva objektívne podmienky vyžadované na získanie požadovanej výhody v skutočnosti nie sú splnené a preto takéto odopretie nevyžaduje konkrétny právny základ. ( 13 ) Zdá sa, že Súdny dvor už uplatnil túto judikatúru ako v prípade podvodu, tak aj v prípade zneužitia práva. ( 14 ) Je na vnútroštátnych súdoch, aby v každom jednotlivom prípade, opierajúc sa o objektívne skutočnosti, zohľadnili zneužívajúce alebo podvodné konanie dotknutých osôb alebo aby im v prípade potreby odopreli výhodu vyplývajúcu z ustanovení práva Únie, ktorých sa dovolávajú, a to pod podmienkou, že pri posúdení takéhoto konania zohľadnia ciele sledované predmetnými ustanoveniami. ( 15 )

20. Táto všeobecná zásada zákazu podvodu a zneužitia práva sa uplatňuje aj v oblasti legálneho prisťahovalectva. Ako vyplýva z oznámenia Komisie Rade a Európskemu parlamentu o usmernení k uplatňovaniu smernice 2003/86/ES o práve na zlúčenie rodiny (ďalej len „usmernenia na uplatnenie smernice 2003/86“) ( 16 ), „je nevyhnutné, aby členské štáty prijali opatrenia proti zneužívaniu a podvodom týkajúcim sa práv priznaných smernicou 2003/86. V záujme spoločnosti a oprávnených žiadateľov Komisia vyzýva členské štáty, aby prijali prísne opatrenia v súlade s ustanoveniami článku 16 ods. 2 a 4“.

21. V rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, body 50 až 53) Súdny dvor spresnil, že „konštatovanie podvodu vychádza osobitne zo zbiehajúceho sa súboru údajov preukazujúcich na súčasnú existenciu objektívneho a subjektívneho prvku“. ( 17 ) Objektívny prvok spočíva v skutočnosti, že nie sú splnené podmienky vyžadované na získanie výhody vyplývajúcej z práva Únie. ( 18 ) Subjektívny prvok zodpovedá úmyslu dotknutých osôb obísť podmienky stanovené príslušnou právnou úpravou alebo sa im vyhnúť s cieľom získať predmetnú výhodu. ( 19 ) Podvodné získanie tak môže vyplývať z „úmyselného konania“, ako je uvedenie nepravdivých skutočností, alebo „úmyselného opomenutia“, akým je neuvedenie relevantnej informácie s úmyslom vyhnúť sa podmienkam predmetnej právnej úpravy. ( 20 )

22. Vo svetle tejto judikatúry je potrebné overiť, či za okolností vo veci samej sú splnené znaky skutkovej podstaty podvodu.

23. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že sfalšované alebo podvodné dokumenty boli použité v čase podania žiadosti o zlúčenie rodiny, ako písomné dôkazy ( 21 ) na preukázanie splnenia podmienky požadovanej v článku 7 ods. 1 písm. c) smernice 2003/86, pokiaľ ide o povinnosť disponovať stabilnými, pravidelnými a postačujúcimi zdrojmi. Pokiaľ by sa za týchto okolností zistilo, že v prípade neexistencie týchto dokumentov by podmienka stanovená v tomto článku nebola splnená, bol by preukázaný objektívny prvok potrebný na konštatovanie podvodu, ako je definovaný v rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63). V tejto súvislosti pripomínam, že v rozsudku zo 6. decembra 2012, O a. i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 72), Súdny dvor spresnil, že v zásade sú predmetom individuálneho posúdenia žiadostí o zlúčenie rodiny požadovaného v smernici 2003/86 zdroje garanta a nie zdroje štátneho príslušníka tretej krajiny, pre ktorého sa žiada právo na pobyt. Rovnako ako Európska komisia vo svojich usmerneniach na uplatnenie smernice 2003/86 zastávam názor, že použitím výrazu „v zásade“ Súdny dvor prinajmenšom naznačuje, že výnimky z pravidla, podľa ktorého by sa mali zohľadniť zdroje garanta, môžu v špecifických prípadoch existovať, ak sú odôvodnené mimoriadnymi okolnosťami. ( 22 )

24. Pokiaľ ide o subjektívny prvok potrebný na konštatovanie podvodu, tento podľa definície stanovenej v rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 52), ktorá sa uplatňuje na okolnosti vo veci samej, zodpovedá úmyslu dotknutej osoby obísť podmienky vydania povolenia na pobyt na účely zlúčenia rodiny alebo sa im vyhnúť s cieľom získať výhodu, ktorá je s nimi spojená. Z tejto definície vyplýva, že uvedený prvok sa musí posúdiť vo vzťahu k osobe, ktorá chce získať výhodu, ktorá vyplýva z ustanovení práva Únie. Za okolností konania vo veci samej sa toto posúdenie musí preto vzťahovať na osobu, ktorá podala žiadosť o zlúčenie rodiny.

25. V tejto súvislosti skutočnosť, že znenie článku 16 písm. a) smernice 2003/86 je formulované v trpnom rode („falošné alebo sfalšované dokumenty boli použité“ a „bol spáchaný podvod“), neznamená, že by nebolo dôležité vedieť, kto spáchal podvod, ako to navrhuje vnútroštátny súd, Európska komisia a poľská vláda. Táto formulácia totiž podľa môjho názoru vyplýva z toho, že v súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 2003/86 môžu členské štáty rozhodnúť, že žiadosť o zlúčenie rodiny podá garant alebo rodinný príslušník.

26. V konaní vo veci samej sa zdá, že žiadosť o zlúčenie rodiny podal otec ako garant. Pokiaľ to tak skutočne bolo, subjektívny prvok podvodu je tiež preukázaný, keďže otec vedel, že dokumenty, ktoré predložil na podporu svojej žiadosti o zlúčenie rodiny, sú klamlivé.

27. Pripomínam však, že dokonca aj vtedy, ak by bol preukázaný podvod v zmysle článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86, príslušné orgány členských štátov sú povinné, pred rozhodnutím o odňatí povolenia na pobyt alebo o opatrení odsunu garanta alebo jeho rodinných príslušníkov, vykonať posúdenie podľa článku 17 tejto smernice. ( 23 ) Toto ustanovenie ukladá okrem iného členským štátom povinnosť „náležito zohľadniť charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu…“. ( 24 )

28. Je potrebné pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že článok 17 smernice 2003/86 vyžaduje individuálne posúdenie žiadostí o zlúčenie rodiny ( 25 ) a že prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom, aby pri uplatňovaní smernice 2003/86, a teda aj pri prijatí rozhodnutia o odňatí povolenia na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny, vykonali vyvážené a primerané posúdenie všetkých predmetných záujmov. ( 26 ) K takémuto odňatiu teda nemôže dôjsť automaticky.

29. Vnútroštátny súd nekladie otázky v súvislosti s posúdením podľa článku 17 smernice 2003/86 alebo vo vzťahu k zákonnosti opatrenia odsunu matky a syna. Obmedzím teda svoje úvahy na nasledujúce dve poznámky.

30. Po prvé podľa môjho názoru je potrebné v rámci posúdenia vykonaného na základe článku 17 smernice 2003/86 náležite zohľadniť okolnosť, že matka a syn nie sú osobne zodpovední za podvody, ale nesú len jeho dôsledky. Toto ustanovenie totiž ukladá povinnosť zabezpečiť, aby opatrenia odňatia povolenia a odsunu osoby plánované príslušnými vnútroštátnymi orgánmi boli primerané, čo sa má posúdiť vzhľadom na všetky skutkové a osobné okolnosti prejednávanej veci. ( 27 )

31. Po druhé, ako vyplýva z odôvodnenia 2 smernice 2003/86, táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané Chartou základných práv Európskej únie. Článok 7 Charty základných práv, ktorý obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným článkom 8 ods. 1 EDĽP, uznáva právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života. ( 28 ) Posúdenie podľa článku 17 smernice 2003/86 musí byť vykonané na základe tohto práva, berúc do úvahy na jednej strane „trvanie pobytu“ ( 29 ) osoby, ktorá má právo na zlúčenie rodiny, v dotknutom členskom štáte, a jednak „existenciu rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu“ ( 30 ).

32. Doba trvania pobytu ako prvok, ktorý je potrebné vziať do úvahy pri vyvažovaní záujmov, vychádza z predpokladu, že čím dlhšie osoba žije v určitom štáte, tým sú jej väzby s týmto štátom silnejšie a tým sú väzby s jej krajinou pôvodu slabšie. ( 31 ) V tejto súvislosti je potrebné najmä zohľadniť osobitné postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí strávili väčšinu svojho života v dotknutom členskom štáte, boli v ňom vychovaní a získali v ňom vzdelanie ( 32 ). Existencia alebo neexistencia rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou pôvodu sa naopak posúdi na základe okolností, akými sú najmä existencia rodinného kruhu v tejto krajine, cesty do tejto krajiny alebo doba pobytu v nej alebo stupeň znalosti jazyka danej krajiny. ( 33 )

33. V konaní vo veci samej z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že garant pobýva v Holandsku viac ako 17 rokov, a matka a syn už viac ako 16 rokov, pričom syn mal 11 rokov, keď prišiel do Holandska. ( 34 ) Nie je preto možné vylúčiť, že si počas tohto obdobia vytvorili úzke väzby s Holandskom a že naopak väzby s ich krajinou pôvodu prakticky neexistujú alebo sú prinajmenšom veľmi slabé. Za týchto okolností nemožno vylúčiť, že odňatie povolenia na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny a možný odsun by mali príliš závažné alebo dokonca neprimerané dôsledky.

34. Na základe všetkých vyššie uvedených úvah je potrebné odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni odňatiu povolenia na pobyt udeleného na základe odvodeného práva v rámci zlúčenia rodiny, ktoré bolo získané na základe klamlivých informácií, ak sa preukáže, že osoba, ktorá podala žiadosť o zlúčenie rodiny, konala s úmyslom obísť podmienky udelenia tohto povolenia alebo sa im vyhnúť, a to aj v prípade, ak držiteľ tohto povolenia nevedel o tom, že tieto informácie sú klamlivé. Je úlohou príslušných orgánov členských štátov, aby pred vykonaním takéhoto odňatia posúdili v súlade s článkom 17 smernice 2003/86 všetky relevantné záujmy a viedli toto posúdenie so zreteľom na všetky relevantné okolnosti daného prípadu, medzi ktoré patrí skutočnosť, že držiteľ povolenia na pobyt nie je páchateľom podvodu, ktorý viedol k udeleniu tohto povolenia, ani o tomto podvode nevedel.

B. O výklade článku 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109

35. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či sa článok 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 má vykladať v tom zmysle, že bráni vzhľadom na okolnosti vo veci samej odňatiu postavenia osoby s dlhodobým pobytom matke a synovi. ( 35 )

36. Presnejšie vnútroštátny súd sa snaží zistiť, či okolnosť, že syn a matka nevedeli o klamlivej povahe potvrdení o zamestnaní otca predložených ako písomné dôkazy s cieľom získať uvedený štatút, by sa mala zohľadňovať štátnym tajomníkom pri prijatí rozhodnutí o odňatí z 29. januára 2014.

37. Ako uvádza jej odôvodnenie 2, smernicou 2003/109 sa vykonáva vyhlásenie Európskej rady prijaté na zasadnutí v Tampere 15. a 16. októbra 1999, podľa ktorého „právne postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín by malo byť priblížené k právnemu postaveniu štátnych príslušníkov členských štátov a že osobe, ktorá sa určitú stanovenú dobu oprávnene zdržiava v členskom štáte a je držiteľom povolenia na dlhodobý pobyt, by mali byť v členskom štáte priznané jednotné práva, ktoré sa čo najviac približujú právam občanov Európskej únie“. Hlavným cieľom smernice 2003/109, ako to vyplýva najmä z jej odôvodnení 4, 6 a 12, je integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín s povolením na dlhodobý pobyt v členských štátoch. ( 36 ) Na účely dosiahnutia tohto cieľa smernica 2003/109 zaručuje štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí nadobudli právne postavenie osoby s dlhodobým pobytom, rovnaké zaobchádzanie ako štátnym príslušníkom dotknutého členského štátu v oblastiach vymenovaných v článku 11 ods. 1 písm. a) až h) tejto smernice na území hostiteľského členského štátu.

38. Okrem toho, ako Súdny dvor uviedol v bodoch 66 a 67 rozsudku z 24. apríla 2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233), systém zavedený smernicou 2003/109 stanovuje, že získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podlieha osobitnému konaniu a splneniu presne stanovených podmienok. Jej článok 4 stanovuje, že členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov; ( 37 ) jej článok 5 podmieňuje získanie tohto postavenia preukázaním, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý uplatňuje nárok na toto postavenie, má k dispozícii dostatočné prostriedky, ako aj zdravotné poistenie; napokon článok 7 spresňuje procesné požiadavky, ktoré musia byť splnené.

39. Článok 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 nazvaný „Odňatie alebo strata postavenia“ stanovuje, že „zistenie podvodného získania postavenia osoby s dlhodobým pobytom“ má za následok stratu práva na toto postavenie. ( 38 )

40. Z nijakej časti znenia tohto článku špecificky nevyplýva, že by pojem „podvodné získanie“ vyžadoval úmyselné konanie.

41. Ako však už bolo pripomenuté v bodoch 21 až 22 vyššie, konštatovanie podvodu, ako vyplýva z rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 50), predpokladá overenie existencie zbiehajúceho sa súboru údajov preukazujúcich súčasné splnenie objektívneho a subjektívneho prvku. Sankcionovať je teda možné len podvody spáchané materiálne a úmyselne štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí podali žiadosť o povolenie osoby s dlhodobým pobytom.

42. Skutočnosť, že priznanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom má významné dôsledky, najmä pokiaľ ide o pobyt v iných členských štátoch, ( 39 ) ako zdôrazňuje Komisia, nespochybňuje potrebu preukázať, na účely konštatovania existencie podvodu, úmysel osoby, ktorá žiada o poskytnutie tohto postavenia, obísť uplatniteľné pravidlá. Okrem toho poznamenávam, že na rozdiel od článku 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86, ktorý zahŕňa medzi dôvody odňatia len samotné použitie „nepravdivých alebo zavádzajúcich informácií“ alebo „falošných alebo sfalšovaných dokladov“, článok 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 uvádza len prípad „podvodného získania“. Bez toho, aby bol dotknutý výklad článku 16 ods. 2 smernice 2003/86, toto podľa môjho názoru odráža úmysel normotvorcu obmedziť stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom v zmysle uvedeného článku 9 ods. 1 písm. a) len na prípady, keď je preukázaný podvodný úmysel. Takisto zdôrazňujem, že priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom vyžaduje vysokú mieru integrácie ( 40 ) a osobného zapojenia ( 41 ) dotknutej osoby v hostiteľskom členskom štáte, čo podľa môjho názoru bráni príliš širokému výkladu podmienok pre odňatie uvedeného postavenia.

43. Napokon, hoci práva na vstup a pobyt rodinných príslušníkov v rámci zlúčenia rodiny sú právami odvodenými od práva garanta, právne postavenie osoby s dlhodobým pobytom v zmysle smernice 2003/109 je osobným právom, získaným na základe žiadosti podanej dotknutou osobou v jej vlastnom mene. Pokiaľ ide o toto postavenie, uvedené rozlišovanie musí o to viac viesť k odmietnutiu tvrdenia, obhajovaného predovšetkým Komisiou na pojednávaní a založeného na zásade „fraus omnia corrumpit“, podľa ktorej by mal podvod spáchaný treťou osobou rozhodujúci význam na účely odňatia uvedeného právneho postavenia. Takéto tvrdenie je v príkrom rozpore s tradíciou ochrany práv jednotlivcov zastávanou Súdnym dvorom.

44. Pokiaľ ide o objektívny prvok potrebný na konštatovanie podvodu vo veci samej, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že matka a syn autonómne nedisponovali stabilnými, pravidelnými a postačujúcimi zdrojmi v zmysle článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109. ( 42 ) Okrem toho, ako zdôraznil vnútroštátny súd, keďže tieto povolenia na pobyt matky a syna z dôvodu zlúčenia rodiny boli získané na základe falošných dokladov, nebola v zásade v čase podania žiadosti o priznanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom splnená podmienka oprávneného pobytu stanovená v článku 4 ods. 1 smernice 2003/109. Z toho vyplýva, že podmienky tejto smernice neboli u matky a syna splnené, a preto je preukázaný objektívny prvok potrebný na konštatovanie podvodu, ako je to definované v rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 51).

45. Pokiaľ ide o subjektívny prvok potrebný na konštatovanie podvodu, tento podľa definície stanovenej v rozsudku zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 52), ktorá sa uplatňuje na okolnosti vo veci samej, zodpovedá úmyslu žiadateľa obísť podmienky vydania povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom alebo sa im vyhnúť s cieľom získať výhodu, ktorá je s nimi spojená. Preto iba vedomosť matky a syna o podvode, ktorého sa dopustil otec, a úmyslu získať z neho výhodu, by viedlo k podvodnému získaniu postavenia v zmysle článku 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109. Vnútroštátny súd spresňuje, že matka a syn nevedeli o klamlivej povahe potvrdení zamestnávateľa otca, ktoré predložili ako písomné dôkazy na preukázanie toho, že spĺňajú podmienku stanovenú v článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109. V dôsledku toho sa nezdá, že by sa vo veci samej matka a syn úmyselne snažili obísť túto podmienku. Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či to tak naozaj je.

46. Za predpokladu takéhoto overenia by neexistencia úmyslu matky a syna obísť podmienky na priznanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom mala viesť k vylúčeniu existencie podvodu.

47. V tomto štádiu je dôležité uviesť, že konštatovanie a posteriori nesplnenia podmienok na priznanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom nie je uvedené medzi dôvodmi odňatia alebo straty tohto právneho postavenia, ktoré sú taxatívne uvedené v článku 9 smernice 2003/109. V súlade s článkom 8 ods. 1 tejto smernice „právne postavenie osoby s dlhodobým pobytom je trvalé s výhradou článku 9“, čo znamená, že okrem prípadov taxatívne vymenovaných v tomto poslednom článku ( 43 ) toto postavenie nemožno stratiť alebo ho nemožno odňať. ( 44 ) Ako totiž vyplýva z prípravných prác smernice 2003/109, postavenie osoby s dlhodobým pobytom musí zabezpečiť maximálnu právnu istotu jej držiteľovi. ( 45 )

48. Je pravda, že Súdny dvor v rozsudku zo 17. júla 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, body 30 a 34) uviedol, že podmienka oprávneného a nepretržitého pobytu na území príslušného členského štátu päť rokov pred podaním príslušnej žiadosti, stanovená v článku 4 ods. 1 smernice 2003/109, je nevyhnutnou podmienkou na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podľa tejto smernice. Tento rozsudok sa však týka len zamietnutia žiadosti o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom. Uvedený rozsudok nespresňuje, že konštatovanie a posteriori nesplnenia tejto podmienky má za následok stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom.

49. Z toho vyplýva, že vzhľadom na neexistenciu konštatovania podvodu neexistoval v smernici 2003/109 nijaký právny základ na odňatie štatútu osoby s dlhodobým pobytom matke a synovi.

50. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že článok 9 ods. 1 písm. a) smernice 2003/109 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni odňatiu postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ak držiteľ tohto postavenia nevedel o tom, že informácie, ktoré predložil na podporu svojej žiadosti a na základe ktorých bolo toto postavenie priznané, boli klamlivé.

V. Návrh

51. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položila Raad van State (Štátna rada, Holandsko), takto: 1. Článok 16 ods. 2 písm. a) smernice 2003/86/ES Rady z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni odňatiu povolenia na pobyt udeleného v rámci zlúčenia rodiny, ktoré bolo získané na základe klamlivých informácií, ak sa preukáže, že osoba, ktorá podala žiadosť o zlúčenie rodiny, konala s úmyslom obísť podmienky udelenia tohto povolenia alebo sa im vyhnúť, a to aj v prípade, ak držiteľ tohto povolenia nevedel o tom, že informácie sú klamlivé. Je úlohou príslušných orgánov členských štátov, aby pred vykonaním takéhoto odňatia posúdili v súlade s článkom 17 smernice 2003/86 všetky relevantné záujmy a viedli toto posúdenie so zreteľom na všetky relevantné okolnosti daného prípadu, medzi ktoré patrí skutočnosť, že držiteľ povolenia na pobyt nie je páchateľom podvodu, ktorý viedol k udeleniu tohto povolenia, ani o tomto podvode nevedel. 2. Článok 9 ods. 1 písm. a) smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni odňatiu postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ak držiteľ tohto postavenia nevedel o tom, že informácie, ktoré predložil na podporu svojej žiadosti a na základe ktorých bolo toto postavenie priznané, sú klamlivé.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. ES L 251, 2003, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224.

( 3 ) Článok 2 písm. c) smernice 2003/86 definuje garanta takto: „je štátny príslušník tretej krajiny oprávnene sa zdržiavajúci v členskom štáte, ktorý žiada alebo rodinní príslušníci ktorého žiadajú o zlúčenie rodiny, aby s ním boli spojení“.

( 4 ) Ú. v. ES L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272.

( 5 ) Pozri rozsudok z 18. decembra 2008, Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744, body 51 až 64). V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že podvodné konanie tureckého pracovníka je spôsobilé vyvolať právne účinky v rámci jeho rodinnej sféry. Súdny dvor spresnil, že tieto účinky musia byť však posúdené vzhľadom na deň prijatia rozhodnutia o odňatí povolenia na pobyt uvedenému pracovníkovi príslušnými vnútroštátnymi orgánmi hostiteľského členského štátu. Ako vyplýva z bodu 59 vyššie uvedeného rozsudku Altun, príslušné orgány musia preto preskúmať, či rodinní príslušníci nadobudli k tomuto dňu vlastné právo prístupu na pracovný trh v hostiteľskom členskom štáte a zároveň právo na pobyt v tomto štáte. V bode 60 uvedeného rozsudku Súdny dvor dodáva, že akékoľvek iné riešenie by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty.

( 6 ) Tak ako bol uplatniteľný 21. marca 2007 pri získaní povolení na dlhodobý pobyt.

( 7 ) Spoločnosť by určite existovala v správnych registroch ale bez toho, aby v skutočnosti vykonávala činnosti.

( 8 ) V zmysle článku 14 Vw 2000.

( 9 ) KOM(2009) 313 v konečnom znení z 2. júla 2009, nadpis 4 „Zneužitie a podvod“, s. 15.

( 10 ) Ako vyplýva z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom, syn, ktorý sa narodil v roku 1991, bol v dobe vydania rozhodnutia štátneho tajomníka z 31. januára 2002 vo veku 11 rokov. Otázka vnútroštátneho súdu bola, napriek neplnoletosti syna, položená všeobecne.

( 11 ) Pozri najmä rozsudky zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 49, podvodné použitie potvrdenia o účasti v systéme sociálneho zabezpečenia, ktoré zavádza predpoklad zákonnosti v európskom práve); z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 27); z 22. decembra 2010, Bozkurt (C‑303/08, EU:C:2010:800, bod 47, podvod týkajúci sa dokladov o splnení podmienok pobytu migrujúceho tureckého pracovníka); z 21. februára 2006, Halifax a i. (C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 68, podvod v oblasti DPH); z 23. septembra 2003, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, bod 57, účelové manželstvo s občanom členského štátu Únie); z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, bod 24, voľný pohyb služieb); zo 7. júla 1992, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, bod 24, voľný pohyb pracovníkov), ako aj z 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, bod 13, voľný pohyb služieb). Pozri aj usmernenia na uplatňovanie smernice 2004/38, KOM(2009) 313 v konečnom znení z 2. júla 2009, nadpis 4 „Zneužitie a podvod“, s. 15.

( 12 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, body 27, 28 a 30), a z 5. júla 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, body 38 až 48).

( 13 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 35); zo 4. júna 2009, Pometon (C‑158/08, EU:C:2009:349, bod 28); rozsudok zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, bod 56), ako aj z 21. februára 2006, Halifax a i. (C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 93).

( 14 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. novembra 2017, Cussens a i. (C‑251/16, EU:C:2017:881, bod 34).

( 15 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, bod 52), a z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, bod 25).

( 16 ) Pozri v tomto zmysle usmernenia na uplatňovanie smernice 2003/86 [COM(2014) 210 final z 3. apríla 2014, nadpis 7.3 „Zneužitie a podvod“, s. 27].

( 17 ) Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, predložil podnik podvodné potvrdenie, ktoré zakladá domnienku oprávnenosti účasti vyslaných pracovníkov v systéme sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom je usadený podnik, ktorý vyslal týchto pracovníkov, a ktoré je záväzné pre príslušnú inštitúciu členského štátu, do ktorého sú vyslaní títo pracovníci, a nevyhnutne z neho vyplýva, že systém tohto posledného členského štátu sa nemôže uplatniť. Hoci k dátumu vydania povolení podnik spĺňal všetky administratívne podmienky, t. j. vykonával skutočnú činnosť v Bulharsku, predmetné potvrdenia boli získané podvodom tak, že sa uviedli skutočnosti, ktoré nezodpovedajú realite, s cieľom obísť podmienky, ktoré podľa právnej úpravy Únie platia pri vysielaní pracovníkov.

( 18 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 51). Podmienky udelenia povolenia na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny sú uvedené v kapitole IV smernice 2003/86 s názvom „Požiadavky na uplatnenie práva na zlúčenie rodiny“.

( 19 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 52). Potreba subjektívneho prvku je zdôraznená Komisiou v jej usmerneniach na uplatnenie smernice 2004/38, citovaných vnútroštátnym súdom, kde podvod, vymedzený v článku 35 smernice 2004/38, sa posudzuje ako „úmyselné oklamanie alebo ľstivé uvedenie do omylu na účel získania práva na voľný pohyb a pobyt vyplývajúceho zo smernice“. Navyše podľa týchto usmernení osobám, ktorým bolo potvrdenie o pobyte vydané iba v dôsledku podvodného konania, ktoré im bolo dokázané, možno ich práva podľa smernice odoprieť, pozastaviť alebo odňať. Pozri rovnako rozsudky z 27. septembra 2001, Gloszczuk (C‑63/99, EU:C:2001:488), a z 5. júna 1997, Kol (C‑285/95, EU:C:1997:280), ktoré sa týkajú podvodných konaní spáchaných dotknutými osobami, ktorým boli v dôsledku toho odňaté povolenia na pobyt.

( 20 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. februára 2018, Altun a i. (C‑359/16, EU:C:2018:63, body 53 a 58).

( 21 ) Z usmernení na uplatnenie smernice 2003/86 vyplýva, že každá žiadosť, jej sprievodné doklady a „primeranosť“ a „nutnosť“ rozhovorov a ďalších prešetrovaní sa musia posudzovať v jednotlivých prípadoch individuálne v rámci každého individuálneho skúmania žiadosti o zlúčenie rodiny [pozri COM(2014) 210 final z 3. apríla 2014, s. 10].

( 22 ) Pozri v tomto zmysle usmernenia na uplatňovanie smernice 2003/86 [COM(2014) 210 final z 3. apríla 2014, s. 15].

( 23 ) Zo spisu vnútroštátneho súdu vyplýva, že tento súd sa domnieval, že zváženie jednotlivých záujmov v zmysle článku 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) by bolo nepriaznivé pre syna a potvrdilo rozhodnutie štátneho tajomníka. Otec musel vedieť, že syn si vytvorí osobné väzby počas pobytu, o ktorom otec vedel, že je neistý, teda že i jeho právo na pobyt bolo neisté. V tejto súvislosti sa zohľadnila skutočnosť, že syn žil v Číne až do svojich jedenástich rokov, navštevoval tam školu, že hovoril a vedel aj trochu písať čínsky, že i v dobe pobytu v Holandsku sa raz ročne vracal do Číny a že teda opäť mohol žiť so svojimi rodičmi, ktorí sa tiež mali vrátiť do Číny. Okrem toho sa zdôraznila možnosť, aby syn požiadal o povolenie na pobyt na účely pokračovania v jeho štúdiách v Holandsku. Štátny tajomník nepovažoval správne ani dlhodobý pobyt v Holandsku, a z neho vyplývajúce vykorenenie, ani štúdium v Holandsku za osobitné okolnosti, ktoré by umožnili dospieť k záveru, že existuje povinnosť podľa článku 8 EDĽP nezasahovať do práva detí na súkromný život. Na druhej strane nedošlo k preskúmaniu vyváženia záujmov matky týkajúcich sa jej povolení na pobyt.

( 24 ) Výbor ministrov sa vo svojom odporúčaní členským štátom Rec(2002) 4 o právnom postavení osôb zlúčených s rodinou (časť IV nazvaná „Účinná ochrana proti vyhosteniu rodinných príslušníkov“, bod 1), vyjadril takto: „Ak členské štáty zvažujú také opatrenie, ako je odňatie alebo neobnovenie povolenia na pobyt alebo vyhostenie člena rodiny, náležite zohľadnia kritériá ako jeho miesto narodenia, jeho vek pri príchode do štátu, dĺžku jeho pobytu, jeho rodinné vzťahy, existenciu rodiny v štáte pôvodu, ako aj pevnosť jeho sociálnych a kultúrnych vzťahov so štátom pôvodu. Záujem a blaho detí si zasluhujú osobitnú úvahu.“

( 25 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. apríla 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, bod 43), a zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 48), ako aj z 9. júla 2015, K a A (C‑153/14, EU:C:2015:453, bod 60).

( 26 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. apríla 2016, Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, bod 43), a zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, bod 81), a moje návrhy v spojených veciach C a A (C‑257/17, EU:C:2018:503, bod 75) a K a B (C‑380/17, EU:C:2018:504, bod 70).

( 27 ) Pozri v tomto zmysle usmernenia na uplatňovanie smernice 2003/86 [COM(2014) 210 final z 3. apríla 2014 s 29], ktoré odporúčajú dodržiavať tieto zásady: všetky okolnosti prejednávanej veci sa musia zaznamenávať a rovnováha medzi záujmami jednotlivcov a verejným záujmom musí byť obdobná ako v porovnateľných prípadoch. Okrem toho rovnováha dotknutých osobných a verejných záujmov musí byť odôvodnená a primeraná.

( 28 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. decembra 2012, O a i. (C‑356/11 a C‑357/11, EU:C:2012:776, body 75 a 76), a zo 4. marca 2010, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, bod 44).

( 29 ) Článok 17 smernice 2003/86, kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 30 ) Článok 17 smernice 2003/86, kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 31 ) Situácia zjavne nie je rovnaká, ak daná osoba prišla do hostiteľskej krajiny v detskom alebo mladom veku, alebo ak tam prišla až v dospelosti. Pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o odsun, rozsudok ESĽP, 18. februára 1991, Moustaquim v. Belgicko (Veľký senát) (CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, § 45): v tejto veci mal Moustaquim v čase svojho príchodu do Belgicka menej ako dva roky. Odvtedy strávil u svojich príbuzných v Belgicku alebo v ich blízkosti približne 20 rokov a do Maroka sa vrátil dvakrát, na prázdniny; rozsudok ESĽP, 9. decembra 2010, Gezginci v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2010:1209JUD001632705, § 69): v tejto veci žiadateľ prišiel do Švajčiarska v roku 1990 a v čase svojho vyhostenia v ňom pobýval nepretržite 18 rokov. Podľa Európskeho súdu pre ľudské práva je zrejmé, že ide o veľmi dlhé obdobie v živote jednotlivca a konkrétnejšie v prípade odvolateľa, ktorý bol narodený v roku 1983, o viac ako dve tretiny života.

( 32 ) Pozri najmä rozsudky ESĽP, 18. októbra 2006, Üner v. Holandsko (Veľký senát) (CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, § 58); 23. júna 2008, Maslov (Veľký senát) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, § 73, 74 a 86): žiadateľ prišiel do Rakúska v roku 1990 vo veku šiestich rokov a v tejto krajine strávil zvyšok svojho detstva a dospievania; rozsudok ESĽP, 23. septembra 2010, Bousarra v. Francúzsko (CE:ECHR:2010:0923JUD002567207, § 46 a 47). Pozri tiež rozsudok ESĽP, 19. februára 1998, Dalia v. Francúzsko (Recueil 1998‑I, s. 88 a 89, § 42 až 45: vyhostenie osôb s dlhodobým pobytom možno tiež analyzovať ako z hľadiska „súkromného života“, tak aj „rodinného života“, pričom sa prikladá určitý význam sociálnemu začleneniu dotknutých osôb, tento rozsudok je pripomenutý v rozsudku ESĽP, 9. októbra 2003, Slivenko v. Lotyšsko (CE:ECHR:2003:1009JUD004832199, § 96).

( 33 ) Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 23. júna 2008, Maslov (Veľký senát) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, § 96 a 97), kde sa konštatovalo, že väzby žiadateľa s krajinou pôvodu, Bulharskom, sú síce slabé, keďže v čase svojho odsunu nehovoril bulharským jazykom, lebo jeho rodina patrila do tureckej komunity v Bulharsku a ani nečítal, ani nepísal cyrilikou, lebo nikdy nechodil do školy v Bulharsku, ako aj rozsudok ESĽP, 30. novembra 1999, Baghli v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:1130JUD003437497, § 48), kde naopak Európsky súd pre ľudské práva po tom, čo konštatoval, že žalobca nepreukázal, že by udržiaval úzke vzťahy so svojimi rodičmi a súrodencami žijúcimi vo Francúzsku, ponechal si alžírske občianstvo, poznal arabský jazyk, vykonal svoju vojenskú službu v krajine svojho pôvodu, strávil tam niekoľkokrát dovolenku a nikdy neprejavil vôľu stať sa Francúzom, dospel k záveru, že hoci jeho rodinné a sociálne väzby sa nachádzajú prevažne vo Francúzsku, preukázalo sa, že žalobca si zachoval s krajinou svojho narodenia aj iné vzťahy ako vzťahy založené iba na štátnej príslušnosti.

( 34 ) V tejto súvislosti je zaujímavé uviesť, že, naďalej v oblasti opatrení odsunu, Výbor ministrov vo svojom Odporúčaní členským štátom (2000)15 o ochrane pobytu dlhodobo pobývajúcich prisťahovalcov, uvádza v odseku 4 „týkajúcom sa ochrany pred odsunom“, písm. b): „V súlade so zásadou proporcionality stanovenou v odseku 4 písm. a) musia členské štáty náležite zohľadniť dĺžku alebo povahu pobytu, ako aj na závažnosť trestného činu spáchaného dlhodobo pobývajúcim prisťahovalcom. Členské štáty môžu najmä stanoviť, že dlhodobo pobývajúci prisťahovalec by nemal byť odsunutý: po piatich rokoch pobytu, s výnimkou prípadov, ak bol odsúdený za trestný čin na trest odňatia slobody v trvaní viac ako dva roky odňatia slobody nepodmienečne; po desiatich rokov pobytu, s výnimkou prípadov, ak bol odsúdený za trestný čin na trest odňatia slobody v trvaní viac ako päť rokov odňatia slobody nepodmienečne. Po dvadsiatich rokoch pobytu dlhodobo pobývajúci prisťahovalec by nemal byť odsunutý.“

( 35 ) Ako vyplýva z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom, syn sa narodil v roku 1991, mal teda 16 rokov v dobe rozhodnutia štátneho tajomníka z 21. marca 2007. Otázka vnútroštátneho súdu však bola položená všeobecne.

( 36 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. júla 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, bod 32); zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 46 a citovaná judikatúra), a z 2. septembra 2015, CGIL a INCA (C‑309/14, EU:C:2015:523, bod 21).

( 37 ) Ako vyplýva z rozsudku zo 17. júla 2014, Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, bod 34), štátny príslušník tretej krajiny môže podať žiadosť na základe článku 7 ods. 1 smernice 2003/109 na účely získania tohto postavenia len vtedy, ak sám osobne spĺňa podmienku oprávneného a nepretržitého pobytu na území príslušného členského štátu päť rokov pred podaním príslušnej žiadosti.

( 38 ) Poukazujem na to, že hoci nadpis článku 9 smernice 2003/109 upravuje možnosť odňatia alebo straty právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom, v jeho znení sa uvádzajú len prípady straty. Okrem toho, zdá sa, že „strata“ ako protiklad k zachovaniu práva na takéto postavenie, má sama osebe len dôsledky pre budúcnosť, ako to uvádzajú aj Y. Z., Z. Z. a Y.Y. Tento výklad je potvrdený v anglickom („no longer be entitled to maintain“), v nemeckom („ist nicht mehr berechtigt, die Rechtsstellung eines langfristig Aufenthaltsberechtigten zu behalten“) a v talianskom znení („I soggiornanti di lungo periodo non hanno più diritto allo status di soggiornante di lungo periodo nei casi seguenti “) článku 9 ods. 1 smernice 2003/109. Keďže Súdnemu dvoru nebola položená otázka, či je možné odňať povolenia na pobyt osôb s dlhodobým pobytom vydané matke a synovi so spätnou účinnosťou, nebudem sa venovať tejto otázke.

( 39 ) Pozri kapitolu III smernice 2003/109.

( 40 ) Dôvodom na stratu postavenia osoby s dlhodobým pobytom je nezdržiavanie sa osoby s dlhodobým pobytom na území členského štátu, pozri článok 9 ods. 1 písm. c) smernice 2003/109.

( 41 ) V tejto súvislosti najmä pripomínam, že podľa článku 5 ods. 2 smernice 2003/109 môžu členské štáty vyžadovať od štátnych príslušníkov tretích krajín, aby vyhoveli integračným podmienkam v súlade s ich vnútroštátnym právom. Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2015, P a S (C‑579/13, EU:C:2015:369, bod 47): nemožno spochybniť, že nadobudnutie jazykových schopností a znalostí o spoločnosti hostiteľského členského štátu značne zjednodušuje komunikáciu medzi štátnymi príslušníkmi tretích krajín a domácimi štátnymi príslušníkmi a okrem toho podporuje interakciu a rozvoj sociálnych väzieb medzi nimi. Takisto nemožno spochybniť, že získanie znalostí jazyka hostiteľského členského štátu uľahčuje prístup štátnych príslušníkov tretích krajín na pracovný trh a k odbornému vzdelávaniu.

( 42 ) Podmienka stabilných, pravidelných a postačujúcich zdrojov (článok 5 ods. 1 smernice 2003/109) sa musí stanoviť pri nadobudnutí právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom. V tomto okamihu žiadateľ predloží dôkaz o tom, že má a bude mať zdroje na určitej úrovni, a to na pravidelnom základe.

( 43 ) Úplná povaha výpočtu uvedená v článku 9 smernice 2003/109 jasne vyplýva z prípravných prác, v tomto zmysle pozri komentár k článku 10 návrhu smernice Rady o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom [KOM (2001) 127 v konečnom znení (Ú. v. EÚ 2008 E, 240, s. 79)].

( 44 ) Na druhej strane je možné sa zamyslieť nad otázkou, či môžu príslušné orgány členských štátov odňať povolenie na pobyt z dôvodu zlúčenia rodiny, ak sa dodatočne zistí nesplnenie podmienok vyžadovaných smernicou 2003/86, lebo článok 16 ods. 1 písm. a) tejto smernice stanovuje, že toto povolenie je možné odňať, „keď nie sú splnené alebo prestali byť plnené podmienky ustanovené touto smernicou“.

( 45 ) Pozri poznámky k článku 10 návrhu smernice Rady o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom [KOM(2001) 127 v konečnom znení (Ú. v. EÚ 2008 E, 240, s. 79)].