NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

ANTONIO TIZZANO

prednesené 15. januára 2004 ( )

Vec C-475/01

Komisia Európskych spoločenstiev,

ktorú v konaní podporuje

Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska

proti

Helénskej republike

„Žaloba o nesplnenie povinnosti – Údajná nezlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy – Súlad tejto právnej úpravy so smernicou, ktorá nebola napadnutá – Podmienky prípustnosti – Článok 90 ES – Spotrebné dane – Ouzo a iné nápoje – Prípadná podobnosť“





1. V tomto konaní sa Európska komisia domáha určenia, že Grécko si tým, že uplatňuje nižšiu sadzbu spotrebnej dane na ouzo, než akou sú zdaňované iné alkoholické nápoje, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 90 prvého pododseku ES.

I – Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva

2. Ako je známe, článok 90 ES znie:

„Žiaden členský štát nezdaní výrobky z iných členských štátov nijakou priamou alebo nepriamou vnútroštátnou daňou prevyšujúcou dane ukladané priamo či nepriamo na podobné domáce výrobky.

Ďalej, žiaden členský štát nezdaní výrobky iných členských štátov nijakou vnútroštátnou daňou, ktorá nepriamo ochraňuje iné výrobky.“

3. Smernica Rady 92/83/EHS z 19. októbra 1992 o zosúladení štruktúr spotrebných daní pre etanol a alkoholické nápoje [z alkoholu a alkoholických nápojov – neoficiálny preklad]( ) (ďalej len „smernica 92/83“) rozdeľuje alkoholické nápoje do piatich oddielov, pričom sa každý venuje jednej kategórii: oddiel I „pivo“ (články 1 – 6); oddiel II „víno“ (články 7 – 10); oddiel III „kvasené nápoje“ (články 11 – 15); oddiel IV „medziprodukty“ (články 16 – 18) a oddiel „etanol“ (články 19 – 26).

4. Článok 19 smernice 92/83 stanovuje:

„1. Členské štáty musia uplatňovať spotrebnú daň na etanol v súlade s touto smernicou.

2. Členské štáty musia pevne stanoviť svoje sadzby v súlade so smernicou 92/84/EHS.“

5. Článok 20 tej istej smernice stanovuje:

„Na účely tejto smernice platí, že pojem ‚etanol‘ predstavujú:

– všetky produkty so skutočným obsahom etanolu vyšším ako 1,2 % objemových percent etanolu, ktoré spadajú pod KN kódy 2207 a 2208, aj keď sú tieto produkty čiastočne produktmi spadajúcimi pod iné KN kódy;

– produkty spadajúce pod KN kódy 2204, 2205 a 2206, ktoré majú skutočný obsah etanolu vyšší ako 22 % objemových percent etanolu;

– produkty obsahujúce konzumný lieh, ktoré sú buď vo forme roztoku, alebo v inej forme.“

6. Podľa článku 21 smernice sú potom členské štáty povinné uplatňovať „rovnakú sadzbu spotrebnej dane na všetky výrobky podliehajúce dani pre etanol“.

7. Článok 22 tej istej smernice však umožňuje členským štátom „uplatňovať zredukované [znížené – neoficiálny preklad] sadzby spotrebnej dane na etanol vyrábaný v malých liehovaroch“ okrem iného pod podmienkou, aby sa „zavedená zredukovaná [znížená – neoficiálny preklad] sadzba aplikovala na ich územie rovnako aj na etanol od nezávislých malých výrobcov situovaných v iných členských štátoch.“

8. Ďalej podľa článku 23:

„Nasledujúce členské štáty môžu uplatňovať zredukované [znížené – neoficiálny preklad] sadzby, ktoré sú nižšie ako minimálna sadzba, ale ktoré nie sú o viac ako o 50 % nižšie ako štandardná štátna daňová sadzba pre etanol, a to na nasledujúce produkty:

1) Francúzska republika v prípade rumu definovaného v článku 1 (4) a) nariadenia (EHS) č. 1576/89 a vyrobeného z cukrovej trstiny vypestovanej na mieste výroby podľa ustanovení článku 1(3)(1) uvedeného nariadenia, s obsahom prchavých zložiek iných ako etanol alebo metanol rovnajúcim sa alebo vyšším ako 225 gramov na hektoliter čistého etanolu a so skutočným obsahom etanolu rovnajúcim sa alebo vyšším ako 40 % objemových percent etanolu;

2) Grécka republika v prípade tých anízových liehových nápojov definovaných v nariadení (EHS) č. 1576/89, ktoré sú bezfarebné, ktoré majú obsah cukru na liter 50 gramov alebo viac a v ktorých minimálne 20 % obsahu etanolu vo finálnom produkte predstavuje etanol získaný destiláciou v tradičných medených nekontinuálnych destilačných prístrojoch s kapacitou 1000 litrov alebo menej.“

9. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že predtým nariadenie Rady (EHS) č. 1576/89 z 29. mája 1989 stanovujúce všeobecné pravidlá na definovanie, opis a uvádzanie liehovín na trh( ) (ďalej len „nariadenie 1576/89“) v článku 1 ods. 4 písm. o) bod 3 stanovovalo, že:

„Liehovina aromatizovaná anízom, ktorá sa má nazývať ‚ouzo‘ musí byť:

– vyrobená výlučne v Grécku,

– vyrobená sceľovaním alkoholov aromatizovaných destiláciou alebo maceráciou s použitím anízu a pokiaľ možno feniklu, mastixu - živice zo stromu Pistacia lentiscus Chia alebo latifolia pochádzajúceho z ostrova Chios a iných aromatických semien a ovocia; alkohol aromatizovaný destiláciou musí obsahovať aspoň 20 % obsahu etanolu z ‚ouza‘.

Destilát musí:

– byť vyrobený destiláciou v tradičných medených nekontinuálnych destilačných prístrojoch s obsahom 1 000 litrov alebo menej,

– mať obsah etanolu aspoň 55 % a nie viac ako 80 %. Ouzo musí byt' bezfarebné a musí mať obsah cukru maximálne 50 gramov na liter.“

10. Potom tiež treba pripomenúť, že smernica Rady 92/84/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii sadzieb spotrebnej dane na alkohol a alkoholické nápoje [z alkoholu a alkoholických nápojov – neoficiálny preklad] (ďalej len „smernica 92/84“)( ) ukladá členským štátom, aby neuplatňovali sadzby nižšie, ako je určitá hranica. V zmysle článku 3 ods. 1 totiž:

„Od 1. januára 1993 bude minimálna sadzba spotrebnej dane na alkohol a na alkohol obsiahnutý v iných nápojoch, ako sú uvedené v článkoch 4, 5 a 6, stanovená na 550 ECU na hektoliter čistého alkoholu.“

11. Napokon v zmysle článku 7 ods. 1 tej istej smernice:

„Grécka republika môže na etylalkohol určený pre spotrebu v okresoch Lesbos, Chios, Samos, Dodekanes, Kyklady a na určité ostrovy v Egejskom moci, a síce Thassos, Severné Sporady, Samothraki a Skiros, používať znížené sadzby spotrebnej dane.

Znížená daňová sadzba nesmie byť o viac ako 50 % nižšia ako normálna národná sadzba spotrebnej dane pre etylalkohol.“

Vnútroštátna právna úprava

12. Grécko prebralo smernicu 92/83 do svojho právneho poriadku zákonom č. 2127/93.

13. Na základe tohto zákona je sadzba spotrebnej dane 293 709 drachiem (čo sa rovná 861 949 eur) na sto litrov čistého etanolu, ale podľa článku 26 tohto zákona je znížená o 50 % pre ouzo.

II – Skutkový stav a konanie

14. Po niekoľkých súkromných sťažnostiach, v ktorých sa namietalo uplatňovanie výhodnejšej sadzby spotrebnej dane pre ouzo oproti sadzbe, ktorú grécke úrady uplatňovali na iné alkoholické nápoje ako gin, vodka, whisky, rum, tequila a arak, Komisia po tom, ako požiadala tieto úrady o vysvetlenie, zaslala listom zo 16. decembra 1998 výzvu, v ktorej namietala porušenie článku 90 ES. Nespokojná s odpoveďami, ktoré dostala, zaslala listom z 10. augusta 1999 Grécku odôvodnené stanovisko, v ktorom ho vyzvala, aby prijalo opatrenia, potrebné na odstránenie vytýkaného porušenia. Keďže tento štát odmietal zosúladiť sa s týmto stanoviskom, Komisia sa 6. decembra 2001 obrátila na Súdny dvor s touto žalobou.

15. Komisia a Helénska republika predložili Súdnemu dvoru svoje písomné pripomienky.

16. Listom zo 4. apríla 2003 vyzval Súdny dvor Komisiu, aby vysvetlila, či tvrdenia, o ktoré opiera svoju žalobu, nespochybňujú platnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83. Aj Rada bola vyzvaná, aby predložila pripomienky. Súdny dvor tiež vyzval Komisiu, aby vysvetlila, ako mohlo Grécko prebrať uvedený článok smernice bez toho, aby porušilo článok 90 ES alebo smernicu 92/84, ktorá stanovuje minimálne sadzby spotrebnej dane, ktoré sa uplatňujú na alkohol a iné alkoholické nápoje. Napokon Súdny dvor vyzval Komisiu, aby uviedla, či Francúzska republika využila možnosť, ktorú jej udelil článok 23 bod 1 smernice 92/83, a akým spôsobom.

17. Ako odpoveď na tieto výzvy predložili Komisia a Rada 17. apríla a 5. mája 2003 písomné pripomienky.

18. Komisia a Helénska republika sa okrem toho zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 16. septembra 2003.

19. Podaním podaným Súdnemu dvoru 6. mája 2002 podalo Spojené kráľovstvo návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie. Uznesením z 25. júla 2002 predseda Súdneho dvora vyhovel tomuto návrhu. Spojené kráľovstvo však v priebehu konania nepredložilo žiadne písomné pripomienky, ani sa nezúčastnilo na pojednávaní 16. septembra 2003.

III – Právna analýza

A – O neprípustnosti žaloby z dôvodu oneskoreného začatia konania pred podaním žaloby

Zhrnutie tvrdení účastníkov konania

20. Grécko tvrdí, že prijalo daňový systém, ktorý je predmetom sporu, v roku 1993 úplne v súlade s článkom 23 bodom 2 smernice 92/83 a že o tom ihneď informovalo Komisiu v zmysle článku 29 tejto smernice. Pri tejto príležitosti Komisia nevzniesla žiadne námietky a až 28. apríla 1997 oznámila svoje pochybnosti vo veci zlučiteľnosti uvedeného systému s článkom 90 ES.

21. Podľa názoru gréckej vlády teda skutočnosť, že Komisia začala konanie o nesplnenie povinnosti až po niekoľkých rokoch, hoci od roku 1993 vedela o spornej vnútroštátnej právnej úprave, predstavuje porušenie zásady dobrej viery, legitímnej dôvery a právnej istoty.

22. Komisia má opačný názor. Podľa nej má totiž rozsiahlu právomoc voľnej úvahy nielen pokiaľ ide o okamih, kedy podať žalobu podľa článku 226 druhého pododseku ES, ale aj pokiaľ ide o príležitosť začať príslušné konanie pred podaním žaloby. Práve v tomto prípade považovala za vhodné konať v dôsledku sťažnosti zo strany tretích dotknutých osôb. V každom prípade, ako uvádza Komisia, členské štáty nemôžu odôvodňovať zachovávanie vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá je v rozpore s ustanoveniami Zmluvy tým, že sa dovolávajú prípadného oneskoreného podania návrhu na začatie konania o nesplnenie povinnosti.

Posúdenie

23. Zdá sa mi, že v tomto bode je tvrdenie Komisie vernejšie všeobecne známej a ustálenej judikatúre Spoločenstva.

24. Ako totiž aj sama Komisia pripomenula, z tejto judikatúry vyplýva, že Komisii prináleží rozhodnúť, či a kedy je vhodné začať konanie v zmysle článku 226 druhého pododseku ES( ), a prináleží jej tiež rozhodnúť, či je vhodné začať konanie podľa prvého odseku toho istého článku, ktoré predchádza a slúži konaniu pred Súdnym dvorom( ). Zdá sa mi zrejmé, že na základe tohto posledného tvrdenia nemožno Komisii nepriznať voľnosť uvážiť, kedy začať uvedené konanie pred podaním žaloby.

25. Na druhej strane uvádzam, že tvrdenie gréckej vlády by bolo ukladaním lehôt na výkon právomoci Komisie na začatie konania vo veci, a teda by bolo obmedzením tejto právomoci, o ktorom nie je žiadna zmienka v textoch a ktoré nemôže byť odvodené ani zo zásady dobrej viery, legitímnej dôvery a právnej istoty.

26. Súdny dvor navyše neostal ľahostajný voči požiadavkám, o ktoré sa opierajú tieto zásady, keďže mal možnosť vysvetliť, že „v niektorých prípadoch môže príliš dlhé trvanie konania pred podaním žaloby podľa článku 169 Zmluvy [teraz článok 226 ES, ale to isté sa podľa môjho názoru môže povedať o príliš veľkom oneskorení so začatím súdneho konania] môže dotknutému štátu sťažiť vyvracanie tvrdení Komisie a v dôsledku toho aj porušiť práva na obhajobu.“( )

27. Je však na žalovanom štáte, aby preukázal ťažkosti pri vysvetľovaní a ich vplyv na výkon práva na obhajobu. V tomto prípade však Grécko nielenže nepreukázalo, ale ani nevznieslo tento argument.

28. Vzhľadom na dosiaľ uvedené sa domnievam, že táto námietka neprípustnosti je nedôvodná.

B – O predbežnej otázke týkajúcej sa existencie ustanovenia Spoločenstva, ktoré povoľuje spornú vnútroštátnu právnu úpravu

Zhrnutie tvrdení účastníkov konania

29. V odpovedi na list, ktorým Súdny dvor 4. apríla 2003 (pozri bod 16 vyššie), vyzval Radu, aby predložila vyjadrenie, Rada bez toho, aby formálne vzniesla námietku neprípustnosti, namieta, že touto žalobou v skutočnosti Komisia nespochybňuje zlučiteľnosť správania helénskej vlády s právom Spoločenstva, ale priamo platnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83.

30. Podľa jej názoru to však nie je zlučiteľné so systémom žalôb, ktoré upravuje Zmluva. Ako vysvetlil Súdny dvor, tento systém „rozlišuje medzi žalobami podľa článkov 226 ES a 227 ES, ktoré majú za cieľ určenie, že členský štát nesplnil svoje povinnosti, a žalobami podľa článkov 230 ES a 232 ES, ktoré majú za cieľ preskúmanie zákonnosti aktov alebo opomenutí inštitúcií Spoločenstva“. A to preto, že dva typy žalôb sledujú rozdielne ciele a podliehajú rozdielnym postupom a podmienkam( ). Ako pokračuje Rada, umožnenie Komisii, aby v rámci konania o nesplnenie povinnosti, a teda mimo lehôt uvedených v článku 230 piatom pododseku ES, namietala platnosť aktu prijatého inou inštitúciou by nebolo v súlade so zásadou právnej istoty, na základe ktorej nemôžu byť akty Spoločenstva spochybňované bez časového obmedzenia.

31. Vo svojej odpovedi na tú istú výzvu Súdneho dvora, aby Komisia predložila vyjadrenie, Komisia namieta tieto úvahy a tvrdí, že táto žaloba účinne a výlučne smeruje proti správaniu gréckej vlády, a že teda nemá v úmysle akýmkoľvek spôsobom spochybniť platnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83.

32. Na vysvetlenie času a okolností svojho podania pripomína Komisia rozsudok Súdneho dvora vo veci Socridis. Z tohto rozsudku podľa žalobkyne vyplýva, že aj keď smernica vyžaduje na svoje prebratie spôsoby, ktoré sú nezlučiteľné so Zmluvou, nie je preto nezákonná; bude ňou iba vtedy, ak priestor pre voľbu ponechaný štátom, nie je dostatočne široký, aby im umožnil prebratie smernice v zmysle, ktorý je v súlade s ustanoveniami Zmluvy.( ) K tomuto však v predmetnom prípade nedošlo, keďže článok 23 bod 2 smernice 92/83 neukladá, ale obmedzuje sa na umožnenie Grécku, aby uplatňovalo znížené sadzby spotrebnej dane pre ouzo. Z toho vyplýva, že bez predchádzajúcej vedomosti o tom, ako a kedy dotknutý členský štát uplatní toto ustanovenie, Komisia nemohla ani podať žalobu o vyhlásenie neplatnosti smernice v zmysle článku 230 ES, ani ihneď konať proti tomuto štátu.

33. Na podporu tohto postoja Komisia pripomína, že sedemnáste „odôvodnenie“ smernice 92/83 stanovuje, že v prípadoch, „keď členské štáty majú povolenú aplikáciu zredukovaných [znížených – neoficiálny preklad] sadzieb, nesmú tieto zredukované [znížené – neoficiálny preklad] sadzby spôsobiť deformáciu konkurenčných podmienok v rámci vnútorného trhu“. Týmto „odôvodnením“ – uvádza Komisia – presunula Rada na členské štáty zodpovednosť za overenie, či je uplatňovanie znížených sadzieb v prospech určitých výrobkov zlučiteľné so Zmluvou.

34. V tomto prípade teda prináležala Grécku zodpovednosť za to, aby uplatňovala článok 23 bod 2 smernice spôsobom, ktorým neporuší právo Spoločenstva, a toto – uznáva Komisia – by bolo možné len vtedy, keby sa vzdalo možnosti uplatňovať výnimku povolenú týmto ustanovením.

35. Pokiaľ ide o námietku rozdielneho zaobchádzania, ktoré bolo vyhradené Francúzsku vo vzťahu k obdobnej možnosti, ktorú povoľoval tomuto štátu článok 23 bod 1 smernice 92/83, aby mohlo uplatňovať znížené sadzby spotrebnej dane na rum, Komisia uvádza, že v tomto prípade sa výnimka opierala o článok 227 (teraz článok 299) ods. 2 ES, ktorý stanovuje, že Rada prijme osobitné opatrenia, ktorých cieľom je podporiť ekonomický a sociálny rozvoj francúzskych zámorských departementov.( )

36. Na pojednávaní potom Komisia ešte uviedla, že nemala a nemá v úmysle spochybňovať zákonnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83 ani priamo, ani nepriamo (osobitne, námietkou neplatnosti podľa článku 241 ES). Podľa jej názoru však aj napriek tomu, že nakoniec táto žaloba má na toto hľadisko vplyv, nie je možné z toho vyvodzovať, že to bráni riadnemu výkonu právomoci, ktorú má Komisia podľa článku 226 ES. A to preto, že žaloba o neplatnosť a žaloba o nesplnenie povinnosti majú rozdielny účel, ako aj preto, že Zmluva neustanovuje žiadne medze právomoci Komisie na podanie žaloby o nesplnenie povinnosti, ale naopak, dáva jej široký priestor pre voľnú úvahu. Ale predovšetkým – a toto sa mi zdá ako ústredný bod úvahy Komisie – pretože aj napriek tomu, že uplynula lehota na podanie žaloby o neplatnosť aktu sekundárneho práva, ktorý povoľuje výnimku, Komisia má stále oprávnenie/povinnosť namietať nezlučiteľnosť správania, ktoré sa opiera o takúto výnimku, so Zmluvou. Podľa jej názoru totiž nemôže byť zachovávanie podobného správania odôvodnené ani v mene zásady právnej istoty.

37. Napokon, pripomína Komisia, Súdny dvor už mal v rámci konaní o prejudiciálnej otázke príležitosť vyložiť ustanovenie Zmluvy tak, že viedol zákonodarcu k tomu, aby považoval ustanovenia sekundárneho práva, ktoré sa opierajú o takéto ustanovenie, za nezákonné, a teda aby sa zmenili. Tak to bolo výslovne v rozsudku Barber( ), s ohľadom na možnosť, ktorú členským štátom povoľoval článok 9 smernice 86/378/EHS( ), odložiť uplatňovanie zásady rovnosti zaobchádzania uvedenej v článku 119 Zmluvy ES (teraz článok 141 ES), ak ide o určenie vekovej hranice odchodu do starobného dôchodku. Na základe tohto rozsudku, v ktorom Súdny dvor potvrdil, že článok 119 Zmluvy ES nepripúšťa takýto typ výnimiek, sa Rada domnievala, že takéto ustanovenia smernice 86/378 boli čiastočne nezákonné, a bolo ich preto treba zmeniť.( )

38. Grécko, ktoré malo možnosť vyjadriť sa k podstate sporu iba na pojednávaní, sa pripája k námietkam Rady a dodáva, že daňový systém, ktorý je predmetom sporu, preberá doslovne článok 23 bod 2 smernice 92/83; že takéto ustanovenie nemohlo byť súčasťou smernice bez toho, aby bola vopred posúdená jeho zlučiteľnosť so Zmluvou; a že teda jej účel, čiže ochrana regionálneho a tradičného výrobku, akým je ouzo, by očividne nebolo možné sledovať – ako žiada Komisia – keby to nebolo možné uplatniť žiadnym spôsobom.

Posúdenie

39. Tvrdenia účastníkov konania som uvádzal dosť zoširoka nielen preto, že podľa môjho názoru to bolo ústrednou otázkou tohto konania, ale aj preto, že postoje účastníkov konania skomplikovali jeho právnu kvalifikáciu. Túto otázku by sme totiž mohli považovať za otázku prípustnosti, keby sme vytýkali Komisii (ako sa zdá, že robí Rada), že touto žalobou chcela obísť uplynutie lehoty, ku ktorému došlo podľa článku 230 piateho pododseku ES, aby sa domáhala vyslovenia neplatnosti článku 23 bodu 2 smernice 92/83. V opačnom prípade, ak by išlo (ako to podľa vlastného vyhlásenia chcela Komisia) skutočne o zákonnosť postupu gréckej vlády, a tým možnosť napadnúť také správanie bez ohľadu na jeho zlučiteľnosť s týmto ustanovením, by potom išlo o otázku vo veci samej a v dôsledku toho by bola žaloba dôvodná. Práve pre túto latentnú dvojznačnosť otázky oddelím posúdenie otázky prípustnosti a otázky žaloby vo veci samej.

40. Vzhľadom na uvedené je bezodkladne potrebné vyriešiť túto dvojznačnosť tým, že z dôvodov, ktoré uvediem, zamietnem námietku Rady.

41. Táto námietka, ako som uviedol, vychádza z podozrenia, že pod zámienkou konania o nesplnenie povinnosti má táto žaloba v skutočnosti v úmysle spochybniť zákonnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83.

42. Ale keby malo byť toto účelom žaloby, bolo by ľahké predpovedať jej negatívny výsledok. Bolo by totiž treba namietať, ako urobila tiež Rada, že Komisia sa zdržala toho, aby priamo a včas podala žalobu proti ustanoveniu smernice, ktoré je predmetom sporu, ako to mohla ľahko urobiť, keďže tým, že navrhla akt, dobre poznala jeho obsah a to, čo z neho vyplýva už od okamihu jeho prijatia. Nemohla by teda reagovať až o niekoľko rokov neskôr, spochybňujúc zákonnosť aktu inými spôsobmi, než ako to ustanovuje systém, a ešte menej by to mohla urobiť použijúc postup, akým je konanie o nesplnenie povinnosti, ktoré by skončilo tak, že by nespravodlivo postihlo nie autora, ale adresáta aktu, alebo lepšie povedané prvého prostredníctvom druhého.

43. Keby teda snáď žaloba nechcela napadnúť správanie gréckej vlády, ale článok 23 bod 2 smernice 92/83, o ktorý sa také správanie opiera, táto žaloba by musela byť vyhlásená za neprípustnú práve preto, že by nevhodným spôsobom použila systém žalôb ustanovený Zmluvou.( )

44. Ako som už ale pripomenul, Komisia rozhodne odmieta každé podozrenie zo zneužitia procesu. Cieľom, ktorý opakovane uvádzala, je jedine určiť nezlučiteľnosť gréckej právnej úpravy, ktorá je predmetom konania, s článkom 90 ES. Naopak, vôbec nemá v úmysle spochybňovať zákonnosť ustanovenia smernice, ktoré uvedená právna úprava prebrala.

45. Za takýchto okolností teda nevidím žiadny dôvod na to, aby sme sa pri určení predmetu tejto žaloby nepridŕžali týchto upresnení, o to viac, že Komisia poskytla v tomto ohľade osobitné odôvodnenie .

46. Tvrdí totiž, že radšej začala konanie o nesplnenie povinnosti, ako by podala žalobu o neplatnosť v zmysle článku 230 ES, pretože podľa jej názoru v tomto prípade nie je predmetom konania zákonnosť spomínaného ustanovenia smernice, ale práve a iba správanie sa gréckej vlády.

47. Podľa Komisie totiž dotknuté ustanovenie neukladá Helénskej republike povinnosť prijať spornú daňovú právnu úpravu, ale ponecháva jej voľnosť zvoliť si, ako a či ju prijme. Predmetom tejto žaloby je teda táto voľba a nie ustanovenie smernice; na druhej strane z tohto istého dôvodu nemohlo byť začaté konanie o nesplnenie povinnosti pred tým, než grécka vláda vykonala uvedenú voľbu.

48. Musím ale uviesť, že aj keď ostanem pri výklade, ktorý uvádza Komisia, je namáhavé sledovať jej úvahu.

49. Isteže, z článku 23 bodu 2 smernice 92/83 zjavne vypláva, že Grécko sa mohlo voľne rozhodnúť, či a kedy uplatní možnosti, ktoré mu boli priznané, ale rovnako zjavne vyplýva tiež, že tento štát sa vôbec nemohol voľne rozhodnúť ako uplatniť tieto možnosti.

50. Ako totiž uznala sama Komisia, Grécko bolo postavené pred nasledujúcu voľbu: buď jednoducho uplatní túto výnimku, ktorú mu povoľoval článok 23 bod 2 smernice 92/83, ale v tomto prípade by porušilo (podľa toho, čo teraz tvrdí žalobkyňa) článok 90 ES, alebo ju uplatní s rozšírením na všetky výrobky, ktoré sú podobné a/alebo konkurujúce ouzu, ale v tomto prípade by porušilo smernicu 92/84, ktorá ako je uvedené (pozri bod 10 vyššie), v zásade členským štátom zakazuje uplatňovať nižšie sadzby, ako je minimálna sadzba.

51. Inými slovami, pridŕžajúc sa tvrdenia Komisie, Grécko nemalo žiadnu možnosť vybrať si, ako uplatniť toto ustanovenie spôsobom, ktorý je zlučiteľný s pravidlami Zmluvy (rozsudok Socridis, už citovaný v bode 32 vyššie); malo len nezmyselnú „slobodu“ nepoužiť výnimku, ktorú mu povoľovalo toto ustanovenie. Podľa Komisie však mal tento štát zo svojej vlastnej iniciatívy urobiť práve toto, aby sa vyhol porušeniu článku 90 ES.

52. Odhliadnuc od skutočnosti, že takýmto spôsobom skončíme tak, že uložíme adresátom aktu zodpovednosť za posúdenie, či správanie, ktoré tento akt povoľuje, je alebo nie je zákonné, treba sa opýtať, z akého dôvodu a na akom základe sa mala grécka vláda domnievať, že mala oprávnenie/povinnosť samostatne urobiť takéto posúdenie. O to viac, že: zákonodarca Spoločenstva zjavne už sám takéto posúdenie urobil, keď formálne aj výslovne povolil takúto výnimku; že sa sama Komisia zdržala toho, aby ju napadla v lehote (a ešte dlho potom); že význam právnej úpravy nie je pochybný; že aj iné členské štáty (ako napríklad Francúzsko) bez ohľadu na to, z akých dôvodov, dostali zároveň a za obdobných podmienok povolenie uplatniť rovnaké výnimky. Vo veci samej potom nemohla grécka vláda dospieť k iným výsledkom, k akým dospela Komisia, pokiaľ ide o zákonnosť výnimky, pretože sa napríklad domnievala (ako sa v skutočnosti domnieva), že medzi ouzom a inými dotknutými výrobkami nie je podobnosť a že rozdielne zaobchádzanie povolené výnimkou je oprávnené na základe požiadaviek ochrany regionálnych a tradičných výrobkov? A ak bolo takéto jej posúdenie, kto, ako a kedy ho mohol a mal upozorniť o opaku? Samotná Komisia, ak a vtedy, keď sa rozhodla všimnúť si to?

53. Na druhej strane sa mi ani nezdá, stále vychádzajúc z logiky Komisie, že by vyhlásenie uvedené v už spomínanom sedemnástom „odôvodnení“ smernice, podľa ktorého v prípadoch, keď členské štáty majú povolenú aplikáciu znížených sadzieb, „nesmú tieto zredukované [znížené – neoficiálny preklad] sadzby spôsobiť deformáciu konkurenčných podmienok v rámci vnútorného trhu“ (pozri bod 33 vyššie), mohlo predstavovať určitý druh varovania pre grécku vládu.

54. Nie je naopak vôbec zrejmé, že toto „odôvodnenie“ sa vzťahuje na všetky prípady, v ktorých smernica ustanovuje uplatňovanie znížených sadzieb. Nedalo by sa totiž vysvetliť, prečo potom v paragrafovom znení tejto smernice je spomínaný zákaz výslovne uvedený v niektorých ustanoveniach, ktoré upravujú takéto sadzby( ), a nie je naopak uvedený v článku 23. Práve rozdielna právna úprava potvrdzuje, že to, čo bolo osobitne zákonodarcom Spoločenstva povolené Grécku pre ouzo (ako Francúzsku pre rum), bola oficiálna výnimka zo všeobecných pravidiel smernice.

55. Nezdá sa mi teda, že by bolo možné uplatňovanie tejto výnimky posúdiť ako nezákonné, pretože by sa takto odôvodnila istá obrátená samoochrana, ktorú Komisia požaduje od Grécka.

56. Uvedené nie je v rozpore s rozsudkom Barber, na ktorý sa Komisia podľa môjho názoru nevhodne odvoláva na podporu svojho vlastného tvrdenia (pozri bod 37 vyššie). Pripomínam, že v predmetnom prípade sa domáhalo, aby sa Súdny dvor ako o prejudiciálnej otázke vyjadril o rozsahu všeobecného ustanovenia Zmluvy (článku 119 Zmluvy ES) (a teda nešlo o jednostranné posúdenie jedného účastníka konania). V dôsledku tohto rozsudku sa veľmi obmedzil rozsah smernice, ktorá bola založená na uvedenom ustanovení, a následne sa stalo správanie členských štátov povolené touto smernicou s ňou nezlučiteľné.

57. Odhliadnuc od ďalších úvah, ktoré z uvedeného odvodím onedlho (bod 61), obmedzím sa na to, že na účely tohto konania zdôrazním tak, ako uznal Súdny dvor v uvedenej situácii, že členské štáty „mohli rozumne predpokladať“, že uplatňovanie smernice je správne, a teda že nemohli byť postihnutí za správanie, ktorého sa dopustili (bod 43). To potvrdzuje, že neprislúcha členským štátom posudzovať zákonnosť právnej úpravy Spoločenstva, ktorá povoľuje určité ich správanie (dodávam, že v tom prípade to bolo menej jednoznačné než v tomto prípade).

58. Komisia by ale mohla namietať (a ak dobre rozumiem, je to práve toto, čo napáda), že v tejto žalobe mala v úmysle poukázať na to, čo sa mohlo zdať nejasné gréckej vláde, najmä tak, že sa domáhala, aby Súdny dvor vysvetlil, že sa táto vláda tým, že využíva výnimku, ktorú jej povoľuje článok 23 bod 2 smernice, dopustila správania, ktoré je v rozpore so Zmluvou. Z tohto teda vychádza voľba začať konanie o nesplnenie povinnosti, keďže toto na rozdiel od žaloby o neplatnosť smeruje práve proti správaniu sa štátu.

59. Zdá sa mi ale, že takáto argumentácia odporuje skutkovému stavu. Ako som totiž pred chvíľou uviedol, správanie sa gréckej vlády bolo povolené uvedeným ustanovením smernice a táto nenechávala tejto vláde žiadny priestor pre voľnú úvahu. A teda to, čo táto žaloba napáda, nie sú spôsoby uplatnenia článku 23 bodu 2 smernice (pričom úplný súlad s ustanovením nebol v skutočnosti nikdy žiadnym spôsobom napadnutý( )), ale prosté uplatňovanie tohto ustanovenia, a teda práve a iba skutočnosť výkonu práva priznaného týmto ustanovením.

60. Zdá sa mi ale zložité pochopiť, ako môže prosté uplatňovanie ustanovenia, ktoré subjektu priznáva právo, spôsobiť porušenie Zmluvy bez toho, aby bola spochybnená samotná zákonnosť ustanovenia, ktoré je právnym základom takého práva. V skutočnosti existujú dve možnosti: alebo je ustanovenie zákonné, ale potom nemôže nebyť nezákonný aj riadny výkon práva, ktoré toto ustanovenie priznáva, alebo nie je zákonné, ale potom chýba právny základ pre toto právo, a nejde (len) o spochybnenie zákonnosti jeho výkonu. To, čo sa mi zdá skutočne ťažké pochopiť, je tvrdenie, že ustanovenie je zákonné, ale správanie subjektu, ktoré je s ním v úplnom súlade, zákonné nie je.

61. Práve spomínaný rozsudok Barber napokon takéto úvahy potvrdzuje. Z neho totiž vyplýva, že pokiaľ sa uvažovalo o probléme z dôvodu správania sa členských štátov, účastníkov uvedeného konania, bolo to preto, že v dôsledku výkladu Súdneho dvora nemali ustanovenia sekundárneho práva, ktoré toto správanie povoľovali, oporu v článku 119 Zmluvy ES. Ešte skôr než správanie boli teda spochybnené práve tieto ustanovenia. A skutočne, ako sme videli (ods. 37), práve voči nim zasiahla Rada na návrh Komisie, aby ich primerane upravila.

62. Zdá sa mi teda, že aj tieto predchádzajúce úvahy potvrdzujú, že nie je možné nebrať ohľad na súvislosť, ktorá existuje medzi správaním sa členského štátu a ustanovením smernice, ktoré ho povoľuje, a teda že nie je možné spochybniť prípustnosť prvého bez toho, aby sa predtým nenamietala zákonnosť druhého.

63. Komisia sa naopak, ako sme videli (bod 36), domnieva, že také správanie sa musí postihovať per sé, a teda nezávisle na zákonnosti ustanovenia práva Spoločenstva, o ktoré sa opiera, pretože jeho zachovávanie sa nemôže nijak odôvodniť, a to ani v mene zásady právnej istoty. Preto nie je relevantné, že toto ustanovenie nebolo napadnuté a , ako je tomu v tomto prípade, v dôsledku uplynutia lehoty na podanie žaloby o neplatnosť ani nemohlo byť napadnuté.

64. Podobná požiadavka ale musí byť podľa môjho názoru rázne odmietnutá, a to nielen preto, že je v rozpore s predtým uvedenými logickými tvrdeniami (bod 60), ale najmä preto, že vzbudzuje najvážnejšie a podložené obavy. Nakoniec by totiž nevyhnutne zaviedla do systému závažné prvky neistoty a dokonca destabilizácie, keďže takto by sa adresáti aktu Spoločenstva nikdy nemohli spoľahnúť na právne účinky aktu a najmä na práva, ktoré sú ním priznané.

65. Tvrdenie Komisie by teda bolo v priamom rozpore s ustálenými a základnými zásadami právneho poriadku Spoločenstva, ktoré by bolo treba na základe tohto tvrdenia nevysvetliteľne a bezdôvodne obetovať v mene nečinnosti tých, ktorí mali alebo mohli ovplyvniť zákonnosť aktu. Ako je zrejmé, narážam na zásadu právnej istoty a na jej prirodzený dôsledok, zásadu prezumpcie zákonnosti aktov inštitúcií Spoločenstva.

66. Ako je známe, na základe tejto zásady sa musia akty Spoločenstva považovať za zákonné a mať vlastné právne účinky až dovtedy, kým nie sú zrušené v prípadoch, formách a za podmienok ustanovených Zmluvami( ): ide o zrušenie aktu zo strany tej istej inštitúcie, ktorá ho prijala, alebo žalobu o neplatnosť alebo o incidenčnú námietku neuplatňovania podľa článku 241 ES, alebo o vyhlásenie neplatnosti v nadväznosti na konanie o prejudiciálnej otázke podľa článku 234 ES. A to práve preto, že je potrebné „ochraňovať právnu istotu vyhýbaním sa tomu, aby sa akty Spoločenstva, ktoré spôsobujú právne účinky, donekonečna spochybňovali“( ).

67. V tomto prípade však nenastala žiadna z týchto okolností, pretože ako som už viackrát uviedol, zákonnosť článku 23 bodu 2 smernice 92/83 nebola nijako spochybnená.

68. Ale ak je to tak, ak sa teda musí predpokladať zákonnosť ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré povoľuje správanie sa Grécka a ako také by mohlo mať vlastné právne účinky, nevyhnutne z toho vyplýva, že keďže platí to, čo bolo uvedené predtým, musí sa považovať za zákonné aj správanie, ktoré toto ustanovenie povoľuje, a teda aj sporná vnútroštátna právna úprava.

69. Z toho teda treba vyvodiť, že to, čo napáda Komisia, nemá žiaden dôvod na existenciu, a teda že táto žaloba je nedôvodná.

70. Ešte predtým, než to uzavriem, chcem upresniť, že to, čo je uvedené v predchádzajúcom texte, nemá za cieľ podceniť zásadnú otázku, o ktorú sa opiera žaloba Komisie, a ani hľadanie vhodných opravných prostriedkov v prípadoch, akými je tento, ktorých výsledkom je napriek všetkému zachovávanie situácií, ktoré sú podľa Komisie v rozpore so všeobecnými ustanoveniami Zmluvy. Skutočnosť však je taká, že ak Komisia bez ohľadu na dôvody nemohla vykonávať včasný dohľad nad takýmito situáciami, bude sa môcť a musieť pri výkone svojho poslania snažiť ich napraviť s využitím všetkých nástrojov, ktoré ustanovuje systém, vrátane, ako sa to stalo po rozsudku Barber, navrhnutia zmeny alebo zrušenia príslušných ustanovení. Naopak, nemôže žiadať, aby sa v mene tohto poslania menili presné a zásadné pravidlá systému, aj keby malo vzniknúť riziko, že situácie, ktorých zákonnosť spochybňuje, ostanú zachované. Na druhej strane toto nie je ani nové, ani zriedkavé tvrdenie, pretože právne poriadky nie sú kráľovstvo dokonalosti, ale pravidiel, medzi ktorými je aj už spomínaná zásada právnej istoty.

71. Na záver navrhujem, aby Súdny dvor vyhlásil, že táto žaloba sa musí zamietnuť ako nedôvodná.

C – O veci samej

72. Naznačený návrh spôsobuje, že prejednanie otázok týkajúcich sa veci samej je nadbytočné. Z dôvodu úplnosti a podporným spôsobom sa však aj tak budem venovať vývoju niektorých otázok.

Zhrnutie tvrdení účastníkov konania

73. Komisia namieta, že Grécko uplatňuje pre ouzo, čiže pre hlavný alkoholický nápoj vyrobený v Grécku, sadzbu spotrebnej dane, ktorá je o 50 % nižšia ako sadzba, ktorá sa uplatňuje na nápoje ako gin, vodka, whisky alebo rum. To predstavuje zakázanú diskrimináciu v zmysle článku 90 prvého pododseku ES, keďže diskriminujúce zdanenie postihuje nápoje, ktoré sa musia považovať za navzájom podobné v zmysle uvedenej právnej úpravy.

74. Táto podobnosť vyplýva predovšetkým zo samotnej smernice 92/83, ktorá zoskupila uvedené nápoje do rovnakej daňovej kategórie („etanol“), keďže majú všetky ako spoločný znak vyšší stupeň alkoholu. Podľa Komisie z rozsudku Súdneho dvora vo veci C-302/00( ) vyplýva tiež, že skutočnosť, že dva výrobky patria do tej istej daňovej kategórie, je príznakom ich podobnosti v zmysle článku 90 ES.

75. Komisia ďalej pripomína rozsudky Súdneho dvora vo veciach C-171/78( ) a C-230/89( ), pri ktorých sa pristavím neskôr, podľa ktorých je dostatočnou okolnosťou na vylúčenie podobnosti medzi dotknutými nápojmi skutočnosť, že existujú rozdielne zvyky pri spotrebe týchto výrobkov v tom zmysle, že ouzo sa podáva najmä k predjedlu alebo k hlavnému jedlu, zatiaľ čo iné alkoholické nápoje sa konzumujú ako aperitívy alebo digestívy.

76. Komisia naopak dodáva, že podobnosť ouza s inými alkoholickými nápojmi sa dá vyvodiť zo skutočnosti, že ako väčšina takýchto nápojov, aj ono pochádza z destilácie určitých surovín, má približne rovnaký stupeň alkoholu (37,5 %), zodpovedá rovnakým potrebám spotrebiteľov a môže sa konzumovať v čistom stave ako aj riedené.

77. Komisia pripúšťa, že je pravda, že tento nápoj vykazuje určité rozdiely oproti iným alkoholickým nápojom, najmä pokiaľ ide o jeho chuť viazanú na použitie určitých aromatických látok a na výrobu v tradičných medených prístrojoch. Tieto rozdiely sa však nemôžu považovať za určujúce na účely posúdenia podobnosti medzi alkoholickými nápojmi, pretože keby to bolo tak, žiadny nápoj by sa nemohol považovať za podobný inému. Práve preto, aby sme sa vyhli takémuto dôsledku, vysvetlil Súdny dvor, že posúdenie podobnosti v zmysle článku 90 ES sa nezakladá na kritériu totožnosti, ale na obdobnosti medzi výrobkami.

78. Na druhej strane Súdny dvor vo veci C-230/89( ) odmietol tvrdenie gréckych úradov, podľa ktorého nie sú ouzo a whisky podobné, pretože prvý je tradičný grécky nápoj a ako taký je predmetom veľkej ľudovej spotreby, zatiaľ čo druhý spotrebitelia považujú za luxusný výrobok.

79. V každom prípade skutočnosť, že ouzo je tradičný výrobok, nie je dostatočná podľa Komisie na to, aby ho odlíšila od iných alkoholických nápojov, vymenovaných v článku 1 ods. 4 nariadenia č. 1576/89, keďže mnohé z týchto nápojov sa vyrábajú podobne tradičným spôsobom a sú viac‑menej zviazané so zvykmi a spôsobmi života krajiny pôvodu.

80. Keby sme pripustili existenciu podobnosti medzi dotknutými výrobkami, Komisia uvádza, že sporné daňové opatrenie by nemohlo byť odôvodnené odvolaním sa na skutočnosť, že podľa tohto tvrdenia samotná smernica 92/83 umožňuje uplatňovanie znížených sadzieb. Takéto tvrdenia sú totiž prípustné iba v rozsahu, pokiaľ nespôsobujú diskrimináciu výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov. V tomto prípade naopak Grécko uplatňuje zníženú sadzbu spotrebnej dane výlučne pre domáci alkoholický nápoj, pričom znevýhodňuje podobné výrobky pochádzajúce z iných členských štátov.

81. Rovnako sa stále na účely odôvodnenia spornej gréckej právnej úpravy nemožno odvolávať na článok 7 smernice 92/84, pretože je pravda, že toto ustanovenie umožňuje Grécku uplatniť zníženú sadzbu spotrebnej dane v prospech etylénu konzumovaného v určitých regiónoch, ale týka sa spotreby a nie výroby nápoja a v každom prípade nevylučuje, aby túto výhodu nevyužili aj výrobky pochádzajúce z iných členských štátov.

82. Grécko má samozrejme diametrálne odlišný názor, ktorý analyticky napáda tvrdenie Komisie na základe tvrdení, ktoré uvediem ďalej.

Posúdenie

83. Predtým ako zaujmem postoj k argumentom účastníkov konania, musím uviesť, že ako v žalobe, tak aj v replike a na pojednávaní Komisia výslovne uviedla, že táto žaloba sa týka iba údajného porušenia prvého pododseku článku 90 ES.

84. Z toho vyplýva, že jediná otázka vo veci samej, o ktorej má Súdny dvor rozhodnúť v tomto konaní je, či ouzo je alebo nie je podobným výrobkom, akými sú iné alkoholické nápoje spomenuté Komisiou ako whisky, gin, rum alebo vodka. Keby to tak totiž bolo, nebola by žiadna pochybnosť o tom, že uplatňovanie zníženej sadzby spotrebnej dane v prospech ouza by bolo porušením článku 90 prvého pododseku ES, pretože je definované v zmysle článku 1 ods. 4 písm. o) bodu 3 nariadenia č. 1576/89 ako výrobok vyrobený v Grécku (pozri bod 9 vyššie), zatiaľ čo whisky, gin, rum alebo vodka sú výrobky pochádzajúce väčšinou z iných členských štátov. Naopak, keby to bolo vylúčené alebo by nebolo dostatočne preukázané, že tieto výrobky sú podobné, žaloba by sa musela zamietnuť ako nedôvodná, keďže Súdny dvor sa nemal vyjadriť ani podporným spôsobom k tomu, či môže mať sporný daňový systém ochranársku povahu, čo je porušením druhého pododseku toho istého článku.

85. Stále ešte na úvod uvádzam, že účastníci tohto konania sa opierajú väčšinou o judikatúru Súdneho dvora, ktorá je v tejto veci skutočne veľmi bohatá. Táto judikatúra sa však spravidla vzťahuje na konkrétne výrobky a tým aj na špecifické situácie, čo účastníkom konania umožnilo, aby sa v jednom alebo v opačnom zmysle odvolávali na tie isté prípady.

86. Po tomto úvode pristúpim k posúdeniu tvrdení vo veci samej, pričom budem vychádzať z bodu, ktorý sa mi nezdá sporný. Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že pojem „podobné“ uvedený v článku 90 prvom pododseku ES „sa musí posúdiť po preskúmaní, či výrobky, o ktoré ide, majú obdobné vlastnosti a zodpovedajú tým istým požiadavkám spotrebiteľov, a to nie podľa kritéria prísnej totožnosti, ale obdobnosti a porovnateľnosti pri použití“( ).

87. Osobitne potom, pokiaľ ide o posúdenie povahy podobnosti medzi dvomi kategóriami alkoholických nápojov, „treba v prvom rade vziať do úvahy súhrn objektívnych vlastností oboch kategórií nápojov, akými sú ich pôvod, ich výrobné postupy, ich organoleptické vlastnosti, osobitne chuť a obsah alkoholu, a v druhom rade skutočnosť, že tieto dve kategórie nápojov môžu alebo nemusia zodpovedať rovnakým požiadavkám spotrebiteľov“( ).

88. Aby sa teda dve kategórie alkoholických nápojov mohli považovať za podobné v zmysle článku 90 prvého pododseku, musia spĺňať dve podmienky: musia mať „súhrn“ obdobných „objektívnych vlastností“ a musia „zodpovedať rovnakým požiadavkám spotrebiteľov“.

89. Z tejto judikatúry je možné stále na rovnaký účel vyvodiť, že nestačí, ak je splnená iba jedna z uvedených podmienok, ale je potrebné, aby boli splnené kumulatívne. Súdny dvor totiž vylúčil, aby sa dva nápoje, ktoré vykazujú „zásadne rozdielne vlastné vlastnosti“, akými sú výrobné postupy a organoleptické vlastnosti, mohli považovať za podobné jednoducho preto, lebo by mohli „poskytovať rovnaké spôsoby spotreby“( ).

90. Použijúc teraz tieto zásady na tento prípad predovšetkým uvádzam, že pokiaľ ide o objektívne vlastnosti sporných výrobkov, je ľahké konštatovať, že ako ouzo, tak aj iné nápoje, o ktoré ide, vykazujú niektoré obdobnosti, akými je vyšší obsah alkoholu alebo poľnohospodársky pôvod alkoholu, ktorý je v nich obsiahnutý. Je však tiež pravda, že sa jasne odlišujú v niektorých iných dôležitých hľadiskách, akými sú chuť, použité suroviny a výrobné postupy.

91. Sama Komisia napokon tieto rozdiely nenapáda, ale namieta, že keby boli určujúcimi na účely uplatnenia článku 90 prvého pododseku ES, žiadny alkoholický nápoj by sa nemohol považovať za podobný inému, pretože ako už bolo uvedené, Súdny dvor vysvetlil, že preskúmanie podobnosti sa neopiera o kritérium totožnosti, ale o kritérium obdobnosti.

92. Pripomínam však s gréckou vládou, že označenie „ouzo“ je vyhradené iba alkoholickému nápoju vyrobenému zo surovín a výrobným postupom opísaným v článku 1 ods. 4 písm. o) bod 3 nariadenia č. 1576/89 (pozri bod 9 vyššie). Osobitne, tento nápoj sa získava prostredníctvom použitia semienok anízu a prípadne feniklu, z mastixu zo živice z ostrova Chios a iných aromatických semien, rastlín a ovocia a prostredníctvom procesu destilácie v tradičných medených nekontinuálnych destilačných prístrojoch s kapacitou 1 000 litrov alebo menej.

93. Ouzo sa teda vyrába zo surovín a výrobnou metódou, ktorá mu dáva špecifické organoleptické a dobre rozlíšiteľné vlastnosti oproti ostatným alkoholickým nápojom, ktoré majú každý, ako vyplýva z článku 1 ods. 4 nariadenia č. 1576/89, veľmi špecifické organoleptické vlastnosti.( ) V dôsledku toho – a toto podporuje aj spoločná skúsenosť – aj jeho chuť je nielen že nie totožná, ale sa nemôže považovať za obdobnú chuti iných spomínaných nápojov.

94. V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor pri inej príležitosti potvrdil, že hoci má vermut porovnateľný obsah alkoholu s tichým ovocným vínom, „treba napriek tomu vziať do úvahy okolnosť, že nie je vyrobený z rovnakých surovín ako ovocné víno, keďže sa k hroznovému vínu pridáva nielen etylén, ale aj určité zloženie bylín v minimálnom množstve, ktoré dáva vermutu osobitnú chuť“. Z toho vyplýva, „že organoleptické vlastnosti vermutu nezodpovedajú vlastnostiam tichých ovocných vín a že tieto dve kategórie nápojov zodpovedajú rozdielnym požiadavkám spotrebiteľov“( ).

95. Práve s ohľadom na tieto požiadavky sa zdá, že ďalšie okolnosti tiež potvrdzujú rozdiel medzi nápojmi, o ktoré ide. Ako totiž zdôraznila grécka vláda, bez toho, aby jej Komisia protirečila, ouzo sa konzumuje predovšetkým s jedlom (osobitne s rybami a s tradičnými gréckymi jedlami), osobami prevažne vyššieho veku ako 45 rokov a v tradičných podnikoch (ako sú vinárne alebo kaviarne – reštaurácie alebo „ouzerie“), pričom whisky, gin, rum a vodka sa obyčajne konzumujú oddelene od jedál, alebo ak sa konzumujú hneď pred alebo po jedle, tak ako aperitívy alebo digestívy, hlavne osobami, ktorých vek je medzi 18 a 44 rokov, a v podnikoch, kde sa ponúkajú výlučne nápoje (ako bary, „puby“ a diskotéky). V tejto súvislosti pripomínam, že podľa Súdneho dvora likérové typy vína, ako je sherry a madera, ktoré “sa zvyčajne konzumujú ako aperitívy alebo ako dezertné vína“, nie sú podobné stolovým vínam, ktoré „zodpovedajú… rozdielnym požiadavkám spotrebiteľov“( ).

96. Podľa Komisie však zvyky spotrebiteľov nie sú určujúce na účely preskúmania podobnosti uvedenej v článku 90 prvom pododseku ES. V tejto súvislosti, ako som už naznačil vyššie (pozri bod 75 vyššie), sa Komisia odvoláva na rozsudok vo veci Komisia/Dánsko, 171/78, a na rozsudok vo veci Komisia/Grécko, C-230/89.

97. Pokiaľ ide o prvý, Komisia cituje pasáž, v ktorej Súdny dvor potvrdzuje, že hoci „v Dánsku spotrebitelia uprednostňujú konzumáciu akvavitu k určitým typickým jedlám, to nevylučuje, že sa tento nápoj nemôže podávať pri inej príležitosti, čím aspoň čiastočne nahrádza neurčitý počet iných typov pálenky“( ).

98. Toto potvrdenie však treba vidieť v súvislosti s obsahom vety, ktorá za ním hneď nasleduje, v ktorej Súdny dvor dodáva, že „je teda možné potvrdiť, že všetky alkoholické nápoje, ktoré sú zaťažené najvyššou daňovou sadzbou, hoci nie sú podobné akvavitu v zmysle článku 95 [teraz 90] prvého pododseku, sú k nemu v konkurenčnom vzťahu v zmysle článku 95 [teraz 90] druhého pododseku“( ). Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že zvyky spotrebiteľov môžu byť tiež nepodstatné na účely preskúmania konkurenčného vzťahu podľa druhého pododseku článku 90 ES, ale to nevyhnutne nespôsobuje, že by boli tiež nepodstatné na účely preskúmania vzťahu podobnosti podľa prvého pododseku toho istého článku.

99. Rovnaké úvahy podľa môjho názoru platia s ohľadom na ďalší rozsudok citovaný Komisiou – rozsudok Komisia/Grécko – v ktorom Súdny dvor rovnako vyriešil prípad, ktorý mu bol predložený, pričom ho posúdil zároveň z hľadiska prvého a druhého pododseku článku 90 ES. Preto konštatovanie Súdneho dvora v bode 9 rozsudku, že „na zmeranie možného stupňa zameniteľnosti medzi nápojmi nie je možné obmedzovať sa na zvyky spotreby v jednom členskom štáte alebo v určitom regióne“( ), neznamená nevyhnutne to, že sa odvoláva na (alebo hlavne na) nepodstatnosť zvykov spotrebiteľov na účely preskúmania vzťahu podobnosti medzi týmito nápojmi. Naopak, aj vzhľadom na použitú formuláciu je pravdepodobnejšie, že mal v úmysle odkázať na (alebo hlavne na) účely preskúmania konkurenčného vzťahu podľa druhého pododseku článku 90 ES.

100. Z toho istého dôvodu neprikladám význam odkazu Komisie na ten istý rozsudok, ktorým chcela zdôrazniť, že v ňom Súdny dvor uznal existenciu vzťahu podobnosti medzi ouzom a whisky. Skutočne, ďaleko od posúdenia, či sú ouzo a whisky podobné nápoje, sa Súdny dvor radšej obmedzil na potvrdenie, že „medzi alkoholickými nápojmi je neurčitý počet nápojov, ktoré sa kvalifikujú ako podobné výrobky v zmysle článku 95 [teraz 90] prvého pododseku a tiež v prípadoch, keď nie je možné zistiť dostatočný stupeň obdobnosti medzi dotknutými výrobkami však existujú spoločné vlastnosti dostatočné na to, aby sa dal konštatovať aspoň čiastočný alebo potenciálny konkurenčný vzťah“( ). Len na základe takéhoto predpokladu Súdny dvor dodal, že „skutočnosť, že ouzo sa považuje za tradičný grécky nápoj, ktorý je predmetom veľkej ľudovej spotreby, zatiaľ čo whisky spotrebitelia považujú za luxusný výrobok, nie je z tohto hľadiska podstatná“( ).

101. Zdá sa mi teda, že sa napokon dotknuté nápoje od seba odlišujú, a to z hľadiska ich vlastných vlastností, akými je chuť, použité suroviny a výrobné postupy, ako aj z hľadiska požiadaviek spotrebiteľov.

102. Pokiaľ ide o námietku, že ouzo a iné dotknuté alkoholické nápoje patria do tej istej daňovej kategórie („etanol“) upravenej v článku 19 a nasledujúcich smernice 92/83, domnievam sa, že to nie je rozhodujúce.

103. Aj mne sa totiž zdá rovnako ako gréckej vláde, že uvedená okolnosť nemôže byť sama rozhodujúcou pre záver, že tieto výrobky sú podobné v zmysle článku 90 prvého pododseku ES. Ako totiž vyplýva z tretieho a štvrtého odôvodnenia smernice, táto daňová kategória sa v podstate zakladá na klasifikácii colných taríf Spoločenstva, ktorá podľa ustálenej judikatúry môže byť iba náznakom, ale určite nie dôkazom podobnosti medzi výrobkami.( )

104. Uvedený záver tiež nie je podľa môjho názoru v rozpore s rozsudkom vo veci C-302/00( ), ktorý Komisia cituje na podporu svojich tvrdení (pozri bod 74 vyššie). V tomto rozsudku sa totiž Súdny dvor pri určení, či sú cigarety z tmavého tabaku a zo svetlého tabaku podobné výrobky, v podstate opieral o úvahu, že takéto výrobky majú obdobné vlastnosti a zodpovedajú rovnakým požiadavkám spotrebiteľov (pozri body 24 – 26 rozsudku), zatiaľ čo poukázal iba ako na vedľajšiu skutočnosť, že tieto výrobky majú rovnaké daňové zaobchádzanie a že patria do rovnakej podskupiny kombinovanej nomenklatúry (pozri body 27 a 28 rozsudku).

105. Na druhej strane sa mi tiež zdá, že to, že alkoholické nápoje, ktoré patria do daňovej kategórie „etanol“, si nie sú nevyhnutne podobné, možno vyvodiť, ako už podčiarkla grécka vláda, zo skutočnosti, že do tejto kategórie patria aj nápoje, ktoré majú oveľa nižší obsah etanolu ako ouzo (ktorého obsah etanolu je zhruba 37,5 %). V zmysle článku 20 smernice 92/83 totiž do tejto kategórie patria „všetky produkty so skutočným obsahom etanolu vyšším ako 1,2 % objemových percent etanolu, ktoré spadajú pod KN kódy 2207 a 2208, aj keď sú tieto produkty čiastočne produktmi spadajúcimi pod iné KN kódy“. To potvrdzuje, že výrobky, ktoré patria do tejto kategórie, nie sú nevyhnutne podobné, keďže nie je možné považovať za podobné také nápoje, ktoré majú obsah etanolu napríklad 2 %, 24 % a 37,5 %.

106. Napokon sa mi zdá, že žiadne z tvrdení, na ktoré sa odvoláva Komisia, nie je spôsobilé nezvratným spôsobom preukázať, že dotknuté nápoje sú podobné v zmysle článku 90 prvého pododseku ES; naopak, existujú objektívne okolnosti, ktoré svedčia o opaku. Na druhej strane, ako som už spomenul, Komisia sa nedomáhala podporne zistenia, či medzi týmito nápojmi neexistuje konkurenčný vzťah v zmysle druhého pododseku tohto ustanovenia.

107. Je známe, že „na základe ustálenej judikatúry v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti prináleží Komisii, aby preukázala údajné nesplnenie“. Osobitne „táto inštitúcia musí poskytnúť Súdnemu dvoru potrebné informácie, aby mohol overiť existenciu takéhoto porušenia, nemôže sa pritom opierať akékoľvek domnienky“( ), inak bude žaloba neprípustná.

108. Toto je podľa môjho názoru všetko, čo sa zistilo v tomto prípade. Z toho teda treba vyvodiť, že táto žaloba je nedôvodná a v dôsledku toho má byť zamietnutá.

IV – O trovách

109. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Helénska republika podala takýto návrh, s prihliadnutím na to, čo som doteraz uviedol o výsledku konania, navrhujem, aby sa tomuto návrhu vyhovelo.

V – Návrh

110. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy preto navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že:

1) Žaloba sa zamieta ako nedôvodná.

2) Komisia je povinná nahradiť trovy konania.