ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 4 ods. 1 smernice 79/7 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právne úprave, ktorá stanovuje, že medziobdobia neplatenia príspevkov, ktoré sú zahrnuté v referenčnom období na účely výpočtu invalidného dôchodku príspevkového typu a ktoré nasledovali po období zamestnania na kratší pracovný čas, sa zohľadnia do výšky platných minimálnych príspevkových základov znížených o redukčný koeficient za toto zamestnanie, zatiaľ čo v prípade, ak tieto medziobdobia nasledujú po zamestnaní na plný úväzok, sa toto zníženie neuplatní.

Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas, ktorá sa nachádza v prílohe smernice 97/81 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23, sa má vykladať v tom zmysle, že do jej pôsobnosti nepatrí právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje, že medziobdobia neplatenia príspevkov, ktoré sú zahrnuté v referenčnom období na účely invalidného dôchodku príspevkového typu a ktoré nasledovali po období zamestnania na kratší pracovný čas, sa zohľadnia do výšky platných minimálnych príspevkových základov znížených o redukčný koeficient za toto zamestnanie, zatiaľ čo v prípade, ak tieto medziobdobia nasledujú po zamestnaní na plný úväzok, sa toto zníženie neuplatní.

Tento dôchodok je totiž zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia, ktorý preto nemožno považovať za vytvárajúci podmienku zamestnania. Preto nepatrí do pôsobnosti rámcovej dohody.

Okrem toho výklad pojmu „prekážky právnej povahy“, obsiahnutého v doložke 5 bode 1 písm. a) rámcovej dohody, podľa ktorého by členské štáty boli nútené prijať mimo oblasť podmienok zamestnania opatrenia súvisiace s takýmto dôchodkom, by viedol k uloženiu povinností členským štátom v oblasti všeobecnej sociálnej politiky týkajúcich sa opatrení, ktoré nepatria do pôsobnosti tejto rámcovej dohody.

Okrem toho túto právnu úpravu nemožno považovať za takú právnu prekážku, ktorá by mohla obmedzovať možnosti práce na kratší pracovný čas, keďže jej vplyv na pracovníkov na kratší pracovný čas je náhodnej povahy. Táto právna úprava sa totiž na jednej strane netýka všetkých pracovníkov na kratší pracovný čas, ale iba pracovníkov, u ktorých došlo k medziobdobiu neplatenia príspevkov bezprostredne po období zamestnania na kratší pracovný čas. Na druhej strane toto ustanovenie zvýhodňuje pracovníkov, ktorí boli bezprostredne pred medziobdobím neplatenia príspevkov zamestnaní na plný úväzok, hoci počas podstatného obdobia svojej pracovnej kariéry boli zamestnaní na kratší pracovný čas.

(pozri body 38 – 41, bod 2 výroku)
Napriek tomuto záveru uvedená úhrada bola vykonaná na základe vecného práva a toto právo bolo zriadené pred začatím konkurzného konania proti spoločnosti dlžníčke, a preto by sa na tento úkon mohla podľa článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 vzťahovať zvýšená ochrana. Na to, aby sa umožnilo veriteľovi účinne uplatniť jeho vecné právo, je nevyhnutné, aby tento veriteľ mohol po začatí konkurzného konania postupovať vo výkone tohto práva v zásade uplatnením lex causae.

Výnimka zo všeobecného pravidla, podľa ktorého právo uplatniteľné na konkurzné konanie a jeho účinky je lex fori concursus, stanovená v článku 13 nariadenia č. 1346/2000, sa musí vykladať striktne a jej rozsah nemôže ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa. Vykladať tento článok v tom zmysle, že je tiež uplatniteľný na úkony uskutočnené po začatí konkurzného konania, by išlo nad rámec toho, čo je potrebné na ochranu legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne. Treba teda konštatovať, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v zásade nie je uplatniteľný na úkony uskutočnené po začatí konkurzného konania.

Keďže tento článok 13 nijako nerozlišuje medzi hmotnoprávnymi a procesnými ustanoveniami a neobsahuje žiadne kritérium umožňujúce identifikovať medzi lehotami tie lehoty, ktoré sú procesné, kvalifikovanie lehoty ako procesnej alebo hmotnoprávnej sa musí nevyhnutne vykonať podľa lex causae. Výklad článku 13 nariadenia č. 1346/2000 v tom zmysle, že požiadavky, ktoré lex causae kvalifikuje ako formálne požiadavky, majú byť vylúčené z pôsobnosti tohto článku, by viedol k svojvoľnej diskriminácii v závislosti od teoretických modelov uplatňovaných členskými štátmi a bol by prekážkou pre jednotné uplatňovanie tohto článku.

Formálne požiadavky, ktoré treba rešpektovať pri podaní odporovacej žaloby, sa na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 určujú podľa práva, ktorým sa riadi právny úkon napadnutý správcom.

Znenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 neobsahuje žiadny údaj, ktorý by umožňoval vylúčiť formálne požiadavky z pôsobnosti tohto ustanovenia. Tento článok nijako nerozlišuje medzi hmotnoprávnymi a procesnými ustanoveniami. Vykladať uvedený článok 13 v tom zmysle, že požiadavky, ktoré lex causae kvalifikuje ako formálne požiadavky, majú byť vylúčené z pôsobnosti tohto článku, by viedol k svojvoľnej diskriminácii v závislosti od teoretických modelov uplatňovaných členskými štátmi a bol by prekážkou pre jednotné uplatňovanie tohto článku.

(pozri body 51, 53, 55, 56, bod 3 výroku)
Vec C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

proti

Minister Finansów

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Dane — Smernica 2008/7/ES — Článok 2 ods. 1 písm. b) a c) — Nepriame dane z navyšovania kapitálu — Podliehanie kapitálovej dani — Kapitálové vklady v prospech komanditnej spoločnosti na akcie — Kvalifikácia takejto spoločnosti ako kapitálovej spoločnosti“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. apríla 2015

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Nepriame dane z tvorby a zo zvýšenia základného imania – Kapitálová spoločnosť – Pojem – Komanditné spoločnosti na akcie neuvedené v prílohe I bode 21 smernice 2008/7 – Zahrnutie – Podmienky

[Smernica Rady 2008/7, článok 2 ods. 1 písm. b) a c) a príloha I bod 21]

Článok 2 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2008/7 o nepriamych daniach z navyšovania kapitálu sa má vykladať v tom zmysle, že komanditná spoločnosť na akcie založená podľa poľského práva sa musí považovať za kapitálovú spoločnosť v zmysle tohto ustanovenia, aj keď len časť jej kapitálu alebo spoločníkov môže splniť podmienky stanovené v tomto ustanovení.

Vzhľadom totiž na to, že článok 2 ods. 1 smernice 2008/7 stanovuje záväzne a jednotne pre všetky členské štáty spoločnosti, ktoré majú postavenie kapitálových spoločností v zmysle tej istej smernice, okolnosť, že komanditná spoločnosť na akcie nie je uvedená v bode 21 prílohy I smernice 2008/7 medzi spoločnosťami založenými podľa vnútroštátneho práva, ktoré treba považovať za kapitálové spoločnosti na základe článku 2 ods. 1 písm. a) tejto smernice, nebráni tomu, aby bola uznaná za kapitálovú spoločnosť, pokiaľ spĺňa požiadavky stanovené v článku 2 ods. 1 písm. b) a c). V dôsledku toho každá spoločnosť, ktorá spĺňa uvedené kritériá, je na účely tejto smernice „kapitálovou spoločnosťou“, a to bez ohľadu na svoju kvalifikáciu podľa práva každého členského štátu.

Navyše znenie článku 2 ods. 1 písm. b) a c) smernice 2008/7 neobsahuje nijakú informáciu svedčiacu o tom, že normotvorca Únie mal v úmysle vylúčiť z pojmu „kapitálová spoločnosť“ hybridné právne štruktúry, ktorej len časť podielov na kapitáli alebo aktívach je obchodovateľná na burze alebo len časť jej spoločníkov má právo previesť svoje podiely bez predchádzajúceho schválenia na tretie osoby a ručí za záväzky spoločnosti len do výšky svojho členského podielu. Uvedené ustanovenie osobitne nezavádza nijakú prahovú hodnotu, a to ani vo vzťahu k veľkosti podielov na kapitáli alebo aktívach spoločnosti, ktoré sú obchodovateľné na burze, ani vo vzťahu k počtu spoločníkov spoločnosti založenej na účely zisku, ktorí majú právo previesť svoje podiely bez predchádzajúceho schválenia na tretie osoby a ručia za záväzky spoločnosti len do výšky svojho podielu, pod ktorú by sa spoločnosť nemohla považovať za kapitálovú spoločnosť na základe toho istého ustanovenia.

(pozri body 25, 27 – 30, 36 a výrok)
Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch a o zrušení nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že súdne žaloby z dôvodu porušenia práv držby a vlastníckych práv a na zmluvné plnenie a náhradu škody, o aké ide vo veci samej, ktoré podali súkromné osoby, vlastníci štátnych dlhopisov, proti štátu, ktorý tieto dlhopisy vydal, patria do pôsobnosti uvedeného nariadenia, pretože sa nezdá, že by zjavne nepatrili pod občianske alebo obchodné veci.

Na účely zistenia, či sa nariadenie č. 1393/2007 uplatňuje, totiž stačí, aby súd, ktorému bola vec predložená, rozhodol, že nie je zjavné, že pred ním podaná žaloba nepatrí do oblasti občianskych alebo obchodných vecí. Otázku, či sa návrh na začatie konania týka občianskych alebo obchodných vecí v zmysle tohto nariadenia, treba nevyhnutne vyriešiť ešte predtým, než sa účastníkom konania – s výnimkou žalobcu – doručí táto písomnosť, pretože od odpovede na túto otázku závisia spôsoby doručenia tejto písomnosti. Za týchto okolností sa dotknutý súd musí obmedziť na prvé preskúmanie nevyhnutne čiastkových informácií, ktoré má k dispozícii, aby posúdil, či zamýšľaná žaloba patrí do oblasti občianskych alebo obchodných vecí alebo do oblasti, ktorú toto nariadenie podľa článku 1 ods. 1 neupravuje, pričom výsledok tohto preskúmania samozrejme nemôže prejudikovať neskoršie rozhodnutia, ktoré musí dotknutý súd prijať, najmä v súvislosti s vlastnou príslušnosťou a meritom dotknutej veci.

Pokiaľ ide o žaloby o náhradu škody podané súkromnými osobami, vlastníkmi štátnych dlhopisov, proti vydávajúcemu štátu, treba preveriť, či sa právny vzťah medzi účastníkmi konania zjavne vyznačuje prejavom verejnej moci zo strany dlžného štátu, čo by zodpovedalo výkonu právomocí, ktoré presahujú rámec pravidiel všeobecného práva uplatniteľných vo vzťahoch medzi jednotlivcami. Vydávanie dlhopisov však nevyhnutne nepredpokladá výkon právomocí, ktoré presahujú rámec pravidiel všeobecného práva uplatniteľných vo vzťahoch medzi jednotlivcami. Okrem toho, pokiaľ ide o možnosť výmeny štátnych dlhopisov, po prvé, skutočnosť, že táto možnosť sa zaviedla zákonom, sama osebe nie je rozhodujúca pre prijatie záveru, že štát vykonal svoju verejnú moc, a po druhé, nie je zjavné, že by prijatie tohto zákona priamo a bezprostredne viedlo k zmenám finančných podmienok dotknutých cenných papierov, a spôsobilo tak údajnú škodu dotknutým osobám.

(pozri body 44 – 46, 49, 51, 53, 55 – 57, 59 a výrok)
Článok 14 smernice 2006/123 o službách na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá stanovuje, že spoločnosti, ktoré majú postavenie certifikačných organizácií, musia mať svoje sídlo na vnútroštátnom území.

Tento článok totiž zakazuje členským štátom podmieňovať prístup k činnosti v oblasti služieb alebo jej vykonávanie na ich území splnením požiadaviek vymenovaných v bodoch 1 až 8 tohto ustanovenia, ukladajúc im prioritne a systematicky odstraňovať tieto požiadavky. Uvedené požiadavky nemôžu byť odôvodnené. Na jednej strane z názvu uvedeného článku vyplýva, že požiadavky uvedené v bodoch 1 až 8 tohto článku sú „zakázané“. Okrem toho nič v znení tohto článku nenasvedčuje tomu, že by členské štáty mali možnosť odôvodniť zachovanie takých požiadaviek vo svojich vnútroštátnych právnych úpravách. Na druhej strane všeobecná štruktúra smernice 2006/123 vychádza, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, z jasného rozlišovania medzi zakázanými požiadavkami a požiadavkami podliehajúcimi hodnoteniu. Zatiaľ čo prvé uvedené požiadavky sa riadia článkom 14 tejto smernice, druhé podliehajú pravidlám stanoveným v článku 15 tejto smernice.

Výklad článku 3 ods. 3 smernice 2006/123, podľa ktorého je členským štátom povolené odôvodniť na základe primárneho práva požiadavku zakázanú článkom 14 tejto smernice, by toto ustanovenie zbavil všetkého užitočného účinku a v konečnom dôsledku by poprel cielenú harmonizáciu, ktorú táto smernica vykonáva. Okrem toho článok 3 ods. 3 smernice 2006/123 nebráni tomu, aby sa článok 14 tejto smernice vykladal v tom zmysle, že zakázané požiadavky vymenované v článku 14 nemôžu byť odôvodnené. Taký zákaz bez možnosti odôvodnenia totiž má za cieľ zabezpečiť systematické a rýchle odstránenie niektorých obmedzení slobody usadiť sa, ktoré sa podľa normotvorcu Únie a judikatúry Súdneho dvora považujú za obmedzenia, ktoré závažným spôsobom ovplyvňujú riadne fungovanie vnútorného trhu. Taký cieľ je v súlade so Zmluvou.

Preto, hoci článok 52 ods. 1 ZFEÚ umožňuje členským štátom, aby na základe jedného z tam uvedených dôvodov odôvodnili vnútroštátne opatrenia, ktoré predstavujú obmedzenie slobody usadiť sa, neznamená to, že normotvorca Únie nemôže pri prijímaní takého aktu sekundárneho práva, akým je smernica 2006/123, konkretizujúceho základnú slobodu zakotvenú Zmluvou o FEÚ, obmedziť niektoré výnimky, a to o to viac pokiaľ, ako v prejednávanej veci, predmetné ustanovenie sekundárneho práva iba preberá ustálenú judikatúru, podľa ktorej je taká požiadavka, ako je požiadavka sporná v konaní vo veci samej, nezlučiteľná so základnými slobodami, ktorých sa hospodárske subjekty môžu dovolávať.

(pozri body 26, 28, 30, 31, 37, 39 – 41, bod 2 výroku)
Pri existencii zmluvného vzťahu týkajúceho sa poskytovania služieb treba na určenie, či sa tento zmluvný vzťah musí kvalifikovať ako pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb, zohľadniť všetky skutočnosti, ktoré naznačujú, či premiestnenie pracovníka do hostiteľského členského štátu je alebo nie je samotným predmetom poskytovania služieb, ktorého sa uvedený zmluvný vzťah týka. Indíciami, ktoré naznačujú, že také premiestnenie nie je samotným predmetom tohto poskytovania služieb, sú v zásade najmä skutočnosť, že poskytovateľ služieb znáša dôsledky poskytovania služieb, ktoré nie je v súlade so zmluvou, ako aj okolnosť, že tento poskytovateľ môže voľne určiť počet pracovníkov, ktorý považuje za užitočné vyslať do hostiteľského členského štátu. Naopak okolnosť, že podnik, ktorý je príjemcom tohto poskytovania služieb, kontroluje súlad uvedeného poskytovania s uvedenou zmluvou, alebo že môže dávať pracovníkom poskytovateľa služieb určité všeobecné pokyny, sama osebe neumožňuje prijať záver o existencii pridelenia zamestnancov.

(pozri bod 41, bod 2 výroku)
Článok 27 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006, v spojení s prílohou VI oddielom R bodom 1 písm. a) a b) uvedeného nariadenia č. 1408/71 sa má vykladať v tom zmysle, že nárok na dôchodok oprávnenej osoby sa musí považovať za existujúci od začiatku obdobia, počas ktorého bol tento dôchodok tejto dotknutej osobe skutočne vyplácaný, bez ohľadu na okamih, keď bol nárok na tento dôchodok formálne konštatovaný, a to prípadne aj vtedy, ak začiatok tohto obdobia predchádza dátumu rozhodnutia o priznaní tohto dôchodku.

Akýkoľvek iný výklad pojmu „nárok [na dôchodok]“ v zmysle tohto článku 27 by spôsobil, že obdobie, na ktoré je členský štát príslušný v oblasti nárokov na dávky podľa tohto nariadenia, by záviselo od rýchlosti vybavení žiadostí o dôchodok vnútroštátnymi správnymi orgánmi, čo by bolo v rozpore s cieľmi sledovanými uvedeným nariadením, ktorým je zaručiť všetkým poistencom, ktorí patria do pôsobnosti toho istého nariadenia, aby boli nepretržite poistení.

(pozri body 45, 59 a výrok)
Preskúmavacie právomoci, ktoré má Komisia podľa článku 20 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, sa obmedzujú na to, že zamestnanci Komisie majú okrem iného povolenie na vstup do miest podľa ich výberu, na získanie dokumentov, o ktoré žiadajú, a na prezretie obsahu hnuteľných vecí, ktoré označia.

Okrem toho podľa článku 20 ods. 6 a 7 nariadenia č. 1/2003 sa musí požiadať o povolenie súdneho orgánu, pokiaľ v prípade, že dotknutý podnik bráni inšpekcii, príslušný členský štát poskytne potrebnú pomoc, prípadne s asistenciou polície alebo zodpovedajúceho vynucovacieho orgánu tak, aby sa mohla vykonať inšpekcia a pokiaľ sa uvedené povolenie požaduje podľa vnútroštátneho práva. O takéto povolenie možno požiadať aj vo forme predbežného opatrenia. V článku 20 ods. 8 tohto nariadenia je okrem toho spresnené, že hoci vnútroštátny súd okrem iného overí, že plánované donucovacie opatrenia nie sú so zreteľom na predmet inšpekcie svojvoľné alebo neprimerané, nemôže pritom spochybniť jej potrebu. To isté ustanovenie stanovuje súdne preskúmanie ex post, ktoré je vyhradené Súdnemu dvoru.

V dôsledku toho chýbajúce predchádzajúce súdne povolenie nemôže samo osebe viesť k nezákonnosti opatrenia o nariadení inšpekcie.

V tejto súvislosti existencia súdneho preskúmania ex post umožňuje kompenzovať chýbajúci predchádzajúci súdny príkaz a predstavuje tak základnú záruku na zabezpečenie zlučiteľnosti predmetného opatrenia o nariadení inšpekcie s článkom 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach a základných slobodách. O takýto prípad ide práve v rámci systému zavedeného v Európskej únii, lebo článok 20 ods. 8 nariadenia č. 1/2003 výslovne uvádza, že právomoc preskúmať zákonnosť rozhodnutia o inšpekcii prijatého Komisiou má Súdny dvor. Uvedené preskúmanie predpokladá, že súd Únie vykonáva na základe skutočností predložených žalobcom na podporu uvádzaných žalobných dôvodov preskúmanie v plnom rozsahu, teda preskúmanie zamerané na riešenie právnych a skutkových otázok.

(pozri body 23 – 25, 32 – 34)
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ustanovuje za jedinú referenčnú jednotku podnik, a nie zariadenie, keď sa v dôsledku uplatňovania tohto kritéria bráni postupu informovania a porád upravenému v článkoch 2 až 4 tejto smernice, zatiaľ čo ak by sa za referenčnú jednotku použilo zariadenie, predmetné prepúšťanie by sa muselo považovať za „hromadné prepúšťanie“ vzhľadom na definíciu uvedenú v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) uvedenej smernice.

Vylúčenie individuálnych ukončení pracovných zmlúv uzatvorených na dobu určitú alebo určitú úlohu z pôsobnosti smernice 98/59 totiž jasne vyplýva zo znenia a štruktúry tejto smernice. Takéto zmluvy nezanikajú na podnet zamestnávateľa, ale podľa ustanovení, ktoré obsahujú, alebo podľa uplatniteľného práva, a to k dátumu, ku ktorému uplynie doba, na ktorú boli uzatvorené alebo k dátumu splnenia úlohy, na ktorú boli uzatvorené. Následne by bolo zbytočné, aby sa dodržiavali postupy stanovené v článkoch 2 až 4 smernice 98/59. Konkrétne cieľ spočívajúci v zabránení prepúšťaniu alebo znížení ich počtu a hľadaní možností zmiernenia následkov nemožno žiadnym spôsobom dosiahnuť, pokiaľ ide o prepúšťanie v dôsledku takýchto ukončení zmlúv.

Článok 1 ods. 2 písm. a) smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že na účely konštatovania existencie hromadného prepúšťania vyplývajúceho zo zmlúv uzatvorených na dobu určitú alebo určitú úlohu nie je nevyhnutné, aby dôvod takéhoto kolektívneho prepúšťania vyplýval z jedného súboru hromadných zmlúv uzatvorených na tú istú dobu alebo tú istú úlohu.

Pojem „hromadné prepúšťanie“, ako vyplýva z úvodnej časti článku 1 smernice 98/59, je totiž definovaný na účely uplatňovania tejto smernice ako celku, vrátane definície na účely uplatňovania článku 1 ods. 2 písm. a) tejto smernice. Požadovaný výklad tohto ustanovenia by teda mohol obmedziť aj pôsobnosť smernice 98/59. V článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) smernice 98/59 normotvorca použil len jedno kvalitatívne kritérium, a to také, podľa ktorého musí byť dôvod prepúšťania taký, že sa „nevzťahuje na jednotlivých príslušných zamestnancov“. Nestanovujú sa žiadne iné požiadavky týkajúce sa vzniku alebo zániku pracovného pomeru. Keďže takéto požiadavky by obmedzovali pôsobnosť tejto smernice, mohli by mať negatívny vplyv na cieľ uvedenej smernice, ktorý spočíva, ako to vyplýva z odôvodnenia 2 tejto smernice, v ochrane pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania.

(pozri body 69, 70, 72, bod 3 výroku)
Nič v znení článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59 totiž nesvedčí v prospech toho, aby sa pojmom „zariadenie“ alebo „zariadenia“ uvedeným v tom istom pododseku tohto ustanovenia pripisoval rozdielny význam. Skutočnosť, že normotvorca umožňuje členským štátom vybrať si medzi alternatívnymi a v podstate rovnocennými možnosťami uvedenými v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59, naznačuje, že pojem zariadenie nemôže mať úplne odlišný význam podľa voľby v dotknutom členskom štáte a že rozdiel takéhoto rozsahu by bol v rozpore s nevyhnutnosťou podporovať aproximáciu právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania, ktorú zdôrazňuje odôvodnenie 7 smernice 98/59. Pojem zariadenie, ktorý nie je v smernici 98/59 definovaný, je pojmom práva Únie a nie je možné ho definovať odkazom na právne predpisy členských štátov. Z tohto dôvodu je tento pojem potrebné v právnom poriadku Únie vykladať samostatne a jednotne.

Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) bod ii) smernice 98/59 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje povinnosť informovať zamestnancov a poradiť sa s nimi v prípade, že počas obdobia 90 dní má dôjsť k prepusteniu aspoň 20 zamestnancov konkrétneho zariadenia podniku, nie však vtedy, keď celkový počet prepustení vo všetkých alebo niektorých zariadeniach podniku dosiahne alebo prekročí počas toho istého obdobia limit 20 zamestnancov.

V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté, že keď podnik zahŕňa viac subjektov, ktoré spĺňajú kritériá stanovené v rozsudkoch Rockfon (C‑449/93) a Athinaïki Chartopoiïa (C‑270/05), zariadenie v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59 predstavuje ten subjekt, ku ktorému na účely plnenia svojej úlohy patria zamestnanci dotknutí prepúšťaním.

Výklad pojmu zariadenie ako všetky zariadenia jedného podniku by bol na jednej strane v rozpore s cieľom zaručiť porovnateľnú ochranu práv zamestnancov vo všetkých členských štátoch a na strane druhej by mal za následok veľmi rozdielne náklady podnikov, ktoré musia plniť povinnosť informovania a porád podľa článkov 2 až 4 tejto smernice v závislosti od výberu dotknutého členského štátu, čo by bolo aj v rozpore s cieľom sledovaným normotvorcom Únie, ktorým je zabezpečiť porovnateľnosť bremena týchto nákladov vo všetkých členských štátoch.

Z toho vyplýva, že definícia uvedená v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59 vyžaduje, aby sa zohľadnilo prepúšťanie, ku ktorému došlo v každom zariadení posudzovanom samostatne.

(pozri body 33, 42, 44, 49, 53 a výrok)