ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56

Zdá sa, že takýto reštriktívny výklad vnútroštátnej právnej úpravy, ktorý absolútne zakazuje prerušenie premlčacej lehoty aktmi, ktoré boli prijaté neskôr v rámci vyšetrovania, by mohol ohroziť účinné uplatňovanie pravidiel práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže, keďže tento výklad by mohol predstavovať systémové riziko neukladania sankcií za skutky zakladajúce porušenie tohto práva. V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako bolo zdôraznené v bode 51 tohto rozsudku, že veci patriace do práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže si v zásade vyžadujú vykonanie komplexnej skutkovej a ekonomickej analýzy. V značnom počte prípadov s vysokou mierou zložitosti by sa takéto akty, ktoré nevyhnutne predlžujú dĺžku konania, mohli ukázať ako potrebné.
14

Podľa vnútroštátneho súdu sa článok 208 ods. 1 písm. c) LGSS uplatňuje na všetkých pracovníkov, na ktorých sa vzťahuje všeobecný systém sociálneho zabezpečenia. Toto ustanovenie tým, že vylučuje z nároku na predčasný starobný dôchodok poistencov, ktorí sa dobrovoľne rozhodnú pre predčasný odchod do dôchodku, ale u ktorých výška takéhoto dôchodku nedosahuje minimálnu zákonnú výšku, na ktorú by mali nárok vo veku 65 rokov, bráni tomu, aby im bol vyplácaný doplatok k dôchodku, z ktorého by vyplývali náklady pre vnútroštátny rozpočet. Okrem toho je v súlade s cieľmi Európskej únie v oblasti dôchodkov spočívajúcimi v dosiahnutí trvalej rovnováhy medzi dobou práce a dobou dôchodku. V tejto súvislosti by bolo nezlučiteľné so snahou spočívajúcou vo zvyšovaní veku odchodu do dôchodku a v posilňovaní stimulov na predĺženie aktívneho života, ktorú podporuje Únia, aby pracovník mohol dobrovoľne znížiť vek svojho odchodu do dôchodku bez toho, aby došlo k zníženiu výšky jeho dôchodku, a to vďaka získaniu doplatku k dôchodku. Vnútroštátny súd okrem toho zdôrazňuje, že taká podmienka, akú stanovuje uvedené ustanovenie, neplatí, ak predčasný odchod do dôchodku súvisí s dôvodom, ktorý nemožno pripísať pracovníkovi, akým je reštrukturalizácia podniku, a teda sa na ňu vzťahuje článok 207 LGSS.
18

Článok 134 tohto zákona znie: „1. Výkon kolektívnej správy stanovený v splnomocnení o zastúpení neobmedzuje žiadnym spôsobom majetkové práva nositeľov. 2. Kolektívna správa sa vykonáva podľa týchto pravidiel: a) rozhodnutia o metódach a pravidlách vyberania odmien a iných poplatkov od používateľov a o prerozdelení týchto súm medzi nositeľov práv, ako aj rozhodnutia o ďalších dôležitejších aspektoch kolektívnej správy, sa prijímajú členmi v rámci valného zhromaždenia a v súlade so stanovami; b) zrážka, ktorú majú zaplatiť nositelia práv ako členovia organizácie kolektívnej správy na účely pokrytia prevádzkových nákladov tejto organizácie… a zrážka splatná organizácii kolektívnej správy, ktorá je jediným výbercom… nemôžu spolu predstavovať viac ako 15 % ročne vybratých súm; c) sumy vybraté organizáciou kolektívnej správy nemožno bez výslovného rozhodnutia valného zhromaždenia použiť na iné spoločné účely, než je úhrada skutočných nákladov spojených s vyberaním dlžných súm a ich prerozdelením medzi členov, pričom valné zhromaždenie môže rozhodnúť, že maximálnu výšku 15 % vybratých súm možno použiť na spoločné účely a výlučne v medziach oblasti činnosti; d) sumy vybraté organizáciou kolektívnej správy sú prerozdelené jednotlivo medzi nositeľov práv pomerne k používaniu repertoáru každého z nich najneskôr do šiestich mesiacov od dátumu ich výberu, pričom nositelia práv môžu požadovať zaplatenie odmien, ktoré boli vybraté na meno alebo ktorých prerozdelenie si nevyžaduje predloženie osobitných dokumentov v lehote 30 dní odo dňa výberu; e) zrážka splatná nositeľmi práv sa odpočíta z odmien, ktoré sa majú vyplatiť každému z nich po výpočte individuálneho prerozdelenia; … 3. Autorské odmeny zaplatené organizáciám kolektívnej správy nie sú ich príjmami a ani ich nemožno považovať za takéto príjmy. 4. Organizácie kolektívnej správy nemôžu pri výkone zastupovania podľa tohto zákona si nechať previesť alebo postúpiť autorské práva alebo s nimi súvisiace práva, ani výkon týchto práv.“
25

Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 31. marca 2017 Printeos podala žalobu, ktorou sa domáhala najmä, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť jej jednak náhradu škody vo výške 184592,95 eura zodpovedajúcu kompenzačným úrokom vypočítaným zo sumy 4729000 eur podľa refinančnej sadzby ECB zvýšenej o 2 percentuálne body, za obdobie od 9. marca 2015 do 1. februára 2017, alebo v prípade, že by tak nebolo rozhodnuté, podľa úrokovej sadzby, o ktorej Všeobecný súd rozhodne ako o primeranej a jednak kompenzačné úroky zo sumy 184592,95 eura za obdobie od 1. februára 2017 do dátumu, ku ktorému Komisia skutočne uhradí túto sumu s refinančnou sadzbou ECB zvýšenou o 3,5 percentuálneho bodu, alebo v prípade, že tak nebude rozhodnuté, podľa úrokovej sadzby, o ktorej Všeobecný súd rozhodne ako o primeranej, a subsidiárne sa domáhala zrušenia dvoch e‑mailov Komisie z 26. januára 2017.
30

Za týchto podmienok Högsta förvaltningsdomstolen (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „Je zlučiteľný s článkom 49 ZFEÚ prípad, keď sa švédskej spoločnosti odmietne právo na odpočítanie úrokov zaplatených spoločnosti, ktorá patrí do tej istej skupiny pridružených spoločností a ktorá je rezidentom v inom členskom štáte, z dôvodu, že za hlavný cieľ vzniku dlhu sa považuje to, že skupina pridružených spoločností má získať značnú daňovú výhodu, hoci takáto daňová výhoda by neexistovala, ak by obe spoločnosti boli švédske, keďže by sa na obe spoločnosti potom vzťahovali ustanovenia o prevodoch v rámci skupiny?“
7

Článok 152 uvedeného zákonníka stanovuje: „1. Zdaniteľná osoba so sídlom v Rumunsku s priznaným alebo dosiahnutým ročným obratom nižším než 35000 eur, ktorého zodpovedajúca hodnota v [rumunských lei (RON)] sa určuje podľa výmenného kurzu, ktorý oznámi Banca Națională a României [(Centrálna banka, Rumunsko)] k dátumu pristúpenia, a zaokrúhľuje sa na nasledujúcu tisícinu, môže uplatniť oslobodenie od dane, nazvané „osobitný režim oslobodenia od dane“, na transakcie uvedené v článku 126 ods. 1, s výnimkou dodania nových dopravných prostriedkov v rámci Spoločenstva, ktoré je oslobodené od dane v súlade s článkom 143 ods. 2 písm. b). 2. Obrat, z ktorého sa vychádza pri uplatnení odseku 1, je tvorený celkovou hodnotou dodaných tovarov a služieb bez DPH v prípade uvedenom v odsekoch 7 a 7a, uskutočnených zdaniteľnou osobou počas kalendárneho roka, ktoré podliehajú dani alebo by prípadne podliehali dani, ak by ich neuskutočnil malý podnik, transakcie vyplývajúce z ekonomických činností, pri ktorých sa miesto dodania tovaru alebo poskytnutia služby považuje za nachádzajúce sa v zahraničí, v prípade, že by bola daň odpočítateľná, ak by sa tieto transakcie uskutočnili v Rumunsku v súlade s článkom 145 ods. 2 písm. b), oslobodené transakcie s právom na odpočítanie a oslobodené transakcie bez práva na odpočítanie upravené v článku 141 ods. 2 písm. a), b), e) a f), ak nie sú doplnkové k hlavnej činnosti, s výnimkou týchto transakcií: a) dodanie dlhodobého hmotného alebo nehmotného majetku, ako je vymedzené v článku 125a ods. 1 bode 3, uskutočnené zdaniteľnou osobou; b) dodanie nových dopravných prostriedkov v rámci Spoločenstva oslobodené od dane v súlade s článkom 143 ods. 2 písm. b). … 6. Zdaniteľná osoba, na ktorú sa vzťahuje osobitný režim oslobodenia od dane a ktorej obrat podľa odseku 2 za kalendárny rok dosiahol alebo prekročil prahovú hodnotu na oslobodenie od dane, je povinná zaregistrovať sa na účely DPH v súlade s článkom 153 v lehote desiatich dní odo dňa dosiahnutia alebo prekročenia uvedenej prahovej hodnoty… Osobitný režim oslobodenia od dane sa uplatňuje až do dňa registrácie na účely DPH v súlade s článkom 153. V prípade, že sa dotknutá zdaniteľná osoba nezaregistruje na účely DPH alebo sa zaregistruje oneskorene, príslušné daňové orgány sú oprávnené uložiť jej povinnosť zaplatiť daň spolu s príslušenstvom odo dňa, keď bola povinná zaregistrovať sa na účely DPH podľa článku 153. …“
(16)

Právo na informácie znamená, že zverejňovanie informácií by malo byť všeobecným pravidlom a verejné orgány by mali byť oprávnené odmietnuť požiadavku na informácie o životnom prostredí v osobitných a jednoznačne definovaných prípadoch. Dôvody odmietnutia by sa mali vykladať obmedzujúcim spôsobom, pričom verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie, by sa mal zvažovať oproti záujmu, ktorému slúži zamietnutie. Príčiny odmietnutia by sa mali poskytnúť žiadateľovi v lehote ustanovenej touto smernicou.“
44

Výklad článku 16 smernice 2010/24, ktorý by súdom dožiadaného členského štátu umožnil opätovne preskúmať podmienky uplatnenia predbežných opatrení z hľadiska ich vnútroštátneho práva, najmä ak je posúdenie týchto podmienok uvedené v dokumente upravenom v článku 16 ods. 1 druhom pododseku tejto smernice, by bol v rozpore so zásadou vzájomnej dôvery, na ktorej je založená uvedená smernica, ako aj s požiadavkami súvisiacimi s riadnym fungovaním a účinnosťou systému vzájomnej pomoci zavedeného uvedenou smernicou.
25

Ministerstvo vnútra pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že bolo oprávnené zrušiť postavenie OA ako utečenca z dôvodu trvalej zmeny okolností v jeho krajine pôvodu podľa článku 11 ods. 1 písm. e) smernice 2004/83, keďže podľa jeho názoru menšinové klany už nie sú prenasledované zo strany väčšinového klanu v oblasti Mogadiša a štát tam zabezpečuje účinnú ochranu. V tejto súvislosti sa opiera o zistenia uvedené v usmerňovacom rozsudku tohto istého súdu z 3. októbra 2014, MOJ a i. (Návrat do Mogadiša): „ii) Vo všeobecnosti osoba, ktorá je ‚bežným civilistom‘ (t. j. nie je spojená s bezpečnostnými silami, žiadnym aspektom vládnej alebo úradnej správy ani so žiadnou mimovládnou organizáciou alebo medzinárodnou organizáciou), nebude pri návrate do Mogadiša po období neprítomnosti čeliť žiadnemu skutočnému riziku prenasledovania ani riziku bezprávia, ktoré by si vyžadovalo ochranu podľa článku 3 EDĽP alebo článku 15 písm. c) smernice [2004/83]. … … vii) Osoba, ktorá sa vracia do Mogadiša po období neprítomnosti, sa obráti na svoju najbližšiu rodinu, ak žije v meste, so žiadosťou o pomoc s opätovným usadením sa a zabezpečením živobytia. Napriek tomu, že navrátilec môže o pomoc požiadať aj členov svojho klanu, ktorí nie sú blízki príbuzní, takáto pomoc bude s najväčšou pravdepodobnosťou poskytnutá iba členom väčšinového klanu, pretože menšinové klany majú pravdepodobne veľmi obmedzené zdroje. viii) Význam členstva v klane v Mogadiše sa zmenil. Klany teraz zabezpečujú nanajvýš mechanizmy sociálnej podpory a pomáhajú so zabezpečením živobytia, pričom rozsah ich ochrannej funkcie sa v porovnaní s minulosťou znížil. V Mogadiše sa nenachádzajú žiadne klanové milície, nedochádza k žiadnemu násiliu medzi klanmi a nedochádza k diskriminačnému zaobchádzaniu na základe členstva v určitom klane, dokonca ani vo vzťahu k členom menšinových klanov. … xi) Iba tí, ktorí nemajú podporu zo strany klanu alebo rodiny, ktorí nebudú dostávať platby zo zahraničia a ktorí nemajú pri návrate reálnu možnosť zabezpečiť si prístup k živobytiu, budú čeliť vyhliadke na život za okolností, ktorých úroveň je nižšia ako úroveň prijateľná z hľadiska humanitárnej ochrany. xii) Dôkazy jasne ukazujú, že nie iba tí, ktorí pochádzajú z Mogadiša, sa teraz vo všeobecnosti môžu vrátiť k životu v meste bez toho, aby boli vystavení riziku uvedenému v článku 15 písm. c) smernice [2004/83] alebo reálnej hrozbe extrémnej biedy. Na druhej strane presťahovanie do Mogadiša pre osobu z menšinového klanu, bez predchádzajúceho spojenia s mestom, žiadnym prístupom k finančným prostriedkom a žiadnou inou formou klanovej, rodinnej alebo sociálnej podpory sa nezdá byť realistické, keďže pri absencii prostriedkov na usadenie sa a nejakej formy pokračujúcej finančnej podpory bude existovať skutočné riziko, že táto osoba nebude mať inú alternatívu ako žiť v utečeneckom tábore, kde existuje skutočná možnosť života v podmienkach, ktoré sú pod úrovňou prijateľnou z humanitárneho hľadiska.“
37

Aj keby sa vnútroštátny súd domnieval, že táto podmienka bola v Nemecku splnená a že to isté platí pre ostatné podmienky uplatnenia článku 26 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112, považovanie prenechania dotknutého vozidla vo veci samej za poskytovanie služieb za protihodnotu, ktoré by z neho vyplývalo, by v každom prípade nemohlo spadať do pôsobnosti článku 56 ods. 2 prvého pododseku smernice 2006/112.
12

Úrad na ochranu hospodárskej súťaže a spotrebiteľov podal na Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko) odvolanie proti rozhodnutiu Markkinaoikeus (súd pre hospodársku súťaž) a domáhal sa zrušenia tohto rozhodnutia, ako aj toho, aby bola spoločnosti Eltel uložená navrhovaná pokuta. Tento orgán tvrdí, že jeho návrh na uloženie pokuty bol doručený Markkinaoikeus (súd pre hospodársku súťaž) v lehote piatich rokov stanovenej v § 22 zákona proti obmedzovaniu hospodárskej súťaže. Až do 7. januára 2010, keď Fingrid zaplatila spoločnosti Eltel poslednú časť ceny prác na výstavbe predmetného vedenia vysokého napätia, zmluva zaväzujúca tieto spoločnosti bola totiž stále platná a bola uplatnená protiprávna tvorba cien vyplývajúca z kartelu. Subsidiárne uvedený orgán tvrdí, že obmedzenie hospodárskej súťaže skončilo už skôr, 12. novembra 2009, keď boli dokončené tieto práce. Podľa Úradu na ochranu hospodárskej súťaže a spotrebiteľov zákazka na práce, ktorá bola zadaná podnikateľovi, ktorý je stranou kartelu, vyvoláva veľmi konkrétne a dlhodobé účinky pre zmluvného partnera, ktorý je povinný zaplatiť vyššiu cenu, ako by bola cena platná v prípade neexistencie kartelu, keďže zaplatenie tejto ceny bolo rozložené na viacero rokov v závislosti od pokroku na projekte. V prípade takéhoto zmluvného partnera by sa tak pri každej každoročnej splatnosti platby za časť prác, ktoré boli predmetom kartelu, prejavili škodlivé účinky zmluvy priamo na jeho prevádzkových nákladoch v dotknutom roku a v dôsledku toho aj na jeho hospodárskych výsledkoch, ako aj následne na jeho konkurencieschopnosti na dotknutom trhu. V prejednávanej veci vzhľadom na to, že Fingrid zaplatila za stavebné práce na predmetnom vedení vysokého napätia vyššiu cenu, než aká by sa uplatňovala v prípade neexistencie kartelu, tieto dodatočné náklady sa tiež premietli do ceny za prenos elektriny zaplatenej konečnými užívateľmi.
52

Ak by však dotknutý členský štát prijal rozhodnutie o návrate bez toho, aby sa vopred uistil o existencii primeraného prijatia maloletej osoby bez sprievodu v štáte návratu, malo by to za následok, že táto maloletá osoba by v prípade neexistencie primeraného prijatia v štáte návratu nemohla byť na základe článku 10 ods. 2 smernice 2008/115 odsunutá, a to aj napriek tomu, že voči nej bolo vydané rozhodnutie o návrate.
3

Odôvodnenie 102 smernice 2014/24 uvádza: „Malo by sa však prihliadať na to, že hospodárske subjekty môžu prijímať opatrenia na zaistenie súladu zamerané na nápravu dôsledkov akýchkoľvek trestných činov alebo pochybenia a na účinné predchádzanie ďalším prípadom nesprávneho konania. Medzi tieto opatrenia môžu patriť najmä personálne a organizačné opatrenia, ako je prerušenie všetkých prepojení na osoby alebo organizácie zapojené do nesprávneho konania, vhodné opatrenia na reorganizáciu personálu, realizácia systémov hlásení a kontroly, vytvorenie štruktúry interného auditu na sledovanie súladu a prijatie interných pravidiel zodpovednosti a náhrady. Ak takéto opatrenia poskytujú dostatočné záruky, príslušný hospodársky subjekt by už nemal byť len na základe týchto dôvodov vylúčený. Hospodárske subjekty by mali mať možnosť požadovať, aby sa preskúmali opatrenia zamerané na dosiahnutie súladu, ktoré boli prijaté so zreteľom na možné pripustenie do postupu obstarávania. Malo by sa však ponechať na členské štáty, aby určili presné procesné a vecné podmienky uplatniteľné v takých prípadoch. Mali by mať najmä možnosť voľne rozhodnúť, či umožnia jednotlivým verejným obstarávateľom, aby vykonali príslušné posúdenia alebo uvedenými úlohami poveria iné orgány na ústrednej alebo decentralizovanej úrovni.“
7

Odôvodnenia 9, 33 a 41 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/42/EÚ z 3. apríla 2014 o zaistení a konfiškácii prostriedkov a príjmov z trestnej činnosti v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 127, 2014, s. 39) uvádzajú: „(9) Cieľom tejto smernice je zmeniť a rozšíriť ustanovenia rámcových rozhodnutí [Rady] 2001/500/SVV [z 26. júna 2001 o praní špinavých peňazí, identifikácii, vyhľadávaní, zmrazení, zaistení a konfiškácii prostriedkov a príjmov z trestnej činnosti (Ú. v. ES L 182, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 158)] a 2005/212/SVV. Uvedené rámcové rozhodnutia by sa mali čiastočne nahradiť pre členské štáty viazané touto smernicou. … (33) Táto smernica podstatným spôsobom zasahuje do práv osôb, a to nielen podozrivých alebo obvinených osôb, ale aj do práv tretích osôb, ktoré nie sú trestne stíhané. Je preto potrebné stanoviť osobitné záruky a prostriedky súdnej nápravy, aby sa zaručila ochrana ich základných práv pri vykonávaní tejto smernice. To zahŕňa právo byť vypočutý pre tretie osoby, ktoré tvrdia, že sú vlastníkmi dotknutého majetku alebo ktoré tvrdia, že k nemu majú iné majetkové práva (‚vecné práva‘), ako napríklad ususfructus. Príkaz na zaistenie by sa dotknutej osobe mal oznámiť čo najskôr po jeho vykonaní. Príslušné orgány však môžu odložiť oznámenie takýchto príkazov dotknutej osobe z dôvodov týkajúcich sa potrieb vyšetrovania. … (41) Keďže cieľ tejto smernice, a to uľahčenie konfiškácie majetku v trestných veciach, nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni samotných členských štátov, ale ho možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa v článku 5 Zmluvy o Európskej únii (Zmluva o EÚ). V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie tohto cieľa.“
87

V prvom rade treba pripomenúť, že článok 27 ods. 3 nariadenia Dublin III ukladá členským štátom povinnosť stanoviť vo svojom vnútroštátnom práve jednak to, že odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní priznáva žiadateľovi o medzinárodnú ochranu, ktorému je určené, právo zostať v dotknutom členskom štáte až do rozhodnutia o jeho odvolaní, a jednak to, že odovzdanie sa automaticky odkladá.
14

Legge regionale n. 14, norme per il sostegno all’acquisto dei carburanti per autotrazione ai privati cittadini residenti in Regione e di promozione per la mobilità individuale ecologica e il suo sviluppo (regionálny zákon č. 14, ktorým sa stanovujú pravidlá týkajúce sa podpory nákupu motorových palív na prepravné účely pre jednotlivcov, ktorí majú bydlisko v regióne, a podpory ekologickej mobility jednotlivcov a jej rozvoja) z 11. augusta 2010 (Bollettino ufficiale della Regione autonoma Friuli Venezia Giulia č. 19, 13. august 2010) v znení uplatniteľnom na predmetný spor (ďalej len „regionálny zákon č. 14/2010“) v článku 1, nazvanom „Ciele“, odseku 1 stanovuje: „[Región] v reakcii na vážnu konjunkturálnu krízu týmto zákonom stanovuje ďalšie mimoriadne opatrenia, ktorých cieľom je podporiť cestnú mobilitu, ako aj obmedziť znečistenie životného prostredia. Najmä: a) stanovuje opatrenia na podporu nákupu motorových palív pre cestnú prepravu jednotlivcov; b) stanovuje opatrenia na podporu používania motorov, ktoré sú čiastočne alebo úplne nezávislé od motorových palív v cestnej premávke; c) podporuje výskum a vývoj technológií zameraných na výrobu motorov, ktoré sú čiastočne alebo úplne nezávislé od motorových palív; d) podporuje rozšírenie siete na distribúciu motorových palív s nízkym vplyvom na životné prostredie.“
40

V prejednávanej veci so zreteľom po prvé na význam ustanovení práva Únie, ktoré boli porušené, pričom ochrana osobných údajov je základným právom, ako to vyplýva z článku 8 Charty základných práv Európskej únie a z článku 16 ZFEÚ, po druhé na existenciu konkrétnych aktov práva Únie týkajúcich sa ochrany osobných údajov, a to nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/679 z 27. apríla 2016 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje smernica 95/46/ES (všeobecné nariadenie o ochrane údajov) (Ú. v. EÚ L 119, 2016, s. 1), smernicu 2016/680, ale tiež rámcové rozhodnutie Rady 2008/977/SVV z 27. novembra 2008 o ochrane osobných údajov spracúvaných v rámci policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 350, 2008, s. 60), prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá by ich prebrala, a po tretie na skutočnosť, že Španielske kráľovstvo neprijalo žiadne opatrenie na prebratie smernice 2016/680, Komisia navrhuje stanoviť koeficient závažnosti 10 na stupnici od 1 do 20. Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, Komisia dospela k záveru, že koeficient 1,4 na stupnici od 1 do 3 je primeraný. Vzhľadom na to, že Komisia na tieto koeficienty uplatnila multiplikačný faktor „n“ stanovený pre Španielske kráľovstvo, a to 2,06, a paušálnu sumu 3105 eur, navrhuje uloženie denného penále vo výške 89548,20 eura (3105 x 10 x 1,4 x 2,06) za každý deň omeškania pri prebratí smernice 2016/680.
4

Odôvodnenie 7 smernice 2013/55 znie takto: „Smernica 2005/36/ES sa vzťahuje len na odborníkov, ktorí chcú vykonávať to isté povolanie v inom členskom štáte. Existujú prípady, keď sú príslušné činnosti v hostiteľskom členskom štáte súčasťou povolania s väčším rozsahom činností ako v domovskom členskom štáte. Ak sú rozdiely v oblastiach činnosti také veľké, že by sa vyžadovalo, aby odborník absolvoval úplný program vzdelávania a odbornej prípravy na kompenzáciu nedostatkov, a ak o to odborník požiada, hostiteľský členský štát by mu mal za týchto konkrétnych okolnosti udeliť čiastočný prístup. Ak však ide o závažné dôvody všeobecného záujmu, ako ich Súdny dvor Európskej únie definuje v judikatúre týkajúcej sa článkov 49 a 56 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ) a ktoré sa môžu ďalej rozvíjať, členský štát by mal mať možnosť na zamietnutie čiastočného prístupu. Môže ísť najmä o zdravotnícke povolania, ak môžu vplývať na verejné zdravie alebo bezpečnosť pacienta. Čiastočný prístup by sa mal udeľovať tak, aby sa neporušilo právo sociálnych partnerov na organizovanie sa.“
23

Voči štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí ako v prejednávanej veci majú postavenie utečenca v inom členskom štáte, by však nebolo možné prijať rozhodnutie o návrate do ich krajiny pôvodu vzhľadom na zákaz vyhostenia alebo vrátenia, ktorý musí byť dodržaný v prípade vykonania smernice 2008/115. Okrem toho podľa vnútroštátneho súdu sa nepredpokladá prípadný návrat M, A a T do krajiny tranzitu a tieto osoby nevyjadrili želanie dobrovoľne odísť do inej tretej krajiny. Nie je preto možné prijať v zmysle uvedenej smernice rozhodnutie o návrate.