Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PRIIT PIKAMÄE

prednesené 26. januára 2023( )

Vec C‑660/21

Procureur de la République

Trestné konanie

proti

K.B.,

F.S.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Trestný súd Villefranche‑sur‑Saône, Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v trestných veciach – Článok 82 ods. 2 ZFEÚ – Zásady dôvery a vzájomného uznávania – Právo na informácie v trestnom konaní – Právo na informácie o práve nevypovedať – Smernica 2012/13/EÚ – Články 3 a 4 – Právo na obhajobu – Účinná súdna ochrana – Vnútroštátna judikatúra, ktorá zakazuje trestnému súdu prihliadať ex offo na porušenie procesných práv vyplývajúcich z práva Únie – Procesná autonómia členských štátov – Zásady ekvivalencie a efektivity“





1. „Zjednotení v rozmanitosti“ – tak znie heslo Európskej únie( ) a tak je sformulovaná výzva, ktorej musí Európska únia čeliť pri svojom budovaní, hoci hľadanie rovnováhy medzi týmito dvoma pólmi môže byť náročné. Platí to aj v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach, ktorá tradične odkazuje na vnútroštátnu suverenitu, a obzvlášť v trestnom práve procesnom, ktoré je právom považované za „jednu z oblastí trestného práva, ktoré sú najviac zakorenené v právnych tradíciách či právnej kultúre štátov, či dokonca v ich kultúrnych tradíciách alebo jednoducho v ich kultúre“.( )

2. Prejednávaná vec sa týka citlivej otázky úlohy trestného súdu v súdnej fáze konania, pričom Súdny dvor má odpovedať na túto otázku: má súd ex offo prihliadať na procesnú chybu vyplývajúcu z porušenia práva obvinenej osoby na informácie o jej práve nevypovedať?

Právny rámec

Právo Únie

3. V prejednávanej veci je relevantný článok 82 ods. 2 ZFEÚ, články 3, 4 a článok 8 ods. 2 smernice 2012/13/EÚ( ), ako aj článok 47 a článok 48 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

Francúzske právo

4. Článok 63‑1 code de procédure pénale (trestný poriadok, ďalej len „CPP“) stanovuje:

„Dôstojník justičnej polície alebo pod jeho dohľadom príslušník justičnej polície ihneď oboznámi zadržanú osobu v jazyku, ktorému táto osoba rozumie, prípadne prostredníctvom formulára uvedeného v trinástom odseku:

1. so skutočnosťou, že je zadržaná, ako aj s dobou trvania tohto opatrenia a prípadne jeho predĺžením alebo predĺženiami;

2. s povahou vyšetrovaného trestného činu, predpokladaným časom a miestom spáchania trestného činu, z ktorého spáchania alebo pokusu o spáchanie je zadržaná osoba podozrivá, ako aj s dôvodmi zadržania podľa bodov 1 až 6 článku 62‑2, ktoré odôvodňujú jej predbežné zadržanie;

3. s jej právami, a to:

– s právom upovedomiť o svojom zadržaní blízku osobu a svojho zamestnávateľa, a ak je cudzím štátnym príslušníkom, konzulárne orgány štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a prípadne s právom komunikovať s týmito osobami v súlade s článkom 63‑2,

– s právom na lekárske vyšetrenie v súlade s článkom 63‑3,

– s právom na prístup k advokátovi v súlade s článkami 63‑3‑1 až 63‑4‑3,

– v relevantnom prípade s právom na pomoc tlmočníka,

– s právom čo najskôr, najneskôr však pred prípadným predĺžením doby zadržania, nahliadnuť do dokumentov uvedených v článku 63‑4‑1,

– s právom podať pripomienky prokurátorovi republiky alebo prípadne sudcovi, ktorý rozhoduje o prepustení na slobodu a väzbe, pokiaľ tento sudca či prokurátor rozhoduje o prípadnom predĺžení doby zadržania, s cieľom domôcť sa ukončenia tohto opatrenia. Ak sa dotknutá osoba nedostaví pred sudcu či prokurátora, môže svoje pripomienky podať ústne do zápisnice o výsluchu, ktorá sa doručí sudcovi alebo prokurátorovi ešte predtým, ako bude rozhodovať o predĺžení opatrenia;

– právom vypovedať, odpovedať na otázky, ktoré jej boli položené, alebo nevypovedať v rámci výsluchu po tom, ako uviedla svoju totožnosť.

Ak má zadržaná osoba sluchové postihnutie a nevie čítať ani písať, musí jej pomáhať tlmočník do posunkového jazyka alebo akákoľvek odborne spôsobilá osoba, ktorá ovláda jej reč, resp. komunikačný prostriedok, ktorým s ňou vie komunikovať. Smie sa použiť aj hocijaké technické zariadenie umožňujúce komunikáciu so sluchovo postihnutou osobou.

Ak táto osoba nerozumie po francúzsky, je potrebné oboznámiť ju s jej právami prostredníctvom tlmočníka a v prípade potreby jej pre jej bezprostrednú informáciu vopred odovzdať formulár.

Informácie poskytnuté podľa tohto článku sa zaznamenajú do zápisnice o zadržaní a zadržaný ich potvrdí svojím podpisom. V prípade odmietnutia podpisu sa táto skutočnosť zaznamená.

Podľa článku 803‑6 sa zadržanej osobe odovzdá pri oznámení jej zadržania dokument, v ktorom sú uvedené tieto práva.“

5. Článok 385 prvý odsek CPP stanovuje:

„Trestný súd je oprávnený vyhlásiť konania, o ktorých rozhoduje, za neplatné. To neplatí, ak rozhoduje o postúpení veci nariadenom vyšetrovacím sudcom alebo vyšetrovacím senátom.“

6. Podľa článku 802 tohto zákona:

„V prípade porušenia náležitostí, ktoré zákon ukladá pod hrozbou neplatnosti alebo nedodržania podstatných náležitostí, môže ktorýkoľvek súd vrátane [Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko)], ktorý rozhoduje o návrhu na zrušenie alebo ktorý konštatuje ex offo takýto nedostatok, vyhlásiť neplatnosť len v prípade, že tento nedostatok mal za následok poškodenie záujmov účastníka konania, ktorého sa týka.“

Skutkové okolnosti sporu, konania vo veci samej a prejudiciálna otázka

7. Večer 22. marca 2021 príslušníci justičnej polície zaznamenali na podnikovom parkovisku podozrivý výskyt dvoch osôb, ktoré sa usilovali pred nimi ukryť. Policajti spozorovali, že nákladné auto odstavené na tomto parkovisku má otvorenú nádrž a v jeho blízkosti sa nachádzajú kanistre. O 22.25 hod. v rámci vyšetrovania práve páchaného trestného činu krádeže pohonných hmôt zaistili dvoch podozrivých, K.B. a F.S., ktorým boli nasadené putá s cieľom predísť pokusu o útek.

8. Policajti kládli K.B. a F.S. otázky a následne upovedomili dôstojníka justičnej polície, ktorý si vyžiadal okamžité predvedenie oboch zaistených osôb na účely ich predbežného zadržania.

9. Títo policajti potom privolali ďalšieho policajného dôstojníka, ktorý sa dostavil na miesto o 22.40 hod. a vykonal prehliadku vozidla K.B. a F.S. Privolaný dôstojník im takisto kládol otázky, na ktoré zadržaní odpovedali. Pri prehliadke vozidla boli odhalené usvedčujúce dôkazy ako uzávery, lievik a elektrické čerpadlo.

10. O 22.50 hod. bol procureur de la République (prokurátor republiky, Francúzsko) upovedomený o predbežnom zadržaní F.S. a K.B., ktorí boli poučení o svojich právach, a to prvý z nich o 23.00 hod. a druhý o 23.06 hod.

11. Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania a ktorý mal súdiť K.B. a F.S. v trestnej veci krádeže pohonných hmôt v spolupáchateľstve, konštatuje, že niektoré vyšetrovacie úkony a zaznamenané vyjadrenia v neprospech zadržaných boli vykonané predtým, ako boli K.B. a F.S. poučení o svojich právach, ako ich stanovujú články 3 a 4 smernice 2012/13. Vzhľadom na oneskorené predbežné zadržanie, neskoré doručenie oznámenia prokurátorovi republiky a oneskorené poučenie o právach, najmä práve odoprieť výpoveď by prehliadka vozidla, predbežné zadržanie podozrivých a všetky z toho vyplývajúce úkony mali byť v zásade vyhlásené za neplatné.

12. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že podľa judikatúry Cour de cassation (Kasačný súd) je okrem neprekonateľnej okolnosti tak každé oneskorené poučenie zaistených osôb o ich právach, ako aj meškajúce informovanie prokurátora republiky dôvodom na neplatnosť opatrenia predbežného zadržania týchto osôb.

13. Ďalej uvádza, že Cour de cassation (Kasačný súd) však tiež rozhodol, že súdy nemajú právo ex offo vzniesť námietku neplatnosti konania, s výnimkou nedostatku právomoci, z toho dôvodu, že takúto neplatnosť môže namietať obvinený, ktorý má právo na pomoc advokáta, keď sa dostaví na súd osobne alebo v zastúpení, pričom obvinený má takúto možnosť aj v odvolacom konaní, ak sa nedostavil na súd alebo v prvostupňovom konaní nebol zastúpený( ).

14. Advokáti K.B. a F.S. na pojednávaní pritom nevzniesli námietku neplatnosti konania.

15. Podľa vnútroštátneho súdu z tejto judikatúry Cour de cassation (Kasačný súd) vyplýva, že prednosť a potrebný účinok práva Únie nezabezpečuje osobe podliehajúcej súdnej právomoci trestný sudca, ale jej advokát. V dôsledku toho v prípade menej závažných trestných činov a/alebo u osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktorým nepomáha advokát, sudca nemôže zabezpečiť účinnosť práva Únie prípadným konštatovaním ex offo, že toto právo bolo porušené.

16. V tejto súvislosti vnútroštátny súd poukazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej v prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti, ako je to v prejednávanej veci, prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie upravil procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zaručenie ochrany práv osôb podliehajúcich súdnej právomoci, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú podobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity). Súdny dvor pritom v rozsudku zo 14. decembra 1995, Peterbroeck( ), rozhodol, že právo Únie bráni uplatneniu vnútroštátneho procesného pravidla, ktoré zakazuje vnútroštátnemu súdu konajúcemu v rámci svojej právomoci preskúmať ex offo zlučiteľnosť aktu vnútroštátneho práva s ustanovením práva Únie, ak sa osoba podliehajúca súdnej právomoci nedomáhala v určitej lehote jeho uplatnenia.

17. Vnútroštátny súd sa okrem toho odvoláva na judikatúru Súdneho dvora v oblasti ochrany spotrebiteľa, v ktorej Súdny dvor dospel k záveru, že vnútroštátny súd je povinný preskúmať ex offo porušenie smernice 93/13/EHS( ), pokiaľ takéto preskúmanie umožňuje dospieť k výsledkom, ktorých dosiahnutie táto smernica ukladá. Táto judikatúra priznáva vnútroštátnemu súdu postavenie orgánu členského štátu a s ním súvisiacu povinnosť plnohodnotného účastníka procesu preberania smerníc do vnútroštátneho právneho poriadku v špecifickom kontexte vyznačujúcom sa znevýhodneným postavením jedného účastníka konania. Takéto úvahy o spotrebiteľovi by pritom bolo možné preniesť aj na obvineného v trestnom konaní, keďže obvinenému nepomáha nevyhnutne advokát, aby sa domáhal svojich práv.

18. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že keby Súdny dvor rozhodol, že zákaz konštatovať ex offo porušenie vnútroštátneho ustanovenia, ktorého cieľom je prebrať smernicu do vnútroštátneho právneho poriadku, je v rozpore s právom Únie, vnútroštátny súd by sa mohol ubezpečiť o efektivite práva Únie, a to aj vtedy, ak osoba podliehajúca súdnej právomoci nemá advokáta alebo ak jej advokát nepoukázal na porušenie práva Únie. Vnútroštátny súd v prejednávanej veci uvádza, že ak môže ex offo zohľadniť oneskorené poučenie o práve nevypovedať, môže zrušiť rozhodujúce akty na preukázanie viny obvinených, a to prehliadku vozidla a zaznamenané výroky obvinených vo vlastný neprospech, a tiež predbežné zadržanie, ako aj akty, ktoré z nich vyplývajú.

19. Za týchto podmienok sa Tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Trestný súd Villefranche‑sur‑Saône, Francúzsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto otázku:

„Majú sa článok 3 (Právo na informácie o právach) a článok 4 (Písomné poučenie o právach v súvislosti so zatknutím) [smernice 2012/13], článok 7 (Právo odoprieť výpoveď) [smernice (EÚ) 2016/343], ako aj článok 48 (Prezumpcia neviny a právo na obhajobu) [Charty] vykladať tak, že bránia zákazu, ktorým je viazaný vnútroštátny súd, prihliadať ex offo na porušenie práva na obhajobu, ako ho zaručujú [vyššie uvedené smernice], a to najmä v rozsahu, v akom sa súdu zakazuje, aby na účely vyhlásenia neplatnosti konania prihliadal ex offo na neexistenciu poučenia o práve odoprieť výpoveď v okamihu zatknutia, resp. oneskorené poučenie o práve odoprieť výpoveď?“

Konanie na Súdnom dvore

20. Obžalovaní vo veci samej, francúzska a írska vláda, ako aj Európska komisia predložili písomné pripomienky a ústne pripomienky predniesli na pojednávaní 20. septembra 2022.

Analýza

21. Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa majú články 3 a 4 smernice 2012/13, ako aj článok 7 smernice 2016/343( ) v spojení s článkom 48 Charty vykladať v tom zmysle, že bránia súdnej praxi, ktorá zakazuje trestnému súdu poverenému posúdením viny obvinenej osoby, aby na účely vyhlásenia neplatnosti konania( ) prihliadal ex offo na porušenie práva na informácie o práve nevypovedať.

O uplatniteľnosti smernice 2012/13

22. Na pojednávaní bola nastolená otázka uplatniteľnosti smernice 2012/13 vzhľadom na znenie článku 2 ods. 1 tejto smernice, podľa ktorého sa táto smernica vzťahuje na „akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu“. Táto formulácia by mohla vylučovať uplatnenie ratione temporis tejto smernice na každú situáciu, ktorá časovo predchádza úradnému oznámeniu danej informácie.

23. Je potrebné pripomenúť, že cieľom smernice 2012/13 je podľa jej článku 1 stanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa práv podozrivých a obvinených osôb v trestnom konaní, najmä práva na informácie o právach. Pôsobnosť tejto smernice je vymedzená v článku 2. Článok 3 uvedenej smernice stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie… o… procesných právach… s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie…“.

24. Ako sa uvádza v odôvodnení 19 smernice 2012/13, účelom práva na informácie je zaručiť spravodlivé trestné konanie a účinnosť práva na obhajobu od prvých štádií tohto konania. Ako totiž vyplýva z bodu 24 návrhu smernice, ktorý predložila Komisia, z 20. júla 2010 [KOM(2010) 392 v konečnom znení], z ktorého vychádza smernica 2012/13, obdobie, ktoré nasleduje ihneď po pozbavení osobnej slobody, predstavuje najväčšie riziko násilného vymoženia priznania, takže „je vecou zásadného významu, aby boli podozrivé alebo obvinené osoby poučené o ich právach ihneď, t. j. bezodkladne po zatknutí, a to čo najúčinnejším spôsobom“. V odôvodnení 19 smernice 2012/13 sa okrem toho zdôrazňuje, že práva na informácie o právach musia byť uplatnené „najneskôr pred prvým úradným výsluchom podozrivej alebo obvinenej osoby policajným orgánom“, pričom ak sú podozrivé alebo obvinené osoby zatknuté alebo zadržané, malo by im byť toto písomné poučenie o uplatniteľných procesných právach poskytnuté „bezodkladne“ v súlade s odôvodnením 22 tejto smernice.( )

25. Z týchto skutočností vyplýva, že osoby podozrivé zo spáchania trestného činu musia byť informované o svojich právach čo najrýchlejšie od okamihu, keď podozrenia, ktoré voči nim existujú – v inom ako naliehavom prípade – odôvodňujú, že príslušné orgány obmedzujú ich osobnú slobodu prostredníctvom donucovacích opatrení, a to najneskôr pred ich prvým úradným výsluchom políciou.( ) Keďže informovanie o právach musí byť vykonané v skorom štádiu konania s cieľom zaručiť jeho účinnosť, Súdny dvor rozhodol, že príslušné orgány členského štátu môžu informovať dotknuté osoby, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, prostredníctvom úradného oznámenia alebo „inak“, resp. „bez ohľadu na spôsob upovedomenia“, pričom spôsob, akým bola takáto informácia doručená dotknutej osobe, je irelevantný.( )

26. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že smernica 2012/13 vychádza podľa jej odôvodnenia 14 z práv ustanovených v Charte, a najmä v jej článkoch 6, 47 a 48, pričom sa vychádza aj z článkov 5 a 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) v zmysle ich výkladu Európskym súdom pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) a že pojem „obvinenie“ sa v tejto smernici používa v rovnakom zmysle ako pojem „trestné obvinenie“, ktorý sa použil v článku 6 ods. 1 EDĽP. V tejto súvislosti o „obvinenie z trestného činu“ ide vtedy, ak je osoba úradne obvinená príslušnými orgánmi alebo ak úkony uskutočnené týmito orgánmi z dôvodu podozrení, ktoré sa jej týkajú, majú vážny dosah na jej situáciu. Preto najmä osoba, ktorá bola zadržaná z dôvodu podozrenia zo spáchania trestného činu, sa môže považovať za „obvineného z trestného činu“ a dovolávať sa ochrany podľa článku 6 EDĽP.( ) Každý „obvinený“ v zmysle tohto článku má predovšetkým právo na informácie o svojom práve nevypovedať.( )

27. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom vyplýva, že večer 22. marca 2021 pozornosť policajtov upútala prítomnosť dvoch osôb na podnikovom parkovisku, ktoré sa pohybovali okolo kamiónu s otvorenou nádržou, v blízkosti ktorého sa nachádzali kanistre, a pokúšali sa skryť pred policajtmi, pričom táto situácia viedla k zaisteniu a spútaniu týchto osôb. Týmito jednoznačnými donucovacími úkonmi boli tieto osoby oboznámené s tým, že sú podozrivé zo spáchania trestného činu, v prejednávanom prípade krádeže pohonných hmôt, čo je rozhodné pre uplatnenie smernice 2012/13. V súlade s článkom 3 ods. 1 písm. e) smernice 2012/13 mali preto tieto dve osoby právo byť bezodkladne informované o svojich právach, a najmä o práve nevypovedať.

28. Poukazujem napokon na to, že výklad článku 2 ods. l smernice 2012/13, ktorý sa spomína v bode 22 týchto návrhov, by znamenal, že oneskorené, a teda nezákonné poučenie o uvedených právach odôvodňuje neuplatnenie tejto smernice, čo nie je z logického a právneho hľadiska prípustné.

O dosahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania

29. Po prvé považujem za potrebné položiť si otázku, aký je presný význam prejudiciálnej otázky vzhľadom na jej formuláciu. Vyplýva z nej, že vnútroštátny súd svoju otázku zdanlivo obmedzuje len na problematiku nezlučiteľnosti vnútroštátneho súdneho zákazu prihliadať ex offo na porušene práv s právom Únie, a to v rozpore so záujmom tohto súdu mať možnosť vykonávať takúto právomoc. Prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru by sa tak netýkala existencie prípadnej povinnosti prihliadať ex offo na porušenie práva, ktorá by za okolností sporu vo veci samej vyplývala vnútroštátnemu súdu z práva Únie.

30. Takéto chápanie prejudiciálnej otázky považujem za diskutabilné, keďže vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania explicitne odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej má vnútroštátny súd „povinnosť“ preskúmať ex offo porušenie práva Únie v oblasti ochrany spotrebiteľa pred nekalými podmienkami. Je zjavné, že tento súd sa domnieva, že spomínaná judikatúra sa bude musieť uplatniť v konaní vo veci samej, keďže obvinený sa chápe ako spotrebiteľ vzhľadom na znevýhodnené postavenie, ktoré obaja majú v predmetných konaniach. V tejto súvislosti stojí za zmienku, že tak obžalovaní vo veci samej, ako aj francúzska a írska vláda a tiež Komisia zahrnuli do svojich pripomienok odpovede vzťahujúce sa na existenciu povinnosti prihliadať ex offo na porušenie práva, ktorá vyplýva z práva Únie, čo je otázka, ktorú podľa môjho názoru ťažko za súčasného stavu len tak vynechať z návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

31. Po druhé je potrebné podotknúť, že právo Únie upravuje právo podozrivých alebo obvinených osôb nevypovedať v dvoch samostatných právnych nástrojoch, a to v smernici 2012/13 a v smernici 2016/343. Prvá z nich stanovuje v článkoch 3 a 4 existenciu práva na informácie a práva nevypovedať, zatiaľ čo druhá v článku 7 zakotvuje toto právo ako hmotné právo spolu s právom nevypovedať vo vlastný neprospech, pričom obe práva charakterizuje ako aspekty prezumpcie neviny. Podľa odôvodnení 26 a 27 smernice 2016/343 sa právo odoprieť výpoveď a právo nevypovedať vo vlastný neprospech vzťahujú na otázky, ktoré súvisia s trestným činom, ktorý sa kladie osobám za vinu, a vyplýva z nich, že príslušné orgány by nemali nútiť podozrivé alebo obvinené osoby poskytovať informácie, ak to tieto osoby nechcú urobiť, pričom druhé uvedené odôvodnenie odkazuje na výklad tohto práva, ktorý podal ESĽP.( )

32. Tento súd konštatuje, že právo nesvedčiť sám proti sebe sa týka v prvom rade rešpektovania vôle obvineného nevypovedať a predpokladá, že obžaloba sa v trestnom konaní usiluje vykonať dokazovanie bez toho, aby sa uchyľovala k dôkazom získaným vynútením alebo pod nátlakom, proti vôli obvineného. Základom týchto práv je okrem iného ochrana obvinených proti neprimeranému nátlaku zo strany orgánov, čím prispievajú k predchádzaniu justičným omylom a k napĺňaniu cieľov článku 6 EDĽP.( ) Článok 7 smernice 2016/343 a článok 6 EDĽP tak vychádzajú z rovnakého chápania uvedených práv, a to ako ochrany pri výsluchu proti získavaniu dôkazov nátlakom napriek predchádzajúcemu vyjadreniu podozrivého, že nechce vypovedať.

33. Poukazujem na to, že vzhľadom na skutkové okolnosti konania vo veci samej, ako vyplývajú z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v konaní teda nejde priamo o podstatu práva odoprieť výpoveď, zakotveného v článku 7 smernice 2016/343, ktorý je uvedený v prejudiciálnej otázke, a opísaného vyššie. V tomto konaní sa daná problematika rieši v kontexte skutočnosti, že podozriví boli oboznámení so svojím právom nevypovedať oneskorene, čím boli porušené články 3 a 4 smernice 2012/13, prebraté do vnútroštátneho práva, ktoré stanovujú, že takáto informácia musí byť poskytnutá bezodkladne. Za týchto okolností článok 7 smernice 2016/343 zrejme nie je relevantný na účely zodpovedania otázky, o ktoré bol Súdny dvor požiadaný v prejednávanom prípade.

34. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania okrem toho vyplýva, že konanie vo veci samej sa týka existencie účinného opravného prostriedku, ako ho stanovuje článok 8 ods. 2 smernice 2012/13, podľa ktorého treba zabezpečiť, „aby podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou“.

35. Preto je potrebné konštatovať,( ) že na jednej strane predmetom konania vo veci samej sú predovšetkým články 3 a 4 smernice 2012/13, ako aj článok 8 ods. 2 tejto smernice a že na druhej strane tieto ustanovenia konkretizujú základné práva na spravodlivý proces a na rešpektovanie práva na obhajobu, ako sú zakotvené najmä v článkoch 47 a 48 ods. 2 Charty, a treba ich vykladať z hľadiska týchto článkov( ). V tejto súvislosti z vysvetliviek k Charte, ktoré sa v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a článkom 52 ods. 7 Charty musia zohľadniť pri jej výklade, vyplýva, že články 47 a 48 Charty zabezpečujú v práve Únie ochranu, ktorú priznávajú články 6 a 13 EDĽP( ). Súdny dvor preto musí dbať na to, aby výklad, ktorý poskytuje týmto článkom Charty, zabezpečil takú úroveň ochrany, ktorá neporušuje úroveň zaručenú článkami 6 a 13 EDĽP, tak ako ho vykladá ESĽP.( )

36. Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa majú články 3 a 4 smernice 2012/13, ako aj článok 8 ods. 2 tejto smernice v spojení s článkami 47 a 48 ods. 2 Charty vykladať v tom zmysle, že bránia výkladu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého súd v súdnom konaní, ktorému nepredchádza prípravné vyšetrovanie,( ) nemôže prihliadať ex offo na porušenie práva obvinenej osoby na informácie o práve nevypovedať, ktoré je dôvodom na vznesenie námietky neplatnosti konania, a v prípade kladnej odpovede, či právo Únie priznáva vnútroštátnemu súdu právomoc alebo mu ukladá povinnosť prihliadať ex offo na takéto porušenie.

37. Domnievam sa, že na zodpovedanie tejto otázky je potrebné vyložiť ustanovenia smernice 2012/13 aj so zreteľom na obmedzenia spojené s právnym základom, na ktorom bola táto smernica prijatá.

O právnom základe smernice 2012/13

38. V prvom rade je potrebné pripomenúť, že v článku 67 ZFEÚ sa stanovuje, že „Únia vytvára priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti pri rešpektovaní základných práv a rozličných právnych systémov a tradícií členských štátov“. Článok 82 ods. 2 ZFEÚ, ktorý je súčasťou kapitoly 4 hlavy V tretej časti (s názvom „Justičná spolupráca v trestných veciach“) tejto zmluvy, stanovuje, že „Európsky parlament a Rada môžu v súlade s riadnym legislatívnym postupom prostredníctvom smerníc ustanoviť minimálne pravidlá s cieľom uľahčiť v potrebnom rozsahu vzájomné uznávanie rozsudkov a iných justičných rozhodnutí, ako aj policajnú a justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktoré majú cezhraničný rozmer. Tieto minimálne pravidlá zohľadňujú rozdiely medzi právnymi tradíciami a systémami členských štátov“.

39. Článok 82 ods. 2 písm. b) ZFEÚ, ktorý tvorí právny základ smernice 2012/13, umožňuje len ustanoviť minimálne pravidlá v oblasti „práv jednotlivcov“ v trestnom konaní, takže táto smernica nemôže obsahovať ustanovenia, podľa ktorých sa určí súd, ktorý má právomoc rozhodnúť o uvádzaných porušeniach hmotných práv priznaných touto smernicou, ani povaha a rozsah súdneho preskúmania, keďže normotvorcovi Únie nebola zverená príslušná právomoc.( )

40. Smernica 2012/13 preto prispieva k zavedeniu minimálnej harmonizácie trestných konaní v Európskej únii, a nemožno ju považovať za úplný a komplexný nástroj. Ponecháva členským štátom možnosť, ako sa spresňuje v odôvodnení 40 tejto smernice, rozšíriť práva v nej upravené, aby sa vyššia úroveň ochrany poskytla aj v situáciách, ktorými sa táto smernica výslovne nezaoberá, pričom úroveň ochrany by nemala byť nikdy nižšia, ako sú štandardy stanovené v EDĽP, ako ich v judikatúre vykladá ESĽP.( )

41. Ako správne zdôrazňuje Komisia, vyššie uvedené ustanovenia primárneho práva majú za cieľ zachovať osobitosti vnútroštátnych trestných konaní a vyžadujú, aby právo Únie zasahovalo do pravidiel upravujúcich tieto konania v obmedzenom rozsahu, čo je podľa môjho názoru ťažko zlučiteľné s tým, aby Súdny dvor vyložil smernicu 2012/13 tak, že z nej vyplýva možnosť, či dokonca povinnosť vnútroštátneho súdu prihliadať ex offo v súdnom konaní, ktorému nepredchádza prípravné vyšetrovanie, na porušenie procesných práv priznaných touto smernicou.

42. V druhom rade je potrebné pripomenúť, že právo Únie je založené na základnom predpoklade, podľa ktorého každý členský štát zdieľa so všetkými ostatnými členskými štátmi spoločné hodnoty, na ktorých je založená Únia, a uznáva, že tieto štáty majú s ním spoločné takéto hodnoty, ako sa spresňuje v článku 2 ZEÚ. Tento predpoklad implikuje a odôvodňuje existenciu vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi pri uznávaní týchto hodnôt, a teda pri dodržiavaní práva Únie, ktoré ich vykonáva. Tak zásada vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, ako aj zásada vzájomného uznávania, ktorá sa samotná opiera o vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi, majú v práve Únie zásadný význam vzhľadom na to, že umožňujú vytvorenie a zachovanie priestoru bez vnútorných hraníc.( )

43. Z odôvodnení 3, 4, 10 a 14 smernice 2012/13 v tejto súvislosti vyplýva, že jej cieľom je prostredníctvom prijatia spoločných minimálnych pravidiel upravujúcich právo na informácie v trestnom konaní posilniť vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi v jednotlivé systémy trestného súdnictva s cieľom uľahčiť uznávanie rozhodnutí v trestných veciach. Ako je uvedené v odôvodnení 4 smernice 2012/13, „vzájomné uznávanie rozhodnutí v trestných veciach môže účinne fungovať iba v atmosfére dôvery, keď nielen justičné orgány, ale aj všetci účastníci trestného konania považujú rozhodnutia justičných orgánov iných členských štátov za rovnocenné s vlastnými, čo zahŕňa nielen dôveru v primeranosť pravidiel iných členských štátov, ale aj dôveru v správne uplatňovanie týchto pravidiel“.

44. Je potrebné dodať, že zásada vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi ukladá, najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a práva, každému z týchto štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky členské štáty dodržujú právo Únie a konkrétne základné práva týmto právom uznané. Členské štáty tak môžu byť pri uplatňovaní práva Únie povinné na základe práva Únie predpokladať dodržiavanie základných práv zo strany ostatných členských štátov, takže nielenže nemôžu od iného členského štátu požadovať vyššiu vnútroštátnu úroveň ochrany základných práv, než akú zaručuje právo Únie, ale nemôžu ani – okrem výnimočných prípadov – overovať, či tento iný členský štát skutočne v konkrétnom prípade dodržal základné práva zaručené Úniou.( )

45. Táto judikatúra vyjadruje domnienku vzájomnej dôvery vo vnútroštátne systémy ochrany základných práv, ktorú možno vyvrátiť len vo veľmi špecifických prípadoch, ako sú prípady, v ktorých ide o „výnimočné okolnosti“. Uvedená judikatúra sa má uplatňovať na všetky nástroje sekundárneho práva vzťahujúce sa na výkon rozhodnutí o odsúdení v trestnom konaní, ktorými sa ukladá trest, teda na rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV( ), rámcové rozhodnutie 2008/909/SVV( ) a rámcové rozhodnutie 2008/675/SVV( ).

46. Popri zachovaní osobitostí vnútroštátnych súdnych systémov a domnienke ich ekvivalencie, pokiaľ ide o ochranu základných práv, je právnu problematiku, na ktorú poukazuje vnútroštátny súd, potrebné preskúmať aj z hľadiska zásady procesnej autonómie členských štátov, ktorá je obmedzená nevyhnutným splnením požiadaviek vyplývajúcich zo zásad ekvivalencie a efektivity.( )

O obmedzenej procesnej autonómii členských štátov

47. Je nesporné, že práva K.B. a F.S. vyplývajúce z článku 3 ods. 1 písm. e) a článku 4 ods. 2 smernice 2012/13 boli v trestnom konaní vo veci samej porušené. Povinnosť informovať podozrivé a obvinené osoby o ich práve nevypovedať, ktorú vnútroštátnym orgánom ukladajú tieto ustanovenia, má zásadný význam na účely účinného zaručenia týchto práv, a tým aj na rešpektovanie článkov 47 a 48 ods. 2 Charty. Bez takéhoto informovania by sa totiž dotknutá osoba nemohla dozvedieť o existencii a rozsahu uvedených práv ani sa domáhať ich dodržiavania, takže by nemala možnosť v plnom rozsahu vykonávať svoje práva na obhajobu a na spravodlivý proces.( ) Treba však pripomenúť, že v tomto prípade boli obe zaistené osoby poučené o právach, ale oneskorene, čo vedie k záveru, že došlo k porušeniu týchto práv, keďže oneskorenie neodôvodňovala žiadna neprekonateľná okolnosť.( )

48. Pokiaľ ide o dôsledky tohto porušenia, z pripomienok francúzskej vlády vyplýva, že vnútroštátne právo rozlišuje neplatnosť stanovenú vo verejnom záujme, ktorá sa týka organizácie, zloženia a právomoci súdov, a neplatnosť stanovenú v súkromnom záujme, ktorá je stanovená v záujme účastníkov konania. Neplatnosť stanovená v súkromnom záujme sa sankcionuje len vtedy, ak sa preukáže existencia ujmy na záujmoch toho, kto sa jej dovoláva, s výnimkou niektorých obzvlášť významných záruk, ako je právo odoprieť výpoveď, ktorého porušenie sa nevyhnutne považuje za porušenie spôsobujúce ujmu, a súd na ňu nemôže prihliadať ex offo. Toto posledné pravidlo vyplýva z výkladu článku 385 prvého odseku CPP, ktorý podal Cour de cassation (Kasačný súd).

49. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 8 ods. 2 smernice 2012/13 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou. Normotvorca Únie tak ponechal na členských štátoch, aby rozhodli o konkrétnych podmienkach a povahe opravných prostriedkov, ktorými budú dotknuté osoby disponovať, ako aj o dôsledkoch, ktoré musia vyplynúť z porušenia práv stanovených smernicou 2012/13.

50. V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti majú byť vo vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu na základe zásady procesnej autonómie členských štátov určené príslušné súdy a upravené procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie. Z toho dôvodu v súlade so zásadou lojálnej spolupráce, ktorá je v súčasnosti zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nemôžu byť menej výhodné ako procesné podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity). Tieto požiadavky ekvivalencie a efektivity vyjadrujú všeobecnú povinnosť členských štátov zabezpečiť súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, vrátane práva na obhajobu.( )

O zásade ekvivalencie

51. Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, a priori nevyplýva, že by táto zásada bola porušená uplatnením článku 385 prvého odseku CPP v prípade porušenia práv vyplývajúcich zo smernice 2012/13. Tento článok, tak ako sa vykladá v predmetnej súdnej praxi, totiž upravuje podmienky, za ktorých sa možno na trestnom súde domáhať určenia neplatnosti konania, bez ohľadu na to, či táto neplatnosť vyplýva z porušenia individuálneho práva, ktoré je založené na ustanoveniach vnútroštátneho práva alebo na ustanoveniach práva Únie.( )

O zásade efektivity

52. Pokiaľ ide o zásadu efektivity, treba pripomenúť, že právo Únie neukladá členským štátom povinnosť zaviesť iné právne prostriedky, než sú tie, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, ibaže by zo štruktúry dotknutého vnútroštátneho právneho poriadku vyplývalo, že neexistuje nijaký súdny prostriedok nápravy umožňujúci, hoci len incidenčne, zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, alebo že jediný prostriedok nápravy spočívajúci v prístupe k súdu znamená nútiť jednotlivcov k porušeniu práva.( )

53. Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že každý prípad, v ktorom vzniká otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje, alebo príliš sťažuje výkonu práv osôb podliehajúcich súdnej právomoci priznaných právnym poriadkom Únie, sa musí preskúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v rámci celého konania, na priebeh tohto konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby vziať do úvahy zásady, ktoré sú základom vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana práva na obhajobu, zásada právnej istoty a riadneho priebehu konania.( )

54. Podľa znenia tejto judikatúry si posúdenie dodržiavania zásady efektivity nevyžaduje analýzu všetkých právnych prostriedkov existujúcich v členskom štáte, ale kontextuálnu analýzu ustanovenia, o ktorom sa tvrdí, že porušuje túto zásadu, čo môže zahŕňať analýzu iných procesných ustanovení, ktoré sú uplatniteľné v rámci tohto posledného uvedeného opravného prostriedku, ktorého účinnosť je spochybnená, alebo opravných prostriedkov, ktoré majú rovnaký účel ako tento opravný prostriedok.( ) Súdny dvor sa domnieva, že vydané rozsudky sú preto len výsledkom individuálnych posúdení vykonaných pri zohľadnení celkového skutkového a právneho kontextu danej veci, ktoré nie je možné automaticky preniesť na iné oblasti než na tie, v rámci ktorých boli vykonané.( )

55. Považujem za dôležité zdôrazniť, aké náročné je takéto posúdenie vzhľadom na spôsob predloženia veci Súdnemu dvoru, čo je v prejednávanom prípade návrh na začatie prejudiciálneho konania. Za týchto okolností je totiž potrebné vychádzať predovšetkým z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, aby bolo možné posúdiť uplatniteľné vnútroštátne predpisy, a pokiaľ by tieto informácie uvedené v návrhu neboli úplné, ako je to v prejednávanom prípade, doplnia ich písomné pripomienky oprávnených subjektov a v prípade potreby aj vyjadrenia prednesené na pojednávaní. Nazdávam sa, že požadovaná kontextualizácia musí v prejednávanom prípade zahŕňať viaceré ustanovenia vnútroštátneho práva.

56. V prvom rade, pokiaľ ide o úlohu prokuratúry vo Francúzsku, francúzska vláda tvrdí, že z relevantných ustanovení CPP( ) vyplýva, že jej poslaním je zosúladiť ochranu všeobecných záujmov spoločnosti stíhaním porušení trestného zákona a rešpektovanie osobných slobôd z pozície ochrancu práv osôb podliehajúcich súdnej právomoci počas celého konania. Hoci je pravda, že výklad príslušných ustanovení smernice 2012/13 si v pravom zmysle slova nevyžaduje posúdenie pojmu „súdny orgán“, napriek tomu je potrebné zdôrazniť, že pokiaľ ide o francúzsku prokuratúru, je takáto kvalifikácia veľmi kontroverzná.

57. Cour de Cassation (Kasačný súd), ktorý mal rozhodnúť o spôsobilosti prokuratúry vykonávať riadny dohľad nad opatreniami predbežného zadržania v zmysle článku 5 ods. 3 EDĽP, podľa ktorého „každý, kto je zatknutý alebo inak pozbavený slobody…, musí byť ihneď predvedený pred sudcu alebo inú úradnú osobu splnomocnenú zákonom na výkon súdnej právomoci“, čerpal z judikatúry ESĽP( ) a rozhodol, že vzhľadom na to, že prokuratúra neposkytuje záruku nezávislosti a nestrannosti a je obžalobcom, nie je súdnym orgánom v zmysle vyššie uvedeného článku.( ) Naopak Conseil constitutionnel (Ústavná rada, Francúzsko) vždy konštatovala, že súdnymi orgánmi, ktoré zabezpečujú rešpektovanie osobnej slobody, sú sudcovia a zároveň prokurátori a dohľad prokuratúry nad prvými 48 hodinami predbežného zadržania nie je v rozpore s ústavou.( ) Treba dodať, že Súdny dvor priznal francúzskej prokuratúre postavenie súdneho orgánu, no výhradne v špecifickom rámci vydávania európskych zatykačov v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. Súdny dvor sa domnieval, že prokurátori, ktorí majú vo Francúzsku postavenie tzv. magistrats, konajú pri výkone úloh spojených s vydávaním takýchto európskych zatykačov nezávisle.( )

58. Odhliadnuc od právnej relativity, pokiaľ ide o vymedzenie súdnych orgánov, a to aj v rámci toho istého štátu, a súvisiaceho konštatovania, že je objektívne ťažké pochopiť vnútroštátny právny systém, ktorá z nej vyplýva, je podľa môjho názoru v tomto kontexte ťažké konštatovať, že preventívny dohľad vykonávaný francúzskou prokuratúrou, ktorá si v tomto prípade nesplnila povinnosť, môže sám osebe zabezpečiť účinnosť ochrany, ktorú zaručuje smernica 2012/13.

59. V druhom rade z písomných a ústnych pripomienok francúzskej vlády vyplýva, že právo na advokáta je zaručené počas celého trestného konania,( ) čo napokon nie je predmetom diskusie v tejto veci, a uľahčujú ho inštitúty právnej pomoci, ktoré umožňujú osobám bez prostriedkov alebo s nízkymi príjmami dosiahnuť úplnú alebo čiastočnú náhradu trov konania, vrátane odmeny advokáta, štátom a ustanovenie advokáta ex offo, ktorého vymenúva predseda advokátskej komory alebo predseda súdu, aby mala osoba podliehajúca súdnej právomoci k nemu prístup v rámci trestného konania, a to buď na žiadosť tejto osoby, lebo žiadneho advokáta nemá alebo nemala čas si ho zvoliť, alebo preto, lebo v konaní je prítomnosť advokáta povinná a osoba podliehajúca súdnej právomoci nemá advokáta.

60. Pokiaľ ide o úlohu advokáta, poukazujem na to, že advokát môže po každom rozhovore so zadržanou osobou a po každom výsluchu alebo konfrontácii, na ktorých sa zúčastnil, predkladať písomné pripomienky, ktoré sa zakladajú do spisu, a zasielať ich počas trvania predbežného zadržania prokurátorovi republiky. Advokát pritom môže najmä nahliadnuť do zápisnice o oznámení o predbežnom zadržaní a s tým súvisiacom poučení o právach, čo mu umožňuje preveriť ich dodržiavanie, a to aj z časového hľadiska.( )

61. Prítomnosť advokáta na pojednávaní vo veci samej( ) je povinná v niektorých konaniach, ako je zrýchlené konanie, keď je rozsudok vydaný vo veľmi krátkom čase po spáchaní činu, konanie o dohode o vine a treste, konanie na cour d’assises (porotný súd, Francúzsko), ktorý rozhodujúce o zločinoch, a v každom trestnom konaní, ktoré sa týka maloletých osôb. Keď prítomnosť advokáta nie je povinná, môže mať obvinená osoba z vlastnej iniciatívy pri sebe advokáta alebo ju môže zastupovať advokát podľa vlastného výberu alebo môže požiadať o ustanovenie advokáta ex offo, a to prípadne aj v deň pojednávania. Je potrebné pripomenúť, že ak obvinený, ktorý sa nedostaví na súd alebo na ňom nie je zastúpený, nepodá námietku neplatnosti konania v prvostupňovom konaní, má takúto možnosť aj v odvolacom konaní.

62. V treťom rade je dôležité zdôrazniť, že úvodný článok CPP obsahuje odsek, podľa ktorého nemožno odsúdiť osobu len na základe vyhlásení, ktoré poskytla bez toho, aby sa mohla poradiť s advokátom, alebo bez prítomnosti advokáta. Okrem toho je mimoriadne dôležité, že 31. decembra 2021 nadobudol účinnosť zákon z 22. decembra 2021, na základe ktorého uvedený článok obsahuje nový odsek, podľa ktorého „ak ide o zločin alebo prečin, každá podozrivá alebo obvinená osoba musí byť poučená o práve nevypovedať o skutkoch, ktoré sa jej kladú za vinu, skôr, ako bude zaznamenané akékoľvek jej vyjadrenie, a pred každým výsluchom, vrátane výsluchu o informáciách o jej osobných pomeroch, alebo na účely uloženia ochranného opatrenia pri jej prvom dostavení sa pred vyšetrovací orgán, prokurátora, súd či akúkoľvek osobu alebo orgán poverený súdnym orgánom. Nikto nesmie byť odsúdený len na základe výpovede, ktorú poskytol bez toho, aby bol poučený o tomto práve“.

63. Tieto ustanovenia sú zásadné, lebo umožňujú automaticky napraviť porušenia práva podozrivých alebo obvinených osôb na informácie o ich právach podľa smernice 2012/13, predovšetkým pokiaľ ide o právo na prístup k advokátovi a právo nevypovedať, „vylúčením“ výpovedí dotknutých osôb, ktoré boli protiprávne získané vo fáze vyšetrovania, na účely posúdenia ich trestnej zodpovednosti.

64. V štvrtom rade, hoci je nesporné, že rozhodovací senát nemá právomoc prihliadať ex offo na neplatnosť zápisníc, ktoré boli vyhotovené protiprávne, musí zo zisteného nedostatku vyvodiť nedostatok dôkaznej sily týchto zápisníc. Článok 429 CPC, ktorý bol uvedený na pojednávaní, konkrétne stanovuje, že zápisnica alebo správa má dôkaznú hodnotu len vtedy, ak bola vyhotovená v zákonnej forme, ak ten, kto ju vyhotovil, konal pri výkone svojej funkcie a opísal vec, ktorá patrí do jeho právomoci.( ) Protiprávne akty nemajú žiadnu dôkaznú silu. Vnútroštátny súd by preto mal vylúčiť protiprávne listiny vyhlásením, že nemajú nijakú dôkaznú hodnotu, pričom treba poukázať na to, že neexistencia dôkaznej sily zápisnice nevychádza z jej vyhlásenia za neplatnú. Mohol by na základe posúdenia zostávajúcich platných dôkazov v spise podľa svojho vnútorného presvedčenia prípadne rozhodnúť o prepustení oboch obvinených na slobodu. Treba konštatovať, že toto ustanovenie umožňuje vylúčiť informácie a dôkazy získané v rozpore s právnymi predpismi Únie, v prejednávanej veci s článkami 3 a 4 smernice 2012/13. Zistený nedostatok tak nezostane bez nápravy.( )

65. Zdá sa teda, že existencia takýchto procesných pravidiel vo francúzskom právnom poriadku zaručuje efektivitu práva Únie a že skutočnosť, že vnútroštátny súd má zákaz vzniesť ex offo námietku neplatnosti konania založenú na oneskorenom poučení oboch obvinených o ich práve nevypovedať, čo je dôvod neplatnosti stanovenej v súkromnom záujme, neporušuje zásadu efektivity, keďže toto pravidlo nemôže samo osebe prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré podozrivým alebo obvineným osobám vyplývajú z článku 3 ods. 1 písm. e) a článku 4 ods. 2 smernice 2012/13 v spojitosti s článkom 8 ods. 2 tejto smernice.

66. Tento záver nemožno spochybniť z hľadiska článku 47 a článku 48 ods. 2 Charty. V tejto súvislosti stačí poznamenať, že ak osoby podliehajúce súdnej právomoci majú v danej oblasti práva Únie k dispozícii súdny opravný prostriedok umožňujúci zabezpečiť dodržiavanie práv, ktoré im priznáva právo Únie, čo zrejme platí vo francúzskom právnom poriadku, pravidlo vnútroštátneho práva, ktoré bráni súdu ex offo vzniesť námietku neplatnosti konania z dôvodu porušenia ustanovení, ktoré chránia súkromný záujem týchto osôb, nemožno považovať za obmedzenie práva na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces ani práva na obhajobu, ktoré zaručuje článok 47 a článok 48 ods. 2 Charty, v zmysle článku 52 ods. 1 Charty.( )

67. Takto navrhnutý výklad práva Únie je podľa môjho názoru zlučiteľný s judikatúrou Súdneho dvora a ESĽP týkajúcou sa otázky prihliadania na porušenie práva ex offo.

O európskej judikatúre v oblasti prihliadania na porušenie práva ex offo

O judikatúre Súdneho dvora

68. Súdny dvor dospel v občianskoprávnych a správnych sporoch k záveru, že právo Únie, a najmä zásada efektivity v podstate nevyžaduje, aby vnútroštátne súdy ex offo nastolili dôvod vychádzajúci z porušenia ustanovení tohto práva bez ohľadu na ich význam v európskom právnom poriadku, ak by ich preskúmanie takého dôvodu nútilo ísť nad rámec sporu, tak ako ho vymedzili účastníci konania, a vychádzať z iných skutočností a okolností, ako sú tie, na ktorých účastník konania so záujmom na uplatnení uvedených ustanovení založil svoj návrh. Toto obmedzenie právomoci vnútroštátneho súdu je odôvodnené zásadou, podľa ktorej procesná iniciatíva prináleží účastníkom konania, a preto ak vnútroštátne procesné právo ponúka dotknutému účastníkovi konania skutočnú možnosť uviesť dôvod založený na práve Únie, vnútroštátny súd môže konať ex offo len vo výnimočných prípadoch, v ktorých verejný záujem vyžaduje jeho zásah.( )

69. Súdny dvor tiež uviedol,( ) že túto judikatúru nemôže spochybniť judikatúra vyplývajúca z rozsudkov zo 14. decembra 1994, Peterbroeck (C‑‑312/93, EU:C:1995:437), a z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C‑240/98, EU:C:2000:346), uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorú charakterizujú osobitné vlastnosti veci, ktorá viedla k tomu, že žalobca vo veci samej bol zbavený možnosti účinne namietať nezlučiteľnosť vnútroštátneho ustanovenia s právom Únie, resp. ktorú odôvodňuje potreba zabezpečiť spotrebiteľovi účinnú ochranu sledovanú smernicou Rady 93/13.( )

70. Je nesporné, že oblasť nekalých podmienok predstavovala vstupnú bránu pre rozšírenie právomoci vnútroštátneho súdu konať v spotrebiteľskom práve, ktorému bolo priznané oprávnenie a následne uložená povinnosť prihliadať ex offo na nekalú povahu zmluvnej podmienky.( ) Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je systém ochrany spotrebiteľa zavedený smernicou 93/13 založený na myšlienke, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah. Vzhľadom na takéto znevýhodnené postavenie článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že nekalé podmienky nie sú pre spotrebiteľa záväzné. Ide o kogentné ustanovenie smerujúce k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť.( )

71. V tejto súvislosti je vnútroštátny súd povinný ex offo posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky patriacej do pôsobnosti smernice 93/13, a tým odstrániť nerovnováhu medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom, hneď, ako je oboznámený s právnymi a so skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel. Okrem toho smernica 93/13, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1 v spojení s jej dvadsiatym štvrtým odôvodnením, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili ďalšiemu uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatváraných so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov. Súdny dvor vymedzil spôsob, akým má vnútroštátny súd zabezpečiť ochranu práv, ktoré spotrebiteľom vyplývajú z tejto smernice, práve s prihliadnutím na požiadavky článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice 93/13, čo je kombinácia ustanovení, ktorá v smernici 2012/13 nemá ekvivalent, pričom spresnil, že ochrana spotrebiteľa nie je absolútna.( ) Súdny dvor tak spresnil, že dodržiavanie zásady efektivity nemôže viesť až k tomu, že sa bude vyžadovať, aby vnútroštátny súd kompenzoval nielen opomenutie procesného charakteru spotrebiteľa, ktorý nepozná svoje práva, ale aj v plnej miere nahradil úplnú pasivitu dotknutého spotrebiteľa.( )

72. Vnútroštátny súd sa domnieva, že vyššie uvedenú judikatúru možno uplatniť aj na konanie vo veci samej s odvolaním sa konkrétne na znevýhodnené postavenie spoločné pre spotrebiteľov( ) a obvinených, čo je prístup, ktorý podľa môjho názoru neobstojí. Pripomeniem, že konanie vo veci samej patrí do trestnoprávnej oblasti, ktorá nijako nesúvisí so zmluvnými záväzkami a v ktorej je tak úlohou normotvorcu, ako aj úlohou súdu zabezpečiť zosúladenie prevencie porušovania verejného poriadku, odhaľovania páchateľov trestných činov a ich trestania na jednej strane so základnými právami obvinených osôb na druhej strane, a zároveň dohliadať na to, aby konanie prebehlo v primeranej lehote. Okrem toho sa štát v rámci výkonu svojej právomoci presadzovania práva usiluje chrániť nielen záujmy obetí trestných činov, ale aj všeobecné záujmy spoločnosti, ktoré prestavujú verejný záujem v širšom zmysle.

73. V tomto kontexte je dôležité zdôrazniť, že od prijatia rámcového rozhodnutia 2002/584 boli v rámci súdnej spolupráce v trestných veciach postupne zavedené právne nástroje, ktorých koordinované uplatňovanie má posilniť dôveru členských štátov voči ich jednotlivým právnym poriadkom s cieľom zabezpečiť uznávanie a výkon rozsudkov v trestných veciach v Únii, aby sa zabránilo beztrestnosti páchateľov trestných činov,( ) a zároveň zaručiť spravodlivosť súdneho konania. Ako sa uvádza v odôvodneniach 11, 12 a 14 smernice 2012/13, táto smernica je súčasťou súboru právnych nástrojov, ktoré konkretizujú plán prijatý Radou v roku 2009 zameraný na posilnenie práv podozrivých a obvinených osôb počas celého konania.( ) Výsledný účinok týchto nástrojov spolu s ustanoveniami Charty, EDĽP a judikatúrou ESĽP, ako aj s vnútroštátnymi mechanizmami poskytuje skutočnú a širokú ochranu dotknutým osobám, ktorých postavenie je preto neporovnateľné, a to aj v úrovni informovanosti, s postavením spotrebiteľa v zmluvnom vzťahu s predajcom alebo dodávateľom( ). Za týchto okolností je podľa mňa vylúčené, aby sa riešenie spočívajúce v pripodobnení európskej normy vnútroštátnym pravidlám verejného poriadku, ktoré bolo použité v prípade článku 6 smernice 93/13, v akejkoľvek forme uplatnilo na prejednávanú vec.

74. V tejto fáze je napokon potrebné spomenúť nedávnu judikatúru Súdneho dvora, ktorá sa vzťahuje na úlohu súdu jednak v trestnom konaní založenom na informáciách alebo dôkazoch získaných v rozpore s požiadavkami vyplývajúcimi zo smernice 2002/58/ES( ) a jednak v postupe preskúmania podmienok zákonnosti zaistenia štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré vyplývajú z práva Únie.

75. V prvom rade Súdny dvor rozhodol, že článok 15 ods. 1 smernice 2002/58 chápaný z hľadiska zásady efektivity vyžaduje, aby vnútroštátny trestný súd v rámci trestného konania vedeného proti osobám podozrivým z trestnej činnosti vylúčil informácie a dôkazy získané prostredníctvom všeobecného a nediferencovaného uchovávania údajov o prenose dát a polohe, ktoré je nezlučiteľné s právom Únie, ak tieto osoby nie sú schopné účinne sa vyjadriť k týmto informáciám a dôkazom, ktoré pochádzajú z oblasti mimo znalostí súdu a ktoré môžu mať podstatný vplyv na posúdenie skutkového stavu( ). Hoci v prejednávanej veci naozaj ide o zásadu efektivity uplatnenú v trestnom konaní, akým je konanie vo veci samej, konanie vo veci samej sa netýka dôkazov, ktoré pochádzajú z oblasti mimo znalostí súdu, ktorých pripustenie by ohrozilo dodržanie zásady kontradiktórnosti, a teda aj práva na spravodlivý proces.

76. V druhom rade Súdny dvor rozhodol, že článok 15 ods. 2 a 3 smernice 2008/115/ES( ), článok 9 ods. 3 a 5 smernice 2013/33/EÚ( ) a článok 28 ods. 4 nariadenia (EÚ) č. 604/2013( ) v spojení s článkami 6 a 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že preskúmanie dodržiavania podmienok zákonnosti zaistenia štátneho príslušníka tretej krajiny, ktoré vyplývajú z práva Únie, súdnym orgánom musí viesť tento súdny orgán k tomu, že na základe skutočností uvedených v spise, ktoré mu boli oznámené, a tak ako boli doplnené alebo objasnené počas kontradiktórneho konania pred ním, prihliadne ex offo na prípadné nedodržanie podmienky zákonnosti, na ktoré sa dotknutá osoba neodvolala.( )

77. Toto riešenie vyplýva podľa môjho názoru zo špecifického normatívneho kontextu, ktorý je diametrálne odlišný od kontextu prejednávanej veci. Súdny dvor najskôr spresnil, že aj keď zaistenie štátneho príslušníka tretej krajiny predstavuje vážny zásah do práva na slobodu, zakotveného v článku 6 Charty, cieľom takéhoto opatrenia v zmysle smernice 2008/115, smernice 2013/33 a nariadenia č. 604/2013 nie je stíhanie alebo sankcionovanie trestných činov. Súdny dvor potom predovšetkým uviedol, že normotvorca Únie sa neobmedzil na stanovenie spoločných hmotnoprávnych noriem, ale zaviedol aj spoločné procesné normy, ktorých cieľom je zabezpečiť, aby v každom členskom štáte existoval režim, ktorý umožňuje príslušnému súdnemu orgánu, aby prípadne po preskúmaní ex offo prepustil dotknutú osobu hneď po tom, čo sa ukáže, že jej zaistenie nie je alebo už nie je zákonné.( ) Súdny dvor zdôraznil, že zaistenie nariadené správnym orgánom sa preverí postupom súdneho preskúmania, a to buď ex offo, alebo na žiadosť dotknutej osoby, zatiaľ čo – pokiaľ ide o zachovanie opatrenia – je príslušný orgán povinný vykonať uvedené preskúmanie ex offo, aj keď o to dotknutá osoba nepožiadala. V normatívnom kontexte poznačenom existenciou povinnosti súdu konať ex offo v prípade, že sa ukáže, že podmienky zákonnosti zaistenia nie sú alebo už nie sú splnené, čo môže byť prípad konania, v ktorom by sa zaistená osoba nedostavila, bolo teoreticky ťažko predstaviteľné dospieť k inému riešeniu, ako je povinnosť súdu prihliadať ex offo na nedodržanie podmienky zákonnosti zaistenia, „na ktoré sa dotknutá osoba neodvolala“.

78. Vzhľadom na toto striktné vymedzenie opatrenia zaistenia, ktoré je uvedené vyššie, Súdny dvor neuplatnil svoju obvyklú judikatúru, podľa ktorej a priori neexistuje povinnosť prihliadať ex offo na porušenie práva v správnych sporoch, v ktorých sa uplatňuje dispozičná zásada a realizuje zásada efektivity.( ) V prejednávanom prípade pritom takéto vymedzenie pomocou práva Únie v procesnej rovine zjavne chýba, čo podľa môjho názoru bráni akejkoľvek forme uplatnenia riešenia, ktoré bolo použité v oblasti súdneho preskúmania zaistenia.

O judikatúre ESĽP

79. Keď ESĽP skúma sťažnosť založenú na článku 6 EDĽP, musí predovšetkým zistiť, či bolo trestné konanie celkovo spravodlivé podľa okolností konkrétneho prípadu. Dodržiavanie požiadaviek na spravodlivý proces sa preto posudzuje v každom jednotlivom prípade zvlášť na základe toho, ako bolo konanie ako celok vedené, a nie na základe izolovaného preskúmania niektorého okamihu alebo úkonu, hoci nemožno vylúčiť, že určitý prvok je natoľko rozhodujúci, že umožňuje posúdiť spravodlivosť procesu v skorom štádiu.( ) Vzhľadom na povahu práva nesvedčiť sám proti sebe a práva odmietnuť výpoveď tento súd konštatuje, že v zásade nemožno nijako odôvodniť neoznámenie týchto práv podozrivému. V prípade, že by podozrivý nebol o nich poučený, však musí súd skúmať, či bolo konanie napriek tomuto nedostatku ako celok spravodlivé.( )

80. Toto celkové posúdenie môže zahŕňať overenie účinnosti právnej pomoci, pričom právo na ňu zaručuje článok 6 ods. 3 písm. c) EDĽP. ESĽP konštatuje, že v súlade s nezávislosťou advokátskej komory od štátu prináleží vedenie obhajoby v podstatnej miere obvinenému a jeho advokátovi bez ohľadu na to, či mu bol pridelený ex offo alebo jeho odmenu hradí klient. Ak je však nečinnosť advokáta ex offo zjavná alebo orgány sú na ňu v dostatočnej miere inak upozornené, sú povinné prijať opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby obvinený účinne požíval právo na právnu pomoc. Štát však nemôže zodpovedať za každé zlyhanie advokáta vymenovaného na účely právnej pomoci.( )

81. Štát tak môže byť braný na zodpovednosť v prípade, že advokát jednoducho nekoná za obvineného( ) alebo nedodrží čisto formálne pravidlo potrebné na podanie opravného prostriedku, pričom nemožno rovnako posudzovať chybný postup alebo jednoduchú nedostatočnú argumentáciu, ktoré nemôžu zakladať takúto zodpovednosť, a ESĽP na základe celého súboru okolností takisto poukázal na skutočnosť, že sťažovateľ je cudzinec, ktorý neovláda jazyk konania a boli voči nemu vznesené obvinenia, pre ktoré možno uložiť prísny trest odňatia slobody. V tomto poslednom prípade ESĽP konštatoval, že vnútroštátny súd mohol vyzvať advokáta ex offo na doplnenie alebo opravu písomného vyhotovenia opravného prostriedku namiesto toho, aby vyhlásil odvolanie za neprípustné.( )

82. Okrem skutočnosti, že úlohou ESĽP je rozhodovať spory, ktoré sú mu predložené, a nie vyjadrovať sa in abstracto alebo zjednocovať jednotlivé právne systémy vzhľadom na konkrétne okolnosti každého prípadu,( ) poukazujem na to, že vyššie spomínané situácie zodpovedajúce reštriktívnemu prístupu sa líšia od okolností konania vo veci samej. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že právo na informácie o procesných právach a o práve odoprieť výpoveď sú osobné práva, ktorými nositelia slobodne disponujú, a je len na samotných obvinených a ich právnych zástupcoch, aby si určili stratégiu obhajoby, v rámci ktorej sa nemusia odvolať na porušenie týchto práv z dôvodov vlastných dotknutým osobám.( ) Túto situáciu ako takú nemožno automaticky považovať za „zjavnú nečinnosť“, ktorá si vyžaduje pozitívne opatrenia zo strany príslušného súdu.( ) Súdu na pojednávaní neprináleží, aby namiesto účastníkov konania volil ich stratégie obhajoby.

Predbežný záver

83. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že články 3 a 4 smernice 2013/13, ako aj článok 8 ods. 2 smernice 2012/13 v spojení s článkom 47 a článkom 48 ods. 2 Charty a z hľadiska zásad ekvivalencie a efektivity nebránia výkladu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého súd v súdnom konaní, ktorému nepredchádza prípravné vyšetrovanie, nemôže prihliadať ex offo na porušenie práva obvinenej osoby na informácie o jej práve nevypovedať.

84. Prieskum vnútroštátnych právnych poriadkov( ) podľa môjho názoru nemusí viesť k inému výkladu. Krížový pohľad na jednotlivé vnútroštátne právne poriadky, ktorý ani zďaleka neodzrkadľuje klasické summa divisio medzi akuzačným a inkvizičným systémom, pričom v prvom z nich sudca zohráva údajne pasívnu a v druhom aktívnu úlohu, jasne odhaľuje vzájomné prenikanie týchto dvoch systémov, ako aj rôznorodosť a zložitosť trestných konaní založených na kombinácii pravidiel, ktoré komplikujú, ba až relativizujú akékoľvek porovnávanie. Bez ohľadu na to, či sú vo vnútroštátnych systémoch zavedené mechanizmy na sankcionovanie porušenia práva na informácie, ktoré sa niekedy uplatňujú automaticky a ktoré sú založené na pravidlách prípustnosti dôkazov alebo neplatnosti nezákonných procesných aktov, tieto systémy môžu tak viac či menej striktne vymedzovať úlohu obvinenej osoby a súčasne úlohu sudcu pri uplatňovaní týchto mechanizmov.

85. Všetky zohľadnené vnútroštátne právne poriadky však zakotvujú systém slobodného predkladania dôkazov a odkazujú na voľné hodnotenie dôkazov súdom, a hoci tieto právne poriadky môžu používať rozdielne procesné prostriedky, sledujú rovnaký záujem a rovnaký cieľ, a to zabezpečiť neúčinnosť nezákonného procesného aktu, ako je akt získaný porušením práva na informácie, konkrétne o práve nevypovedať. Ako sa správne uvádza vo „výskumnej správe“ č. 22/006, ak súd výslovne nevylúči dôkaz, procesnú chybu, ktorá vznikne pri obstarávaní tohto dôkazu, možno vždy zohľadniť v rámci rozhodovania o veci samej, pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu tohto dôkazu, na čo som práve poukázal v predchádzajúcich bodoch týchto návrhov v súvislosti s francúzskym právnym poriadkom.

86. Je teda potrebné či dokonca vhodné, aby Súdny dvor prijal riešenie, ktorým prizná právomoc, či dokonca uloží povinnosť súdu prihliadať ex offo na porušenie práva, pričom za súčasného stavu nedokáže vyhodnotiť všetky dôsledky takéhoto riešenia pre zložité štruktúry všetkých trestných konaní, ktoré svorne vyjadrujú úsilie o dosiahnutie takej ťažko dosiahnuteľnej rovnováhy medzi potrebou stíhania trestných činov a právami obvinených osôb na spravodlivý proces( ), a pre vnútroštátne súdne organizácie( )? Prihliadanie ex offo na porušenie práva sa, samozrejme, navyše môže uplatniť len pri striktnom dodržiavaní zásady kontradiktórnosti, čo môže mať za následok predlžovanie konania.( )

87. Takéto riešenie nie je podľa môjho názoru potrebné na to, aby sa posilnila legitimita vzájomnej dôvery, ktorá je predpokladom vzájomného uznávania. Je nesporné, že právo Únie sa značne rozvinulo v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach až do takej miery, že dnes možno hovoriť o acquis alebo významnom spoločnom dedičstve, vďaka ktorým sa vnútroštátne právne systémy zosúladili smerom nahor, pokiaľ ide o ochranu procesných práv podozrivých a obvinených osôb, a integrácia týchto systémov v Únii skutočne pokročila. V tomto kontexte treba zdôrazniť, ako to urobila na jednej strane francúzska vláda, že problémom v prejednávanom prípade nie je zistiť v akejsi medzištátnej pseudosúťaži, ktorý vnútroštátny systém zabezpečuje najlepšiu ochranu týchto práv,( ) a ako to urobila na druhej strane právna náuka, že nejestvuje subjektívne právo na využitie systému, ktorý by najviac chránil individuálne práva.( )

88. Pokiaľ ide o otázku vyjadrujúcu osobitosti vnútroštátnych právnych systémov, ktoré sa autori Zmlúv zaviazali zachovávať,( ) a výklad smernice, ktorá doslova ponecháva na podozrivých a obvinených osobách alebo ich advokátoch, aby sa domáhali sankcionovania porušení práv, ktoré sú v nej obsiahnuté, nazdávam sa, že Súdny dvor musí konať uvážlivo a brať ohľad na prijateľnosť svojej odpovede vo vnútroštátnych právnych systémoch.( ) Podľa francúzskeho osvietenského filozofa a spisovateľa Montesquieua „je niekedy potrebné zmeniť niektoré zákony. Je to však zriedkavý prípad; a keď nastane, treba sa ich dotýkať len chvejúcou sa rukou“.( ) Pokiaľ by sa táto poučka uplatnila na postupu súdu, v prejednávanom prípade by mala určite viesť k odmietnutiu riešenia ukladajúceho povinnosť prihliadať ex offo na porušenie práva, ktoré by ešte viac sťažovalo úlohy vnútroštátnych súdov, ktoré musia súčasne uplatňovať vnútroštátne predpisy, primárne a sekundárne právne predpisy Únie vrátane Charty a zmluvné ustanovenia vrátane EDĽP, pričom pracujú v inštitucionálnych podmienkach poznačených veľkými rozdielmi( ) a sú vystavené riziku vyvodenia zodpovednosti z hľadiska ich povinnosti konať v medziach zákona. Netreba totiž zabúdať na neodmysliteľný ľudský faktor v súdnom konaní: sudca je rovnako omylný ako ostatní aktéri trestného procesu, ktorých nemožno zbavovať zodpovednosti.

Návrh

89. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu položil Tribunal correctionnel de Villefranche‑sur‑Saône (Trestný súd Villefranche‑sur‑Saône, Francúzsko), takto:

Články 3 a 4, ako aj článok 8 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní v spojení s článkom 47 a článkom 48 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, ako aj so zásadami ekvivalencie a efektivity

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

nebránia výkladu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého súd v súdnom konaní, ktorému nepredchádza prípravné vyšetrovanie, nemôže prihliadať ex offo na porušenie práva obvinenej osoby na informácie o jej práve nevypovedať, pokiaľ vnútroštátne procesné predpisy zaručujú na jednej strane právo podozrivých alebo obvinených osôb na prístup k advokátovi pred súdnym konaním a počas neho a na druhej strane zohľadnenie nezákonnosti procesných aktov vykonaných alebo dôkazov získaných v rozpore s týmto právom prostredníctvom mechanizmov ich neplatnosti alebo neprípustnosti alebo pri posudzovaní ich dôkaznej sily.