ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vec C‑144/16

Município de Palmela

proti

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações,

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Postup pri informovaní v oblasti technických noriem a predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti – Smernice 83/189/EHS a 98/34/ES – Návrh technického predpisu – Oznamovanie Európskej komisii – Povinnosti členských štátov – Porušenie – Dôsledky“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 1. februára 2017

Aproximácia právnych predpisov – Postup pri informovaní v oblasti technických noriem a predpisov – Smernica 83/189 – Postup pri informovaní v oblasti technických noriem a predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti – Smernica 98/34 – Technický predpis – Povinnosť členských štátov oznámiť Komisii všetky návrhy technických predpisov – Porušenie povinnosti – Dôsledok – Nepoužiteľnosť neoznámených technických predpisov voči jednotlivcom – Rozsah

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/34, zmenená a doplnená smernicou 98/48, článok 8 ods. 1, smernica Rady 83/189, článok 8 ods. 1)

Článok 8 ods. 1 smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983, ktorou sa ustanovuje postup poskytovania informácií v oblasti technických noriem a predpisov [neoficiálny preklad], zmenenej a doplnenej Aktom o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, a článok 8 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 98/48/ES z 20. júla 1998, sa majú vykladať v tom zmysle, že sankcia nemožnosti dovolávať sa neoznámeného technického predpisu, ako je článok 16 ods. 1 a 2 Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (nariadenie, ktorým sa stanovujú bezpečnostné požiadavky, ktoré sa musia dodržiavať pri umiestňovaní, zriaďovaní, navrhovaní a funkčnom usporadúvaní ihrísk a oddychových plôch, príslušného vybavenia a povrchu), pripojeného k Decreto‑Lei no 379/97 (zákonný dekrét č. 379/97) z 27. decembra 1997 v znení Decreto‑Lei no 119/2009 (zákonný dekrét č. 119/2009) z 19. mája 2009, sa vzťahuje len na uvedený technický predpis a nie na celú právnu úpravu, v ktorej sa tento predpis uvádza.

(pozri bod 38 a výrok)
Článok 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 810/2009 z 13. júla 2009, ktorým sa ustanovuje vízový kódex Spoločenstva (vízový kódex), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 610/2013 z 26. júna 2013, sa má vykladať v tom zmysle, že žiadosť o vízum s obmedzenou územnou platnosťou, ktorú na zastupiteľstve cieľového členského štátu nachádzajúcom sa na území tretej krajiny podal štátny príslušník tretej krajiny z humanitárnych dôvodov na základe článku 25 tohto kódexu so zámerom podať po svojom príchode do tohto členského štátu žiadosť o medzinárodnú ochranu a následne sa zdržiavať v uvedenom členskom štáte dlhšie ako 90 dní v rámci 180‑dňového obdobia, nepatrí do pôsobnosti uvedeného kódexu, ale v súčasnom stave práva Európskej únie sa na ňu uplatní výlučne vnútroštátne právo.

Treba doplniť, že opačný záver, hoci vízový kódex bol koncipovaný na účely udeľovania víz na pobyty na území členských štátov, ktoré nepresahujú 90 dní v rámci akéhokoľvek 180‑dňového obdobia, by štátnym príslušníkom tretích krajín umožnil podávať na základe tohto kódexu žiadosti o vízum s cieľom získať medzinárodnú ochranu v členskom štáte podľa svojej voľby, čo by narušilo všeobecnú štruktúru systému zavedeného nariadením č. 604/2013.

Zároveň treba uviesť, že takýto opačný záver by znamenal, že členské štáty by mali na základe vízového kódexu povinnosť fakticky umožniť štátnym príslušníkom tretích krajín podať žiadosť o medzinárodnú ochranu na zastupiteľstvách členských štátov nachádzajúcich sa na území tretej krajiny. Keďže však cieľom vízového kódexu nie je harmonizovať právne úpravy členských štátov týkajúce sa medzinárodnej ochrany, treba konštatovať, že akty Únie prijaté na základe článku 78 ZFEÚ, ktoré upravujú postupy uplatniteľné na žiadosti o medzinárodnú ochranu, nestanovujú takúto povinnosť a naopak, vylučujú zo svojej pôsobnosti žiadosti podané na zastupiteľstvách členských štátov. Z článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2013/32 tak vyplýva, že táto smernica je uplatniteľná na žiadosti o medzinárodnú ochranu podané na území členských štátov vrátane hraníc, teritoriálnych vôd a tranzitných priestorov, avšak neuplatňuje sa na žiadosti o diplomatický alebo územný azyl predložené zastupiteľstvám členských štátov. Rovnako z článkov 1 a 3 nariadenia č. 604/2013 vyplýva, že toto nariadenie ukladá výlučne členským štátom povinnosť posúdiť každú žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú na území ktoréhokoľvek z nich, ako aj na hranici alebo v tranzitnom priestore, a že postupy upravené uvedeným nariadením sa uplatňujú iba na takéto žiadosti o medzinárodnú ochranu.

(pozri body 48, 49, 51 a výrok)
Vec C‑4/16

J. D.

proti

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilny)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Smernica 2009/28/ES – Článok 2 druhý odsek písm. a) – Energia z obnoviteľných zdrojov energie – Vodná energia – Pojem – Elektrina vyrobená v malej vodnej elektrárni nachádzajúcej sa na mieste odtoku odpadových vôd iného podniku“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. marca 2017

Životné prostredie – Podpora využívania energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov energie – Smernica 2009/28 – Pojem energia vyrobená z obnoviteľných zdrojov energie – Energia vyrobená vo vodnej elektrárni nachádzajúcej sa na mieste odtoku odpadových vôd iného podniku – Zahrnutie

[Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/28, článok 2 druhý odsek písm. a)]

Pojem „energia z obnoviteľných zdrojov energie“ použitý v článku 2 druhom odseku písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa energiu vyrobenú v malej vodnej elektrárni, ktorá nie je ani prečerpávacou vodnou elektrárňou, ani prietokovou vodnou elektrárňou s čerpacou funkciou a ktorá sa nachádza na odtoku odpadových vôd iného podniku, ktorý predtým odobral vodu na vlastné účely.

Ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 36 až 38 svojich návrhov, z týchto skutočností vyplýva, že za energiu z obnoviteľných zdrojov energie v zmysle článku 2 druhého odseku písm. a) smernice 2009/28 sa považuje akákoľvek vodná energia, či už bola vyrobená z vodnej energie získanej z prírodných vodných odtokov, alebo bola vyrobená z vodnej energie získanej z umelých vodných odtokov, s výnimkou elektriny vyrobenej v prečerpávacích vodných elektrárňach z vody, ktorá bola predtým prečerpaná do hornej nádrže. Na to, aby sa predišlo akémukoľvek riziku obchádzania, je dôležité, aby predmetom prvotnej činnosti, z ktorej vzniká umelý vodný odtok, nebolo len vytváranie uvedeného odtoku vody na účely jej následného spracovania na výrobu elektriny. Pod pojem vodná energia vyrobená z obnoviteľných zdrojov energie v zmysle smernice 2009/28 by tak nespadala najmä elektrina vyrobená z vodnej energie získanej z umelého vodného odtoku, ak by tento odtok bol vytvorený v rámci prvotnej činnosti prečerpaním len v záujme následne vyrobiť túto elektrinu.

(pozri body 31, 36, 38 a výrok)
Z uvedeného pravidla teda vyplýva, že zmluva zaväzuje vo všeobecnosti štát podľa bežného zmyslu, ktorý sa priraďuje pojmu „územie“ v spojení s privlastňovacím zámenom „jej (jeho)“, ktoré mu predchádza, vo vzťahu ku geografickému priestoru, na ktorom tento štát vykonáva všetky právomoci priznané suverénnym orgánom medzinárodným právom, s výnimkou akéhokoľvek iného územia, než je územie, ktoré by sa mohlo nachádzať v jeho výlučnej jurisdikcii alebo vo výlučnej medzinárodnej zodpovednosti uvedeného štátu. V tomto ohľade z medzinárodnej praxe vyplýva, že pokiaľ sa dohoda má uplatňovať nielen na území určitého štátu, ale aj mimo tohto územia, táto dohoda výslovne stanovuje, že ide o územie v jurisdikcii tohto štátu, ako to uvádza napríklad článok 2 ods. 1 Dohovoru proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu z 10. decembra 1984, alebo o územie za ktorého medzinárodné styky je zodpovedný uvedený štát, ako uvádza napríklad článok 56 ods. 1 Európskeho dohovoru o ľudských právach.

Na základe zásady všeobecného medzinárodného práva týkajúcej sa relatívneho účinku zmlúv, ktorej osobitným výrazom je pravidlo uvedené v článku 34 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969, zmluvy nemôžu ani škodiť, ani poskytovať výhody tretím stranám bez ich súhlasu.

Táto zásada sa musí zohľadniť v rámci výkladu Euro‑stredomorskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Marockým kráľovstvom na strane druhej, keďže uplatnenie tejto dohody na Západnú Saharu by viedlo k tomu, že táto dohoda by mala vplyv na „tretiu stranu“. Vo svojom poradnom stanovisku k Západnej Sahare totiž Medzinárodný súdny dvor usúdil, že jednak Západná Sahara v čase kolonizácie Španielskym kráľovstvom nebola územím nikoho (terra nullius), a jednak, že skutočnosti a informácie, ktoré mu boli predložené, nepreukazujú žiadny vzťah zvrchovanosti medzi týmto územím a Marockým kráľovstvom.

Vzhľadom na tieto skutočnosti sa ľud Západnej Sahary musí považovať za „tretiu stranu“ v zmysle zásady relatívneho účinku zmlúv. Táto strana môže byť ako taká dotknutá uplatňovaním dohody o pridružení v prípade zahrnutia územia Západnej Sahary do územnej pôsobnosti uvedenej dohody, pričom nie je nevyhnutné určiť, či by jej takéto uplatňovanie škodilo alebo naopak poskytovalo výhodu. Za týchto okolností by bol záver, že územie Západnej Sahary patrí do pôsobnosti dohody o pridružení, v rozpore so zásadou medzinárodného práva týkajúcou sa relatívneho účinku zmlúv, ktorá sa uplatňuje vo vzťahoch medzi Úniou a Marockým kráľovstvom.

(pozri body 100, 103, 104, 106, 107)
–

prináleží orgánom členského štátu, ktorý má uskutočniť odovzdanie a prípadne jeho súdom, aby odstránili akúkoľvek závažnú pochybnosť týkajúcu sa vplyvu odovzdania na zdravotný stav dotknutej osoby tým, že prijmú preventívne opatrenia nevyhnutné na to, aby jej odovzdanie prebehlo za podmienok umožňujúcich vhodne a dostatočne ochrániť zdravotný stav tejto osoby. V prípade, ak by vzhľadom na osobitnú závažnosť ochorenia dotknutého žiadateľa o azyl prijatie uvedených preventívnych opatrení nepostačovalo na zabezpečenie, že jeho odovzdanie so sebou neprinesie skutočné riziko významného a nezvratného zhoršenia jeho zdravotného stavu, prináleží orgánom daného členského štátu, aby odložili odovzdanie dotknutej osoby a to na tak dlho, kým jej zdravotný stav nebude taký, že bude schopná takéhoto odovzdania, a
Článok 138 ods. 2 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty bráni tomu, aby vnútroštátne ustanovenia podriaďovali poskytnutie oslobodenia od dane pre dodanie nového dopravného prostriedku v rámci Spoločenstva podmienke, že nadobúdateľ tohto dopravného prostriedku má sídlo alebo bydlisko v členskom štáte určenia uvedeného dopravného prostriedku.

Stanovenie takej podmienky by bolo navyše v rozpore so štruktúrou tohto ustanovenia, ako aj s kontextom a cieľmi prechodného režimu DPH, ktorý sa uplatňuje na obchod v rámci Spoločenstva, ako je to pripomenuté v bodoch 37 až 39 tohto rozsudku. Odmietnutím oslobodenia od dane pre dodávku v rámci Spoločenstva z jediného dôvodu, že nadobúdateľ nového dopravného prostriedku nemá sídlo alebo bydlisko v členskom štáte určenia, nezávisle od splnenia hmotnoprávnych podmienok pre oslobodenie od dane, by členský štát dodania bol vedený k zdaneniu plnenia, ktoré by s výhradou splnenia uvedených podmienok, malo byť zdanené ako nadobudnutie v rámci Spoločenstva v členskom štáte určenia. Vyplývalo by z toho dvojité zdanenie, ktoré odporuje zásade daňovej neutrality.

Odmietnutie poskytnúť oslobodenie od dane uvedené v článku 138 ods. 2 písm. a) smernice DPH z jediného dôvodu, že nadobúdateľ nemá bydlisko v členskom štáte určenia, by bolo v rozpore s rozdelením daňových právomocí a mohlo by spochybniť zásadu daňovej neutrality. Okrem toho, ako vyplýva z bodu 45 tohto rozsudku, takéto odmietnutie môže so sebou prinášať nebezpečenstvo dvojitého zdanenia.

(pozri body 45, 51, 52, bod 1 výroku)
Článok 13 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 ZFEÚ Komisii ukladá, aby hneď ako dotknuté osoby predložia dodatočné pripomienky alebo ako uplynie primeraná lehota, ukončila fázu predbežného preskúmania prijatím rozhodnutia podľa článku 4 ods. 2, 3 alebo 4 tohto nariadenia, teda prijatím rozhodnutia konštatujúceho neexistenciu pomoci, rozhodnutia o nevznesení námietok alebo rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania.

Hoci Komisia môže v rámci autoremedúry zrušiť rozhodnutie o odložení sťažnosti týkajúcej sa údajnej protiprávnej pomoci, len aby odstránila protiprávnosť uvedeného rozhodnutia, prijatie výlučne potvrdzujúceho rozhodnutia nemožno považovať za také zrušenie v rámci autoremedúry.

Žaloba proti potvrdzujúcemu rozhodnutiu je neprípustná len vtedy, ak potvrdené rozhodnutie nadobudlo vo vzťahu k dotknutej osobe právoplatnosť, pretože nebolo v lehote na podanie žaloby napadnuté. V opačnom prípade má dotknutá osoba právo napadnúť potvrdzujúce alebo potvrdené rozhodnutie alebo obe rozhodnutia.

Pripustiť v takom prípade, že prijatie nového rozhodnutia Komisiou vedie k zastaveniu konania o žalobe na neplatnosť podanej proti pôvodnému rozhodnutiu, by okrem toho mohlo brániť účinnosti súdneho prostriedku nápravy.

Stačilo by totiž, aby Komisia odložila sťažnosť podanú dotknutou osobou, a po tom, čo tento účastník konania podá žalobu, zrušila rozhodnutie o odložení sťažnosti, znovu začala fázu predbežného preskúmania a zopakovala tieto úkony toľkokrát, koľkokrát to bude nevyhnutné, aby sa vyhla akémukoľvek súdnemu preskúmaniu svojho postupu.

Platí to o to viac vtedy, keď Komisia v priebehu konania pred Všeobecným súdom v nadväznosti na žalobu na neplatnosť rozhodnutia o odložení sťažnosti požiada o prerušenie tohto konania na účely preskúmania veci, a potom iba jednoducho potvrdí svoje pôvodné rozhodnutie.

Inak by to mohlo byť iba vtedy, ak by Komisia na napravenie protiprávnosti uvedeného rozhodnutia nahradila rozhodnutie o odložení sťažnosti, pričom by uviedla protiprávnu povahu, ktorou bolo toto rozhodnutie postihnuté.

(pozri body 29, 32, 35, 37 – 40)
Článok 138 ods. 1 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej nie je dodanie tovaru uskutočnené zdaniteľnou osobou so sídlom v prvom členskom štáte oslobodené od dane z pridanej hodnoty na základe tohto ustanovenia, ak nadobúdateľ, ktorý je na účely dane z pridanej hodnoty registrovaný v druhom členskom štáte, pred ukončením tohto dodania informuje dodávateľa, že tovar sa ihneď ďalej predá zdaniteľnej osobe so sídlom v treťom členskom štáte predtým, ako opustí prvý členský štát a bude prepravený k tretej zdaniteľnej osobe, za predpokladu, že toto druhé dodanie sa naozaj uskutočnilo a tovar bol následne prepravený z prvého členského štátu do členského štátu tretej zdaniteľnej osoby. Registrácia prvého nadobúdateľa na účely dane z pridanej hodnoty v členskom štáte, ktorý sa líši od členského štátu miesta prvého dodania alebo od členského štátu miesta konečného nadobudnutia, nie je kritériom kvalifikácie transakcie ako transakcie v rámci Spoločenstva a sama osebe ani dostatočným dôkazom o tom, že ide o transakciu v rámci Spoločenstva.

Pokiaľ ide o transakcie, ktoré tak ako vo veci samej tvoria reťaz dvoch za sebou nasledujúcich dodaní vytvárajúcich len jedno zaslanie tovaru v rámci Spoločenstva, z judikatúry Súdneho dvora po prvé vyplýva, že o preprave v rámci Spoločenstva možno hovoriť len pri jednom z týchto dvoch dodaní, ktoré preto bude oslobodené od dane v zmysle článku 138 ods. 1 smernice o DPH (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. apríla 2006, EMAG Handel Eder, C‑245/04, EU:C:2006:232, bod 45).

Po druhé, aby bolo možné určiť to z dvoch dodaní, ktoré je prepravou v rámci Spoločenstva, je potrebné uskutočniť všeobecné posúdenie všetkých osobitných okolností prejednávanej veci (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 2010, Euro Tyre Holding, C‑430/09, EU:C:2010:786, bod 27, a z 27. septembra 2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, bod 32).

Na účely tohto posúdenia je najmä potrebné určiť, v ktorom momente bolo druhýkrát prevedené právo nakladať s tovarom ako vlastník na koncového príjemcu. Za predpokladu, že by sa druhý prevod tohto práva, teda druhé dodanie, uskutočnil skôr ako preprava v rámci Spoločenstva, nemožno o takejto preprave hovoriť v súvislosti s prvým dodaním uskutočneným v prospech prvého nadobúdateľa (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, bod 32 a citovanú judikatúru).

V prípade dvoch za sebou nasledujúcich dodaní, v súvislosti s ktorými možno hovoriť len o jednej preprave v rámci Spoločenstva, je potrebné na účely zistenia, ktoré z dvoch dodaní je takouto prepravou, určiť, či sa uvedená preprava uskutočnila po druhom dodaní. Ak by to tak bolo, malo by sa ako dodanie v rámci Spoločenstva kvalifikovať iba druhé dodanie, na ktoré by sa prípadne malo vzťahovať oslobodenie uvedené v článku 138 ods. 1 smernice o DPH.

(pozri body 34 – 37, 44, bod 1 výroku)
Na jednej strane tak sú letiská členských štátov súčasťou tohto zemepisného priestoru, a teda územia Únie. Na druhej strane je nutné konštatovať, že rovnako ako ustanovenia nariadenia č. 1889/2005 nevylučujú uplatniteľnosť ohlasovacej povinnosti stanovenej v jeho článku 3 ods. 1 v medzinárodnom tranzitnom priestore týchto letísk, ani článok 52 ZEÚ a článok 355 ZFEÚ nevylučujú tieto priestory z územnej pôsobnosti Zmlúv a neupravujú v súvislosti s nimi nijaké výnimky. Z toho vyplýva, že ak sa fyzická osoba premiestňuje z miesta, ktoré nie je súčasťou zemepisného priestoru uvedeného v článku 52 ZEÚ a v článku 355 ZFEÚ, na miesto, ktoré je jeho súčasťou, táto osoba vstupuje do Únie v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1889/2005.

Článok 3 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1889/2005 z 26. októbra 2005 o kontrole peňažných prostriedkov v hotovosti, ktoré vstupujú do Spoločenstva alebo vystupujú zo Spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že ohlasovacia povinnosť stanovená v tomto ustanovení sa uplatňuje v medzinárodnom tranzitnom priestore letiska členského štátu.

Z toho vyplýva, že ako v bodoch 44 a 45 svojich návrhov uviedol generálny advokát, z cieľa sledovaného nariadením č. 1889/2005, z medzinárodného kontextu, do ktorého toto nariadenie spadá, ako aj z potreby zabezpečiť preventívny a odradzujúci cieľ ohlasovacej povinnosti stanovenej v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia vyplýva, že pojem „fyzická osoba, ktorá vstupuje do [Únie] alebo z nej vystupuje“ uvedený v tomto ustanovení, sa musí vykladať extenzívne.

Otázka spočívajúca v tom, či štátny príslušník tretieho štátu, ktorý sa nachádza v medzinárodnom tranzitnom priestore letiska členského štátu, prekročil alebo neprekročil vonkajšiu hranicu Únie v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 562/2006 nemá vplyv na predchádzajúce úvahy. Vzhľadom na neexistenciu výslovného ustanovenia v tomto zmysle v jednom alebo v druhom uvedenom texte, nemôže výklad článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1889/2005 závisieť od výkladu pojmu „prekročenie vonkajšej hranice Únie“ v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 562/2006.

Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy medzinárodné tranzitné priestory letísk členských štátov nemajú byť vylúčené z pôsobnosti článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1889/2005, takže keď fyzická osoba, ktorá vystúpi z lietadla prichádzajúceho z tretieho štátu na letisku nachádzajúcom sa na území členského štátu a zostane v medzinárodnom tranzitnom priestore tohto letiska pred svojím nástupom do ďalšieho lietadla smerujúceho do iného tretieho štátu, má pri sebe sumu 10000 eur a viac v hotovosti pri vstupe do Únie, vzťahuje sa na ňu oznamovacia povinnosť podľa článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1889/2005. V tejto súvislosti prináleží členským štátom, aby prijali všetky opatrenia, ktoré dotknutým osobám umožnia splniť si túto povinnosť za takých podmienok, ktoré môžu zabezpečiť ich úplnú právnu istotu.

(pozri body 34, 36, 40 – 43 a výrok)
Vec C‑436/16

Georgios Leventis

a

Nikolaos Vafeias

proti

Malcon Navigation Co. ltd.

a

Brave Bulk Transport ltd.

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Areios Pagos)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 23 – Doložka o voľbe právomoci – Doložka o voľbe právomoci uvedená v zmluve uzavretej medzi dvoma spoločnosťami – Žaloba o náhradu škody – Solidárna zodpovednosť zástupcov jednej z týchto spoločností za protiprávne konanie – Možnosť uvedených zástupcov odvolať sa na túto doložku“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 28. júna 2017

Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie č. 44/2001 – Voľba právomoci – Doložka o voľbe právomoci – Doložka o voľbe právomoci uvedená v zmluve uzavretej medzi dvoma spoločnosťami – Doložka, ktorá nemôže byť namietaná zástupcami jednej z týchto spoločností na účely spochybnenia právomoci súdu rozhodovať o žalobe o náhradu škody na určenie ich zodpovednosti

(Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 23 ods. 1)

Článok 23 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že doložka o voľbe právomoci, ktorá je uvedená v zmluve uzavretej medzi dvoma spoločnosťami, nemôže byť namietaná zástupcami jednej z týchto spoločností na účely spochybnenia právomoci súdu rozhodovať o žalobe o náhradu škody na určenie ich solidárnej zodpovednosti za údajne protiprávne konanie, ktorého sa dopustili pri výkone svojich funkcií.

Článok 23 nariadenia Brusel I jasne uvádza, že jeho pôsobnosť je obmedzená na prípady, v ktorých si účastníci „dohodli“ súd. Súdny dvor takto uviedol, že konajúci súd má povinnosť v prvom rade preskúmať, či doložka, ktorá mu priznáva právomoc, bola skutočne predmetom súhlasu zmluvných strán, ktorý sa musí vyjadriť zjavne a jednoznačne, pričom formálne požiadavky podľa článku 23 ods. 1 nariadenia Brusel I majú v tomto ohľade zaručiť, aby bol tento súhlas skutočne daný (rozsudok zo 7. júla 2016, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, bod 37 a citovaná judikatúra). Doložka o voľbe právomoci vložená do zmluvy totiž môže vyvolávať účinky v zásade iba vo vzťahoch medzi účastníkmi, ktorí udelili svoj súhlas na uzatvorenie tejto zmluvy (rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 64 a citovaná judikatúra).

(pozri body 33 – 35, 43 a výrok)