ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)

z 29. apríla 2004 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartel – Trh s grafitovými elektródami – Určenie cien a rozdelenie trhov – Stanovovanie výšky pokút – Kumulácia sankcií – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút – Uplatniteľnosť – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Priťažujúce okolnosti – Poľahčujúce okolnosti – Platobná schopnosť – Spolupráca počas správneho konania – Platobné podmienky“

V spojených veciach T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01,

Tokai Carbon Co. Ltd, so sídlom v Tokiu (Japonsko), v zastúpení: pôvodne G. Van Gerven, T. Franchoo a M. De Grave, neskôr G. Van Gerven a T. Franchoo, advokáti, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

SGL Carbon AG, so sídlom vo Wiesbadene (Nemecko), v zastúpení: M. Klusmann, F. Wiemer a C. Canenbley, advokáti,

Nippon Carbon Co. Ltd, so sídlom v Tokiu (Japonsko), v zastúpení: H. Gilliams, advokát,

Showa Denko KK, so sídlom v Tokiu (Japonsko), v zastúpení: M. Dolmans, P. Werdmuller, advokáti, a J. Temple‑Lang, solicitor,

GrafTech International Ltd, predtým UCAR International Inc., so sídlom vo Wilmingtone, Delaware (Spojené štáty), v zastúpení: K. Lasok, QC, a B. Hartnett, barrister, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

SEC Corp., so sídlom v Amagasaki, Hyogo (Japonsko), v zastúpení: K. Platteau, advokát,

The Carbide/Graphite GroupInc., so sídlom v Pittsburghu (Spojené štáty), v zastúpení: pôvodne M. Seimetz a J. Brücher, neskôr P. Grund, advokáti, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalobcovia,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Mölls a P. Hellström a vo veci T‑246/01 W. Wils, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci vo veci T‑239/01 H.‑J. Freund, advokát, a vo veciach T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01 J. Flynn a C. Kilroy, barristers, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

žalovanej,

ktorých predmetom sú návrhy na úplné alebo čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2002/271/ES z 18. júla 2001, týkajúceho sa konania podľa článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP – vec COMP/E-1/36.490 – Grafitové elektródy (Ú. v. ES L 100, 2002, s. 1),

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia J. Pirrung a A. W. H. Meij,

tajomník: J. Plingers, referent,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. júla 2003,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti a konanie

1 Rozhodnutím 2002/271/ES z 18. júla 2001 týkajúcim sa konania podľa článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP – vec COMP/E-1/36.490 – Grafitové elektródy (Ú. v. ES L 100, 2002, s. 1, ďalej len „rozhodnutie“) Komisia konštatovala účasť rozličných podnikov na sérii dohôd a zosúladených postupov v zmysle článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“) v odvetví grafitových elektród.

2 Grafitové elektródy sa používajú najmä na výrobu ocele v elektrických oblúkových peciach. Výroba ocele v týchto peciach spočíva hlavne v recyklácii, pri ktorej sa na rozdiel od klasickej výroby zo železnej rudy vo vysokých kyslíkových peciach oceľový odpad spracúva na novú oceľ. V elektrickej oblúkovej peci sa na roztavenie oceľového šrotu používa spravidla deväť elektród spojených do stĺpcov po tri. Vzhľadom na intenzitu tavenia sa približne každých osem hodín spotrebuje jedna elektróda. Výroba elektródy trvá asi dva mesiace. Grafitové elektródy sa v tomto procese výroby nedajú ničím nahradiť.

3 Dopyt po grafitových elektródach priamo súvisí s výrobou ocele v elektrických oblúkových peciach. Hlavnými zákazníkmi sú oceliarske podniky, ktoré predstavujú približne 85 % dopytu. V roku 1998 predstavovala svetová produkcia surovej ocele 800 miliónov ton, z ktorých 280 miliónov ton bolo vyrobených v elektrických oblúkových peciach. Za posledných 20 rokov význam výroby v elektrických oblúkových peciach stúpol (v roku 1998 predstavovala 35 % svetovej produkcie, pričom pred dvadsiatimi rokmi predstavovala len 18 %).

4 Cena grafitových elektród sa stanovuje vo vnútroštátnej mene za tonu. V roku 1998 dosahovala cena 5 600 nemeckých mariek (DEM) (približne 2 863 eur) za tonu. V prípade veľkých elektród je cena vyššia o 15 až 30 %.

5 Technologické zlepšenia v 80. rokoch umožnili podstatné zníženie spotreby elektród na tonu vyrobenej ocele. Oceliarsky priemysel v tomto období prešiel aj významnou reštrukturalizáciou. Pokles dopytu po elektródach viedol k reštrukturalizácii svetového elektródového priemyslu. Viacero závodov bolo zatvorených.

6 V roku 2001 zásobovalo európsky trh s grafitovými elektródami deväť západných výrobcov: SGL Carbon AG (ďalej len „SGL“) so sídlom v Nemecku a UCAR International Inc. (ďalej len „UCAR“) so sídlom v Spojených štátoch, ktorí spolu pokrývali vyše…( ) dopytu, dvaja menší európski výrobcovia, VAW Aluminium AG (ďalej len „VAW“) a Conradty so sídlom v Nemecku, ktorých podiel na trhu predstavoval spolu približne… %. Carbide/Graphite Group Inc. (ďalej len „C/G“) s podielom vo výške približne 7 % zásoboval európsky trh zo Spojených štátov. Japonským výrobcom Showa Denko KK (ďalej len „SDK“), Tokai Carbon Co. Ltd. (ďalej len „Tokai“), Nippon Carbon Co. Ltd. (ďalej len „Nippon“) a SEC Corp. (ďalej len „SEC“) patril podiel na európskom trhu spolu vo výške 3 až 4 %.

7 Podľa článku 14 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvého nariadenia implementujúceho články [81] a [82] Zmluvy (Ú. v. ES 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), vykonali úradníci Komisie 5. júna 1997 bez ohlásenia súbežné šetrenia v priestoroch podnikov SGL, Conradty a VAW v Nemecku a podniku UCAR vo Francúzsku.

8 V ten istý deň vykonali agenti Federal Bureau of Investigation (FBI) v Spojených štátoch prehliadky priestorov niekoľkých výrobcov. Po týchto prehliadkach sa začali trestné stíhania proti podnikom SGL, SDK, Tokai a UCAR za nedovolený kartel. Všetci obvinení sa priznali ku skutkom, ktoré sa im vytýkali, a súhlasili so zaplatením pokút, ktoré boli stanovené pre SGL na 135 miliónov amerických dolárov (USD), pre UCAR na 110 miliónov USD, pre SDK na 32,5 milióna USD a pre Tokai na 6 miliónov USD, zatiaľ čo podniku C/G sa pokuta odpustila. Neskôr svoju vinu uznali aj podniky SEC a Nippon a súhlasili so zaplatením pokút, ktoré boli stanovené pre SEC na 4,8 milióna USD a pre Nippon na 2,5 milióna USD.

9 V januári 2000 bola japonská spoločnosť Mitsubishi Corp., ktorá v rokoch 1991 až 1995 vlastnila podiel vo výške 50 % v podniku UCAR, v Spojených štátoch tiež obvinená z trestného činu. Vo februári 2001 bola spoločnosť Mitsubishi odsúdená za nadržovanie zakázanému kartelu a jeho podporu medzi výrobcami grafitových elektród. Bola jej uložená pokuta vo výške 134 miliónov USD.

10 Proti podnikom SGL, UCAR, C/G a SDK boli v Spojených štátoch v mene skupiny odberateľov podané žaloby na trojnásobnú náhradu škody („triple damages“).

11 V marci 1999 bol UCAR v Kanade odsúdený na zaplatenie pokuty vo výške 11 miliónov kanadských dolárov (CAD) za porušenie kanadského zákona o hospodárskej súťaži. V júli 2000 SGL uznal svoju vinu a súhlasil so zaplatením pokuty vo výške 12,5 milióna CAD za rovnaké porušenie. V júni 1998 podali výrobcovia ocele v Kanade proti podnikom SGL, UCAR, C/G a SDK civilné žaloby za zakázaný kartel.

12 Dňa 24. januára 2000 zaslala Komisia dotknutým podnikom oznámenie o výhradách. Správne konanie sa skončilo 18. júla 2001 prijatím rozhodnutia, ktorým bolo žalujúcim podnikom a podniku VAW vytknuté, že na celosvetovej úrovni určili ceny a rozdelili si relevantné národné a regionálne trhy s predmetným výrobkom podľa princípu „domáceho výrobcu“: UCAR zodpovedal za Spojené štáty a za určité časti Európy a SGL zodpovedal za zvyšok Európy; SDK, Tokai, Nippon a SEC zodpovedali za Japonsko a za určité časti Ďalekého východu, zatiaľ čo C/G, ktorý pôsobil na americkom a európskom trhu, sa v podstate iba riadil cenami stanovenými podnikmi UCAR a SGL.

13 Podľa rozhodnutia boli základnými princípmi kartelu tieto princípy: ceny grafitových elektród sa mali určovať na svetovej úrovni; cenové rozhodnutia každej spoločnosti mal prijímať výlučne prezident alebo generálni riaditelia; „domáci výrobca“ mal určiť trhovú cenu na svojom „území“ a ostatní výrobcovia ju mali „dodržiavať“; na „nedomácich“ trhoch, teda na trhoch, na ktorých nepôsobil nijaký „domáci“ výrobca, sa ceny určovali dohodou; „nedomáci“ výrobcovia sa mali zdržiavať agresívnej hospodárskej súťaže a stiahnuť sa z „domácich“ trhov iných výrobcov; nesmela sa zvýšiť výkonnosť (od japonských výrobcov sa očakávalo, že svoju výkonnosť znížia); nemalo dôjsť k nijakým prevodom technológie mimo okruhu výrobcov zúčastnených na karteli.

14 V rozhodnutí sa ďalej uvádza, že tieto základné princípy sa realizovali prostredníctvom stretnutí kartelu, ktoré sa konali na niekoľkých úrovniach: stretnutia „manažérov“, „pracovné“ stretnutia, stretnutia skupiny európskych výrobcov (bez japonských podnikov), národné alebo regionálne stretnutia venované špecifickým trhom a dvojstranné vzťahy medzi podnikmi.

15 Pokiaľ ide o dĺžku trvania kartelu, článok 1 výroku rozhodnutia stanovuje ako začiatok porušenia máj 1992 pre všetky dotknuté podniky s výnimkou C/G, pre ktorý bol stanovený január 1993. Pokiaľ ide o koniec porušenia, sú stanovené tieto dátumy: marec 1998 pre SGL a UCAR, február 1998 pre Tokai, Nippon a SEC, apríl 1997 pre SDK, koniec roka 1996 pre VAW a november 1996 pre C/G.

16 Na základe skutkových zistení a právneho posúdenia vykonaného v rozhodnutí uložila Komisia dotknutým podnikom pokuty, ktorých výška bola vypočítaná v súlade s metodológiou uvedenou v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“), ako aj podľa oznámenia o neuložení alebo znížení pokút v prípadoch kartelov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).

17 Článok 3 výroku rozhodnutia ukladá tieto pokuty:

SGL: 80,2 milióna eur;

UCAR: 50,4 milióna eur;

WAV: 11,6 milióna eur;

SDK: 17,4 milióna eur;

Tokai: 24,5 milióna eur;

Nippon: 12,2 milióna eur;

SEC: 12,2 milióna eur;

C/G: 10,3 milióna eur.

18 Článok 4 výroku dotknutým podnikom nariaďuje, aby pokuty zaplatili do troch mesiacov odo dňa oznámenia rozhodnutia, v opačnom prípade sú povinné zaplatiť úrok vo výške 8,04 %.

19 Rozhodnutie bolo jednotlivým žalobcom oznámené v období od 24. do 30. júla 2001.

20 Rozhodnutie bolo odoslané spolu so sprievodným listom z 23. júla 2001, v ktorom je uvedená výška uloženej pokuty a platobné podmienky (ďalej len „list z júla“). V liste bolo uvedené, že po uplynutí lehoty splatnosti stanovenej v rozhodnutí Komisia pristúpi k vymáhaniu predmetnej sumy; ak by sa však začalo konanie na Súde prvého stupňa, Komisia nezačne výkon rozhodnutia, pokiaľ budú zaplatené úroky vo výške 6,04 % a vystavená banková záruka.

21 List z júla bol doručený podniku SGL 24. júla a podniku UCAR 26. júla 2001. Na pripomienky týkajúce sa platobných podmienok, ktoré predložil UCAR, mu Komisia odpovedala listom z 9. augusta 2001 (ďalej len „list z augusta“), v ktorom odmietla návrh jednak na zaplatenie iba časti pokuty bez splatných úrokov a jednak na zriadenie záložného práva na majetok UCAR na zabezpečenie zaplatenia pokuty. List z augusta bol podniku UCAR doručený 10. augusta 2001.

22 Za týchto okolností podniky, ktorým bolo rozhodnutie určené, s výnimkou podniku VAW, podali tieto žaloby samostatnými podaniami doručenými kancelárii Súdu prvého stupňa 1. až 9. októbra 2001.

23 Po vypočutí správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a o položení určitých otázok účastníkom konania. Účastníci konania na tieto otázky odpovedali v stanovenej lehote. Následne predseda druhej komory uznesením z 5. júna 2003 po predchádzajúcom vypočutí účastníkov konania v súvislosti s touto otázkou spojil týchto sedem vecí na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Okrem toho rozhodol, že s niektorými listinami založenými v spisoch sa bude zaobchádzať ako s dôvernými údajmi. Na pojednávaní 3. júla 2003 účastníci konania, s výnimkou podniku C/G, ktorý sa na pojednávaní nezúčastnil, predniesli ústne prednesy a odpovedali na otázky Súdu prvého stupňa.

24 Podaním, ktoré bolo doručené kancelárii Súdu prvého stupňa 26. septembra 2003, podal GrafTech International Ltd (predtým UCAR) návrh na odklad výkonu rozhodnutia a na nariadenie predbežných opatrení týkajúcich sa podmienok zaplatenia pokuty, ktorá mu bola uložená, stanovených v listoch z júla a z augusta (vec T‑246/01 R). Po späťvzatí návrhu podniku GrafTech v skrátenom konaní predseda Súdu prvého stupňa uznesením z 24. marca 2004 rozhodol o výmaze veci T‑246/01 R z registra Súdu prvého stupňa a uložil GrafTech povinnosť nahradiť trovy vzniknuté v tejto veci.

Návrhy účastníkov konania

25 Tokai (T‑236/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil článok 3 (a v prípade potreby aj článok 4) rozhodnutia v rozsahu, v akom mu ukladá pokutu vo výške 24,5 milióna eur, alebo subsidiárne, aby podstatne znížil výšku pokuty; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

26 SGL (T‑239/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ho týka, subsidiárne, aby primerane znížil výšku uloženej pokuty; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

27 Nippon (T‑244/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil článok 1 rozhodnutia v rozsahu, v akom konštatuje, že sa podieľal na porušení článku 81 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP v čase od mája 1992 do marca 1993; aby zrušil článok 3 rozhodnutia v rozsahu, v akom mu ukladá pokutu vo výške 12,2 milióna eur; subsidiárne, aby podstatne znížil výšku pokuty; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

28 SDK (T‑245/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil článok 3 písm. d) rozhodnutia; subsidiárne, aby znížil výšku pokuty na 2,95 milióna eur alebo na inú sumu, ktorú Súd prvého stupňa považuje za primeranú; aby na základe článku 65 písm. b) rokovacieho poriadku vyzval Komisiu na predloženie všetkých listín preukazujúcich výpočet uloženej pokuty; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

29 UCAR (T‑246/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa nariadil potrebné vyšetrovacie opatrenia; aby zrušil článok 3 rozhodnutia v rozsahu, v akom mu ukladá pokutu, alebo subsidiárne, aby znížil jej výšku; aby zrušil článok 4 rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ho týka, alebo subsidiárne, aby zmenil platobné podmienky vzťahujúce sa na splatnú pokutu v súlade s ustanoveniami prílohy 50 žaloby; aby zrušil list z júla alebo subsidiárne, aby zmenil podmienky uvedené v tomto liste v súlade s ustanoveniami prílohy 50 žaloby; aby zrušil list z augusta, alebo subsidiárne, aby zmenil podmienky uvedené v tomto liste v súlade s ustanoveniami prílohy 50 žaloby; aby nariadil akékoľvek iné spravodlivé opatrenie; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

30 SEC (T‑251/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil článok 3 rozhodnutia v rozsahu, v akom mu ukladá pokutu vo výške 12,2 milióna eur; subsidiárne, aby podstatne znížil výšku pokuty; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

31 C/G (T‑252/01) navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie v rozsahu, v akom mu ukladá pokutu; subsidiárne, aby znížil výšku pokuty, ktorá mu bola uložená; a aby uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

32 Vo veciach T‑236/01, T‑239/01, T‑245/01, T‑251/01 a T‑252/01 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako nedôvodnú; a aby uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.

33 Vo veciach T‑244/01 a T‑246/01 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako nedôvodnú; aby zvýšil pokutu; a aby uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.

Právny stav

34 Vo väčšine vecí sa žalobcovia v podstate domáhajú iba zrušenia alebo zníženia uložených pokút na základe toho, že Komisia podľa ich názoru nezohľadnila pokuty, ktoré im už boli uložené v iných krajinách, a na základe toho, že údajne nesprávne použila svoje usmernenia a oznámenie o spolupráci, bez toho, aby spochybňovali vecnú správnosť skutočností konštatovaných v rozhodnutí. Niektorí žalobcovia sa však domáhajú aj zrušenia celého rozhodnutia a ich žaloby sú postavené na žalobných dôvodoch založených na protiprávnosti celého rozhodnutia a/alebo na žalobných dôvodoch založených na pochybeniach Komisie pri zisťovaní predmetných porušení. Napokon v dvoch veciach žalobcovia napádajú podmienky zaplatenia uložených pokút.

35 Treba teda najprv preskúmať návrhy na zrušenie celého rozhodnutia alebo niektorých skutkových zistení uvedených v tomto rozhodnutí. Ďalej budú predmetom skúmania návrhy na zrušenie článku 3 rozhodnutia alebo na zníženie pokút stanovených na základe usmernení a oznámenia o spolupráci. Napokon budú predmetom skúmania výhrady týkajúce sa podmienok zaplatenia pokút.

A – O návrhoch na zrušenie celého rozhodnutia alebo niektorých skutkových zistení

1. O návrhoch na zrušenie celého rozhodnutia

a) Vec T‑239/01

36 SGL je jediným žalobcom, ktorý sa formálne domáha primárne zrušenia celého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ho týka. Žalobné dôvody uvedené na podporu týchto návrhov sú založené na viacerých procesných vadách.

O údajnom odmietnutí úplného sprístupnenia spisu

37 SGL vytýka Komisii, že mu odmietla sprístupniť svoje interné dokumenty a že mu neposkytla nijaký zoznam a nijaké nedôverné zhrnutie týchto dokumentov ani svojich dokumentov, ktoré obsahujú obchodné tajomstvo alebo dôverné údaje. Z dôvodu tohto porušenia jeho práva na obhajobu si nemohol vytvoriť úplný obraz o kontaktoch medzi Komisiou a inými dotknutými podnikmi v rámci ich spolupráce. Preto treba rozhodnutie zrušiť.

38 V tejto súvislosti Súd prvého stupňa pripomína, že podľa ustálenej judikatúry na účely umožnenia predmetným podnikom efektívne sa brániť proti výhradám vzneseným proti nim v oznámení o vo výhradách je Komisia povinná umožniť im prístup k celému vyšetrovaciemu spisu, s výnimkou dokumentov obsahujúcich obchodné tajomstvá iných podnikov alebo iné dôverné informácie a interných dokumentov Komisie (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 170 a tam citovanú judikatúru).

39 Pokiaľ ide o tvrdenie SGL v konaní pred Súdom prvého stupňa, podľa ktorého mu Komisia mala poskytnúť aspoň zoznam alebo nedôverné zhrnutie svojich dokumentov obsahujúcich utajené alebo dôverné údaje, treba konštatovať, že v správnom konaní žalobca takúto žiadosť nepredložil. Vo svojom liste z 9. marca 2000 a vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách zo 4. apríla 2000 totiž uvádza iba interné dokumenty Komisie; vo svojom liste z 9. marca SGL dokonca priznal, že Komisia mu poskytla zoznam dostupných dokumentov. Za týchto okolností Komisia nebola povinná z vlastnej iniciatívy sprístupniť predmetné zoznamy a zhrnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, ďalej len „rozsudok Cement“, bod 383).

40 Čo sa týka žiadosti o sprístupnenie interných dokumentov, ktoré Komisia nie je povinná sprístupniť (rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 170), treba pripomenúť, že obmedzenie prístupu k takým dokumentom je odôvodnené potrebou zabezpečiť dobré fungovanie Komisie v oblasti penalizácie porušení pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v Zmluve; interné dokumenty môžu byť sprístupnené len vtedy, ak zo závažných indícií, ktoré musí predložiť dotknutá osoba, vyplýva, že to vyžadujú výnimočné okolnosti daného prípadu, a to tak v konaní pred súdmi Spoločenstva, ako aj v rámci správneho konania vedeného Komisiou (pozri rozsudok Cement, už citovaný v bode 39 vyššie, bod 420 a tam citovanú judikatúru). Keďže však SGL všeobecne tvrdil, že z interných dokumentov Komisie by mohlo vyplynúť, že pri posudzovaní jeho spolupráce bol znevýhodnený v porovnaní s inými podnikmi, neposkytol závažné indície preukazujúce okolnosti, ktoré by vyžadovali, aby mu boli sprístupnené predmetné dokumenty.

41 Okrem toho Komisia zdôraznila, pričom SGL jej v tom neprotirečil, že dokumenty týkajúce sa spolupráce podnikov nie sú súčasťou jej interného spisu, ale nachádzajú sa vo vyšetrovacom spise, ku ktorému mali podniky prístup. Napokon, ako vyplýva z viacerých výhrad proti výpočtu pokuty, ktorá mu bola uložená (pozri bod 384 a nasl. nižšie), SGL v skutočnosti porovnával vlastnú spoluprácu so spoluprácou s inými účastníkmi kartelu, čo potvrdzuje tvrdenie Komisie.

42 Za týchto okolností Komisii nemožno vytýkať, že podniku SGL neposkytla svoje interné dokumenty a zoznam alebo nedôverné zhrnutia týchto dokumentov.

43 Preto treba tento žalobný dôvod zamietnuť.

O údajnej nedefinitívnosti oznámenia o výhradách

44 SGL tvrdí, že oznámenie o výhradách z 24. januára 2000 nebolo definitívne. Hoci Komisia v liste zo 4. mája 2000 konštatovala, že odpovede niektorých podnikov na toto oznámenie obsahovali nepresnosti a protirečenia, pred prijatím rozhodnutia ho nenahradila. SGL teda nemohol vykonať svoje právo byť vypočutý v súvislosti s definitívnym výsledkom vyšetrovania.

45 V tejto súvislosti Súd prvého stupňa pripomína, že nijaké ustanovenie nezakazuje Komisii, aby dotknutým účastníkom konania po odoslaní oznámenia o výhradách oznámila nové skutočnosti, ktoré podľa jej názoru potvrdzujú jej tvrdenia, pokiaľ podnikom poskytne dostatočnú lehotu na vyjadrenie sa k tejto otázke (pozri rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 190 a tam citovanú judikatúru).

46 V tomto prípade Komisia uznáva, že niektoré odpovede na oznámenie o výhradách obsahovali protirečenia a obvinenia týkajúce sa iných podnikov. Z tohto dôvodu sprístupnila nedôvernú verziu týchto odpovedí a umožnila podnikom, aby predložili svoje pripomienky k týmto skutočnostiam na vypočutí, ktoré sa konalo 25. mája 2000. Nevyvodzovala z nich však nijaké obvinenia.

47 Podľa ustálenej judikatúry musí oznámenie o výhradách dotknutým osobám umožniť, aby sa skutočne oboznámili s konaním, ktoré im vytýka Komisia, pričom táto požiadavka je dodržaná, ak sa podľa konečného rozhodnutia dotknutým osobám nekladú za vinu porušenia odlišné od porušení uvedených v oznámení o výhradách a ak toto rozhodnutie uvádza iba skutočnosti, ku ktorým mali dotknuté osoby príležitosť sa vyjadriť (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 2003, CMA CGM a i./Komisia, T‑213/00, Zb. s. II‑913, ďalej len „rozsudok FETTCSA“, bod 109). V tomto prípade však nič nebránilo podniku SGL v tom, aby porovnal oznámenie o výhradách so znením rozhodnutia s cieľom zistiť, či Komisia nevychádzala z nových výhrad, ktoré neboli uvedené v oznámení o výhradách a ku ktorým sa nemohol vyjadriť pred prijatím rozhodnutia. SGL však nenamieta takýto rozpor medzi oznámením o výhradách a rozhodnutím.

48 V každom prípade postačuje, aby Komisia podnikom umožnila konkrétne sa vyjadriť k pripomienkam týkajúcim sa oznámenia o výhradách. V tomto prípade SGL Komisii nevytýka, že porušila jeho právo byť vypočutý v súvislosti s touto konkrétnou otázkou. Namieta len proti tomu, že Komisia pripustila iba ústne pripomienky, avšak bez toho, aby preukázal, že účinne obhájiť svoje stanovisko by mu umožnili iba písomné pripomienky.

49 Preto sa tento žalobný dôvod musí zamietnuť.

O údajne protiprávnej správe vyšetrovateľa

50 Súd prvého stupňa konštatuje, že 28. mája 2001 vyšetrovateľ na základe článku 15 rozhodnutia Komisie 2001/462/ES, ESUO z 23. mája 2001 o pôsobnosti vyšetrovateľov v niektorých konaniach vo veci hospodárskej súťaže (Ú. v. ES L 162, s. 21; Mim. vyd. 08/002, s. 151) predložil záverečnú správu v tomto znení:

„Z návrhu rozhodnutia nevyplývajú nijaké konkrétne nedostatky týkajúce sa práva byť vypočutý. Dotknuté podniky nenamietali nijaké procesné vady. Návrh rozhodnutia neobsahuje nijakú výhradu, ku ktorej sa dotknuté podniky nemohli vopred vyjadriť.“

51 V tejto súvislosti SGL tvrdí, že vyšetrovateľ nesprávne konštatoval, že SGL nenamietal nijakú procesnú vadu. V samotnom rozhodnutí sa uvádza, že SGL namietal, že mu nebol poskytnutý úplný prístup k spisu. V rozpore s článkom 8 rozhodnutia 2001/462 sa vyšetrovateľ nevyjadril k žiadosti o sprístupnenie spisu, ktorú predniesol SGL vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách. Jeho záverečná správa teda obsahovala vady, ktoré mohli ovplyvniť výsledok porád kolégia členov Komisie v neprospech podniku SGL. Vyšetrovateľ sa nezaoberal ani problematikou odpovedí niektorých podnikov na oznámenie o výhradách, ktoré obsahovali protirečenia a obvinenia, ku ktorým sa SGL mohol vyjadriť iba ústne na vypočutí. Hoci SGL namietal takýto procesný postup, v správe vyšetrovateľa táto procesná vada nie je uvedená.

52 Súd prvého stupňa pripomína, že podľa odôvodnení č. 2, 3 a 8 rozhodnutia 2001/462 je Komisia povinná dohliadať na to, aby bolo právo osôb dotknutých konaním vo veci hospodárskej súťaže byť vypočutý zaručené počas celého tohto konania, a musí zveriť vedenie správnych konaní v tejto oblasti nezávislej osobe, ktorej bezúhonnosť môže prispieť k objektivite, transparentnosti a efektívnosti týchto konaní. Podľa článku 15 a článku 16 ods. 1 uvedeného rozhodnutia vyšetrovateľ vyhotoví záverečnú správu o rešpektovaní práva byť vypočutý, v ktorej sa tiež zváži, či sa návrh rozhodnutia zaoberá len námietkami, vo vzťahu ku ktorým bola stranám poskytnutá príležitosť dať najavo svoje stanoviská, a ktorá sa pripojí k návrhu rozhodnutia predloženému Komisii, aby bola Komisia pri prijímaní rozhodnutia plne oboznámená so „všetkými relevantnými informáciami“, pokiaľ ide o priebeh konania a rešpektovanie práva byť vypočutý.

53 Ako vyplýva z uvedených ustanovení, nie je úlohou vyšetrovateľa zhromaždiť všetky výhrady procesnej povahy, ktoré dotknuté osoby vzniesli počas správneho konania. Vyšetrovateľ je povinný oznámiť kolégiu členov Komisie iba výhrady relevantné pre posúdenie zákonnosti priebehu správneho konania. Ako už bolo uvedené vyššie, oba žalobné dôvody, ktoré uvádza SGL vo vzťahu k svojmu prístupu k interným dokumentom Komisie a k problematike odpovedí na oznámenie o výhradách, sú nedôvodné. Preto vyšetrovateľ ako objektívny a nezávislý poradca nebol povinný oznámiť kolégiu členov Komisie tieto dve výhrady, ktoré neboli relevantné.

54 Preto nemožno uznať ani tento žalobný dôvod.

55 Z toho vyplýva, že ani jeden zo žalobných dôvodov, ktoré podľa podniku SGL spôsobujú formálne vady rozhodnutia, nemožno uznať.

b) Vec T‑246/01

56 Bez toho, aby UCAR predložil formálne návrhy na zrušenie celého rozhodnutia, vo svojej žalobe uviedol, že rozhodnutie treba „zrušiť v celom rozsahu alebo čiastočne“. Keďže totiž Komisia neskúmala úlohu spoločností Mitsubishi a Union Carbide, ktoré boli jeho materskými spoločnosťami od roku 1992 do roku 1995, pri vytvorení kartelu a počas počiatočnej doby jeho fungovania, porušila tak svoju povinnosť viesť nestranné vyšetrovanie a porušila jeho právo na obhajobu. Vo svojej replike však UCAR uviedol, že sa nedomáha zrušenia celého rozhodnutia pre porušenie podstatného procesného predpisu, ale zrušenia alebo zníženia pokuty, ktorá mu bola uložená článkom 3 rozhodnutia. Podľa podniku UCAR bola uvedená stať jeho žaloby prezentovaná výlučne v tomto kontexte.

57 Súd prvého stupňa z toho vyvodzuje záver, že UCAR sa svojou žalobou nedomáha zrušenia celého rozhodnutia. Výhrada založená na tom, že Komisia nezohľadnila úlohu spoločností Mitsubishi a Union Carbide v rámci účasti podniku UCAR na predmetnom karteli, bude teda predmetom skúmania v rámci žalobných dôvodov, ktorými UCAR napáda výpočet pokuty, ktorá mu bola uložená.

2. O návrhoch na čiastočné zrušenie článku 1 rozhodnutia a niektorých skutkových zistení uvedených v tomto rozhodnutí

a) O žalobnom dôvode vo veci T‑239/01 založenom na nesprávnom zistení týkajúcom sa vytvorenia centrálneho monitorovacieho systému

58 V rámci skupiny žalobných dôvodov založených na nesprávnom výpočte pokuty, ktorá bola uložená SGL, tento podnik vytýka Komisii, že ho diskriminovala v porovnaní s podnikom SDK, pretože znížila pokutu uloženú tomuto podniku na základe toho, že odhalil existenciu a fungovanie centrálneho monitorovacieho systému (Central Monitoring System, ďalej len „CMS“) vytvoreného v rámci kartelu. SGL tvrdí, že tento systém sa nikdy neuplatňoval. Informoval o tom Komisiu vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách.

59 V tejto súvislosti Súd prvého stupňa konštatuje, že SGL vo svojej žalobe tvrdí, že v odpovedi na oznámenie o výhradách výslovne nepoprel skutkový stav zistený Komisiou. V tejto odpovedi však SGL opravil niektoré skutkové zistenia; pokiaľ ide o CMS, uviedol, že „centrálny monitorovací systém… sa nikdy nezrealizoval“.

60 Súd prvého stupňa pripomína, že Komisia v rozhodnutí napriek odpovedi podniku SGL v súvislosti s touto otázkou uviedla, že namietané porušenie spočívalo najmä vo vytvorení mechanizmu určeného na kontrolu a uplatňovanie kartelových dohôd (odôvodnenie č. 2). Opísala podrobnosti CMS (odôvodnenia č. 72, 73, 91 a 92), pričom uviedla, že tvrdenie podniku SGL vyvracajú listinné dôkazy a vyhlásenia iných výrobcov, ako sú Tokai a UCAR. Komisia v žalobnej odpovedi poukazuje na tieto state rozhodnutia, zatiaľ čo SGL sa vo svojej replike obmedzuje na tvrdenie, že CMS nebol uvedený do praxe.

61 Za okolností tohto prípadu skutočnosť, že SGL vo všeobecných formuláciách iba opakuje jednoduché, ničím nepodložené tvrdenie, že CMS sa nezrealizoval, nepostačuje na presvedčivé spochybnenie opačných skutkových zistení uvedených v rozhodnutí.

62 Žalobný dôvod smerujúci proti skutkovým zisteniam týkajúcim sa uplatňovania CMS teda treba zamietnuť.

b) O žalobnom dôvode vo veci T‑236/01 založenom na nesprávnom zistení týkajúcom sa celosvetovej povahy kartelu

63 Tokai v rámci žalobného dôvodu založeného na tom, že Komisia nesprávne vychádzala z jeho celosvetového obratu, tvrdí, že priestorový trh s grafitovými elektródami nezodpovedá celosvetovému trhu. V každom prípade Komisia neuskutočnila primeranú analýzu relevantného priestorového trhu. Vo svojom rozhodnutí zo 4. januára 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024), ktoré bolo prijaté na základe nariadenia o kontrole koncentrácií medzi podnikmi, Komisia totiž dospela k záveru, že trh s grafitovými elektródami rozsahom zodpovedá trhu Spoločenstva.

64 V tejto súvislosti Súd prvého stupňa pripomína, že Tokai vo svojej žalobe výslovne vyhlásil, že ňou nenapáda vecnú správnosť skutkového stavu uvedeného v rozhodnutí. Skutkové zistenia, podľa ktorých sa kartel týkal celosvetového trhu s grafitovými elektródami, sú uvedené tak v rozhodnutí (pozri napríklad odôvodnenia č. 14 až 18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 a 73), ako aj v oznámení o výhradách (odôvodnenia č. 33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 a 61). Z toho vyplýva, že samotná podstata kartelu podľa zistení Komisie spočívala v rozdelení odvetvia grafitových elektród vo svete podľa systému troch „pilierov“, pričom SGL predstavoval Európu, UCAR predstavoval Spojené štáty a SDK, Tokai, Nippon a SEC predstavovali Japonsko (odôvodnenie č. 47 rozhodnutia). Okrem toho medzi základné princípy kartelu, ktoré identifikovala Komisia, patril princíp „domáceho výrobcu“, ktorý mal stanovovať ceny na svojom území, zatiaľ čo ostatní výrobcovia ho nasledovali (pozri body 12 a 13 vyššie), pričom „nedomáci“ výrobcovia sa museli stiahnuť z „domácich“ trhov ostatných výrobcov (odôvodnenie č. 50 rozhodnutia). Napokon Komisia uviedla príklad americkej spoločnosti C/G, ktorej sa napriek tomu, že svoje výrobky nevyrábala mimo Spojených štátov, podarilo na európskom trhu získať podiel vo výške 7 % a predávať takmer tretinu svojej produkcie v EHP (odôvodnenia č. 16, 30 a 85 rozhodnutia), čo podľa Komisie svedčilo o existencii celosvetového trhu a preukazovalo, že aj „nedomáci“ výrobca je schopný narušiť fungovanie kartelu.

65 Tento žalobný dôvod však zjavne odporuje skutočnosti, že Tokai uznal uvedené skutkové zistenia, ktoré presvedčivo nespochybnil v správnom konaní ani v konaní pred Súdom prvého stupňa. V kontexte ostatných žalobných dôvodov založených na nesprávnom výpočte pokút sa tento žalobný dôvod týka skôr posúdenia skutočného vplyvu správania podniku Tokai na hospodársku súťaž v rámci EHP zo strany Komisie. Tokai totiž v rámci týchto žalobných dôvodov osobitne zdôrazňuje svoje pasívne správanie a skutočnosť, že nemal hospodársky záujem na predaji predmetného výrobku na európskom trhu. Skutočný rozsah tohto žalobného dôvodu teda spočíva v tom, že Tokai vytýka Komisii, že pri stanovovaní výšky pokuty, ktorá mu bola uložená, nezohľadnila jeho výlučne pasívnu úlohu.

66 Tomuto záveru neodporuje skutočnosť, že Tokai odkazuje na rozhodnutie zo 4. januára 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024), v ktorom Komisia v oblasti koncentrácií medzi podnikmi uviedla, že trh s grafitovými elektródami svojím rozsahom zodpovedá trhu Spoločenstva. V tejto súvislosti stačí uviesť, že toto rozhodnutie bolo prijaté v kontexte odlišnom od kontextu tejto veci a v čase pred začatím vyšetrovania Komisie v tejto veci, ako aj pred začatím porušenia uvedeného v rozhodnutí. Práve odhalenie kartelu, ktorého účastníkom bol Tokai, po roku 1997 však umožnilo Komisii zistiť, že účastníci kartelu si rozdelili trh s grafitovými elektródami na celosvetovej úrovni. Odkaz na rozhodnutie z roku 1991 je teda neúčinný.

67 Preto treba tento žalobný dôvod zamietnuť v rozsahu, v akom napáda skutkové zistenia týkajúce sa celosvetovej povahy trhu s grafitovými elektródami.

c) O žalobnom dôvode vo veci T‑239/01 založenom na nezohľadnení dĺžky trvania porušenia

68 V rámci skupiny žalobných dôvodov založených na nesprávnom výpočte pokuty, ktorá bola uložená SGL, tento podnik Komisii po prvé vytýka, že bez akýchkoľvek dôkazov vychádzala z príliš dlhého trvania jeho účasti na porušení. Komisia nesprávne konštatovala, že SGL pokračoval v protiprávnom konaní aj po šetreniach vykonaných v júni 1997, a to až do februára/marca 1998. Preto je stanovenie pokuty, ktorá mu bola uložená, nesprávne v rozsahu, v akom sa ním pokuta za toto obdobie zvýšila. Okrem toho Komisia nesprávne posúdila údajné pokračovanie protiprávneho konania po šetreniach ako priťažujúcu okolnosť v neprospech podniku SGL. V tejto súvislosti SGL tvrdí, že stretnutia, ktoré sa v rámci kartelu uskutočnili počas sporného obdobia, sa netýkali európskeho trhu, ale výlučne ázijských trhov, o čom už Komisiu informoval počas správneho konania. Dôkazy, ktoré Komisia uvádza na podporu svojich tvrdení, nie sú spoľahlivé.

69 SGL po druhé napáda nesprávne zistenie v odôvodnení č. 57 rozhodnutia, podľa ktorého sa európska skupina kartelu stretávala ešte aj po roku „1999“. SGL zastáva názor, že nemožno vylúčiť, že táto chyba mala nepriaznivé dôsledky na stanovenie výšky pokuty, ktorá mu bola uložená. Okrem toho v odôvodnení č. 124 rozhodnutia Komisia tvrdila, že existujú nepriame dôkazy, ktoré odôvodňujú záver, že porušenie sa neskončilo ani v roku 2001. SGL žiada, aby Súd prvého stupňa opatrením na zabezpečenie priebehu konania preveril, či nesprávny údaj o roku 1999 nebol predložený kolégiu členov Komisie na účely prijatia rozhodnutia.

70 Pokiaľ ide o prvú časť žalobného dôvodu, ktorý vzniesol SGL, treba pripomenúť časovú postupnosť a presný obsah pripomienok, ktoré SGL predložil v reakcii na zistenia Komisie.

71 Po prvé až v reakcii na žiadosť Komisie o poskytnutie informácií SGL vo vyhlásení z 8. júna 1999 uviedol, že najvýznamnejší výrobcovia grafitových elektród vrátane podnikov SGL a UCAR koordinovali svoje správanie v oblasti hospodárskej súťaže v rokoch 1992 „až 1998“. Potom uviedol stretnutia, ktoré sa uskutočnili v rámci kartelu. Pokiaľ ide o stretnutia, ktoré sa uskutočnili po júni 1997, spomenul – zakaždým jedinou vetou – stretnutie v júli 1997 v Malajzii, stretnutie v novembri 1997 v Hongkongu a stretnutie vo februári 1998 v Bangkoku, pričom zdôraznil, že predmetom týchto stretnutí boli otázky, ktoré sa týkali osobitne Ázie.

72 Po druhé oznámenie o výhradách z 24. januára 2000 vychádzalo z toho, že porušenie vytýkané podniku SGL trvalo až do marca 1998, pričom uvádzalo jednak, že stretnutia v Hongkongu a v Bangkoku sa týkali aktualizácie tabuliek CMS týkajúcich sa objemu predaja pre všetky regióny a všetky trhy, a jednak, že SGL a UCAR informovali japonských členov kartelu o nových cenách uplatňovaných v Európe (body 78 a 79). Podľa oznámenia o výhradách navyše dvojstranné vzťahy medzi podnikmi SGL a UCAR trvali aspoň do marca 1998 (bod 80). Väčšina týchto zistení bola založená na vyhlásení bývalého obchodného riaditeľa podniku UCAR pre Európu pána… . Oznámenie o výhradách napokon obsahuje rozsiahly zoznam pripojených dokumentov, ktoré slúžili ako dôkazy, vrátane vyhlásenia pána… .

73 Po tretie SGL v odpovedi na oznámenie o výhradách zo 4. apríla 2000 potvrdil, že skutkový stav, z ktorého vychádza oznámenie o výhradách, v zásade („grundsätzlich“) nespochybňuje, a následne iba odkázal na vyhlásenie z 8. júna 1999, pričom sa nevyjadril k novým zisteniam a listinným dôkazom týkajúcim sa spornej doby trvania porušenia, ktoré boli uvedené v oznámení o výhradách. Nespochybnil najmä vyhlásenie pána…, hoci mal k tomuto vyhláseniu prístup.

74 V konaní pred Súdom prvého stupňa SGL vecne nedoplnil svoju argumentáciu pred začatím súdneho konania. Obmedzil sa na tvrdenie, že vyhláseniu pána… treba pripisovať oveľa menší význam vzhľadom na okolnosti vzniku tohto vyhlásenia. Táto poznámka sa týka skutočnosti, ktorú uviedla Komisia, že UCAR po prepustení pána… podmienil skončenie sporu týkajúceho sa jeho prepustenia dohodou tým, že bude spolupracovať s Komisiou v rámci jej vyšetrovania.

75 Zo znenia doplňujúceho vyhlásenia („supplemental statement“) pána…, z ktorého Komisia osobitne vychádzala, však nevyplýva nijaká skutočnosť, ktorá by potvrdzovala podozrenie vyjadrené podnikom SGL. Skutočnosti uvedené v tomto vyhlásení sú konkrétne a neobsahujú protirečenia; pán… uvádza mená viacerých zástupcov iných členov kartelu vrátane pána… z podniku SGL a pána… z podniku UCAR, takže pravdivosť jeho vyhlásení mohla byť overená výsluchom týchto osôb ako svedkov. SGL však nenavrhol, aby boli tieto osoby predvolané, a ani počas správneho konania neoznámil Komisii protichodné vyhlásenia napr. svojho bývalého obchodného riaditeľa pána… Napokon z vyhlásenia pána…, ktoré bolo tiež predložené Komisii na žiadosť podniku UCAR, vyplýva, že jeho cieľom vôbec nebolo zmierniť vinu podniku UCAR na úkor ostatných členov kartelu v snahe dosiahnuť priaznivý výsledok svojho sporu s podnikom UCAR. Pán… totiž uvádza, že jeho nadriadení v podniku vedeli o jeho protiprávnom konaní a schvaľovali ho.

76 Z toho vyplýva, že SGL právne relevantným spôsobom nepreukázal, že skutkové zistenia Komisie týkajúce sa jeho účasti na porušení od júna 1997 do marca 1998 (odôvodnenia č. 91 až 93 rozhodnutia) sú nesprávne. Preto treba prvú časť tohto žalobného dôvodu zamietnuť.

77 Pokiaľ ide o druhú časť, ktorá smeruje proti odôvodneniu č. 57 rozhodnutia, Komisia uznáva, že veta uvedená v oznámenej nemeckej verzii rozhodnutia, podľa ktorej sa stretnutia európskej skupiny v rámci kartelu uskutočňovali „od roku 1999“, predstavuje chybu v písaní. Skutočnosť, že ide o zjavnú chybu, vyplýva z porovnania s anglickou verziou rozhodnutia, ktorá je rovnako záväzná ako nemecká verzia, v ktorej je uvedený správny údaj „1992“. Nemecká verzia odôvodnenia č. 57 (s nesprávne uvedeným rokom 1999) je sama osebe tiež nezrozumiteľná: podľa podniku UCAR sa totiž predmetné stretnutia prestali uskutočňovať „približne po roku“ (t. j. v roku 2000, ak vychádzame z nesprávneho znenia), pričom európski výrobcovia podľa podniku UCAR zastávali názor, že už nebolo potrebné stretávať sa počas roka „1993“. Táto veta má zjavne zmysel iba v prípade, ak je referenčným rokom rok 1992.

78 Napokon a v prvom rade článok 1, ako aj odôvodnenia č. 3, 114 a 155 rozhodnutia jasne označujú marec 1998 ako koniec porušenia, ktorého sa dopustil SGL. Tomuto konštatovaniu neodporuje odôvodnenie č. 124 rozhodnutia, podľa ktorého sa porušenie nemuselo skončiť ani v roku 2001. Táto stať, ktorá vôbec nemení skutkové zistenia týkajúce sa dĺžky trvania porušenia, totiž iba odôvodňuje článok 2 výroku rozhodnutia, ktorý – preventívne – ukladá dotknutým podnikom, aby okamžite skončili predmetné porušovanie, pokiaľ tak ešte neurobili.

79 Vzhľadom na to, že ide o zjavnú chybu, táto chyba v písaní nemohla poškodiť záujmy podniku SGL, pokiaľ ide o stanovenie pokuty, ktorá mu bola uložená: kapitola „Dĺžka trvania porušenia“ uvedená v časti rozhodnutia týkajúcej sa stanovenia pokút totiž uvádza ako koniec porušenia, ktorého sa dopustili podniky SGL, UCAR, Tokai, Nippon a SEC, mesiace „február/marec 1998“ (odôvodnenie č. 155).

80 Preto takáto chyba nemôže byť dôvodom na zrušenie skutkových zistení týkajúcich sa dĺžky trvania porušenia, ktorého sa dopustil SGL. Za týchto okolností nie je potrebné prijať opatrenie na zabezpečenie priebehu konania, ktoré navrhuje SGL.

81 Žalobný dôvod, ktorý vzniesol SGL, teda treba zamietnuť v oboch jeho častiach.

d) O žalobných dôvodoch vo veci T‑244/01 založených na porušení podstatných procesných predpisov z dôvodu absencie dostačujúcich dôkazov o účasti podniku Nippon na porušení v období od mája 1992 do marca 1993 a na nedostatočnom odôvodnení tejto otázky

Tvrdenia účastníkov konania

82 Nippon na podporu svojich návrhov na čiastočné zrušenie článku 1 rozhodnutia uvádza, že ak Komisia prijíma rozhodnutie, ktorým obviňuje podnik z porušenia ustanovení práva Spoločenstva, dôkazné bremeno spočíva na Komisii. V tomto prípade konštatovanie v rozhodnutí, podľa ktorého sa Nippon podieľal na porušení od mája 1992 do marca 1993, nie je podložené dostačujúcimi a presvedčivými dôkazmi. Pokiaľ totiž Komisia tvrdí, že Nippon sa zúčastňoval na stretnutiach uskutočnených počas tohto obdobia, jej tvrdenie nie je preukázané. Obvinenie Komisie je založené výlučne na vyhláseniach niektorých konkurentov podniku Nippon (SDK, UCAR a SGL), ktorých jediným cieľom bolo využiť uplatnenie oznámenia o spolupráci. Za týchto okolností Komisia nemá právo priznať akúkoľvek dôkaznú silu týmto vyhláseniam, ktorých vierohodnosť je obmedzená.

83 Pokiaľ ide o prvé stretnutie „manažérov“, ktoré sa konalo 21. mája 1992 v Londýne, Nippon tvrdí, že konštatovanie v rozhodnutí, podľa ktorého Tokai zastupoval záujmy žalobcu, nie je podložené nijakým dôkazom. V rozsudku Cement (už citovaný v bode 39 vyššie, body 2773 až 2782) Súd prvého stupňa rozhodol, že pokiaľ Komisia nepreukázala, že účastník konania dal pokyny na jeho zastupovanie na stretnutí, nebola oprávnená vyvodiť záver, že tento účastník konania bol skutočne prítomný alebo zastúpený a že súhlasil s dohodou uzatvorenou na tomto stretnutí. Podľa žalobcu sa táto argumentácia vzťahuje aj na tento prípad. Komisia najmä nepredložila dôkaz, ktorý by preukazoval, že žalobca skutočne dal pokyn podniku Tokai, aby ho zastupoval na tomto stretnutí.

84 Čo sa týka odvolávania sa Komisie na vyhlásenie podniku SDK o stretnutí, ktoré sa zjavne uskutočnilo v rámci predbežných kontaktov pred stretnutím z 21. mája 1992, Nippon nechápe, ako by odkaz na stretnutie, ktoré sa uskutočnilo pred vytvorením kartelu, mohol preukázať jej tvrdenie. Pokiaľ ide o vyhlásenie podniku SGL, je formulované všeobecne, bez akýchkoľvek podrobností, a predstavuje všeobecné priznanie účasti podniku SGL na namietanom porušení od roku 1992 do roku 1998. Toto vyhlásenie nemožno vykladať tak, že sa týka účasti podniku Nippon na jednotlivých stretnutiach, ktoré sa uskutočnili počas sporného obdobia. Neuvádza sa v ňom ani to, že záujmy žalobcu zastupoval Tokai.

85 Nippon dodáva, že nepresné vyhlásenia podniku UCAR, podľa ktorých sa na uvedenom stretnutí zúčastnili „niektorí japonskí konkurenti“ a „viacerí japonskí konkurenti“, nemôžu slúžiť ako základ pre tvrdenie Komisie, podľa ktorej bol práve Nippon zastúpený konkrétnym podnikom, ktorý sa zúčastnil na tomto stretnutí.

86 Pokiaľ ide o „pracovné“ stretnutia, ktoré sa konali 25. mája a 19. septembra 1992, Nippon tvrdí, že konštatovania Komisie týkajúce sa jeho prítomnosti na týchto stretnutiach sú založené výlučne na nepresných a nekoherentných vyhláseniach konkurentov žalobcu. V rozhodnutí Komisia v tejto súvislosti neuviedla nijaký skutkový alebo listinný dôkaz.

87 Čo sa týka konkrétne stretnutia, ktoré sa uskutočnilo 25. mája 1992 v Zürichu, údajná účasť podniku Nippon je založená na jedinom vyhlásení podniku SDK, ktorý tvrdí, že „zástupcovia podniku Nippon“ sa zúčastnili na stretnutí, bez toho, aby uviedol, kto tento podnik na tomto stretnutí v skutočnosti zastupoval. Naopak vo svojich vyhláseniach týkajúcich sa ostatných spoločností SDK tieto informácie podrobne uviedol. Pokiaľ ide o vyhlásenie podniku UCAR, stretnutie v Zürichu sa v ňom vôbec nespomína. Vo vyhlásení podniku SGL sa nespomína účasť podniku Nippon na tomto stretnutí.

88 Pokiaľ ide o stretnutie, ktoré sa uskutočnilo 19. septembra 1992 v Lugane, údajná účasť podniku Nippon je tiež založená výlučne na jedinom vyhlásení podniku SGL. Toto vyhlásenie odporuje vyhláseniam podnikov SDK a UCAR, v ktorých sa stretnutie v Lugane nespomína.

89 V rozsahu, v akom sa v rozhodnutí uvádza, že záznamy o cestovných výdavkoch, ktoré predložil Nippon, preukazujú jeho účasť na predmetných stretnutiach (odôvodnenie č. 48), Nippon pripomína, že ich Komisii predložil v nadväznosti na formálnu žiadosť o informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17. Komisia však nemá právomoc zhromažďovať informácie mimo územia Spoločenstva. Preto boli tieto informácie získané protiprávne a nemôžu slúžiť ako základ na preukázanie účasti podniku Nippon na údajnom porušení. V každom prípade žiadosť adresovaná podniku Nippon v tomto prípade nezodpovedá požiadavkám stanoveným nariadením č. 17, keďže Komisia neuviedla sankcie stanovené v článku 15 ods. 1 písm. b), ako to vyžaduje článok 11 ods. 3 nariadenia č. 17. Napokon predmetné záznamy o cestovných výdavkoch nepreukazujú účasť podniku Nippon na stretnutiach, ktoré sa uskutočnili od mája 1992 do marca 1993.

90 Nippon tvrdí, že v korešpondencii s Komisiou nikdy nepriznal svoju účasť na niektorom zo stretnutí organizovaných počas obdobia od mája 1992 do marca 1993. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že jeho listy z 30. marca a 17. mája 2000, ktoré odoslal v reakcii na oznámenie o výhradách, treba vykladať v kontexte jeho listu z 18. decembra 1998.

91 Týmto listom Nippon odpovedal na žiadosť Komisie o informáciu, či sa zúčastnil na stretnutiach organizovaných v rámci kartelu. Odpoveď bola jasná a podrobná vo vzťahu ku každému obdobiu, ktoré Komisia uviedla. Nippon však nespomenul ani jedno stretnutie počas obdobia od mája 1992 do marca 1993, hoci Komisia sa na toto obdobie výslovne pýtala.

92 Nippon pripúšťa, že vo svojom liste z 30. marca 2000 uznal, že členovia jeho správnej rady alebo manažéri sa „viackrát“ zúčastnili na medzinárodných stretnutiach konkurentov, a vyhlásil, že o svojej účasti na stretnutiach nebude diskutovať. Toto vyhlásenie všeobecnej povahy však nemožno vykladať ako priznanie účasti podniku Nippon na všetkých stretnutiach, najmä na tých, ktoré sa uskutočnili práve počas obdobia od mája 1992 do marca 1993.

93 Vo svojom ďalšom liste zo 17. mája 2000 Nippon uviedol, že „v podstate“ nenapáda skutkový stav uvedený v oznámení o výhradách. Z tohto listu nevyplýva, že sa Nippon zúčastnil na všetkých stretnutiach. Naopak, Nippon výslovne odkázal na svoj list z 18. decembra 1998, a teda zopakoval, že sa zúčastnil iba na niektorých stretnutiach.

94 Nippon dodáva, že rozhodnutie z tohto hľadiska nie je dostatočne odôvodnené. Aj za predpokladu, že jeho účasť počas tohto obdobia by bola preukázaná, totiž Komisia neuviedla dôvod na zvýšenie základnej pokuty vzhľadom na to, že pokuta uložená žalobcovi bola zvýšená aj z dôvodu údajného pokračovania porušenia po vyšetrovaní Komisie. V rozhodnutí toto dvojité zvýšenie nie je vysvetlené.

95 Pokiaľ ide o návrhy Komisie, aby Súd prvého stupňa zvýšil pokutu uloženú žalobcovi, žalobca ich považuje za neprimerané a nedôvodné.

96 Komisia zdôrazňuje, že pred podaním žaloby na Súde prvého stupňa Nippon nikdy nepopieral svoju účasť na stretnutiach organizovaných od mája 1992 do marca 1993. Naopak, poukazoval na to, že nespochybňuje skutkový stav, na ktorom boli založené tvrdenia Komisie, s cieľom dosiahnuť zníženie pokuty na základe oznámenia o spolupráci. V každom prípade účasť podniku Nippon na predmetných stretnutiach preukazujú vyhlásenia podnikov SDK a SGL.

97 Komisia pripúšťa, že nemá k dispozícii záznamy o cestovných výdavkoch podniku Nippon za sporné obdobie. Vzhľadom na uvedené dôkazy však tieto záznamy neboli potrebné.

98 Napokon Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa na základe svojej neobmedzenej právomoci zvýšil pokutu uloženú podniku Nippon. V rozpore so svojou odpoveďou na oznámenie o výhradách totiž Nippon teraz spochybňuje zistenia týkajúce sa dĺžky trvania jeho účasti. Podľa Komisie by sa zvýšenie pokuty malo prinajmenšom rovnať zníženiu o 10 %, ktoré bolo podniku Nippon priznané na základe oznámenia o spolupráci.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

99 Na úvod treba pripomenúť, že v rozhodnutí (odôvodnenie č. 113) Komisia obmedzila svoje posudzovanie z hľadiska pravidiel hospodárskej súťaže, ako aj dobu, na základe ktorej boli pokuty vypočítané, na obdobie od mája 1992, keď sa uskutočnilo prvé stretnutie „manažérov“ v Londýne, na ktorom boli prijaté základné princípy kartelu. Podľa Komisie skutočnosť, že Nippon sa nezúčastnil na tomto stretnutí, nie je relevantná vzhľadom na to, že ho zastupoval Tokai a že sa sám zúčastnil na prvom „pracovnom“ stretnutí, ktoré sa uskutočnilo iba o štyri dni neskôr.

100 Na účely posúdenia rozsahu tohto žalobného dôvodu z hľadiska tohto konštatovania treba opäť pripomenúť časovú postupnosť jednotlivých etáp správneho konania a analyzovať jednak obsah dokumentov, ktoré predložila Komisia, a jednak obsah vyhlásení podniku Nippon.

101 V tejto súvislosti treba po prvé zdôrazniť, že v reakcii na žiadosť Komisie o informácie poskytol Nippon listom z 18. decembra 1998 informácie o cestách svojho generálneho riaditeľa… a niektorých ďalších svojich manažérov. Je pravda, že v tomto liste nie je uvedená nijaká cesta počas sporného obdobia.

102 Po druhé oznámenie o výhradách z 24. januára 2000 v bodoch 36, 37, 39, 40 a 101, s poukazom na vyhlásenia podnikov SGL, SDK a UCAR, uvádza, že účastníkmi prvého stretnutia „manažérov“, ktoré sa konalo 21. mája 1992 v Londýne, boli SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK a Tokai, „pričom Tokai zastupoval aj záujmy podnikov Nippon a SEC“, a že na tomto stretnutí boli stanovené základné pravidlá kartelu; že takmer bezprostredne po tomto stretnutí nasledovalo „pracovné“ stretnutie, ktoré sa konalo 25. mája 1992 v Zürichu, na ktorom sa zúčastnili zástupcovia všetkých podnikov, ktorým bolo určené oznámenie o výhradách, vrátane podniku Nippon, skúmal sa svetový trh s grafitovými elektródami podľa jednotlivých regiónov (Ďaleký východ, Stredný východ a Afrika, západná Európa, východná Európa, Latinská Amerika a Severná Amerika) a pridelili sa trhové podiely; že Nippon a SEC nemôžu tvrdiť, že sa nezúčastnili na stretnutí, ktoré sa konalo 21. mája 1992, vzhľadom na to, že sa oba tieto podniky dali zastúpiť podnikom Tokai a že sa samy zúčastnili na prvom „pracovnom“ stretnutí, ktoré sa konalo len o štyri dni neskôr; že druhé „pracovné“ stretnutie sa konalo 19. septembra 1992 v Lugane „za účasti japonských výrobcov“, na ktorom boli jednak týmto výrobcom oznámené minimálne ceny pre európsky trh a jednak stanovené objemy, ako aj kvóty pre každý región.

103 Po tretie odpoveď podniku Nippon na oznámenie o výhradách bola zostavená 30. marca 2000 bez toho, aby Nippon nahliadol do vyšetrovacieho spisu Komisie, hoci Komisia tento spis sprístupnila od 14. do 23. februára 2000 (odôvodnenie č. 38 rozhodnutia). Nippon sa nezúčastnil ani na vypočutí, ktoré Komisia zorganizovala 25. mája 2000 (odôvodnenie č. 40 rozhodnutia). V tejto odpovedi Nippon pripúšťa, že jeho zástupcovia sa „viackrát“ zúčastnili na medzinárodných stretnutiach konkurentov, a vyhlasuje, že „pokiaľ ide o počiatočnú fázu [kartelu]“, nezúčastnil sa na všetkých stretnutiach, hoci na ne bol pozvaný. „V súvislosti s oznámením o výhradách“ ďalej zdôrazňuje, že „zo skutkového hľadiska nepopiera svoju účasť na stretnutiach“ a bude v čo najväčšej miere spolupracovať s Komisiou.

104 Po štvrté v neskoršom liste zo 17. mája 2000, ktorým sa Nippon domáha uplatnenia oznámenia o spolupráci, s poukazom na bod 6 odpovede z 30. marca 2000 uvádza, že „v podstate nespochybňuje vecnú správnosť skutočností uvedených v oznámení o výhradách“. Ako príklad svojej plnej spolupráce s Komisiou uvádza najmä svoj list z 18. decembra 1998, pričom poukazuje na to, že v tomto liste boli uvedené všetky stretnutia, na ktorých sa zúčastnili jeho zástupcovia. Napokon výslovne uvádza, že po februári 1998 porušovanie skončil.

105 Uvedené listiny nepotvrdzujú tvrdenia podniku Nippon. Hoci je pravda, že Nippon z vlastnej iniciatívy (list z 18. decembra 1998) neuviedol, že sa zúčastnil na stretnutiach organizovaných počas relevantného obdobia, v neskoršom oznámení o výhradách boli uvedené veľmi konkrétne údaje, ktoré sa týkali jeho účasti a jeho zastupovania podnikom Tokai na týchto stretnutiach, pričom v tomto oznámení bolo navyše uvedené, že predmetom rokovaní na týchto stretnutiach boli otázky rozhodujúce pre fungovanie kartelu. Tieto údaje vychádzali z vyhlásení iných podnikov než Nippon. Zo znenia oznámenia o výhradách mal teda odôvodnene vyvodiť záver, že Komisia týmto vyhláseniam pripisuje väčší význam a dôveryhodnosť ako listu podniku Nippon z 18. decembra 1998.

106 Za týchto okolností, ak Nippon neakceptoval ani tvrdenia týkajúce sa jeho účasti alebo jeho zastupovania na stretnutiach organizovaných počas relevantného obdobia, ktoré boli uvedené v oznámení o výhradách, ani význam a dôkaznú silu vyhlásení podnikov SGL, SDK a UCAR, na ktorých Komisia založila svoje tvrdenia, mal ich spochybniť vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách. Iba takéto konkrétne spochybnenie v tomto štádiu správneho konania by Komisii umožnilo prehĺbiť svoje vyšetrovanie a pokúsiť sa o získanie doplňujúcich dôkazov.

107 Listy podniku Nippon z 30. marca a zo 17. mája 2000 však uvedené tvrdenia a vyhlásenia nijako nespochybňujú. Naopak, v snahe dosiahnuť zníženie pokuty Nippon zdôraznil svoju ochotu spolupracovať a vyhlásil, že nespochybňuje vecnú správnosť skutočností uvedených v oznámení o výhradách. Jediná konkrétna poznámka o dĺžke trvania porušenia sa týka záverečnej fázy, t. j. skončenia akéhokoľvek porušovania po februári 1998. V tomto kontexte mohla Komisia odôvodnene vykladať skutočnosť, že Nippon nespochybnil prvých desať mesiacov porušenia – v spojení so skutočnosťou, že Nippon nenahliadol do vyšetrovacieho spisu Komisie a nezúčastnil sa na vypočutí, ktoré zorganizovala Komisia –, v tom zmysle, že Nippon chcel v rámci svojej ochoty spolupracovať s Komisiou uľahčiť jej úlohu spočívajúcu v preukázaní dĺžky trvania porušenia tým, že sa stotožnil so zisteniami týkajúcimi sa jeho začiatku a spresnil iba jeho koniec.

108 Pokiaľ ide o otázku, či sa Nippon môže dištancovať od tejto spolupráce a v konaní pred Súdom prvého stupňa tvrdiť, že sa nepodieľal na porušení od mája 1992 do marca 1993, treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora musí Komisia v prípade neexistencie výslovného uznania zo strany vyšetrovaného podniku preukázať skutkový stav, pričom podnik môže v rámci sporového konania použiť akékoľvek prostriedky na obranu, ktoré sa mu zdajú užitočné (rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, SCA Holding/Komisia, C‑297/98 P, Zb. s. I‑10101, bod 37). Z toho možno a contrario vyvodiť záver, že to tak nemôže byť v prípade, ak daný podnik výslovne, jasne a presne uznal skutkový stav. Ak tento podnik v rámci správneho konania výslovne uznal vecnú správnosť skutočností, ktoré mu Komisia vytýkala v oznámení o výhradách, tieto skutočnosti treba považovať za preukázané, pričom tento podnik ich už v zásade nemôže spochybniť v rámci sporového konania pred Súdom prvého stupňa.

109 V tomto prípade však Komisia nevyvodila účasť podniku Nippon na predmetnom karteli od mája 1992 do marca 1993 z jasného a presného vyhlásenia podniku Nippon, ktoré by sa výslovne týkalo tohto obdobia, ale zo súboru skutočností, medzi ktoré patrí jeho objektívne správanie voči Komisii počas správneho konania a jeho pomerne všeobecné vyhlásenia o tom, že nespochybňuje zistený skutkový stav. Za týchto okolností Nippon nemožno brániť v tom, aby v konaní pred Súdom prvého stupňa tvrdil, že tento súbor skutočností bol nesprávne vyložený v tom zmysle, že preukazuje jeho účasť na karteli počas uvedeného obdobia.

110 Toto oneskorené spochybnenie skutkového stavu však žalobcovi nemôže byť na prospech. Ako už totiž bolo uvedené vyššie, Komisia oprávnene usúdila, že Nippon, ktorému boli oznámené dôkazy uvedené v oznámení o výhradách, nespochybnil svoju účasť na karteli počas relevantného obdobia. Preto sa Komisia mohla v konaní pred Súdom prvého stupňa obmedziť na poukázanie na správanie podniku Nippon počas správneho konania a na uvedené dôkazy, ktoré predstavujú najmä vyhlásenia SGL, SDK a UCAR. Tieto vyhlásenia – ktoré Komisia v reakcii na písomnú otázku Súdu prvého stupňa predložila v súhrnnom znení – umožňujú právne relevantným spôsobom preukázať účasť podniku Nippon na karteli počas relevantného obdobia.

111 Z toho vyplýva, že Komisia nebola povinná predložiť nové dôkazy v konaní pred Súdom prvého stupňa a vyjadriť sa k tvrdeniam, ktoré Nippon po prvýkrát uviedol v konaní pred Súdom prvého stupňa s cieľom spochybniť uvedené dôkazy. Najmä argumentáciu podniku Nippon týkajúcu sa jeho záznamov o cestovných výdavkoch bolo možné považovať za irelevantnú. Úlohu Komisie spočívajúcu v preukázaní protiprávneho konania, ktorú počas správneho konania uľahčilo správanie a vyhlásenia podniku Nippon, teda objektívne nesťažilo neskoršie spochybnenie zisteného skutkového stavu zo strany podniku Nippon v konaní pred Súdom prvého stupňa.

112 Nemožno však vynechať skutočnosť, že Komisia bola napriek akémukoľvek očakávaniu, ktoré mohla odôvodnene vyvodiť z objektívnej spolupráce podniku Nippon počas správneho konania, povinná vypracovať a predložiť v konaní pred Súdom prvého stupňa obranu zameranú na spochybnenie protiprávnych skutkov, o ktorých sa oprávnene domnievala, že Nippon ich už nebude spochybňovať. Za týchto okolností považuje Súd prvého stupňa za potrebné uplatniť neobmedzenú právomoc, ktorú mu priznáva článok 17 nariadenia č. 17, a zvýšiť pokutu uloženú podniku Nippon o dva percentuálne body (pozri bod 457 nižšie).

113 Tento záver nie je v rozpore s rozsudkom Súdu prvého stupňa z 28. februára 2002, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia (T‑354/94, Zb. s. II‑843, bod 85). V tomto rozsudku Súd prvého stupňa na základe vrátenia veci Súdnym dvorom v odvolacom konaní rozhodol, že riziko, že podnik, ktorému bola uložená znížená pokuta z dôvodu jeho spolupráce, podá neskôr žalobu na zrušenie rozhodnutia, ktorým mu bola uložená sankcia za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, a v konaní pred Súdom prvého stupňa alebo pred Súdnym dvorom bude úspešný, je normálnym dôsledkom uplatnenia prostriedkov ochrany práva stanovených Zmluvou; preto samotná skutočnosť, že tento podnik bol v súdnom konaní úspešný, nemôže odôvodniť nové posúdenie rozsahu zníženia pokuty, ktorá mu bola uložená. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia (T‑354/94, Zb. s. II‑2111), ktorý bol napadnutý odvolaním, sa netýkal primeranosti zníženia pokuty z dôvodu spolupráce podniku a že ani rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia (C‑286/98 P, Zb. s. I‑9925), ktorým bol tento rozsudok čiastočne zrušený, sa netýkal problematiky uvedeného zníženia pokuty. Vzhľadom na túto osobitnú procesnú situáciu skutočnosť, že Súd prvého stupňa v uvedenom rozsudku z 28. februára 2002 odmietol vykonať „opätovné posúdenie rozsahu zníženia“, nemožno vykladať v tom zmysle, že Súd prvého stupňa nemôže pri výkone svojej neobmedzenej právomoci za žiadnych okolností zvýšiť pokutu uloženú podniku, ktorému bola uložená nižšia pokuta, pretože nespochybnil vecnú správnosť skutkového stavu, z ktorého vychádzala Komisia počas správneho konania, a ktorý spochybní vecnú správnosť tohto skutkového stavu po prvýkrát až v konaní pred Súdom prvého stupňa.

114 Pokiaľ Nippon ďalej tvrdí, že odôvodnenie č. 48 rozhodnutia obsahuje nesprávne tvrdenie, že jeho záznamy o cestovných výdavkoch preukazujú jeho účasť na stretnutiach „manažérov“ a na „pracovných“ stretnutiach, stačí poukázať na znenie tohto odôvodnenia, podľa ktorého účasť zástupcov Tokai, Nippon a SEC na týchto stretnutiach „buď priznávajú tieto podniky, alebo ju preukazujú ich záznamy o cestovných výdavkoch“. Vzhľadom na to, že Nippon objektívne priznal svoju účasť na karteli počas celej dĺžky jeho trvania, túto stať nemožno vykladať v tom zmysle, že Komisia chcela preukázať účasť spoločnosti Nippon na porušení, osobitne od mája 1992 do marca 1993, iba na základe záznamov tejto spoločnosti o cestovných výdavkoch.

115 Napokon výhrada založená na nedostatočnom odôvodnení nesmeruje ani proti celému rozhodnutiu, ani proti skutkovému zisteniu týkajúcemu sa uvedeného obdobia účasti na karteli. Smeruje iba proti zvýšeniu základnej sumy pokuty uloženej podniku Nippon o 55 %. Preto aj za predpokladu, že by táto výhrada bola dôvodná, neviedla by k zrušeniu celého rozhodnutia alebo predmetného skutkového zistenia, ale iba k jeho zmene v rozsahu, v akom stanovuje zvýšenie pokuty o 55 %.

116 Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobné dôvody založené na porušení podstatných procesných predpisov z dôvodu absencie dostačujúcich dôkazov o účasti podniku Nippon na porušení v období od mája 1992 do marca 1993 a na nedostatočnom odôvodnení treba zamietnuť.

117 Zo skúmania prvej skupiny žalobných dôvodov vyplýva, že žiadna zo skutočností uvedených žalobcami neodôvodňuje zrušenie celého rozhodnutia ani zrušenie skutkových zistení obsiahnutých v tomto rozhodnutí. Preto treba všetky návrhy na úplné zrušenie rozhodnutia alebo na čiastočné zrušenie článku 1 tohto rozhodnutia zamietnuť.

118 Pri ďalšom skúmaní návrhov a žalobných dôvodov smerujúcich proti stanoveniu pokút sa preto zohľadnia všetky uvedené skutkové zistenia.

B – O návrhoch na zrušenie článku 3 rozhodnutia alebo na zníženie uložených pokút

1. O žalobných dôvodoch založených na porušení zásady zákazu kumulácie sankcií a povinnosti Komisie zohľadniť skôr uložené sankcie, ako aj na nedostatočnom odôvodnení tejto otázky

a) Tvrdenia účastníkov konania

119 Všetci žalobcovia s výnimkou podniku C/G tvrdia, že Komisia tým, že odmietla od pokút stanovených rozhodnutím odpočítať sumu pokút, ktoré im už boli uložené v Spojených štátoch a Kanade, ako aj sumu exemplárneho odškodného, ktoré už v týchto krajinách zaplatili, porušila pravidlo zakazujúce viacnásobné uloženie sankcií za to isté porušenie. Toto pravidlo vyplýva zo zásad spravodlivého zaobchádzania a proporcionality, ktoré sú zakotvené v ústavnom práve Spoločenstva; potvrdil ho článok 50 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1), a články 54 až 58 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9), ktorá bola podpísaná 19. júna 1990 v Schengene (Luxembursko). Zásada ne bis in idem je zakotvená aj v článku 4 protokolu č. 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP), podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme, ktorý bol okrem iného predmetom rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva, Fischer v. Rakúsko z 29. mája 2001.

120 Ako vyplýva z rozsudku Súdneho dvora zo 14. decembra 1972, Boehringer/Komisia (7/72, Zb. s. 1281), Komisia je povinná započítať sankciu uloženú orgánmi tretieho štátu za predpokladu, že skutočnosti, ktoré žalujúcemu podniku vytýka Komisia na jednej strane a tieto orgány na strane druhej, sú totožné. Toto platí práve v prejednávanom prípade, pretože na rozdiel od veci, ktorá vyústila do prijatia uvedeného rozsudku zo 14. decembra 1972, kartel sankcionovaný americkými a kanadskými orgánmi bol svojím predmetom, umiestnením a dĺžkou trvania totožný s kartelom sankcionovaným Komisiou.

121 Okrem toho nezohľadnenie zásady započítania je v rozpore s rozsudkom Súdneho dvora z 13. februára 1969, Walt Wilhelm a i. (14/68, Zb. s. 1, bod 11), ako aj s rozsudkami Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Sotralentz/Komisia (T‑149/89, Zb. s. II‑1127, bod 29), a z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 96), podľa ktorých zo všeobecnej požiadavky spravodlivého zaobchádzania vyplýva, že Komisia je pri stanovovaní výšky pokuty povinná zohľadniť sankcie, ktoré už boli tomu istému podniku za ten istý skutok uložené.

122 V tejto súvislosti SGL spochybňuje posúdenie v rozhodnutí, podľa ktorého pokuty uložené v Spojených štátoch a Kanade zohľadnili len protisúťažné účinky kartelu v rámci územnej pôsobnosti týchto orgánov (odôvodnenia č. 179 a 180 rozhodnutia). Na preukázanie tvrdenia, že v Spojených štátoch a Európe boli uložené sankcie za totožné skutky, SGL poukazuje na zistenia uvedené v rozhodnutí. Odôvodnenia č. 14, 17, 18, 71 až 73, 106 a 149 tohto rozhodnutia preukazujú, že Komisia všeobecne pripustila, že porušenia spočívali v dohodách na celosvetovej úrovni založených na všeobecnom pláne, na ktorých sa podieľali dotknuté podniky. Komisia netvrdila, že skutky, za ktoré uložila pokutu, predstavovali udalosti, ktoré možno oddeliť od skutkov, ktoré už boli sankcionované v Spojených štátoch. Pokiaľ ide o vecnú výhradu, na ktorú poukazuje sankcia uložená žalobcovi v Spojených štátoch, z dohody o vine a treste („plea agreement“) schválenej súdom vyplýva, že predmetné dohody o cenách a kvótach sa uskutočnili „v Spojených štátoch a inde“, a to v období od roku 1992 do júna 1997.

123 SGL dodáva, že už samotná pokuta vo výške 135 miliónov USD, ktorá mu bola uložená v Spojených štátoch, prekračuje maximálnu hranicu sankcií (10 % celosvetového obratu) stanovenú v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Preto Komisia nebola oprávnená uložiť mu dodatočnú sankciu vo výške 80,2 milióna eur.

124 SGL navyše zdôrazňuje, že Komisia tým, že vôbec nezapočítala sankcie, ktoré mu už boli uložené v iných štátoch, nerešpektovala vyhlásenie bývalého generálneho riaditeľa Generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž Alexandra Schauba, ktorý v rozhovore z 1. decembra 1998 prisľúbil, že pri výpočte pokuty Komisia zohľadní sankcie uložené v Spojených štátoch.

125 Žalobcovia okrem toho zastávajú názor, že Komisia tým, že vychádzala z ich celosvetového obratu, ktorý zahŕňa obrat dosiahnutý v Spojených štátoch a Kanade, porušila zásadu zákazu kumulácie sankcií. Tento obrat totiž pri stanovovaní pokút, ktoré im boli uložené, už zohľadnili americké a kanadské orgány. S cieľom zamedziť dvojnásobnému uloženiu sankcie teda Komisia mala podľa žalobcov zohľadniť iba časť obratu pochádzajúcu z predaja grafitových elektród v Európe.

126 Dodávajú, že Komisia nezohľadnila odstrašujúci účinok už uložených sankcií. Pri stanovovaní výšky pokút totiž opomenula zohľadniť skutočnosť, že im v tretích krajinách už boli uložené pokuty a povinnosť zaplatiť odškodné vo výške, ktorá je dostatočná na ich odradenie od opätovného porušovania práva hospodárskej súťaže. Žalobcovia boli preto dostatočne sankcionovaní.

127 Napokon Tokai a Nippon Komisii vytýkajú, že rozhodnutie v tomto bode dostatočne neodôvodnila. Komisia nereagovala na argument podniku Tokai týkajúci sa zásady ne bis in idem, ktorý uviedol v odpovedi na oznámenie o výhradách, pričom tento argument zdôrazňoval nevyhnutnosť „priestorovej lokalizácie“ primeranej na výpočet pokuty. Okrem toho má podľa podniku Nippon v tomto prípade osobitný význam povinnosť Komisie odôvodniť svoje rozhodnutie vzhľadom na to, že Komisia uložila pokuty vypočítané na základe celosvetového obratu a táto metóda predstavuje novú etapu v jej rozhodovacej praxi.

128 Komisia v podstate uvádza, že pokuty uložené orgánmi tretích štátov sankcionujú iba porušenia ich vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže a že tieto orgány nemajú právomoc sankcionovať porušenia práva hospodárskej súťaže Spoločenstva. Skutočnosť, že jednotlivé orgány skúmali tie isté skutky, nie je relevantná, pretože ten istý skutok môže predstavovať porušenie viacerých právnych poriadkov.

129 Pokiaľ ide o odstrašujúcu povahu pokút, Komisia pripomína, že základným kritériom pri výpočte pokuty je závažnosť porušenia. Nemožno tvrdiť, že pokuty sa majú znížiť, pretože žalobcov už dostatočne odradili sankcie uložené v iných štátoch. Žalobcovia boli sankcionovaní, pretože nedodržali pravidlá hospodárskej súťaže Spoločenstva tým, že sa dopustili porušenia v Európe. Na dosiahnutie želaného odstrašujúceho účinku treba tieto pravidlá hospodárskej súťaže brať rovnako vážne ako pravidlá iných štátov.

b) Posúdenie Súdom prvého stupňa

130 Z judikatúry vyplýva, že zásada ne bis in idem, ktorá je zakotvená aj v článku 4 protokolu č. 7 EDĽP, predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorej dodržiavanie zabezpečuje súd (rozsudky Súdneho dvora z 5. mája 1966, Gutmann/Komisia ESAE, 18/65 a 35/65, Zb. s. 149, 172, a z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb. s. I‑8375, ďalej len „rozsudok LVM“, bod 59, ako aj rozsudok Boehringer/Komisia, už citovaný v bode 120 vyššie, bod 3).

131 V oblasti práva hospodárskej súťaže Spoločenstva táto zásada zakazuje, aby Komisia znova sankcionovala alebo stíhala podnik z dôvodu protisúťažného správania, za ktoré už bol sankcionovaný alebo vo vzťahu ku ktorému bolo rozhodnuté, že zaň nie je zodpovedný, skorším rozhodnutím Komisie, proti ktorému už nemožno podať opravný prostriedok.

132 Judikatúra však pripustila možnosť kumulácie sankcií – sankcie Spoločenstva a vnútroštátnej sankcie – v dôsledku existencie dvoch súbežných konaní, ktoré sledujú rozdielne ciele a ktorých prípustnosť vyplýva z osobitného systému rozdelenia právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty v oblasti kartelov. Zo všeobecnej požiadavky spravodlivého zaobchádzania však vyplýva, že Komisia je pri stanovovaní sumy pokuty povinná zohľadniť sankcie, ktoré už boli tomu istému podniku uložené za ten istý skutok, pokiaľ ide o sankcie uložené za porušenia kartelového práva členského štátu, a teda k nim došlo na území Spoločenstva (rozsudok Walt Wilhelm a i., už citovaný v bode 121 vyššie, bod 11, a rozsudok Boehringer/Komisia, už citovaný v bode 120 vyššie, bod 3; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Tréfileurope/Komisia, T‑141/89, Zb. s. II‑791, bod 191, a rozsudok Sotralentz/Komisia, už citovaný v bode 121 vyššie, bod 29).

133 V súvislosti s tvrdením žalobcov, že Komisia tým, že im uložila pokutu za účasť na karteli, ktorá už bola sankcionovaná americkými a kanadskými orgánmi, porušila zásadu ne bis in idem, podľa ktorej nemožno uložiť druhú sankciu tej istej osobe za to isté porušenie, treba pripomenúť, že súdy Spoločenstva pripustili, že podnik môže byť oprávnene predmetom dvoch súbežných konaní týkajúcich sa toho istého porušenia, a teda dvojitej sankcie – jednej od príslušného orgánu daného členského štátu a jednej od Spoločenstva. Táto možnosť kumulácie sankcií je odôvodnená tým, že uvedené konania sledujú rozdielne ciele (rozsudky Walt Wilhelm a i., už citovaný v bode 121 vyššie, bod 11; Tréfileurope/Komisia, už citovaný v bode 132 vyššie, bod 191, a Sotralentz/Komisia, už citovaný v bode 121 vyššie, bod 29).

134 Za týchto okolností sa zásada ne bis in idem nemôže uplatniť v tejto veci a fortiori, pretože konania uskutočnené a sankcie uložené na jednej strane Komisiou a na druhej strane americkými a kanadskými orgánmi evidentne nesledovali rovnaké ciele. Kým v prvom prípade ide o zachovanie neskreslenej hospodárskej súťaže na území Európskej únie alebo v EHP, ochrana sledovaná v druhom prípade sa týka amerického alebo kanadského trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1970, Buchler/Komisia, 44/69, Zb. s. 733, body 52 a 53). Uplatňovanie zásady ne bis in idem totiž nie je podmienené iba totožnosťou protiprávnych skutkov a sankcionovaných osôb, ale aj jednotou chráneného právneho záujmu (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer 11. februára 2003 vo veci Italcementi/Komisia, C‑213/00 P, Zb. s. I‑123, bod 89).

135 Tento záver potvrdzuje rozsah zásady zákazu kumulácie sankcií, ktorá je zakotvená v článku 4 protokolu č. 7 EDĽP. Zo znenia tohto článku vyplýva, že táto zásada zakazuje vnútroštátnemu súdu iba to, aby stíhal alebo trestal trestný čin, za ktorý už dotknutá osoba bola oslobodená alebo odsúdená v tom istom štáte. Naopak zásada ne bis in idem nezakazuje, aby bola osoba stíhaná alebo potrestaná viac ako jedenkrát za ten istý skutok v dvoch alebo viacerých odlišných štátoch. Preto rozsudok Fischer v. Rakúsko, na ktorý poukazuje SGL, nie je pre tento spor relevantný vzhľadom na to, že bol vydaný na základe článku 4 protokolu č. 7 EDĽP a týka sa dvoch odsudzujúcich rozsudkov vyhlásených v tom istom štáte.

136 Rovnako je potrebné zdôrazniť, že žalobcovia neuviedli nijaký dohovor alebo pravidlo medzinárodného práva verejného, ktoré by zakazovalo orgánom alebo súdom rôznych štátov stíhať a odsúdiť tú istú osobu na základe tých istých skutkových okolností. Taký zákaz by teda v súčasnosti mohol vyplynúť iba z veľmi úzkej medzinárodnej spolupráce vedúcej k prijatiu takých spoločných pravidiel, ako sú pravidlá obsiahnuté v uvedenom dohovore, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda. V tejto súvislosti žalobcovia nepoukázali na nijakú záväznú dohodu medzi Spoločenstvom a tretími štátmi, ako sú Spojené štáty alebo Kanada, ktorá by takýto zákaz stanovovala.

137 Je pravda, že článok 50 Charty základných práv stanovuje, že nikoho nemožno trestne stíhať alebo potrestať za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom. Treba však uviesť, že táto charta sa uplatňuje len na území Únie a výslovne obmedzuje pôsobnosť práva vymedzeného v článku 50 na prípady, keď bolo predmetné oslobodzujúce alebo odsudzujúce rozhodnutie vyhlásené na tomto území.

138 Z toho vyplýva, že v rozsahu, v akom žalobcovia namietajú porušenie zásady ne bis in idem z dôvodu, že dotknutý kartel bol predmetom odsúdenia mimo územia Spoločenstva alebo že Komisia v rozhodnutí zohľadnila ich celosvetové obraty, ktoré zahŕňajú ich obraty dosiahnuté v Spojených štátoch a Kanade, ktoré už zohľadnili americké a kanadské orgány pri stanovovaní pokút, túto výhradu treba zamietnuť.

139 Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, že Komisia nerešpektovala rozsudok Boehringer/Komisia, už citovaný v bode 120 vyššie, podľa ktorého je Komisia povinná započítať sankciu uloženú orgánmi tretích krajín, ak sú skutočnosti žalujúcemu podniku vytýkané Komisiou na jednej strane a týmito orgánmi na druhej strane totožné, je potrebné pripomenúť, že v bode 3 uvedeného rozsudku Súdny dvor uviedol:

„… pokiaľ ide o otázku, či môže byť Komisia takisto povinná započítať sankciu uloženú orgánmi tretieho štátu, treba sa ňou zaoberať iba v prípade, ak sú skutočnosti, ktoré v danom prípade žalobcovi vytýka Komisia na jednej strane a americké orgány na druhej strane, totožné.“

140 Z tejto state je zrejmé, že Súdny dvor vôbec nevyriešil otázku, či je Komisia povinná započítať sankciu uloženú orgánmi tretieho štátu za predpokladu, že skutočnosti vytýkané podniku Komisiou a týmito orgánmi sú totožné, ale len stanovil totožnosť skutkov, ktoré podniku vytýka Komisia a orgány tretieho štátu, ako predbežnú podmienku uvedeného skúmania.

141 Okrem toho práve vzhľadom na osobitnú situáciu, ktorá vyplýva jednak z úzkej vzájomnej závislosti vnútroštátnych trhov členských štátov a spoločného trhu a jednak z osobitného systému rozdelenia právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty v oblasti kartelov na tom istom území, teda na území spoločného trhu, Súdny dvor po pripustení možnosti dvojitého stíhania a s ohľadom na prípadnú dvojitú sankciu, ktorá z neho môže vyplynúť, rozhodol, že je potrebné zohľadniť prvé represívne rozhodnutie v súlade s požiadavkou spravodlivého zaobchádzania (rozsudok Walt Wilhelm a i., už citovaný v bode 121 vyššie, bod 11, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mayras vo veci Boehringer/Komisia, už citovanej v bode 120 vyššie, Zb. s. 1293, 1301 až 1303).

142 Taká situácia však v tomto prípade nenastala. Žalobcovia teda nemôžu Komisii oprávnene vytýkať, že v tomto prípade porušila túto údajnú povinnosť, keďže neuvádzajú nijaké výslovné zmluvné ustanovenie, ktoré by Komisii ukladalo povinnosť pri stanovovaní výšky pokuty zohľadniť sankcie, ktoré už tomu istému podniku za ten istý skutok uložili orgány alebo súdy tretieho štátu, ako sú Spojené štáty americké alebo Kanada.

143 V každom prípade, ak by sa aj z rozsudku Boehringer/Komisia, už citovaného v bode 120 vyššie, dalo a contrario vyvodiť, že Komisia je povinná započítať sankciu uloženú orgánmi tretieho štátu vtedy, keď sú skutočnosti vytýkané predmetnému podniku Komisiou a skutočnosti, ktoré mu vytýkajú orgány tretieho štátu, totožné, treba zdôrazniť, že hoci sa v rozsudku vynesenom proti podniku SGL v Spojených štátoch uvádza, že účelom kartelu výrobcov grafitových elektród bolo obmedziť výrobu a zvýšiť ceny týchto výrobkov „v Spojených štátoch a inde“, nebolo vôbec preukázané, že by sa sankcia uložená v Spojených štátoch vzťahovala na uplatňovanie kartelu alebo jeho účinky inde ako v Spojených štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok Boehringer/Komisia, už citovaný, bod 6) a najmä v EHP, čo by navyše predstavovalo zjavný zásah do územnej pôsobnosti Komisie. Táto poznámka platí aj pre sankciu uloženú v Kanade.

144 Pokiaľ ide o odstrašujúci účinok pokút, ktoré už boli uložené, treba zdôrazniť, že podľa judikatúry právomoc Komisie ukladať pokuty podnikom, ktoré sa úmyselne alebo z nedbanlivosti dopustili porušenia ustanovení článku 81 ods. 1 ES alebo článku 82 ES, predstavuje jeden z prostriedkov priznaných Komisii s cieľom umožniť jej plniť kontrolnú funkciu, ktorú jej zveruje právo Spoločenstva. Táto funkcia zahŕňa povinnosť sledovať všeobecnú politiku usilujúcu sa vo veciach hospodárskej súťaže uplatňovať zásady stanovené Zmluvou a v tomto zmysle usmerňovať správanie podnikov (rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, bod 105).

145 Z toho vyplýva, že Komisia je oprávnená rozhodovať o výške pokút s cieľom posilniť ich odstrašujúci účinok, pokiaľ sú porušenia daného druhu stále pomerne časté, aj keď ich protiprávnosť bola stanovená od začiatkov politiky Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, z dôvodu zisku, ktorý nimi môžu niektoré zainteresované podniky dosiahnuť (rozsudok Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 144 vyššie, bod 108).

146 Žalobcovia nemôžu úspešne tvrdiť, že ich nie je potrebné odradiť od ďalšieho porušovania, pretože za tie isté skutky ich už sankcionovali súdy tretích štátov. Táto argumentácia žalobcov je totiž v skutočnosti obmenou argumentácie týkajúcej sa porušenia zásady zákazu kumulácie sankcií, ktorá bola odmietnutá vyššie.

147 Okrem toho, ako vyplýva z uvedenej judikatúry, cieľ odstrašenia, ktorý je Komisia oprávnená sledovať pri stanovovaní výšky pokuty, má zabezpečiť, aby podniky pri výkone svojich činností v rámci Spoločenstva alebo EHP dodržiavali pravidlá hospodárskej súťaže stanovené Zmluvou. Z toho vyplýva, že odstrašujúcu povahu pokuty uloženej z dôvodu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva nemožno určiť iba v závislosti od osobitnej situácie odsúdeného podniku, ani v závislosti od jeho dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v tretích štátoch mimo EHP.

148 Komisia teda bola oprávnená uložiť podniku SGL pokutu v dostatočne odstrašujúcej výške v rámci obmedzení stanovených článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17 bez toho, aby bola povinná pri určovaní týchto obmedzení zohľadniť sankcie uložené americkými a kanadskými orgánmi.

149 Pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na nedostatočnom odôvodnení, stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musia z odôvodnenia aktu jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, aby mohli zúčastnené osoby pochopiť dôvody prijatia opatrenia na ochranu svojich práv a aby ho mohol súd Spoločenstva preskúmať (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. októbra 1999, Swedish Match Philippines/Rada, T‑171/97, Zb. s. II‑3241, bod 82 a tam citovanú judikatúru, a z 12. júla 2001, UK Coal/Komisia, T‑12/99 a T‑63/99, Zb. s. II‑2153, bod 196).

150 V tomto prípade bola v odôvodneniach č. 179 až 183 rozhodnutia výslovne odmietnutá argumentácia, ktorú predniesol SGL počas správneho konania s cieľom dosiahnuť uplatnenie zásady ne bis in idem. Komisia uviedla, že podľa jej názoru sa táto zásada nevzťahuje na sankcie uložené americkými a kanadskými orgánmi. Aj v prípade, ak by tieto odôvodnenia neobsahovali stanovisko ku konkrétnemu argumentu, ktorý predniesol Tokai (pozri bod 127 vyššie), a prístup Komisie by skutočne predstavoval novú etapu v jej rozhodovacej praxi, žalobcovia mohli účinne zabezpečiť ochranu svojich záujmov v konaní pred Súdom prvého stupňa uvedením všetkých žalobných dôvodov a tvrdení, ktoré boli podľa ich názoru relevantné na spochybnenie tvrdení Komisie. Okrem toho Súd prvého stupňa mohol zabezpečiť súdne preskúmanie rozhodnutia a rozhodnúť o jednotlivých aspektoch zásady ne bis in idem.

151 Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobné dôvody založené na porušení zásady zákazu kumulácie sankcií a povinnosti Komisie zohľadniť skôr uložené sankcie, ako aj na nedostatočnom odôvodnení tejto otázky treba zamietnuť.

152 Pokiaľ ide o konkrétnu výhradu podniku SGL, podľa ktorej mu príslušný generálny riaditeľ Komisie prisľúbil, že sankcie uložené americkými orgánmi sa započítajú pri uložení pokuty Komisiou, žalobca sa dovoláva zásady ochrany svojej legitímnej dôvery. Táto zásada sa vzťahuje na každého jednotlivca, ktorý sa nachádza v situácii, z ktorej vyplýva, že administratíva Spoločenstva u neho vyvolala dôvodné očakávania (rozsudky Súdneho dvora z 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens/Komisia, 265/85, Zb. s. 1155, bod 44, a z 26. júna 1990, Sofrimport/Komisia, C‑152/88, Zb. s. I‑2477, bod 26), pričom nikto nemôže poukazovať na porušenie tejto zásady, pokiaľ neexistujú presné, nepodmienené a zhodujúce sa uistenia pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov, ktoré mu mal správny orgán poskytnúť (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. júla 1999, Forvass/Komisia, T‑203/97, Zb. VS s. I‑A-129, II‑705, bod 70 a tam citovaná judikatúra, a z 18. januára 2000, Mehibas Dordtselaan/Komisia, T‑290/97, Zb. s. II‑15, bod 59).

153 V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že rozhodnutie prijalo kolégium členov Komisie v súlade so zásadou kolektívneho rozhodovania zakotvenou v článku 1 Rokovacieho poriadku Komisie z 29. novembra 2000 (Ú. v. ES L 308, s. 26; Mim. vyd. 01/003, s. 213), a nie generálny riaditeľ (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, ABB Asea Brown Boveri/Komisia, T‑31/99, Zb. s. II‑1881, bod 104). Okrem toho SGL nemohol odôvodnene očakávať, že rozhodnutie o uložení pokuty za jeho aktívnu účasť na celosvetovom karteli na trhu s grafitovými elektródami by bolo možné delegovať ako „riadiace alebo správne opatrenie“ v zmysle článku 14 rokovacieho poriadku na generálneho riaditeľa pre hospodársku súťaž. Preto generálny riaditeľ nemohol poskytnúť podniku SGL „presné uistenia pochádzajúce z oprávneného a spoľahlivého zdroja“, pokiaľ ide o započítanie sankcií, ktoré mu boli uložené v Spojených štátoch a Kanade, pretože bol oprávnený iba predložiť návrhy kolégiu, ktoré ich mohlo prijať alebo odmietnuť.

154 Okrem toho sa zdá, že samotný SGL mal pochybnosti o presnosti uistení, ktoré mu údajne 1. decembra 1998 poskytol Alexander Schaub. Vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách zo 4. apríla 2000 sa totiž SGL nedovoláva uvedených uistení, ale naopak, vytýka Komisii, že neoznámila, či a do akej miery zohľadní na základe zásady ne bis in idem sankcie, ktoré už boli uložené v Spojených štátoch. V každom prípade SGL netvrdil, že ho sporný prísľub Alexandra Schauba motivoval k tomu, aby spolupracoval s Komisiou a aby uznal vecnú správnosť vytýkaných skutočností.

155 Z toho vyplýva, že nemožno uznať ani výhradu založenú na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, pokiaľ ide o započítanie sankcie uloženej podniku SGL v Spojených štátoch.

2. O žalobných dôvodoch založených na nedodržaní usmernení, ich protiprávnosti a nedostatočnom odôvodnení tejto otázky

a) Úvodné pripomienky k právnemu rámcu pokút uložených žalobcom

156 Podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 „Komisia môže rozhodnutím uložiť podnikom… pokuty od 1 000 do 1 000 000 [eur] alebo viac, ale nepresahujúcej [ale maximálne – neoficiálny preklad] 10 % obratu v predchádzajúcom obchodnom roku každého podniku, ktorý sa zúčastnil porušenia, ak buď úmyselne, alebo z nedbalosti… porušili článok [81] ods. 1… Zmluvy“. V tomto ustanovení sa ďalej uvádza, že „pri stanovení pokuty sa bude posudzovať jednak závažnosť porušenia a tiež jeho trvanie“.

157 Toto ustanovenie priznáva Komisii pri stanovovaní pokút voľnú úvahu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. októbra 1997, Deutsche Bahn/Komisia, T‑229/94, Zb. s. II‑1689, bod 127), ktorá je najmä nástrojom jej všeobecnej politiky v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudok Musique diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 144 vyššie, body 105 a 109). Práve v tomto rámci Komisia na zabezpečenie transparentnosti a objektívnosti svojich rozhodnutí v oblasti ukladania pokút prijala v roku 1998 svoje usmernenia. Ide o nástroj určený na spresnenie kritérií, ktoré má pri rešpektovaní nadradeného práva v úmysle uplatňovať v rámci výkonu svojej diskrečnej právomoci; vyplýva z neho samoobmedzenie tejto právomoci (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. apríla 1998, Vlaams Gewest/Komisia, T‑214/95, Zb. s. II‑717, bod 89) v rozsahu, v akom je Komisia povinná podrobiť sa indikatívnym pravidlám, ktoré si sama stanovila (rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 1996, AIUFFASS a AKT/Komisia, T‑380/94, Zb. s. II‑2169, bod 57).

158 V tomto prípade podľa odôvodnení č. 126 až 144 rozhodnutia Komisia uložila pokuty všetkým žalobcom za porušenie uvedené v článku 81 ods. 1 ES a v článku 53 ods. 1 Dohody o EHP. Z týchto odôvodnení vyplýva, že pokuty boli uložené podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a že Komisia − hoci rozhodnutie na usmernenia výslovne neodkazuje − stanovila výšku pokút uplatnením metódy vymedzenej v usmerneniach.

159 Podľa tejto metódy vychádza Komisia pri výpočte pokút ukladaných dotknutým podnikom zo sumy určenej v závislosti od závažnosti porušenia. Pri posúdení závažnosti porušenia sa musí brať do úvahy samotná povaha porušenia, jeho skutočný dosah na trh, pokiaľ ho možno zmerať, a veľkosť relevantného priestorového trhu (bod 1 A prvý odsek). V tomto rámci sú porušenia roztriedené do troch kategórií, konkrétne na „mierne porušenia“, pre ktoré je stanovená výška pokút od 1 000 do 1 milióna eur, „závažné porušenia“, pre ktoré je stanovená výška pokút od 1 milióna do 20 miliónov eur, a „veľmi závažné porušenia“, pre ktoré je výška pokút stanovená nad 20 miliónov eur (bod 1 A druhý odsek prvá a tretia zarážka). V rámci každej z týchto kategórií umožňuje rozpätie stanovených sankcií uplatniť rozdielny prístup k podnikom podľa povahy nimi spáchaných porušení (bod 1 A tretí odsek). Okrem toho je potrebné brať do úvahy skutočnú hospodársku spôsobilosť porušovateľov spôsobiť značnú škodu iným subjektom, najmä spotrebiteľom, a stanoviť výšku pokuty na takej úrovni, ktorá zabezpečí, aby mala dostatočne odstrašujúcu povahu (bod 1 A štvrtý odsek).

160 V rámci každej z troch takto vymedzených kategórií porušení môže byť podľa Komisie v niektorých prípadoch potrebné zvážiť určenú sumu, aby bola zohľadnená špecifická záťaž, a teda aj reálny dosah protiprávneho konania každého podniku na hospodársku súťaž, najmä v prípade značného nepomeru vo veľkosti podnikov, ktoré sa dopustili porušenia rovnakého druhu, a aby sa v dôsledku toho prispôsobil východiskový bod základnej sumy (ďalej len „východisková suma“) osobitnej povahe každého podniku (bod 1 A šiesty odsek).

161 Pokiaľ ide o faktor týkajúci sa dĺžky trvania porušenia, usmernenia rozlišujú krátkodobé porušenia (vo všeobecnosti trvajúce kratšie ako jeden rok), pri ktorých nemôže byť suma pokuty z dôvodu závažnosti zvýšená, strednodobé porušenia (vo všeobecnosti trvajúce od jedného do piatich rokov), pri ktorých môže byť táto suma zvýšená až o 50 %, a dlhodobé porušenia (vo všeobecnosti trvajúce viac ako päť rokov), pri ktorých môže byť táto suma zvýšená za každý rok o 10 % (bod 1 B prvý odsek prvá až tretia zarážka).

162 Ďalej usmernenia ako príklad citujú zoznam priťažujúcich a poľahčujúcich okolností, na ktoré možno prihliadať na účely zvýšenia alebo zníženia základnej sumy.

163 Napokon bod 5 písm. a) usmernení spresňuje, že konečná výška pokuty vypočítaná podľa tejto metódy (základná suma zvýšená alebo znížená na percentuálnom základe za priťažujúce a poľahčujúce okolnosti) nesmie v žiadnom prípade prekročiť 10 % celosvetového obratu daných podnikov, tak ako je to stanovené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Okrem toho bod 5 písm. b) usmernení stanovuje, že v závislosti od okolností je po vykonaní uvedených výpočtov potrebné vziať do úvahy určité objektívne faktory, ako napríklad špecifický ekonomický kontext, akékoľvek ekonomické alebo finančné výhody, ktoré porušovatelia prípadne získali, špecifické charakteristiky predmetných podnikov a ich reálnu platobnú schopnosť v osobitnom spoločenskom kontexte s cieľom prispôsobiť im stanovenú výšku pokút.

164 V tomto kontexte treba posúdiť, či pokuty uložené v článku 3 rozhodnutia nie sú neprimerané a či neboli stanovené podľa nesprávnej metodiky, ako tvrdia žalobcovia.

165 V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hoci má Komisia pri stanovovaní výšky každej pokuty diskrečnú právomoc, pričom nie je povinná použiť presný matematický vzorec (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Martinelli/Komisia, T‑150/89, Zb. s. II‑1165, bod 59), Súd prvého stupňa má podľa článku 17 nariadenia č. 17 neobmedzenú právomoc v zmysle článku 229 ES preskúmať rozhodnutia, ktorými Komisia stanovila pokutu, a v dôsledku toho môže uloženú pokutu zrušiť, znížiť alebo zvýšiť. V tejto súvislosti môže jeho posúdenie primeranosti pokuty, bez ohľadu na prípadné zjavné chyby, ktorých sa pri posudzovaní výšky pokuty dopustila Komisia, vyžadovať predloženie a zohľadnenie doplňujúcich informácií, ktoré nie sú uvedené v rozhodnutí Komisie (rozsudok SCA Holding/Komisia, už citovaný v bode 108 vyššie, bod 55).

b) O východiskových sumách stanovených v rozhodnutí podľa závažnosti porušenia

Zhrnutie rozhodnutia

166 V odôvodneniach č. 129 až 154 rozhodnutia určila Komisia východiskovú sumu každej pokuty podľa závažnosti porušenia. V tejto súvislosti zohľadnila povahu porušenia (rozdelenie trhov a určenie cien vo významnom priemyselnom odvetví), pričom konštatovala, že ide o veľmi závažné porušenie článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP; skutočný vplyv porušenia na trh s grafitovými elektródami v EHP, pričom konštatovala, že ceny boli nielen dohodnuté, ale aj oznámené a uplatňované, a uviedla, že uplatňované ceny (najmä zvyšovanie cien) do veľkej miery zodpovedali cenám dohodnutým v rámci kartelu počas šiestich rokov; veľkosť predmetného priestorového trhu, pričom uviedla, že kartel pokrýval celý trh Spoločenstva a po vytvorení EHP aj celý trh EHP.

167 Vzhľadom na tieto faktory Komisia usúdila, že dotknuté podniky sa dopustili „veľmi závažného porušenia“.

168 Následne Komisia pristupovala k jednotlivým podnikom odlišne s cieľom zohľadniť tak skutočnú hospodársku spôsobilosť každého z podnikov značne narušiť hospodársku súťaž, ako aj veľké rozdiely vo veľkosti dotknutých podnikov. V rámci tohto postupu rozdelila dotknuté podniky do troch kategórií na základe celosvetového obratu, ktorý z predaja predmetného výrobku každý z nich dosiahol. Toto porovnanie vychádzalo z údajov týkajúcich sa obratu pripadajúceho na predmetný výrobok za posledný rok porušenia, t. j. za rok 1998, vyplývajúcich z tabuľky uvedenej v odôvodnení č. 30 rozhodnutia:

169 Na základe údajov uvedených v tejto tabuľke boli SGL a UCAR, dvaja najvýznamnejší výrobcovia grafitových elektród v celosvetovom meradle a v rámci EHP, zaradení do prvej kategórie (východisková suma 40 miliónov eur). C/G, SDK a Tokai, ktorých podiely na celosvetovom trhu boli oveľa nižšie (od 5 do 10 %), boli zaradení do druhej kategórie (východisková suma 16 miliónov eur). VAW, SEC a Nippon, ktorých podiely na celosvetovom trhu boli nižšie ako 5 %, boli zaradení do tretej kategórie (východisková suma 8 miliónov eur).

170 Napokon Komisia s cieľom zohľadniť veľkosť a celkové zdroje podnikov VAW a SDK zvýšila východiskovú sumu podniku VAW o koeficient 1,25 na 10 miliónov eur a východiskovú sumu podniku SDK – ktorý bol považovaný za jednoznačne najväčší z podnikov dotknutých rozhodnutím – o koeficient 2,5 na 40 miliónov eur.

Tvrdenia účastníkov konania

171 SGL namieta proti uplatniteľnosti usmernení, pričom tvrdí, že nimi vymedzená metóda výpočtu sa úplne odlišuje od predchádzajúceho prístupu, keďže nezohľadňuje proporcionalitu vo vzťahu k obratu. S článkom 15 nariadenia č. 17 je pritom zlučiteľná iba sankcia, ktorá je primeraná vo vzťahu k celkovému obratu. Inak by podniky ako SGL, ktoré dosahujú svoj obrat najmä vďaka predaju predmetného výrobku, boli znevýhodnené oproti podnikom, ktoré dosahujú väčšinu svojho obratu prostredníctvom iných výrobkov.

172 UCAR Komisii naopak vytýka, že použila celkový obrat ako kritérium na určenie relatívneho významu dotknutých podnikov. Táto metóda znevýhodnila americký podnik UCAR na základe toho, že rozsah jeho hospodárskych aktivít v Spojených štátoch sa nevyhnutne prejavil v jeho celosvetovom obrate.

173 SGL ďalej namieta nedostatočnú transparentnosť a nedostatočné odôvodnenie, pokiaľ ide o stanovenie troch kategórií, do ktorých boli dotknuté podniky zaradené, najmä z hľadiska výberu klasifikačných súm a kritérií. Takto určené sumy sú údajne arbitrárne, pričom z rozhodnutia navyše nie je zrejmé, či Komisia vychádzala z celkového obratu dotknutých podnikov alebo z ich obratu dosiahnutého z predaja predmetného výrobku. Okrem toho veľmi vysoká východisková suma 40 miliónov eur, ktorá bola podniku SGL stanovená na základe závažnosti porušenia, je nezlučiteľná s predchádzajúcou rozhodovacou praxou Komisie.

174 Komisia tiež nepreukázala, že kartel konkrétne spôsobil skutočné zvýšenie cien. Nezohľadnila skutočnosť, že zvyšovanie cien v rokoch 1992 až 1996 možno vysvetliť inak: počas štrukturálnej krízy na začiatku 90. rokov boli ceny oveľa nižšie ako náklady; následné zvyšovanie bolo teda nevyhnutné na zachovanie tohto odvetvia a na financovanie zvyšovania kvality. Okrem toho Komisia sama uznáva (odôvodnenie č. 139 rozhodnutia), že je ťažké zistiť, či a do akej miery by boli ceny odlišné v prípade neexistencie kartelu.

175 SGL dodáva, že Komisia odôvodnila vysoké východiskové sumy iba potrebou zabezpečiť „odstrašujúci účinok“ (odôvodnenia č. 146, 148 a 152 rozhodnutia). Nezohľadnila teda skutočnosť, že zásada spravodlivého zaobchádzania vyžaduje, aby sa zohľadnili aj osobitné okolnosti každého podniku, ako sú aspekty individuálnej prevencie a proporcionality.

176 Štyria japonskí žalobcovia a C/G, pre ktorých trh EHP nebol „domácim trhom“, tvrdia, že Komisia mala namiesto stanovenia relatívneho významu podnikov podľa celosvetového obratu a podielov na trhu s predmetným výrobkom vychádzať z obratu a podielov na trhu EHP. Iba táto metóda by jednak bola v súlade s obmedzenou územnou pôsobnosťou Komisie a jednak by umožnila kvantifikovať skutočnú spôsobilosť každého podniku závažne narušiť hospodársku súťaž v rámci EHP.

177 Podiely podnikov Tokai [… %], Nippon [… %], SDK [… %], SEC [… %] a C/G [… %] na trhu EHP však boli nepatrné v porovnaní s podielmi podnikov SGL a UCAR; ich účasť na európskych aktivitách kartelu bola výlučne pasívna. V tejto súvislosti uskutočňujú viacero porovnaní východiskových, základných a konečných súm pokút, ktoré im boli uložené, a príslušných súm pre vedúce podniky SGL a UCAR, ako aj jednotlivých obratov dotknutých podnikov s cieľom preukázať neprimeranosť sankcií, ktoré im boli uložené, z hľadiska ich hospodárskej činnosti v rámci EHP. Okrem toho porovnávajú výpočtovú metódu, ktorú uplatnila Komisia, s údajne spravodlivejšou výpočtovou metódou amerických orgánov.

178 Uvádzajú, že ich nepatrné a pasívne pôsobenie na trhu EHP vôbec nevyplýva z účinkov kartelu, ale je dôsledkom samostatných rozhodnutí, ktoré prijali vo vlastnom hospodárskom záujme, a to dávno pred začatím porušenia. Komisii sa nepodarilo preukázať, že nepredávali predmetný výrobok v rámci EHP práve z dôvodu existencie kartelu. Komisia najmä nepreukázala, že v prípade neexistencie kartelu by ich podiely na trhu alebo objemy ich predaja v EHP boli oveľa vyššie.

179 Tokai, Nippon, SEC a C/G dodávajú, že aj v prípade stotožnenia sa s postupom Komisie a so stanovením východiskovej sumy pre ne na základe celosvetového obratu dosiahnutého v roku 1998 na trhu s predmetným výrobkom ich zaradenie do troch uvedených kategórií Komisiou a stanovenie príslušných súm (40 miliónov, 16 miliónov a 8 miliónov eur) je v rozpore so zásadami proporcionality a rovnosti zaobchádzania. Východisková suma je totiž v ich prípade proporcionálne, t. j. vo vzťahu k celosvetovým obratom a podielom na trhu, oveľa vyššia, ako sú sumy pre podniky SGL, UCAR a SDK.

180 Pokiaľ ide o individuálnu účasť C/G na porušení, tento podnik ďalej uvádza, že jeho postavenie sa z viacerých hľadísk odlišuje od postavenia ostatných členov kartelu. V tejto súvislosti okrem svojho okrajového významu poukazuje na viacero skutočností, z ktorých vyvodzuje, že jeho správanie nebolo možné označiť za „veľmi závažné“.

181 SDK vytýka Komisii, že umelo zvýšila pokutu, ktorá mu bola uložená, dodatočným použitím odstrašujúceho faktora 2,5, čím sa mu východisková suma zvýšila o 24 miliónov eur. Takýto faktor Komisia nepoužila ani v prípade vedúcich podnikov kartelu, ani v prípade členov kartelu s najväčšími podielmi na trhu EHP, ani v prípade podnikov, ktoré marili vyšetrovanie Komisie a pokračovali v porušení aj po tomto vyšetrovaní. Ide teda o dvojitú diskriminačnú a neprimeranú penalizáciu týkajúcu sa iba podniku SDK, zatiaľ čo v prípade podniku VAW Komisia použila iba násobný koeficient 1,25, ktorým sa mu suma zvýšila iba o 2 milióny eur.

182 Pokiaľ Komisia vychádza z veľkosti a celkových zdrojov podniku SDK (odôvodnenia č. 152 až 154 rozhodnutia), SDK poukazuje na odborný ekonomický posudok, ktorý potvrdzuje, že hospodársky význam nezávisí od samotnej veľkosti podniku. Jednak veľkým spoločnostiam s malými podielmi na relevantnom trhu, ako je SDK, nevyplývajú z ich pôsobenia na iných trhoch, ktoré s relevantným trhom nijako nesúvisia, nijaké výhody, a jednak ani veľký koncern v zlej finančnej situácii nemožno považovať za hospodársky silný iba na základe jeho veľkosti. Podniku, ktorý má obmedzený podiel na trhu s predmetným výrobkom, takisto neplynú výhody z kartelu iba pret