NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 12. marca 2009 ( 1 )

Vec C-168/08

Laszlo Hadadi (Hadady)

proti

Csille Marte Mesko, vydatá Hadadi (Hadady)

„Súdna spolupráca v občianskych veciach — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Článok 64 — Prechodné ustanovenia — Uplatnenie na rozhodnutie členského štátu, ktorý pristúpil k Európskej únii v roku 2004 — Článok 3 ods. 1 — Právomoc v rozvodových veciach — Relevantné väzby — Obvyklý pobyt — Štátna príslušnosť — Manželia bývajúci vo Francúzsku, ktorí obaja majú francúzsku a maďarskú štátnu príslušnosť“

I — Úvod

1. Francúzsky Cour de cassation predkladá Súdnemu dvoru týmto návrhom otázky týkajúce sa výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 ( 2 ).

2. Týmito otázkami má byť objasnené, či je na rozhodnutie o rozvode príslušný maďarský alebo francúzsky súd, ak obaja manželia majú svoj obvyklý pobyt vo Francúzsku a majú maďarskú, ako aj francúzsku štátnu príslušnosť.

3. Tieto otázky sa vynárajú v súvislosti s uznaním rozhodnutia o rozvode maďarského súdu vo Francúzsku. Rozhodnutie bolo vydané pred nadobudnutím účinnosti nariadenia a v nadväznosti na konanie, ktoré bolo začaté pre pristúpením Maďarska k EÚ. V takomto prípade závisí uplatnenie nariadenia č. 2201/2003 podľa relevantného prechodného ustanovenia od toho, či by súdy štátu pôvodu rozhodnutia mali podľa nariadenia právomoc na rozhodnutie.

II — Právny rámec

4. Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 („Všeobecná právomoc“) stanovuje: „1. Vo veciach rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva majú právomoc súdy členského štátu, a) na ktorého území: — majú manželia obvyklý pobyt, alebo — manželia mali naposledy obvyklý pobyt, pokiaľ tam jeden z manželov stále býva, alebo — má odporca obvyklý pobyt, alebo — v prípade spoločnej žiadosti, má niektorý z manželov obvyklý pobyt, alebo — má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej jeden rok bezprostredne pred podaním návrhu, alebo — má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej šesť mesiacov bezprostredne pred podaním návrhu a je buď štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo v prípade Veľkej Británie a Írska tam má ‚domicil‘; b) ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia ‚domicil‘.“

5. Článok 19 ods. 1 a 3 obsahuje pre prípad prekážky začatej veci v manželských veciach takúto právnu úpravu: „1. Ak sa vedú konania týkajúce sa rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať. … 3. Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu. …“

6. Článok 21 upravuje uznanie cudzích rozsudkov a v príslušnej časti znie takto: „1. Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania. … 3. Bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 tejto kapitoly, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiely 2 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní rozsudku. … 4. Ak sa otázka uznania rozsudku vznesie ako predbežná otázka na súde členského štátu, tento súd môže v tejto otázke rozhodnúť.“

7. Článok 22 stanovuje okrem iného nasledovné dôvody neuznania rozsudku o rozvode manželstva: „a) ak je uznanie v zjavnom rozpore s verejným poriadkom členského štátu, v ktorom sa o uznanie žiada; b) v prípade, že bol vydaný v konaní bez účasti odporcu, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie, alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu, okrem prípadu, že sa zistí, že odporca prijal rozsudok bez výhrad;…“

8. Podľa článku 24 sa však právomoc súdu členského štátu pôvodu nesmie skúmať. Najmä predpisy upravujúce právomoc v článkoch 3 až 14 sa nesmú skúmať z hľadiska rozporu s verejným poriadkom podľa článku 22 písm. a).

9. Článok 64 ods. 1, 3 a 4 obsahuje tieto prechodné ustanovenia: „1. Ustanovenia tohto nariadenia sa vzťahujú len na konania začaté, písomnosti úradne vyhotovené alebo zaregistrované ako verejné listiny a na dohody uzatvorené účastníkmi po dni začatia jeho uplatňovania podľa článku 72. … 3. Rozsudky vydané pred dňom začatia uplatňovania tohto nariadenia v konaniach, ktoré sa začali po dni nadobudnutia účinnosti nariadenia (ES) č. 1347/2000, sa uznávajú a vykonávajú podľa ustanovení kapitoly III tohto nariadenia, ak sa týkajú rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva alebo rodičovských práv a povinností k spoločným deťom oboch manželov v súvislosti s konaniami v manželských veciach. 4. Rozsudky vydané pred dňom začatia uplatňovania tohto nariadenia, ale po dni nadobudnutia účinnosti nariadenia (ES) č. 1347/2000 v konaniach, ktoré sa začali pred dňom nadobudnutia účinnosti nariadenia (ES) č. 1347/2000, sa uznávajú a vykonávajú podľa ustanovení kapitoly III tohto nariadenia, ak sa týkajú rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva alebo rodičovských práv a povinností k spoločným deťom oboch manželov v súvislosti s konaniami v manželských veciach a ak sa právomoc založila na kritériách, ktoré sú v súlade s kritériami upravenými buď v kapitole II tohto nariadenia, alebo v nariadení (ES) č. 1347/2000, alebo v dohovore platnom medzi členským štátom pôvodu a dožiadaným členským štátom v čase začatia konania.“

10. Podľa článku 72 nariadenie nadobudlo účinnosť 1. augusta 2004 a uplatňuje sa od , s výnimkou článkov 67, 68, 69 a 70, ktoré sa uplatňujú od .

11. Nariadenie č. 2201/2003 obsahovo nadväzuje na ním nahradené nariadenie Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov ( 3 ). ( 4 ) Článok 2 nariadenia č. 1347/2000 sa doslovne zhoduje s článkom 3 nariadenia č. 2201/2003. Nariadenie č. 1347/2000 podľa jeho článku 46 nadobudlo účinnosť .

12. Nariadenie č. 1347/2000 vo veľkom rozsahu prebralo ustanovenia dohovoru založeného na článku K.3 Zmluvy o Európskej únii týkajúceho sa právomoci, uznávania a výkonu rozsudkov v manželských veciach z 28. mája 1998 ( 5 ) (ďalej len „dohovor Brusel II“). Tento dohovor potom už nenadobudol účinnosť. V čase prijatia nariadenia č. 1347/2000 vzala Rada na vedomie vysvetľujúcu správu k tomuto dohovoru, ktorú pripravila Prof. Dr. Alegría Borrás (ďalej len „správa Borrás“) ( 6 ). ( 7 )

III — Skutkový stav a prejudiciálne otázky

13. Pán Laszlo Hadadi a pani Csilla Marta Mesko majú maďarskú štátnu príslušnosť. Manželstvo uzavreli v roku 1979 v Maďarsku a v roku 1980 emigrovali do Francúzska. V roku 1985 im bolo udelené aj francúzske štátne občianstvo. Podľa tvrdení pani Mesko sa stala v rokoch 2000 a 2004 opakovane obeťou násilného správania jej manžela. Pán Hadadi podal 23. februára 2002 na súde v Pešti (Maďarsko) návrh na rozvod manželstva. Pani Mesko sa podľa svojich tvrdení dozvedela o tomto konaní až o šesť mesiacov neskôr. Právoplatným rozsudkom zo súd manželstvo rozviedol.

14. Pani Mesko podala návrh na rozvod z dôvodu zavinenia manžela 19. februára 2003 na Tribunal de grande instance de Meaux (Francúzsko), sudcovi pre rodinné veci. Uznesením z sudca rozhodol, že návrh je neprípustný. Proti tomu podala pani Mesko opravný prostriedok na Cour d’appel Paris, ktorý uznesenie prvostupňového súdu zrušil. Cour d’appel odôvodnil svoje rozhodnutie tým, že rozsudok o rozvode manželstva maďarského súdu nemôže byť vo Francúzsku uznaný a že návrh na rozvod manželstva pani Mesko je v dôsledku toho prípustný.

15. Proti tomuto rozsudku podal pán Hadadi opravný prostriedok na Cour de cassation, ktorý predložil Súdnemu dvoru rozsudkom zo 16. apríla 2008 návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 234 ES a 68 ES o týchto otázkach: 1. Má sa článok 3 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 2201/2003 vykladať tak, že v prípade, ak majú manželia zároveň štátnu príslušnosť štátu súdu, na ktorom bola podaná žiadosť o rozvod a štátnu príslušnosť iného členského štátu Európskej únie, sa musí uprednostniť štátna príslušnosť štátu súdu, na ktorom bola podaná žiadosť o rozvod? 2. Ak je odpoveď na predchádzajúcu otázku záporná, má sa tento článok vykladať tak, že v prípade, v ktorom každý z manželov má dvojakú štátnu príslušnosť tých istých členských štátov stanovuje, ktorá z oboch daných štátnych príslušností najlepšie zodpovedá skutočnosti? 3. Ak je odpoveď na predchádzajúcu otázku záporná, treba sa domnievať, že tento článok ponúka manželom dodatočnú možnosť, aby sa títo manželia mohli podľa svojho výberu obrátiť na súd jedného alebo druhého štátu, ktorých štátnu príslušnosť obaja majú?

16. V konaní pred Súdnym dvorom vyjadrili svoje stanoviská pán Hadadi, pani Mesko, francúzska, nemecká, fínska, poľská, slovenská a česká vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev.

IV — Právne odôvodnenie

A — Úvodné poznámky k uplatniteľnosti nariadenia na základe prechodných ustanovení

17. Predmetom právneho sporu vo veci samej je návrh na rozvod manželstva podaný pani Mesko. Predpokladom prípustnosti jej žaloby sa pritom zdá byť okolnosť, že manželstvo už nebolo rozvedené rozsudkom súdu iného členského štátu, ktorý by francúzske súdy boli povinné uznať. Uznanie maďarského rozsudku o rozvode manželstva zo 4. mája 2004 preto tvorí predbežnú otázku v rámci skúmania prípustnosti návrhu na rozvod, ktorým sa zaoberajú francúzske súdy.

18. V tejto súvislosti je potrebné v úvode podotknúť, že článok 21 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 vychádza zo zásady uznávania. Nepríslušnosť súdov štátu pôvodu rozhodnutia neoprávňuje podľa článku 24 tohto nariadenia za normálnych okolností k odopretiu uznania.

19. Avšak návrh na rozvod manželstva bol podaný v Maďarsku a bolo o ňom rozhodnuté v čase, keď nariadenie č. 2201/2003 ešte nebolo uplatniteľné. Uznanie rozsudku o rozvode manželstva opierajúce sa o nariadenie preto prichádza do úvahy len na základe prechodných ustanovení. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti správne poukázal na článok 64 ods. 4 nariadenia, ktorý sa týka rozsudkov o rozvode manželstva, ktoré — boli vydané pred dňom začatia uplatňovania nariadenia č. 2201/2003, ale po dni nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 1347/2000, — v konaní, ktoré sa začalo pred dňom nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 1347/2000.

20. Relevantné ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 sú podľa článku 72 uplatniteľné od 1. marca 2005. Nariadenie č. 1347/2000 nadobudlo účinnosť . Pre Maďarsko je však v súvislosti s účinnosťou tohto nariadenia potrebné vychádzať až z dátumu , pretože pravidlá acquis communautaire sú podľa článku 2 Aktu o pristúpení ( 8 ) pre nové členské štáty záväzné a uplatniteľné až od tohto dňa. Pán Hadadi podal návrh na rozvod a tým pred dňom, kedy sa nariadenie č. 1347/2000 stalo v Maďarsku uplatniteľné. Rozsudok o rozvode manželstva bol vydaný , teda potom, čo nariadenie č. 1347/2000 nadobudlo v Maďarsku účinnosť a predtým, ako sa stalo nariadenie č. 2201/2003 uplatniteľné.

21. Pani Mesko sa síce podľa jej tvrdení dozvedela o konaní až šesť mesiacov po jeho začatí. Avšak neuviedla, že pán Hadadi opomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi; aby sa konanie na súde nepovažovalo v dôsledku opomenutia podľa článku 16 nariadenia v tomto okamihu za začaté. Zo spisu navyše vyplýva, že sa do konania pred súdom v Pešti zapojila.

22. Preto spadá začatie konanie a vydanie rozhodnutia do časových lehôt stanovených v článku 64 ods. 4. Rozhodnutie sa preto musí uznať podľa nariadenia č. 2201/2003 vtedy, ak sa právomoc založila na predpisoch, ktoré sú v súlade s predpismi upravenými buď v kapitole II tohto nariadenia, alebo v nariadení č. 1347/2000, alebo v dohovore platnom medzi Maďarskom a Francúzskom v čase začatia konania.

23. Zo spisu nevyplýva, z akých predpisov odvodil súd v Pešti svoju právomoc a ako tieto predpisy znejú. Súlad uplatnených predpisov na určenie právomoci s článkom 3 nariadenia č. 2201/2003, článkom 2 nariadenia č. 1347/2000, ktoré má rovnaké znenie, alebo s uplatniteľnými ustanoveniami dohovoru je však možné predpokladať už vtedy, ak by z týchto právnych noriem taktiež vyplývala právomoc maďarských súdov. Rozsiahlejšie porovnanie daných právnych úprav nie je potrebné. Článok 64 ods. 4 má totiž zaručiť rozsiahlu uplatniteľnosť ustanovení o uznaní nachádzajúcich sa v nariadení na rozhodnutia všetkých súdov, ktoré by pri uplatnení harmonizovaných alebo v dohovore dohodnutých právnych ustanovení mali taktiež právomoc.

24. Otázka, či je tomu tak v prejednávanej veci, t. j. či by mal súd v Pešti právomoc taktiež podľa článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003, by mala byť objasnená v rámci tohto prejudiciálneho konania.

B — O prejudiciálnych otázkach

25. Podľa článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 majú vo veciach rozvodu právomoc súdy členského štátu, ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia „domicil“. Pre prípad, že obaja manželia majú dvojakú štátnu príslušnosť dvoch rovnakých štátov, toto ustanovenie neobsahuje žiadnu špeciálnu úpravu. ( 9 ) Tri prejudiciálne otázky zohľadňujú rôzne možnosti toho, ako má byť v takomto prípade určená právomoc podľa článku 3 ods. 1 písm. b).

26. V prípade kladnej odpovede na druhú otázku by mala byť daná prednosť tej štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Za štátnu príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti by pritom bolo pravdepodobne potrebné považovať tú štátnu príslušnosť, ktorá na základe dodatočných kritérií, ako napr. obvyklý pobyt, vytvára najbližšie spojenie so súdmi jedného z členských štátov, ktorého štátnu príslušnosť manželia majú. V súlade s uvedeným by mal podľa článku 3 ods. 1 písm. b) právomoc len súd členského štátu s tou štátnou príslušnosťou, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Právomoc súdov členských štátov s tými štátnymi príslušnosťami, ktoré až tak nezodpovedajú skutočnosti, by bola podľa tohto ustanovenia vylúčená.

27. Alternatívu k vyššie uvedenej možnosti tvorí možnosť vyjadrená v tretej prejudiciálnej otázke, že obe spoločné štátne príslušnosti zakladajú rovnocenné súdne právomoci, z ktorých si navrhovateľ môže slobodne vybrať. V dôsledku toho by mal právomoc súd toho členského štátu, ktorý začal konať ako prvý. Súd v inom členskom štáte, ktorý začal konať ako druhý, by musel podľa článku 19 ods. 3 nariadenia odmietnuť vykonávať svoju právomoc.

28. Na prvom mieste kladie Cour de cassation otázku, či vnútroštátny súd pri občanoch s dvojakou štátnou príslušnosťou musí vždy uprednostniť tuzemskú štátnu príslušnosť, bez ohľadu na to, ktorá štátna príslušnosť najlepšie zodpovedá skutočnosti.

1. O prvej prejudiciálnej otázke

29. Pri zodpovedaní prvej prejudiciálnej otázky je potrebné zohľadniť okolnosť, že sa francúzske súdy majú zaoberať atypickou situáciou, pretože v rámci uplatnenia článku 64 ods. 4 nariadenia č. 2201/2003 nemajú posúdiť svoju vlastnú právomoc, ale právomoc súdov iného členského štátu.

30. Za normálnych okolností posudzuje každý súd, ktorému bol doručený návrh na začatie konania, len svoju vlastnú právomoc a v prípade potreby vyhlási podľa článku 17 nariadenia, že právomoc nemá. V prípade, že má súd za to, že má právomoc a ak vo veci rozhodne, tak takýto rozsudok je potrebné v inom členskom štáte uznať s výnimkou dôvodov neuznania uvedených v článku 22 nariadenia. To, či právomoc súdu členského štátu pôvodu skutočne existovala, nemôže byť podľa článku 24 nariadenia v štáte uznania už spochybnené.

31. Táto zásada sa prejavuje aj v pravidle lis pendens uvedenom v článku 19 ods. 1 nariadenia. Podľa tohto ustanovenia musí súd, ktorý začal konať v tej istej manželskej veci ako druhý prerušiť svoje konanie, až do kým súd iného členského štátu, ktorý začal konať ako prvý, nevyhlási, že má právomoc konať v tejto veci. Súd, ktorý začal konať ako druhý nemôže v konaní pokračovať len preto, že má za to, že súd, ktorý začal konať ako prvý, nemá právomoc. Toto pravidlo však nie je priamo uplatniteľné na prejednávanú vec, keďže konania boli začaté pred dňom začatia uplatňovania nariadenia (článok 64 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003).

32. Je preto sporné, ako má postupovať súd v štáte uznania, ktorý má podľa článku 64 ods. 4 výnimočne skúmať, či by mal súd štátu pôvodu právomoc podľa článku 3 ods. 1 písm. b), pričom manželia majú okrem štátnej príslušnosti štátu pôvodu aj štátnu príslušnosť štátu uznania.

33. Cour d’appel v tejto súvislosti zjavne zastával tento názor: Akú (spoločnú) štátnu príslušnosť v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) majú obaja manželia, je potrebné posúdiť výlučne podľa vnútroštátneho práva. Podľa francúzskeho práva sa musí s osobami, ktoré sú štátnymi príslušníkmi Francúzska a okrem toho aj štátnymi príslušníkmi iných štátov, zaobchádzať len ako s francúzskymi štátnymi príslušníkmi, bez toho, aby bolo zohľadňované, že majú navyše aj jednu alebo viac iných štátnych príslušností. Z toho vyplýva, že maďarské súdy nemajú právomoc rozhodovať o rozvode manželstva manželov Hadadi podľa článku 3 ods. 1 písm. b), keďže títo manželia sú — z pohľadu francúzskych súdov — Francúzi a nie Maďari.

34. S týmto názorom sa však nemôžem stotožniť.

35. Ako uvádza nemecká a poľská vláda, ako aj Komisia, na účely uplatnenia článku 3 ods. 1 písm. b) nemôže byť výlučne podľa vnútroštátneho práva určené, akú štátnu príslušnosť má osoba s dvojakou štátnou príslušnosťou, resp. aká z viacerých štátnych príslušností sa má zohľadniť. Skôr je v tomto kontexte potrebný autonómny výklad pojmu štátnej príslušnosti. Len autonómny výklad totiž zaručuje, že ustanovenia o právomoci uvedené v nariadení budú vo všetkých členských štátoch uplatňované jednotne. ( 10 )

36. Síce sa v správe Borrás uvádza, že dohovor neobsahuje žiadnu úpravu účinkov dvojakej štátne príslušnosti, a teda by súdy každého štátu mali v rámci relevantných všeobecných ustanovení práva Spoločenstva uplatňovať relevantné vnútroštátne predpisy. ( 11 )

37. Aj keby sa pripustilo, že tento výrok platí pre dohovor, nemôže byť priamo uplatnený na nariadenie č. 2201/2003. Pretože pri dohovore členských štátov zakladajúcom sa na Zmluve EÚ sa výslovne neupravené otázky možno skôr zodpovedajú poukázaním na vnútroštátne právo, ako pri nariadení Európskeho spoločenstva. Pri právnych normách Spoločenstva sa v takýchto prípadoch prednostne vyžaduje autonómny výklad orientovaný na zmysel a účel ustanovení. Okrem toho samotná správa obsahuje upozornenie, že vnútroštátne právo musí rešpektovať všeobecné ustanovenia práva Spoločenstva.

38. V tejto súvislosti niektorí účastníci konania poukázali na rozsudky Micheletti a Garcia Avello ( 12 ), v ktorých sa Súdny dvor zaoberal významom základných slobôd a všeobecným zákazom diskriminácie v prípadoch dvojakého štátneho občianstva. V prejednávanej veci sa však otázka významu základných slobôd nevynára, keďže sa už z nariadenia dajú odvodiť dostatočné požiadavky pre nadviazanie na štátnu príslušnosť.

39. Článok 3 ods. 1 písm. b) nariadenia teda vylučuje, aby sa s osobami s dvojakou štátnou príslušnosťou zaobchádzalo výlučne ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi. Pretože takéto zaobchádzanie by viedlo k tomu, že týmto osobám by bolo zabránené, aby sa pred súdom členského štátu — v prejednávanej veci pred francúzskym súdom — dovolávali článku 3 ods. 1 písm. b) za účelom stanovenia právomoci súdov iného členského štátu — v prejednávanej veci Maďarska, hoci majú štátnu príslušnosť štátu, na ktorom bol podaný návrh na začatie konania.

40. Súdy tohto iného členského štátu by však museli podľa článku 3 ods. 1 písm. b) vyhlásiť, že majú právomoc na rozhodovanie o rozvode dvoch vlastných štátnych príslušníkov, ak by — tak, ako je tomu za normálnych okolností — museli sami skúmať svoju vlastnú právomoc. ( 13 ) Ak musí výnimočne súd v štáte uznania posúdiť právomoc súdu v štáte pôvodu, tak musí zohľadniť, že manželia majú taktiež štátnu príslušnosť členského štátu pôvodu a že súdy tohto štátu by preto mohli taktiež predpokladať svoju právomoc na základe štátnej príslušnosti. Toto taktiež zodpovedá zásadám vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, na ktorých je nariadenie založené.

41. Tu zastávaný výklad neodporuje článku 3 Haagskeho dohovoru z 12. apríla 1930 o jednotlivých otázkach pri konflikte zákonov o štátnej príslušnosti [neoficiálny preklad] ( 14 ). Toto ustanovenie kodifikuje pravidlo obyčajového práva, že osoba, ktorá má dve alebo viaceré štátne príslušnosti, môže byť každým štátom, ktorého štátnu príslušnosť má, považovaná za vlastného štátneho príslušníka. Toto pravidlo ale nevyžaduje, aby sa pri takých okolnostiach ako v prejednávanej veci, ignorovalo, že iný štát, ktorého štátnu príslušnosť má osoba navyše, s touto osobou taktiež zaobchádza ako s vlastným štátnym príslušníkom. ( 15 )

42. Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať takto: Ak má súd členského štátu skúmať podľa článku 64 ods. 4 nariadenia č. 2201/2003, či by mal súd členského štátu pôvodu rozhodnutia právomoc podľa článku 3 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, tak nesmie považovať manželov, ktorí obaja sú štátnymi príslušníkmi členského štátu súdu, na ktorom bol podaný návrh na rozvod, ako aj štátnymi príslušníkmi členského štátu pôvodu, výlučne za vlastných štátnych príslušníkov. Naopak musí zohľadniť, že manželia majú taktiež štátnu príslušnosť členského štátu pôvodu a že jeho súdy by preto mali právomoc na rozhodovanie.

2. O druhej a tretej prejudiciálnej otázke

43. Druhá a tretia otázka sú v alternatívnom vzťahu: buď sa má pri stanovení právomoci pre rozvod manželstva osôb s dvojakým štátnym občianstvom zohľadniť len štátna príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, takže výsledne bude existovať len jedna súdna právomoc na základe štátnej príslušnosti, alebo sa majú zohľadniť obe štátne príslušnosti, s výsledkom, že sa na nich bude zakladať súdna právomoc v oboch členských štátoch. Pre zhodnotenie pre a proti oboch možných riešení je potrebné obe otázky prediskutovať spolu.

44. Pani Mesko a poľská vláda obhajujú zohľadnenie štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Za túto príslušnosť považuje pani Mesko z dôvodu viac ako dvadsaťročného pobytu vo Francúzsku francúzsku štátnu príslušnosť. Zdôrazňuje, že rovnocenné postavenie oboch štátnych príslušností by mohlo spôsobiť problém „ponáhľania sa na súd“ a umožnilo by zneužitie prostredníctvom „forum shopping“.

45. Ostatní účastníci konania naopak zdôrazňujú, že článok 3 ods. 1 písm. b) vychádza výlučne zo spoločnej štátnej príslušnosti manželov. Súdna právomoc nemôže byť podmienená dodatočnou podmienkou, že musí ísť o štátnu príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Ďalej sa zdôrazňuje, že článok 3 ods. 1 písm. a) aj tak zakladá súdne právomoci vychádzajúce z obvyklého pobytu, ktoré sú rovnocenné so súdnou právomocou podľa spoločnej štátnej príslušnosti.

46. V prvom rade je potrebné poznamenať, že nariadenie č. 2201/2003 upravuje len súdnu právomoc, ale neobsahuje kolízne právne normy, ktoré rozhodujú o tom, aké hmotné právo sa bude uplatňovať na rozvod manželstva. Súd, ktorý má právomoc podľa nariadenia č. 2201/2003 musí preto určiť uplatniteľné právo podľa vnútroštátneho práva. Ak vnútroštátne kolízne ustanovenia — tak, ako je tomu zjavne aj v prípade maďarských kolíznych ustanovení — vyhlásia za uplatniteľné prednostne právo súdu, ktorému bol doručený návrh na začatie konania (lex fori), môže z určenia súdnej právomoci vyplynúť aj odpoveď na predbežnú otázku týkajúcu sa uplatniteľného práva.

47. V právnej literatúre kritizovaná „kolízna slepota (négation des conflits de lois)“ ( 16 ) nariadenia môže preto skutočne podnietiť k neprimeranému ponáhľaniu sa manželov na súd. Namiesto toho, aby si nejednotní manželia v pokoji premysleli začatie rozvodového konania, môžu byť zvádzaní k tomu, aby rýchlo podali návrh na začatie konanie pred jedným zo súdov, ktoré majú právomoc, aby si zabezpečili výhody hmotného práva týkajúceho sa rozvodu manželstva uplatňovaného podľa medzinárodného práva súkromného platného v mieste súdu, ktorý má právomoc vo veci konať. Ak sa totiž návrh na začatie konania podá dvom súdom, tak bude podľa pravidla priority uvedeného v článku 19 mať právomoc súd, ktorý začal konať ako prvý.

48. Tieto negatívne účinky obmedzenia nariadenia len na právnu úpravu právomoci vidí aj Komisia. Preto už navrhla zavedenie spoločnej právnej úpravy na určenie rozhodného práva. ( 17 )

49. Vyššie uvedené úvahy sa však týkajú len samotného rozvodu manželstva, ale nie dôsledkov rozvodu, ako napr. nárokov na výživné. Právna úprava právomoci týkajúca sa týchto nárokov na výživné v článku 5 bode 2 nariadenia (ES) č. 44/2001 ( 18 ) už bola nahradená špeciálnym nariadením ( 19 ), ktoré okrem toho odkazuje na Haagsky protokol o rozhodnom práve pre vyživovaciu povinnosť z 23. novembra 2007. Ani právomoc vo veciach rozhodovania o zverení dieťaťa do starostlivosti sa podľa článku 12 nariadenia č. 2201/2003 nezhoduje automaticky s právomocou vo veciach rozvodu manželstva. V konečnom dôsledku v súvislosti s majetkoprávnymi následkami rozvodu neexistuje v práve Spoločenstva žiadna právna úprava.

50. Pani Mesko síce formálne namieta proti právomoci súdu v Pešti. V podstate sa však zdá, že najmä považuje za neprimerané, že na rozvod bolo uplatnené maďarské a nie francúzske právo. Vychádza z toho, že jej manžel podal návrh na rozvod zámerne v Maďarsku, aby sa vyhol následkom rozvodu, ktorý podľa francúzskeho práva zavinil, hoci manželia už prakticky nemali žiaden vzťah k Maďarsku.

51. Na tomto základe je potrebné preskúmať, či sa má článok 3 ods. 1 písm. b) vykladať v tom zmysle, že pri osobách s viacerými štátnymi príslušnosťami sa súdna právomoc zakladá len na spoločnej štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti.

52. Zásada prednosti štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, je už dlho známa v medzinárodnom práve verejnom ( 20 ) a prejavuje sa tam v práve štátov na udeľovanie diplomatickej ochrany. ( 21 ) Pritom sa za štátnu príslušnosť, ktorá lepšie zodpovedá skutočnosti, považuje najmä štátna príslušnosť toho štátu, v ktorom má osoba svoj obvyklý pobyt. ( 22 )

53. Do akej miery základné slobody obmedzujú prebratie tohto konceptu, ( 23 ) nemusí byť v prejednávanej veci skúmané, pokiaľ už nariadenie bráni prednostnému zohľadňovaniu štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Je však potrebné skúmať, či možno pojem štátnej príslušnosti v článku 3 ods. 1 písm. b) vykladať tak, že pri osobách s viacerými štátnymi príslušnosťami možno nadviazať len na štátnu príslušnosť toho členského štátu, ku ktorému existuje najužší reálny vzťah.

54. Takýto výklad predovšetkým nemá oporu v znení článku 3 ods. 1 písm. b). Ako správne uvádza nemecká vláda, nariadenie na mnohých ďalších miestach vychádza zo štátnej príslušnosti bez toho, aby tým bola myslená len štátna príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Ak by chcel zákonodarca v článku 3 ods. 1 písm. b) odchylne od toho uplatniť len štátnu príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, tak by bolo možné očakávať tomu zodpovedajúcu výslovnú právnu úpravu.

55. Samotné znenie však nie je rozhodujúce. Musí sa zohľadniť aj zmysel a účel právnej úpravy, história jej vzniku, ako aj súvislosti, do ktorých je zaradená.

56. Podľa svojho odôvodnenia č. 1 prispieva nariadenie č. 2201/2003 k vytvoreniu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb. V súvislosti s právnou úpravou manželských vecí naďalej sleduje ciele, na ktorých bolo založené už nariadenie č. 1347/2000 a dohovor Brusel II. ( 24 )

57. Ako je vysvetlené v správe Borrás, ustanovenia o právomoci dohovoru Brusel II spočívali na myšlienke vyhovieť záujmom účastníkov konania a umožniť flexibilnú právnu úpravu, ktorá je prispôsobená mobilite osôb. Mali slúžiť zjednodušeniu pre občanov pri súčasnom zachovaní právnej istoty. ( 25 ) Kritériá zvolené na stanovenie príslušnosti majú teda objektívnu, alternatívnu a výlučnú povahu. ( 26 )

58. Tieto vytýčené ciele svedčia v prospech toho, že osobám, ktoré využili voľnosť pohybu, by mala byť umožnená flexibilná voľba súdnej právomoci. Vtedy by bolo pre tieto osoby jednoduchšie obrátiť sa na súdy členského štátu, v ktorom majú svoj obvyklý pobyt. Rovnako je však predstaviteľné, že by sa radšej chceli obrátiť na súdy štátu, z ktorého pochádzajú, ktorého jazyk lepšie ovládajú a s ktorého súdnym systémom a právnym poriadkom sú lepšie oboznámení. Preto pripúšťa článok 3 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 2201/2003 viaceré súdne právomoci, ktoré na rozdiel od niektorých súdnych právomocí Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (ďalej len „Bruselský dohovor“) zámerne neboli usporiadané do poradia podľa ich priorít. ( 27 )

59. Ak by sa pri osobách s dvojakou štátnou príslušnosťou zohľadňovala v rámci článku 3 ods. 1 písm. b) len štátna príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, viedlo by to k obmedzeniu možností voľby. Keďže pri určovaní štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, by mal obvyklý pobyt značný význam, súdne právomoci podľa článku 3 ods. 1 písm. a) a b) by sa často zhodovali. Fakticky by to viedlo pri osobách s dvojakou štátnou príslušnosťou k prioritnému usporiadaniu súdnych právomocí podľa písm. a) a b), čo práve nie je chcené. Naopak by sa mohol manželský pár len s jednou spoločnou štátnou príslušnosťou obrátiť na súdy v štáte, z ktorého pochádza už vtedy, ak by už dlho nemal v tomto štáte svoj obvyklý pobyt a ak by s týmto štátom existovalo už len málo skutočných styčných bodov.

60. Kritéria právomoci musia zabezpečiť reálnu väzbu s dotknutým štátom, ako zdôrazňuje odôvodnenie č. 12 nariadenia č. 1347/2000. ( 28 ) Tento vzťah sa vytvorí buď prostredníctvom obvyklého pobytu v štáte súdu alebo prostredníctvom spoločnej štátnej príslušnosti. Pritom zákonodarca pri typizovanom pohľade vychádza z toho, že spolu so štátnou príslušnosťou prichádza aj reálna väzba a vzhľadom na to nadväzuje na kritérium, ktoré je ľahko uplatniteľné a ktoré umožňuje nesporné určenie súdu, ktorý má právomoc.

61. Ďalšie kvalitatívne kritéria, ako napr. okolnosť, ako dobre štátna príslušnosť zodpovedá skutočnosti, nie sú v článku 3 ods. 1 písm. b) zahrnuté. Zisťovanie toho, do akej miery štátna príslušnosť zodpovedá skutočnosti, by totiž na jednej strane viedlo k dodatočnému skomplikovaniu skúmania súdnej právomoci. Na druhej strane by to odporovalo cieľu nariadenia, zabezpečiť v súvislosti so súdnou právomocou právnu istotu.

62. Zisťovanie štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti by bolo spojené so závažnou neistotou už preto, lebo definícia tohto neurčitého pojmu neexistuje. Okrem toho by sa pritom možno muselo zohľadňovať množstvo skutkových okolností, ktoré by nie vždy viedli k jednoznačnému záveru. V najhoršom prípade by mohlo dôjsť k negatívnemu kompetenčnému sporu, pri ktorom by dva súdy považovali vždy za lepšie zodpovedajúcu skutočnosti štátnu príslušnosť druhého členského štátu. Nariadenie neobsahuje pre takéto kompetenčné spory žiadne ustanovenie, na základe ktorého by mohol súd jedného členského štátu záväzne postúpiť konanie na súd iného členského štátu. ( 29 )

63. Tomuto záveru neodporuje, že podľa článku 3 ods. 1 písm. b) v prípade Spojeného kráľovstva a Írska je relevantný namiesto štátnej príslušnosti „domicil“ manželov. „Domicil“ síce môže vykazovať určité podobnosti so štátnou príslušnosťou, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Najmä to, že každá osoba môže mať podľa relevantných vnútroštátnych ustanovení vždy len jeden „domicil“. ( 30 ) Z tejto špeciálnej právnej úpravy platnej pre dva členské štáty, ktorá im umožňuje pridržiavať sa tradične uplatniteľného kritéria pre založenie súdnej právomoci, však nemôžu byť odvodzované žiadne všeobecné závery týkajúce sa výkladu pojmu štátnej príslušnosti.

64. Okrem toho, ako správne zdôrazňuje slovenská vláda, môžu sa pri strete spoločného „domicilu“ v jednom členskom štáte a spoločnej štátnej príslušnosti iného členského štátu vyskytnúť tie isté problémy, ako pri strete dvoch štátnych príslušností. Z nariadenia nevyplýva, že spoločný „domicil“ v tomto prípade zakladá jedinú správnu súdnu právomoc a že začatie konania pred súdmi spoločnej štátnej príslušnosti je vylúčené.

65. Súhrne preto možno konštatovať, že obmedzenie pojmu štátnej príslušnosti v článku 3 ods. 1 písm. b) na štátnu príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti nie je zlučiteľné ani so znením, ani s cieľmi nariadenia č. 2201/2003. Systém súdnej právomoci stanovený nariadením pre rozvodové veci vo všeobecnosti nebazíruje na myšlienke, že viaceré možné súdne právomoci je potrebné vylúčiť. Skôr sa výslovne predpokladá spoločná existencia viacerých rovnocenných súdnych právomocí.

66. S tým je nevyhnutne spojené právo voľby navrhovateľa. To, že osoby s dvojakou štátnou príslušnosťou si pri tom môžu voliť medzi súdmi dvoch členských štátov, ktoré majú právomoc len na základe štátnej príslušnosti, nariadeniu neodporuje. Keďže článok 3 ods. 1 písm. b) predpokladá, že obaja manželia majú štátnu príslušnosť toho štátu, ktorému bol doručený návrh na začatie konania, je pri uplatnení tohto ustanovenia zaručené, že obaja manželia majú rovnaký vzťah k tomuto súdu a že sa nemôže začať konanie pred súdom, ktorého právomoc by bola pre jedného z manželov úplne nepredvídateľná alebo vzdialená.

67. Možnosť voľby zo strany navrhovateľa taktiež nevedie k zvýšenej právnej neistote. Zo zásady právnej istoty vyplýva, že právna úprava Spoločenstva musí byť jasná a jej uplatnenie musí byť pre subjekty podliehajúce právomoci Spoločenstva predvídateľné. ( 31 ) Tu uvedený výklad článku 3 ods. 1 písm. b) týmto požiadavkám vyhovuje, keďže na základe spoločnej štátnej príslušnosti môže byť právomoc jednoznačne určená. Síce pri osobách so štátnou príslušnosťou viacerých štátov prichádzajú do úvahy súdy viacerých členských štátov. Ak by mali preto začať konať súdy viacerých členských štátov, tak článok 19 konflikt právomoci aj tak vyrieši jednoznačným spôsobom.

68. Ako sa ukazuje v prejednávanej veci, negatívne sprievodné javy, ako napr. neprimerané ponáhľanie sa na súd, v skutočnosti nie sú samé osebe vzhľadom na súdnu právomoc už tak veľmi problematické. Napriek tomu že pani Mesko žije už dlhý čas vo Francúzsku a účasť na konaní v Maďarsku je pre ňu náročnejšia, ako účasť na konaní pred súdom v mieste pobytu, aj tak v prvom rade nenamieta proti súdnej právomoci ako takej. Skôr namieta proti uplatneniu maďarského namiesto francúzskeho práva týkajúceho sa rozvodov. Toto uplatnenie však nie je priamym dôsledkom nariadenia č. 2201/2003, ale pravidiel maďarského medzinárodného práva súkromného. Nebolo by správne, kompenzovať neexistenciu jednotných kolíznych právnych noriem prostredníctvom takého výkladu platných ustanovení o právomoci, ktorý je v rozpore s ich cieľmi a systémom.

69. Na záver je potrebné konštatovať, že začatie konania pred súdom, ktorý má právomoc podľa článku 3 ods. 1 písm. b) nemožno taktiež považovať za zneužívajúce, ako to tvrdil právny zástupca pani Mesko na pojednávaní. Síce podľa ustálenej judikatúry nie je podvodné alebo zneužívajúce dovolávanie sa právnych noriem Spoločenstva dovolené. ( 32 ) Avšak preukázanie zneužitia vyžaduje, aby napriek formálnemu dodržanie podmienok ustanovených právom Spoločenstva, odvolávanie sa na túto právnu úpravu bolo v rozpore s jej cieľom. ( 33 )

70. Avšak, ako už bolo uvedené, začatie konanie pred súdmi členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť majú obaja manželia, by neodporovalo cieľom článku 3 ods. 1 písm. b) ani vtedy, ak by sa vychádzalo zo štátnej príslušnosti, ktorá nezodpovedá najlepšie skutočnosti.

71. Okrem toho je potrebné venovať pozornosť tomu, že pri ustanoveniach o súdnej právomoci zohráva významnú úlohu právna istota, ktorá vyžaduje, aby uplatnenie práva Spoločenstva bolo pre dotknuté osoby predvídateľné. ( 34 ) Preto môže myšlienka zneužitia práva viesť nanajvýš vo výnimočných prípadoch k tomu, že by začatie konania pred súdom, ktorý má právomoc podľa relevantných právnych ustanovení, bolo potrebné považovať za zneužívajúce.

V — Návrh

72. Na základe týchto úvah navrhujem tieto odpovede na prejudiciálne otázky položené Cour de cassation: 1. Ak má súd členského štátu skúmať podľa článku 64 ods. 4 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, či by mal súd členského štátu pôvodu rozhodnutia právomoc podľa článku 3 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, tak nesmie považovať manželov, ktorí obaja sú štátnymi príslušníkmi členského štátu súdu, na ktorom bol podaný návrh na rozvod, ako aj štátnymi príslušníkmi členského štátu pôvodu, výlučne za vlastných štátnych príslušníkov. Naopak musí zohľadniť, že manželia majú taktiež štátnu príslušnosť členského štátu pôvodu a že jeho súdy by preto mali právomoc na rozhodovanie. 2. Ak majú manželia viacero spoločných štátnych príslušností, tak pri určení právomoci podľa článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 nemožno zohľadniť len štátnu príslušnosť, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti. Naopak podľa tohto ustanovenia majú právomoc súdy všetkých členských štátov, ktorých spoločnú štátnu príslušnosť majú manželia.

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243, v znení nariadenia Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004 (Ú. v. EÚ L 367, s. 1), nazývané tiež nariadenie Brusel IIa.

( 3 ) Ú. v. ES L 160, s. 19; Mim. vyd. 19/001, s. 209.

( 4 ) Pozri odôvodnenie č. 6 nariadenia č. 1347/2000 a odôvodnenie č. 3 nariadenia č. 2201/2003.

( 5 ) Ú. v. ES 1998, C 221, s. 2.

( 6 ) Ú. v. ES 1998, C 221, s. 27.

( 7 ) Pozri odôvodnenie č. 6 nariadenia č. 1347/2000 a odôvodnenie č. 3 nariadenia č. 2201/2003.

( 8 ) Akt o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33).

( 9 ) Pozri správu Borrás, bod 33, na konci.

( 10 ) Pozri v tomto zmysle v súvislosti s Bruselským dohovorom rozsudky z 13. júla 1993, Mulox IBC Ltd, C-125/92, Zb. s. I-4075, bod 11, a z , Pugliese, C-437/00, Zb. s. I-3573, bod 16.

( 11 ) Správa Borrás, bod 33, na konci.

( 12 ) Rozsudky zo 7. júla 1992, Micheletti a i., C-369/90, Zb. s. I-4239, bod 10, a z , Garcia Avello, C-148/02, Zb. s. I-11613, bod 28. K poukázaniu na štátnu príslušnosť členského štátu pozri taktiež rozsudky z , Saldanha a MTS, C-122/96, Zb. s. I-5325, bod 15; z , Mesbah, C-179/98, Zb. s. I-7955, bod 31 a nasl.; z , Kaur, C-192/99, Zb. s. I-1237, bod 19, a z , Zhu a Chen, C-200/02, Zb. s. I-9925, bod 37.

( 13 ) Toto platí v každom prípade s výhradou odpovede na druhú otázku týkajúcu sa významu štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti.

( 14 ) League of Nations Treaty Series, zväzok 179, s. 89. Toto ustanovenie znie takto: „Subject to the provisions of the present Convention, a person having two or more nationalities may be regarded as it's national by each of the States whose nationality he possesses.“

( 15 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok Garcia Avello, už citovaný v poznámke pod čiarou 12, bod 28.

( 16 ) Pozri KOHLER, C.: Status als Ware: Bemerkungen zur europäischen Verordnung über das internationale Verfahrensrecht für Ehescheidungen. In: MANSEL, P. (ed.): Vergemeinschaftung des europäischen Kollisionsrechts. 2001, s. 41 a 42. (francúzske znenie: KOHLER, C.: Libre circulation du divorce? Observations sur le règlement communautaire concernant les procédures en matière matrimoniale. In: de Moura Ramos, R. M. a kol. (ed.): Estudos em homenagem à Professora Doutora Isabel de Magalhães Collaço. zväzok I, 2002, s. 231, 233).

( 17 ) Návrh Komisie zo 17. júla 2006 nariadenia Rady, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 2201/2003, pokiaľ ide o súdnu právomoc, a ktorým sa zavádzajú pravidlá týkajúce sa rozhodného práva v manželských veciach, KOM/2006/0399 v konečnom znení. Pozri aj Zelenú knihu zo o rozhodnom práve a súdnej právomoci vo veciach rozvodu, KOM(2005) 82 v konečnom znení. Keďže doteraz nemohlo byť dosiahnuté zjednotenie o návrhu tohto takzvaného nariadenia Rím III, teraz sa zvažuje pokračovanie cestou posilnenej spolupráce (pozri tlačové komuniké k 2887. zasadnutiu Rady justičných a vnútorných záležitostí z 24. a , vyhľadateľné na stránke: http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=PRES/08/205&format=PDF&aged=0&language=SK&guiLanguage=en). Podrobnejšie k návrhu: KOHLER, C.: Zur Gestaltung des europäischen Kollisionsrechts für Ehesachen: Der steinige Weg zu einheitlichen Regeln über das anwendbare Recht für Scheidung und Trennung. Zeitschrift für das Gesamte Familienrecht, (FamRZ), 2008, 1673.

( 18 ) Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

( 19 ) Nariadenie Rady (ES) č. 4/2009 z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, s. 1).

( 20 ) Pozri článok 5 Haagskeho dohovoru z 12. apríla 1930 (už citovaného v bode 41), ktorý znie takto:

„Within a third State, a person having more than one nationality shall be treated as if he had only one. Without prejudice to the application of its law in matters of personal status and of any conventions in force, a third State shall, of the nationalities which any such person possesses, recognise exclusively in its territory either the nationality of the country in which he is habitually and principally resident, or the country with which in the circumstances her appears to be in fact most closely connected.“

( 21 ) Pozri rozsudok Medzinárodného súdneho dvora zo 6. apríla 1955, Nottebohm, I. C. J. Reports 1955, s. 4., 22 a nasl.

( 22 ) Pozri článok 5 Haagskeho dohovoru z 12. apríla 1930, už citovaného v poznámke pod čiarou 20.

( 23 ) V tejto súvislosti pozri judikatúru už citovanú v poznámke pod čiarou 12, z ktorej niektorí účastníci konania vyvodzujú, že vychádzanie zo štátnej príslušnosti, ktorá najlepšie zodpovedá skutočnosti, odporuje základným slobodám.

( 24 ) Pozri odôvodnenie č. 2 nariadenia č. 2201/2003.

( 25 ) Pozri správu Borrás, bod 27.

( 26 ) Tamže, bod 28.

( 27 ) Tamže. Pozri k prednosti právomoci súdu podľa bydliska žalovaného v zmysle článku 2 Bruselského dohovoru resp. nariadenia č. 44/2001: rozsudky z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i., C-51/97, Zb. s. I-6511, bod 16, z 5. februára, Frahuil, C-265/02, Zb. I-1543, bod 23, a z , Freeport, C-98/06, Zb. s. I-8319, bod 34.

( 28 ) Toto odôvodnenie znie takto: „Kritériá právomoci potvrdené týmto nariadením sú založené na zásade, že musí existovať reálna väzba medzi zainteresovaným účastníkom a členským štátom uplatňujúcim právomoc; rozhodnutie zahrnúť určité kritéria zodpovedá skutočnosti, že tieto existujú v právnych systémoch rôznych štátov a ostatné členské štáty ich akceptujú.“

( 29 ) Pozri moje návrhy z 29. januára 2009, ktoré som predniesla vo veci „A“, C-523/07, vec v konaní, body 76 a 80.

( 30 ) V tejto súvislosti pozri tvrdenia Spojeného kráľovstva a Írska uvedené v správe Borrás (bod 34).

( 31 ) Pozri okrem iného rozsudky z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C-301/97, Zb. s. I-8853, bod 43; z , Halifax a i., C-255/02, Zb. s. I-1609, bod 72, a zo , Isle of Wight Council a i., C-288/07, Zb. s. I-7203, bod 47.

( 32 ) Pozri rozsudky zo 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C-110/99, Zb. s. I-11569, bod 51 a nasl., a Halifax a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 68 a tam citovaná judikatúra.

( 33 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudky Emsland-Stärke, už citovaný v poznámke pod čiarou 32, bod 52, a Halifax a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 31, bod 74.

( 34 ) Pozri judikatúru už citovanú v poznámke pod čiarou 31.