Vec T‑43/02

Jungbunzlauer AG

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Hospodárska súťaž – Kartely – Kyselina citrónová – Článok 81 ES – Pokuta – Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 – Pripísateľnosť správania dcérskej spoločnosti – Zásada zákonnosti trestov – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút – Zásada proporcionality – Zásada ne bis in idem – Právo na prístup k spisu“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 27. septembra 2006

Abstrakt rozsudku

1. Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Právna istota

2. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

3. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Konkrétny dopad na trh

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A prvý odsek)

5. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15)

6. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

7. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

8. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03)

9. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

10. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3)

11. Hospodárska súťaž – Pokuty – Sankcie Spoločenstva a sankcie uložené v členskom štáte alebo v treťom štáte za porušovanie vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15)

12. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Sankcie Spoločenstva a sankcie uložené orgánmi členského štátu za porušovanie vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže

(Nariadenie Rady č. 17, článok 15)

13. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie

(Článok 81 ods. 1 ES a článok 82 ES; Dohoda EHP, článok 53 ods. 1; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2)

14. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Prístup k spisu

(Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 19 ods. 1)

15. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Voľná úvaha Komisie – Súdne preskúmanie

(Článok 229 ES)

1. Zásada zákonnosti je dôsledkom zásady právnej istoty predstavujúcej všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá okrem iného vyžaduje, aby akákoľvek právna úprava Spoločenstva, osobitne pokiaľ ukladá alebo umožňuje ukladať sankcie, bola jasná a presná, aby dotknuté osoby mohli jednoznačne poznať práva a povinnosti, ktoré z nej vyplývajú, a následkom toho mohli prijať opatrenia.

Táto zásada, ktorá tvorí súčasť všeobecných zásad práva Spoločenstva, ktoré majú základ v spoločných ústavných tradíciách členských štátov, a ktorá je zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách, najmä v článku 7 Európskeho dohovoru o ľudských právach, a to okrem iného pokiaľ ide o trestnoprávne porušenia a tresty, platí tak pre normy trestnoprávneho charakteru, ako aj pre osobitné administratívne nástroje, ktoré ukladajú alebo umožňujú ukladať administratívne sankcie. Uplatňuje sa nielen na normy, ktoré stanovujú znaky skutkovej podstaty porušenia, ale rovnako aj na normy, ktoré definujú následky vyplývajúce z porušenia prv uvedených noriem.

V tejto súvislosti z článku 7 ods. 1 uvedeného dohovoru vyplýva, že zákon musí jasne definovať porušenia a tresty za ne. Táto podmienka je splnená, pokiaľ právny subjekt môže zo znenia relevantného ustanovenia a v prípade potreby za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdne orgány, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jeho trestnú zodpovednosť.

Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že článok 7 ods. 1 dohovoru nevyžaduje, aby znenie ustanovení, podľa ktorých sa tieto sankcie ukladajú, bolo presné do tej miery, že následky, ktoré môžu vyplynúť z porušenia týchto ustanovení, sú predvídateľné s absolútnou istotou. Podľa nej totiž existencia vágnych výrazov v ustanovení nespôsobuje nevyhnutne porušenie článku 7. Napríklad pojem právo použitý v tomto článku zodpovedá pojmu zákon, ktorý sa nachádza v iných článkoch dohovoru. Okrem toho, zákony sa vskutku nevyznačujú absolútnou presnosťou a mnohé z nich preto, aby sa vyhli prílišnej nepružnosti a prispôsobili sa zmenám situácie, nevyhnutne používajú viac alebo menej neurčité formulácie, keďže ich výklad a uplatňovanie závisia od praxe. Každý zákon však predpokladá kvalitatívne podmienky, ako sú okrem iného dostupnosť a predvídateľnosť. Skutočnosť, že zákon udeľuje diskrečnú právomoc, však sama osebe neodporuje požiadavke predvídateľnosti pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takej právomoci sú definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ dostatočne jasne, aby jednotlivcovi poskytovali primeranú ochranu proti svojvôli. Napokon, okrem samotného textu zákona berie Európsky súd pre ľudské práva pri posúdení určitého alebo neurčitého charakteru použitých pojmov do úvahy ustálenú a uverejnenú judikatúru.

Navyše zohľadnenie spoločných ústavných tradícií členských štátov neumožňuje dať všeobecnej zásade práva Spoločenstva, akú predstavuje zásada zákonnosti, odlišný výklad.

(pozri body 71 – 73, 75 – 81)

2. V oblasti hospodárskej súťaže nemôže skutočnosť, že podniky nie sú vopred schopné poznať presnú výšku pokút, ktoré Komisia uloží v každom prejednávanom prípade, preukázať, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 porušuje zásadu zákonnosti.

Preto, aby sa vyhlo prílišnej normatívnej nepružnosti a umožnilo prispôsobenie právneho pravidla okolnostiam, je totiž nutné pripustiť istý stupeň nepredvídateľnosti, čo sa týka sankcie, ktorú možno uložiť za dané porušenie. Pokuta zahŕňajúca dostatočne ohraničené rozpätie medzi minimálnou a maximálnou pokutou, ktorú možno uložiť za dané porušenie, teda môže prispieť k efektívnosti tejto sankcie tak z uhla pohľadu jej uplatňovania, ako aj jej schopnosti odstrašovať.

V tejto súvislosti Komisia nemá neobmedzený a prílišný priestor na voľnú úvahu pri stanovovaní pokút v prípade porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, pretože musí rešpektovať strop určený v závislosti od obratu dotknutého podniku. Osobitne strop 10 % obratu dotknutého podniku je primeraný vzhľadom na záujmy, ktoré Komisia pri porušeniach, akými sú kartely, obhajuje. Navyše posúdenie primeraného charakteru pokút, ktoré možno uložiť na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, sa nemôže týkať absolútnych súm, ale relatívnych, teda v pomere k obratu porušovateľa.

Rovnako je Komisia pri stanovovaní výšky pokút podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 povinná rešpektovať všeobecné zásady práva, osobitne zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality, ako aj kritériá a metódy výpočtu, ktoré musí uplatňovať v rámci stanovovania výšky pokút.

Navyše, Komisia na základe kritérií uvedených v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 sama vytvorila verejne známu a dostupnú rozhodovaciu prax. Hoci jej skoršia rozhodovacia prax ako taká ju iste nezaväzuje pri určovaní výšky pokuty, skutočnosťou zostáva, že podľa zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva, ktorú je Komisia povinná dodržiavať, Komisia nemôže zaobchádzať s porovnateľnými situáciami rozdielne alebo s rozdielnymi situáciami rovnako, ak také zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené.

Pritom Komisia v snahe o priehľadnosť a s cieľom zvýšiť právnu istotu dotknutých podnikov uverejnila usmernenia, v ktorých uvádza metódu výpočtu, ktorou je sama v každej prejednávanej veci viazaná.

Napokon podľa článku 253 ES je Komisia povinná uviesť odôvodnenie, najmä čo sa týka výšky uloženej pokuty a metódy zvolenej v tomto ohľade. Toto odôvodnenie musí jasne a jednoznačne uvádzať úvahy Komisie spôsobom, ktorý umožňuje zainteresovaným spoznať zdôvodnenie prijatého opatrenia, aby posúdili možnosť podať žalobu na súde Spoločenstva, a tomuto súdu prípadne vykonať preskúmanie.

(pozri body 82 – 91)

3. Tým, že článok 81 ods. 1 ES podnikom zakazuje okrem iného uzatvárať dohody alebo sa zúčastňovať na zosúladených postupoch, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu, je určený hospodárskym jednotkám, ktoré sú tvorené súborom hmotných a osobných zložiek, ktoré môžu prispieť k spáchaniu porušenia uvedeného v tomto ustanovení.

Pokiaľ medzi momentom, keď došlo k porušeniu, a momentom, keď sa dotknutý podnik má zaň zodpovedať, presunie spoločnosť zodpovedná za aktivity skupiny na trhu, na ktorom došlo k porušeniu pravidiel hospodárskej súťaže, svoje aktivity na inú spoločnosť tej istej skupiny, nevylučuje skutočnosť, že prvá spoločnosť neprestala existovať ako právny subjekt, možnosť, aby sa druhá spoločnosť vzhľadom na právo hospodárskej súťaže stala zodpovednou za konanie, ktorého sa dopustila prvá spoločnosť.

(pozri body 122, 132)

4. Podľa znenia bodu 1 A prvého odseku usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO Komisia pri svojom výpočte pokuty v závislosti od závažnosti porušenia berie do úvahy okrem iného konkrétny dopad porušenia na trh, tam, kde je ho možné merať. Tento merateľný dopad kartelu sa musí považovať za dostatočne preukázaný, ak je Komisia schopná predložiť konkrétne a vierohodné indície, ktoré s primeranou pravdepodobnosťou naznačujú, že kartel mal dopad na trh.

Skúmanie dopadu kartelu na trh totiž so sebou nevyhnutne prináša uchýlenie sa k domnienkam. V tejto súvislosti musí Komisia najmä skúmať, aká by bola cena relevantného výrobku, pokiaľ by kartel neexistoval. Pritom pri skúmaní príčin skutočného vývoja cien je problematické uvažovať o podiele, ktorý zodpovedá každej z týchto príčin. Treba brať do úvahy objektívnu okolnosť, že vzhľadom na cenový kartel sa účastníci vzdali práve svojej voľnosti konkurovať si cenami. Hodnotenie pôsobenia vyplývajúceho z iných faktorov, ako táto dobrovoľná zdržanlivosť účastníkov kartelu, je tak nevyhnutne založené na rozumnej pravdepodobnosti, ktorú nemožno s presnosťou vyčísliť.

Preto pokiaľ nemá byť bod 1 A prvý odsek usmernení zbavený svojho potrebného účinku, nemožno Komisii vytýkať, že sa opierala o konkrétny dopad kartelu na trh, ktorý má protisúťažný cieľ, akým je kartelová dohoda o cenách alebo o kvótach, bez toho, aby tento dopad vyčíslila alebo aby v tomto ohľade predložila číselné posúdenie.

(pozri body 151 – 155)

5. V oblasti hospodárskej súťaže je dôkazné bremeno o existencii účinkov porušenia na relevantný trh, ktoré sa na Komisiu kladie, pokiaľ ich zohľadňuje v rámci výpočtu pokuty v závislosti od závažnosti porušenia, menšie ako dôkazné bremeno, ktoré na nej spočíva, pokiaľ musí preukázať samotnú existenciu porušenia v prípade kartelu. Na zohľadnenie konkrétneho dopadu kartelu na trh totiž podľa tohto rozsudku postačuje, aby Komisia predložila „dobré dôvody na [jeho] zohľadnenie“.

(pozri bod 161)

6. Pri určovaní závažnosti porušenia v oblasti hospodárskej súťaže je namieste brať do úvahy najmä právny a hospodársky kontext protiprávneho správania. V tomto ohľade je úlohou Komisie, aby pri posúdení konkrétneho dopadu porušenia na trh vychádzala z hospodárskej súťaže, ktorá by normálne existovala, ak by nedošlo k porušeniu.

Z toho jednak vyplýva, že v prípade cenových kartelov sa musí s primeranou pravdepodobnosťou zistiť, že dohody skutočne dotknutým stranám umožnili dosiahnuť vyššiu úroveň cien, než by prevládala, pokiaľ by kartel neexistoval. Ďalej z toho plynie, že Komisia musí v rámci svojho posúdenia brať do úvahy všetky objektívne podmienky na relevantnom trhu vzhľadom na hospodársky a prípadne právny kontext, ktorý prevláda. V prípade potreby je potrebné vziať do úvahy existenciu „objektívnych hospodárskych faktorov“, z ktorých vyplýva, že v rámci „voľnej hospodárskej súťaže“ by sa úroveň cien nevyvíjala rovnako ako úroveň praktizovaných cien.

(pozri body 177 – 179)

7. Závažnosť porušení pravidiel hospodárskej súťaže sa musí stanoviť v závislosti od početných faktorov, akými sú najmä osobitné okolnosti veci a jej kontext, a to bez toho, aby existoval záväzný alebo vyčerpávajúci zoznam kritérií, ktoré treba povinne vziať do úvahy.

Rovnako medzi kritériá posúdenia závažnosti porušenia môžu v závislosti od prípadu patriť objem a hodnota tovaru, na ktoré sa porušenie vzťahuje, ako aj veľkosť a hospodárska sila podniku a v nadväznosti na to vplyv, ktorý tento podnik mohol vykonávať na relevantný trh. Na jednej strane z toho vyplýva, že pri určení výšky pokuty je dovolené zohľadniť tak celkový obrat podniku, ktorý naznačuje, aj keď len približne a nedokonalo, jeho veľkosť a hospodársku silu, ako aj podiel dotknutých podnikov na relevantnom trhu, ktorý je spôsobilý naznačiť rozsah tohto porušenia. Na strane druhej z toho vyplýva, že ani jednému z týchto číselných údajov nemožno pripísať neprimeranú dôležitosť v porovnaní s inými kritériami posúdenia, takže stanovenie primeranej výšky pokuty nemôže byť výsledkom jednoduchého výpočtu založeného na celkovom obrate.

(pozri body 213, 214, 227)

8. Pokiaľ ide o stanovenie výšky pokút, ktoré sa majú uložiť rôznym podnikom, ktoré sa zúčastnili na rovnakom porušení pravidiel hospodárskej súťaže, je možné, aby Komisia v súlade so svojimi usmerneniami k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO nestanovila výšku pokút v závislosti od obratu, ktorý dosiahol každý z dotknutých podnikov na relevantnom trhu, ale uplatnila pre všetky dotknuté podniky ako východiskový bod svojho výpočtu pevnú sumu stanovenú v závislosti od povahy spáchaného porušenia, ktorá sa potom pre každý z dotknutých podnikov upraví v závislosti od viacerých faktorov.

(pozri bod 223)

9. Zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

V kontexte výpočtu pokút sa závažnosť porušení musí stanoviť v závislosti od početných faktorov a žiadnemu z týchto faktorov nemožno pripísať neprimeranú dôležitosť v porovnaní s inými kritériami posúdenia.

Zásada proporcionality má v tomto kontexte za následok, že Komisia musí pokutu stanoviť proporcionálne k faktorom, ktoré zohľadnila pri posúdení závažnosti porušenia, a tieto faktory musí v tejto súvislosti uplatňovať vnútorne súladným a objektívne zdôvodneným spôsobom.

(pozri body 226 – 228)

10. Bod 3 prvá zarážka usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO stanovuje, že ku zníženiu výšky pokuty pre poľahčujúce okolnosti dôjde napríklad vtedy, ak dotknutý podnik hral „výlučne pasívnu úloh[u] pri porušení pravidiel alebo úloh[u] ‚nasledovania môjho vodcu‘“.

Spomedzi faktorov, ktoré sú schopné odhaliť pasívnu úlohu podniku v rámci kartelu, možno zohľadniť jeho podstatne sporadickejšiu účasť na stretnutiach v porovnaní s účasťou iných členov kartelu, rovnako ako jeho oneskorený vstup na trh, ktorého sa porušenie týka, nezávisle na dĺžke jeho účasti na porušení, alebo ešte existenciu výslovných vyhlásení v tom zmysle pochádzajúcich od zástupcov tretích podnikov, ktoré sa na porušení zúčastnili. Okrem toho „výlučne pasívna úloha“ člena kartelu predpokladá, že si osvojil „nízky profil“, teda že sa aktívne nezúčastnil na vypracovaní protisúťažnej dohody alebo dohôd.

Nepostačuje teda, aby si dotknutý podnik osvojil „nízky profil“ počas určitých období kartelu alebo vo vzťahu k určitým dohodám kartelu. V tomto ohľade nie sú zlučiteľné s pasívnou úlohou „nasledovania svojho vodcu“ a osvojením si „nízkeho profilu“ úkony, akými sú zvolávanie stretnutí, navrhovanie ich programu, distribúcia prípravných dokumentov pred stretnutiami. Také iniciatívy prezrádzajú ochotný a aktívny postoj dotknutého podniku voči vytvoreniu, trvaniu a kontrole kartelu.

Druhá zarážka tohto istého bodu 3 stanovuje zníženie výšky pokuty pre poľahčujúce okolnosti v prípade nerealizovania dohôd v praxi. Na tento účel je potrebné overiť, či okolnosti uvádzané podnikom sú takej povahy, aby preukázali, že počas obdobia, v ktorom pristúpil k porušujúcim dohodám, sa naozaj zriekol ich uplatnenia tým, že si osvojil súťažné správanie na trhu.

Skutočnosť, že podnik, ktorého účasť na zosúladenom konaní so svojimi konkurentmi vo veci cien je dokázaná, sa na trhu nesprával v súlade s tým, na čom sa so svojimi konkurentmi dohodol, však nepredstavuje nevyhnutne prvok, ktorý sa musí zohľadniť ako poľahčujúca okolnosť pri stanovení výšky ukladanej pokuty. Podnik, ktorý napriek zosúladenému konaniu so svojimi konkurentmi uskutočňuje na trhu viac-menej nezávislú politiku, totiž môže jednoducho skúšať využitie kartelu vo vlastný prospech.

(pozri body 251, 252, 254, 255, 257, 267 – 269)

11. Zásada ne bis in idem zakazuje sankcionovať tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté protiprávne správanie s cieľom chrániť ten istý právny záujem. Uplatnenie tejto zásady podlieha trom kumulatívnym podmienkam, a to totožnosti skutkov, totožnosti porušovateľa a totožnosti chráneného právneho záujmu.

Podnik tak môže byť oprávnene predmetom dvoch súbežných konaní týkajúcich sa toho istého protiprávneho správania, a teda dvojitej sankcie, jednej od príslušného orgánu dotknutého členského štátu a druhej od Spoločenstva v miere, v akej tieto konania sledujú odlišné ciele, a ak porušené normy nie sú totožné.

Z toho vyplýva, že zásada ne bis in idem sa a fortiori nemôže uplatniť v prípade, kde konania a sankcie, ktoré uskutočnila a uložila na jednej strane Komisia a na strane druhej orgány tretích štátov, evidentne nesledovali rovnaké ciele. Kým v prvom prípade ide o zachovanie neskreslenej hospodárskej súťaže na území Európskej únie alebo v Európskom hospodárskom priestore, ochrana sledovaná v druhom prípade sa týka trhu tretieho štátu. V tomto prípade chýba podmienka totožnosti chráneného právneho záujmu, ktorá je nevyhnutná na uplatnenie zásady ne bis in idem.

(pozri body 285 – 287)

12. Možnosť kumulácie sankcií – jednej Spoločenstva, jednej vnútroštátnej – v dôsledku dvoch súbežných konaní, ktorých prípustnosť vyplýva z osobitného systému rozdelenia právomocí vo veciach kartelov medzi Spoločenstvo a členské štáty vzhľadom na sledovanie odlišných cieľov, podlieha požiadavke spravodlivosti. Táto požiadavka spravodlivosti Komisiu zaväzuje, aby pri stanovení výšky pokút podľa článku 15 nariadenia č. 17 zohľadnila sankcie, ktoré už ten istý podnik za rovnaký skutok znášal, pokiaľ ide o sankcie uložené za porušenia kartelového práva členského štátu, a teda spáchané na území Spoločenstva.

Povinnosť zohľadniť požiadavku spravodlivosti však vyplýva jednak z úzkej vzájomnej závislosti vnútroštátnych trhov členských štátov a spoločného trhu a jednak z osobitného systému rozdelenia právomocí medzi Spoločenstvom a členskými štátmi v oblasti kartelov na tom istom území.

(pozri body 290, 291)

13. Právomoc Komisie ukladať pokuty podnikom, ktoré sa úmyselne alebo z nedbanlivosti dopustili porušenia ustanovení článku 81 ods. 1 ES alebo článku 82 ES, predstavuje jeden z prostriedkov zverených Komisii s cieľom umožniť jej plniť dozorné poslanie, ktoré jej ukladá právo Spoločenstva. Toto poslanie zahŕňa úlohu sledovať všeobecnú politiku usilujúcu sa uplatňovať vo veciach hospodárskej súťaže zásady stanovené Zmluvou a v tomto zmysle usmerňovať správanie podnikov.

Z toho vyplýva, že Komisia je oprávnená rozhodovať o úrovni sumy pokút s cieľom posilniť ich odstrašujúci účinok, pokiaľ sú porušenia daného druhu stále pomerne časté – aj keď ich nezákonnosť bola nesporná od začiatkov politiky Spoločenstva vo veciach hospodárskej súťaže – z dôvodu zisku, ktorý z nich môžu určité zainteresované podniky dosiahnuť.

Cieľ odstrašenia sledovaný Komisiou súvisí totiž so správaním podnikov v rámci Spoločenstva alebo Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP). V dôsledku toho odstrašujúci účinok pokuty uloženej podniku z dôvodu jeho porušenia pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva nemôže byť určený ani výlučne v závislosti od osobitnej situácie tohto podniku, ani v závislosti od jeho dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v tretích štátoch mimo EHP.

(pozri body 297, 298, 300)

14. Ak sa Komisia zamýšľa oprieť o pasáž odpovede na oznámenie o výhradách alebo o dokument pripojený k takej odpovedi, aby preukázala existenciu porušenia v konaní, ktorého predmetom je uplatnenie článku 81 ods. 1 ES, musia mať ďalšie strany zúčastnené na tomto konaní možnosť, aby sa k takému dôkaznému prostriedku vyslovili. Za takých okolností totiž predmetná pasáž odpovede na oznámenie o výhradách alebo dokument pripojený k tejto odpovedi predstavuje údaj v neprospech rôznych strán, ktoré sa účastnili na porušení.

Je úlohou dotknutého podniku, aby preukázal, že výsledok, ku ktorému Komisia dospela vo svojom rozhodnutí, by bol odlišný, ak by musela vylúčiť z dôkazných prostriedkov v jeho neprospech nesprístupnený dokument, o ktorý sa Komisia pri sankcionovaní tohto podniku opierala.

Pokiaľ ide o nesprístupnenie dokumentu v jeho prospech, dotknutý podnik musí iba preukázať, že toto nesprístupnenie mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Postačuje, aby podnik preukázal, že uvedený dokument v jeho prospech by mohol použiť na svoju obranu v tom zmysle, že ak by mal možnosť využiť ho počas správneho konania, mohol by sa dovolávať okolností, ktoré sa nezhodujú so závermi Komisie v tomto štádiu, a teda by mal možnosť nejakým spôsobom ovplyvniť posúdenie, ku ktorému Komisia v rozhodnutí dospela, prinajmenšom čo sa týka závažnosti a trvania správania, ktoré mu bolo vytýkané, a teda výšky pokuty. Pritom eventualitu, že nesprístupnený dokument mohol mať vplyv na priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie, možno preukázať iba potom, čo z predbežného preskúmania určitých dôkazných prostriedkov vyplynie, že nesprístupnené dokumenty mohli mať – vzhľadom na tieto dôkazné prostriedky – význam, ktorý nemožno opomenúť.

(pozri body 343, 344, 351)

15. Pokiaľ skúmanie žalobných dôvodov uvedených podnikom proti zákonnosti rozhodnutia Komisie, ktorým mu uložila pokutu za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva, neodhalilo žiadnu protiprávnosť, nie je namieste, aby Súd prvého stupňa využil svoju neobmedzenú právomoc na zníženie sumy uvedenej pokuty.

(pozri bod 386)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)

z 27. septembra 2006 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Kyselina citrónová – Článok 81 ES – Pokuta – Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 – Pripísateľnosť správania dcérskej spoločnosti – Zásada zákonnosti trestov – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút – Zásada proporcionality – Zásada ne bis in idem – Právo na prístup k spisu“

Vo veci T‑43/02,

Jungbunzlauer AG, so sídlom v Bazileji (Švajčiarsko), v zastúpení: R. Bechtold, U. Soltész a M. Karl, advokáti,

žalobca,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. Oliver, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci H. Freund, advokát,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje:

Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a S. Marquardt, splnomocnení zástupcovia,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia 2002/742/ES z 5. decembra 2001 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 ES a článku 53 Dohody EHP (COMP/E‑1/36.604 – Kyselina citrónová) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 239, 2002, s. 18) a subsidiárne návrh na zníženie pokuty uloženej týmto rozhodnutím žalobcovi,

SÚD PRVÉHO STUPŇA

EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),

v zložení: predseda komory J. Azizi, sudcovia M. Jaeger a F. Dehousse,

tajomník: D. Christensen, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. mája 2004,

vyhlásil tento

Rozsudok

Skutkové okolnosti

1 Žalobca, Jungbunzlauer AG (ďalej len „Jungbunzlauer“ alebo „žalobca“), bol založený v roku 1993 ako dcérska spoločnosť, ktorú 100 % ovládal Jungbunzlauer Holding AG, materská spoločnosť holdingu ovládaná holdingom Montana AG (ďalej tiež len „skupina Jungbunzlauer“). V Spojených štátoch amerických skupina vykonáva činnosť prostredníctvom Jungbunzlauer International AG, dcérskej spoločnosti skupiny Jungbunzlauer. Sídlo skupiny sa nachádza v priestoroch Jungbunzlaueru v Bazileji (Švajčiarsko). Pred rokom 1993 skupinu riadil Jungbunzlauer GmbH, ktorého sídlo sa nachádzalo vo Viedni (Rakúsko).

2 Skupina Jungbunzlauer vyrába a predáva prísady používané v odvetviach potravinárskych výrobkov a nápojov, farmaceutických výrobkov a kozmetiky, ako aj na rôzne iné priemyselné využitia. Osobitne je jedným z vedúcich svetových výrobcov kyseliny citrónovej.

3 Kyselina citrónová je najpoužívanejším okysľujúcim a konzervačným činidlom na svete. Existujú jej rôzne druhy slúžiace na rozličné použitie, najmä v potravinárskych výrobkoch a nápojoch, v detergentoch a čistiacich prostriedkoch, vo farmaceutických a kozmetických výrobkoch, ako aj v rôznych priemyselných postupoch.

4 V roku 1995 predstavoval celkový predaj kyseliny citrónovej na celosvetovej úrovni približne 894,72 milióna eur a predaj v Európskom hospodárskom priestore (EHP) približne 323,69 milióna eur. V roku 1996 malo približne 60 % svetového trhu s kyselinou citrónovou v rukách päť osôb, ktorým je určené rozhodnutie, ktoré je predmetom tejto žaloby, konkrétne okrem Jungbunzlaueru F. Hoffmann-La Roche AG (ďalej len „HLR“), Archer Daniels Midland Co. (ďalej len „ADM“), Haarmann & Reimer Corporation (ďalej len „H & R“), spoločnosť patriaca do skupiny Bayer AG (ďalej len „Bayer“), a Cerestar Bioproducts BV (ďalej len „Cerestar“), spoločne pomenovaní „dotknuté strany“.

5 V auguste 1995 informovalo americké ministerstvo spravodlivosti Komisiu o prebiehajúcom vyšetrovaní týkajúcom sa trhu s kyselinou citrónovou. Od októbra 1996 do júna 1998 priznali všetky dotknuté strany vrátane Jungbunzlauer International AG, že sa zúčastnili na karteli. V nadväznosti na dohody uzavreté s americkým ministerstvom spravodlivosti uložili americké orgány týmto podnikom pokuty. Navyše sa niektorým vinným fyzickým osobám uložili pokuty jednotlivo. Vyšetrovanie okrem toho prebehlo aj v Kanade, kde sa pokuty uložili niektorým z týchto podnikov, vrátane Jungbunzlauer International AG.

6 Dňa 6. augusta 1997 zaslala Komisia podľa článku 11 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, Prvého nariadenia implementujúceho články [81] a [82] Zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), žiadosti o informácie štyrom hlavným výrobcom kyseliny citrónovej v Spoločenstve vrátane Jungbunzlauer GmbH. Komisia okrem toho v januári 1998 zaslala žiadosti o informácie hlavným odberateľom kyseliny citrónovej v Spoločenstve a v júni a v júli 1998 znovu zaslala žiadosti o informácie hlavným výrobcom kyseliny citrónovej v Spoločenstve.

7 V nadväznosti na žiadosť o informácie, ktorá mu bola zaslaná v júli 1998, Cerestar skontaktoval Komisiu a na stretnutí 29. októbra 1998 vyhlásil, že má v úmysle spolupracovať s ňou na základe oznámenia Komisie z 18. júla 1996 o neuložení alebo znížení pokút v prípadoch kartelov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 207, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“). Pri tej istej príležitosti poskytol Cerestar ústne opis činností vyplývajúcich z kartelu, na ktorom sa zúčastnil. Dňa 25. marca 1999 zaslal Komisii písomné vyhlásenie, ktoré potvrdilo to, čo uviedol na tomto stretnutí.

8 Komisia listom z 28. júla 1998 zaslala Jungbunzlauer GmbH novú žiadosť o informácie, na ktorú odpovedal listom z 28. septembra 1998.

9 Na stretnutí 11. decembra 1998 ADM vyhlásil, že chce spolupracovať s Komisiou, a ústne opísal protisúťažné činnosti, na ktorých sa zúčastnil. Listom z 15. januára 1999 ADM potvrdil svoje ústne vyhlásenia.

10 Dňa 3. marca 1999 zaslala Komisia dodatočné žiadosti o informácie HLR, Jungbunzlaueru a Cerestaru.

11 V dňoch 28. apríla, 21. mája a 28. júla 1999 poskytli Bayer v mene H & R, žalobca a HLR vyhlásenia podľa oznámenia o spolupráci.

12 Dňa 28. marca 2000 zaslala Komisia na základe informácií, ktoré jej boli oznámené, oznámenie o výhradách žalobcovi a iným dotknutým stranám za porušenie článku 81 ods. 1 ES a článku 53 ods. 1 EHP. Žalobca a všetky ostatné dotknuté strany predložili písomné pripomienky v odpovedi na výhrady Komisie. Žiadny z týchto účastníkov nepožiadal o vypočutie, ani podstatne nepoprel vecné zistenia uvedené v oznámení o výhradách.

13 V liste zaslanom Komisii 11. apríla 2001 Jungbunzlauer GmbH uviedol niekoľko poznámok vo vzťahu k prebiehajúcemu konaniu.

14 Dňa 27. júla 2001 zaslala Komisia dodatočné žiadosti o informácie žalobcovi a iným dotknutým stranám. Žalobca odpovedal vo svojom mene a v mene Jungbunzlauer GmbH listom z 3. augusta 2001.

15 Dňa 5. decembra 2001 prijala Komisia rozhodnutie 2002/742/ES týkajúce sa konania podľa článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody EHP (COMP/E‑1/36.604 – Kyselina citrónová) (ďalej len „rozhodnutie“). Rozhodnutie bolo žalobcovi doručené 18. decembra 2001.

16 Rozhodnutie obsahuje najmä tieto ustanovenia:

„Článok 1

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] a [žalobca] porušili článok 81 ods. 1 Zmluvy a článok 53 ods. 1 Dohody EHP tým, že sa zúčastnili na trvalej dohode a/alebo na zosúladenom postupe v odvetví kyseliny citrónovej.

Porušenie trvalo:

– v prípade [ADM], [H & R], [HLR] a [žalobcu]: od marca 1991 do mája 1995,

– v prípade [Cerestaru]: od mája 1992 do mája 1995.

…

Článok 3

Za porušenie uvedené v článku 1 sa podnikom uvedeným v tomto článku ukladajú tieto pokuty:

a) [ADM]: pokuta vo výške 39,69 milióna eur;

b) [Cerestar]: pokuta vo výške 170 000 eur;

c) [HLR]: pokuta vo výške 63,5 milióna eur;

d) [H & R]: pokuta vo výške 14,22 milióna eur;

e) [Žalobca]: pokuta vo výške 17,64 milióna eur.“ [neoficiálny preklad]

17 V odôvodneniach č. 80 až 84 rozhodnutia Komisia uviedla, že kartel spočíval v pridelení presných predajných kvót každému členovi a dodržiavaní týchto kvót, určovaní cieľových a/alebo prahových cien, neposkytovaní zliav a vo výmene osobitných informácií o zákazníkoch.

18 V odôvodneniach č. 185 až 188 rozhodnutia Komisia usúdila, že pokiaľ ide o skupinu Jungbunzlauer, porušenie treba pripísať Jungbunzlaueru.

19 Na výpočet výšky pokút Komisia v rozhodnutí použila metodológiu uvedenú v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy ESUO (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“) a v oznámení o spolupráci.

20 V prvom rade Komisia stanovila základnú čiastku pokuty podľa závažnosti a dĺžky trvania porušenia.

21 Pokiaľ ide v tejto súvislosti o závažnosť porušenia, Komisia na úvod usúdila, že dotknuté strany sa dopustili veľmi závažného porušenia vzhľadom na jeho povahu, na jeho konkrétny dopad na trh s kyselinou citrónovou v EHP a na veľkosť relevantného geografického trhu (odôvodnenie č. 230 rozhodnutia).

22 Komisia ďalej usúdila, že sa musí zohľadniť skutočná ekonomická kapacita, ktorou možno spôsobiť škodu hospodárskej súťaži, a stanoviť pokuta na úrovni, ktorá zabezpečí dostatočný odstrašujúci účinok. V dôsledku toho sa Komisia oprela o svetový obrat, ktorý dosiahli dotknuté strany pri predaji kyseliny citrónovej počas roka 1995, posledného roka porušovania, a rozdelila ich do troch kategórií, konkrétne v prvej kategórii H & R s podielom na svetovom trhu 22 %, v druhej kategórii ADM a Jungbunzlauer s podielmi na trhu [dôverné]( ) %, ako aj HLR s podielom na trhu 9 % a v tretej kategórii Cerestar s podielom na svetovom trhu 2,5 %. Na tomto základe stanovila Komisia východiskovú sumu vo výške 35 miliónov eur pre podniky v prvej kategórii, 21 miliónov eur pre podniky v druhej kategórii a 3,5 milióna eur pre podniky v tretej kategórii (odôvodnenie č. 239 rozhodnutia).

23 Komisia okrem toho pristúpila na účely zabezpečenia dostatočne odstrašujúceho účinku k prispôsobeniu tejto východiskovej sumy. Preto Komisia po zohľadnení veľkosti a celkových zdrojov dotknutých strán vyjadrených súhrnnou výškou ich svetového obratu použila násobný koeficient vo výške 2 na východiskové sumy stanovené pre ADM a HLR a vo výške 2,5 na východiskovú sumu stanovenú pre H & R (odôvodnenia č. 50 a 246 rozhodnutia).

24 Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušenia, ktorého sa dopustil každý podnik, takto stanovená východisková suma sa zvýšila o 10 % za rok, išlo teda o zvýšenie o 40 % pre ADM, H & R, HLR a Jungbunzlauer a o 30 % pre Cerestar (odôvodnenia č. 249 až 250 rozhodnutia).

25 Takto Komisia stanovila základnú čiastku pokuty na 29,4 milióna eur, pokiaľ ide o Jungbunzlauer. Pokiaľ ide o ADM, Cerestar, HLR a H & R, základné čiastky stanovila na 58,8, 4,55, 58,8 a 122,5 milióna eur (odôvodnenie č. 254 rozhodnutia).

26 V druhom rade sa z dôvodu priťažujúcich okolností zvýšili základné čiastky pokút uložených ADM a HLR o 35 % z dôvodu, že tieto podniky zohrávali úlohu vodcu v rámci kartelu (odôvodnenie č. 273 rozhodnutia).

27 V treťom rade Komisia preskúmala a zamietla tvrdenia niektorých podnikov, pokiaľ ide o poľahčujúce okolnosti (odôvodnenia č. 274 až 291 rozhodnutia).

28 Vo štvrtom rade Komisia podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 prispôsobila takto vypočítané sumy pre Cerestar a H & R, aby neprekračovali hranicu 10 % celkového obratu dotknutých strán (odôvodnenie č. 293 rozhodnutia).

29 V piatom rade Komisia podľa oddielu B oznámenia o spolupráci priznala Cerestaru „veľmi významné zníženie“ (konkrétne 90 %) výšky pokuty, ktorá by mu bola uložená v prípade, že by nespolupracoval. Podľa oddielu D tohto oznámenia Komisia priznala „výrazné zníženie“ výšky pokuty ADM (konkrétne 50 %), Jungbunzlaueru (40 %), H & R (30 %) a HLR (20 %) (odôvodnenie č. 326).

Konanie a návrhy účastníkov konania

30 Jungbunzlauer návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 25. februára 2002 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

31 Uznesením z 18. júna 2002 predseda Súdu prvého stupňa pripustil do konania Radu ako vedľajšieho účastníka podporujúceho návrhy Komisie.

32 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (tretia komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa písomne položil účastníkom konania otázky, na ktoré účastníci konania odpovedali v stanovených lehotách.

33 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté počas pojednávania 24. mája 2004.

34 Jungbunzlauer navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil rozhodnutie,

– subsidiárne znížil výšku jeho pokuty,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

35 Komisia a Rada, vedľajší účastník konania, navrhujú, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal Jungbunzlauer na náhradu trov konania.

Právny stav

36 Žalobca po prvé vznáša námietku nezákonnosti, keď tvrdí, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 porušuje zásadu zákonnosti v tom zmysle, že toto ustanovenie dostatočne nepredurčuje rozhodovaciu prax Komisie (ďalej len „zásada zákonnosti“). Žalobca ďalej tvrdí, že rozhodnutie obsahuje chyby, pokiaľ ide o osobu, ktorej je rozhodnutie určené, posúdenie závažnosti porušenia, uznanie poľahčujúcich okolností, nezohľadnenie pokút uložených v iných štátoch, dodržanie hranice pokút uvedenej v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a právo na prístup k spisu. Žalobca napokon uvádza, že dĺžka správneho konania by sa mala odraziť na výške pokuty.

I – O porušení zásady zákonnosti

A – O námietke nezákonnosti vznesenej voči článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17

1. Tvrdenia účastníkov konania

37 Jungbunzlauer vznáša námietku nezákonnosti v zmysle článku 241 ES a tvrdí, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17, ustanovenie splnomocňujúce Komisiu na ukladanie pokút v prípade porušenia súťažného práva Spoločenstva, porušuje zásadu zákonnosti, dôsledok zásady právnej istoty, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, v tom zmysle, že toto ustanovenie dostatočne nepredurčuje rozhodovaciu prax Komisie.

38 Na úvod Jungbunzlauer tvrdí, že zásada zákonnosti je zakotvená v článku 7 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), ktorý stanovuje toto:

„Nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom. Takisto nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu“.

39 Jungbunzlauer poukazuje na článok 6 ods. 2 EÚ, podľa ktorého „Únia rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje [EDĽP] a ktoré vyplývajú z ústavných tradícií členských štátov, ako základných princípov práva spoločenstva“.

40 Okrem toho Jungbunzlauer zdôrazňuje, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa každé ustanovenie Spoločenstva, ktoré stanovuje sankcie, či majú trestný charakter alebo nie (rozsudky Súdneho dvora z 25. septembra 1984, Könecke, 117/83, Zb. s. 3291, bod 11, a z 18. novembra 1987, Maizena, 137/85, Zb. s. 4587, bod 15), musí rešpektovať zásadu zákonnosti ako dôsledok zásady právnej istoty (rozsudky Súdneho dvora z 12. novembra 1969, Stauder, 29/69, Zb. s. 419, bod 7; z 13. februára 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Zb. s. I‑431, bod 27, a z 12. decembra 1996, Trestné konania proti X, C‑74/95 a C‑129/95, Zb. s. I‑6609, bod 25; rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. februára 2001, Mannesmannröhren‑Werke/Komisia, T‑112/98, Zb. s. II‑729, body 59 a nasl.).

41 Napokon Jungbunzlauer uvádza, že zásada zákonnosti je rovnako zakotvená v článkoch 41 a 49 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, 2000, s. 1, ďalej len „Charta základných práv“) a tvorí integrálnu súčasť spoločnej ústavnej tradície členských štátov.

42 Jungbunzlauer tvrdí, že podľa zásady zákonnosti, dôsledku zásady právnej istoty, musí byť legislatíva Spoločenstva jasná a predvídateľná pre osoby jej podliehajúce (rozsudky Súdneho dvora z 12. novembra 1981, Salumi, 212/80 až 217/80, Zb. s. 2735, bod 10; z 22. februára 1984, Kloppenburg, 70/83, Zb. s. 1075, bod 11; Könecke, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 11, a Maizena, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 15) a pokiaľ ide o právnu úpravu, ktorá môže mať finančné následky, jasný a predvídateľný charakter predstavuje požiadavku, ktorá je nastolená s osobitnou nevyhnutnosťou (rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 1990, Komisia/Francúzsko, C‑30/89, Zb. s. I‑691, bod 23 a v ňom citovaná judikatúra). Je to tak tým skôr, pokiaľ ide o normu Rady splnomocňujúcu Komisiu na konanie, ktorá môže byť platná iba vtedy, ak je dostatočne presná v tom zmysle, že Rada jasne uvedie hranice právomoci poskytnutej Komisii (rozsudok Súdneho dvora z 5. júla 1988, Central‑Import Münster, 291/86, Zb. s. 3679, bod 13).

43 Jungbunzlauer tvrdí, že zásada zákonnosti má podstatný význam pre ustanovenia zavádzajúce sankcie (rozsudky Súdneho dvora z 10. júla 1980, Komisia/Spojené kráľovstvo, 32/79, Zb. s. 2403, bod 46; Kloppenburg, už citovaný v bode 42 vyššie, bod 11; Maizena, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 15, a zo 14. júla 1994, Milchwerke Köln, C‑352/92, Zb. s. I‑3385, body 22 a 23). Tieto ustanovenia musia, ako zdôrazňuje Jungbunzlauer, definovať predvídateľným spôsobom nielen sankcionované správanie, ale takisto právne následky, ktoré z nich vyplývajú pre jednotlivca (rozsudok Trestné konania proti X, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 25).

44 Jungbunzlauer usudzuje, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 stanovuje možnosť uložiť trestnú alebo kvázi trestnú sankciu.

45 V tomto ohľade sa Jungbunzlauer dovoláva predovšetkým vyhlásení pána Montiho, vtedajšieho člena Komisie zodpovedného za politiku hospodárskej súťaže, znenia usmernení, ako aj výrazov, ktoré Komisia použila vo svojom vyjadrení k žalobe. Hovorí sa v nich totiž o „sankciách“ a „trestoch“ za porušenia článkov 81 ES a 82 ES, ktoré by mali byť dostatočne vysoké, aby mali „odstrašujúci účinok“.

46 Okrem toho Jungbunzlauer pripomína, že Súdny dvor už uznal, že pokuty stanovené v článku 15 nariadenia č. 17 nemajú charakter pravidelného penále, ale ich účelom je potláčať protiprávne správania rovnako ako brániť ich opakovaniu (rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1970, Chemiefarma/Komisia, 41/69, Zb. s. 661, body 172 a 173), čo podľa Jungbunzlaueru zodpovedá širokému výkladu, aký dáva pojmu trestné obvinenie Európsky súd pre ľudské práva. Jungbunzlauer takisto uvádza, že v rozsudku z 20. marca 2002, Brugg Rohrsysteme/Komisia (T‑15/99, Zb. s. II‑1613, body 109 a 122), Súd prvého stupňa preskúmal platnosť pokuty uloženej podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 so zreteľom na článok 7 EDĽP.

47 Jungbunzlauer usudzuje, že výraz použitý v článku 15 ods. 4 nariadenia č. 17, podľa ktorého rozhodnutia o uložení pokút „nebudú mať trestnoprávnu povahu“, nemôže toto posúdenie zmeniť, keďže v súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva nie je rozhodujúce označenie právneho aktu, ale jeho skutočný obsah.

48 Preto podľa Jungbunzlaueru musí konanie, ktoré vedie k uloženiu pokuty podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, vyhovovať všetkým minimálnym požiadavkám z hľadiska základných práv, ktoré vyplývajú nielen z EDĽP, ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva, ale rovnako aj z Charty základných práv, ktorá potvrdzuje najmä práva vyplývajúce z tejto judikatúry.

49 V tejto súvislosti Jungbunzlauer tvrdí, že z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že tak delikt, ako aj trest uložený v prípade porušenia práva musia byť „ustanovené zákonom“, z čoho vyplýva, že právne subjekty musia byť schopné v rozsahu primeranom okolnostiam prípadu predvídať následky, ktoré môžu z určitého aktu vyplynúť. Európsky súd pre ľudské práva dodáva, že zákon, ktorý udeľuje diskrečnú právomoc, sám osebe neodporuje tejto požiadavke pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takej právomoci sú definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ dostatočne jasne, aby jednotlivcovi poskytovali primeranú ochranu proti svojvôli.

50 Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, Jungbunzlauer usudzuje, že zásada zákonnosti je porušená, pokiaľ ustanovenie upravujúce ukladanie pokuty dostatočne neobmedzuje možné právne následky rozhodnutia vydaného vo veci, ale vzhľadom na nepresnú formuláciu predmetného textu ponecháva príslušnému orgánu široké možnosti, čo sa týka uplatnenia na prejednávaný prípad. V takom prípade totiž právne následky neurčí vopred zákonodarca, ale v rozpore s tým, čo vyžaduje zásada zákonnosti, o nich rozhodne správny orgán. Hoci, ako Jungbunzlauer pripúšťa, existencia priestoru na voľnú úvahu správneho orgánu sama osebe nepredstavuje nezákonnosť vzhľadom na zásadu zákonnosti, skutočnosťou zostáva, že tento priestor nesmie byť neobmedzený.

51 Jungbunzlauer sa domnieva, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 nevyhovuje už spomínaným minimálnym požiadavkám.

52 Jungbunzlauer pripomína, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 oprávňuje Komisiu, aby v prípade porušenia pravidiel hospodárskej súťaže uvedených v Zmluve uložila pokutu, ktorej minimálna výška je 1 000 eur a maximálna výška sa musí určiť jednotlivo pre každý podnik v závislosti od obratu. Dodáva, že pokiaľ ide o konkrétnu výšku pokuty, článok 15 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 17 spresňuje iba to, že „pri stanovení pokuty sa bude posudzovať jednak závažnosť porušenia a tiež jeho trvanie“.

53 Jungbunzlauer usudzuje, že vzhľadom na toto ustanovenie má Komisia takmer neobmedzený priestor na voľnú úvahu, pokiaľ ide o stanovenie výšky pokuty.

54 V prvom rade Jungbunzlauer poukazuje na skutočnosť, že na rozdiel od situácie, aká prevládala v čase prijatia nariadenia č. 17, sa obraty svetových skupín už môžu zavše rovnať niekoľkým stovkám miliárd eur, takže maximálna hranica môže ľahko dosiahnuť niekoľko desiatok miliárd eur. Ako príklad uvádza, že ak by sa ropná skupina ExxonMobil – ktorej obrat za skupinu sa rovná 248 miliardám eur – zúčastnila na karteli, Komisia by jej mohla uložiť pokutu, ktorej výška by sa nachádzala medzi 1 000 eurami a 24,8 miliardy eur, čo je suma, ktorá zodpovedá hrubému národnému produktu Luxemburska. Jungbunzlauer usudzuje, že ak pre dané porušenie dáva zákon orgánu k dispozícii rozpätie pokút od 1 000 do 24,8 miliardy eur – alebo dokonca úplné oslobodenie podľa oznámenia o spolupráci – pokutu už neurčuje vopred zákon, ale výlučne orgán. Také ustanovenie rozhodne otvára dvere svojvoľnému stanoveniu výšky pokuty.

55 V druhom rade, pokiaľ ide o usmernenia, Jungbunzlauer usudzuje, že nepredstavujú „zákon“ v zmysle EDĽP. Zdôrazňuje, že také usmernenia zaväzujú výlučne Komisiu samotnú, ale nie súdne orgány (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. júla 1998, Regione Toscana/Komisia, T‑81/97, Zb. s. II‑2889, bod 49, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber vo veci, ktorá viedla k rozsudku Súdneho dvora z 22. marca 2001, Francúzsko/Komisia, C‑17/99, Zb. s. I‑2481, I‑2484, bod 23), ktoré sú oprávnené uskutočniť preskúmanie rozhodnutí Komisie v rámci neobmedzenej právomoci. Pritom, keďže príslušné na konečné stanovenie výšky pokút sú uvedené orgány, ktoré nie sú viazané usmerneniami, usmernenia nemajú podľa žalobcu žiaden vplyv na posúdenie dostatočnej zákonnosti trestnej normy v zmysle článku 7 EDĽP. Navyše uvádza, že Súd prvého stupňa nedávno potvrdil, že právny rámec uplatniteľný na pokuty je vymedzený iba nariadením č. 17 (rozsudok Brugg Rohrsysteme/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 123).

56 V treťom rade Jungbunzlauer spochybňuje dôvodnosť argumentácie Komisie, že väčší stupeň predvídateľnosti a spoľahlivosti výpočtu výšky pokút by bol nezlučiteľný so zásadou, podľa ktorej pokuta musí na jednej strane zohľadniť osobitosti prípadu a na druhej strane mať dostatočne odstrašujúci účinok, aby sa zabezpečilo dodržiavanie pravidiel hospodárskej súťaže podnikmi. Podľa Jungbunzlaueru totiž naopak znalosť možných následkov protiprávneho konania alebo možnosť oboznámiť sa s nimi umožňuje najúčinnejšie zabezpečiť odstrašujúci účinok, ktorý si želá Komisia. Najmä z tohto dôvodu sú trestné zákony členských štátov založené na sérii rozličných znakov skutkovej podstaty porušenia, z ktorých každý má odlišné následky z hľadiska sankcie. Na základe týchto noriem a ich výkladu vnútroštátnymi súdmi je osoba podliehajúca ich právomoci schopná dostatočne presným spôsobom predvídať trestné následky svojho konania. Takmer neobmedzený rámec sankcií článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 práve taký odstrašujúci účinok nemá, vzhľadom na to, že neposkytuje najmenší ukazovateľ o konkrétnom obsahu porušenia, čo môže a priori viesť k úplnému vyprázdneniu uvedeného rámca.

57 Jungbunzlauer dodáva, že okolnosť, že usmernenia nevymedzujú dostatočným spôsobom výpočet pokút, je ilustrovaná skutočnosťou, že za porušenia nazývané „veľmi závažné“ Komisia „môže“ zvoliť základnú čiastku akúkoľvek sumu vyššiu ako 20 miliónov eur. Usmernenia pritom vôbec neumožňujú zistiť, aké sú podmienky, ktoré Komisiu vedú k stanoveniu základnej čiastky 20, 50 alebo 100 miliónov eur alebo ešte vyššej sumy.

58 V štvrtom rade Jungbunzlauer usudzuje, že tvrdenie Rady založené na tom, že Komisiou stanovené pokuty v prípade potreby preskúma súd Spoločenstva, ktorému je udelená neobmedzená právomoc, takisto nemožno prijať. Podľa Jungbunzlaueru totiž Rada popiera skutočnosť, že účelom požiadaviek dostatočnej jasnosti ustanovení právnej úpravy je práve umožniť súdu Spoločenstva preskúmať zákonnosť rozhodnutí vydaných na základe týchto ustanovení. Téza obhajovaná Radou by viedla k zvereniu funkcie zákonodarcu Spoločenstva súdom Spoločenstva.

59 V piatom rade sa Jungbunzlauer dovoláva skutočnosti, že na vnútroštátnej úrovni neexistuje porovnateľné oprávnenie orgánu, ktoré by mu umožňovalo ukladať pokuty takmer neobmedzeným spôsobom. Čo sa týka porovnania so švédskym právom, na ktoré poukazuje Rada, Jungbunzlauer usudzuje, že v tomto členskom štáte sa právo vyvinulo podľa vzoru práva Spoločenstva, a teda neprináša nič užitočné pre diskusiu. Pokiaľ ide o nemecké právo, na ktoré Rada takisto poukazuje, Jungbunzlauer tvrdí, že nemecké ustanovenia týkajúce sa určovania pokút za porušenia práva hospodárskej súťaže tvoria diferencovaný systém, ktorý nie je porovnateľný so všeobecným splnomocnením uvedeným v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Tieto ustanovenia totiž stanovujú hornú hranicu, ktorá môže byť až 500 000 eur, a nad ňou až trojnásobok zisku dosiahnutého ako dôsledok porušenia, čo v praxi vedie k nižšej úrovni pokút ako je úroveň, ktorá vyplýva z článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Jungbunzlauer okrem toho uvádza, že táto úroveň pokút je ešte upravená v závislosti od spôsobu, akým k porušeniu došlo. Iba v prípade konania, ku ktorému došlo úmyselne, sa uplatní plný rozsah pokuty, zatiaľ čo v prípade porušenia, ku ktorému došlo z nedbanlivosti, možno uložiť iba polovicu stanovenej maximálnej výšky. V tomto rámci sa pokuta vypočíta podľa presne stanovených kritérií, pričom sa berie do úvahy napríklad veľkosť porušenia, závažnosť výhrady, osobitné okolnosti týkajúce sa osoby a hospodárska situácia autora porušenia. Jungbunzlauer pripúšťa, že ani táto právna úprava neumožňuje vopred určiť s účtovnou presnosťou výšku pokút. Táto presnosť je však oveľa vyššia ako stupeň vymedzenia stanovený v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Jungbunzlauer poukazuje na skutočnosť, že v zásade práve myšlienka, že prístup založený výlučne na obrate neberie dostatočne do úvahy rozsah a veľkosť porušenia, viedla zákonodarcu v roku 1999 k upusteniu od zmeny právneho rámca v tomto zmysle.

60 V šiestom rade Jungbunzlauer usudzuje, že dôvodnosť jeho tézy ilustruje rozhodovacia prax Komisie vo veci pokút. Prax Komisie totiž necharakterizujú iba obrovské rozdiely v absolútnej hodnote súm pokút, ale takisto a najmä drastické zvýšenie sumy pokút počnúc rokom 2001. Jungbunzlauer konkrétne uvádza, že z porovnania priemeru pokút uložených podnikom v rokoch 1994 až 2000 a rekordnej pokuty 462 miliónov eur uloženej v priebehu roka 2001 v rámci rozhodnutia Komisie 2003/2/ES z 21. novembra 2001 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody EHP (vec COMP/E‑1/37.512 – Vitamíny) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 6, s. 1) vyplýva pomer takmer jedna k pätnástim. Dokonca druhá najvyššia pokuta uložená podniku v roku 2001, a to pokuta 184,27 milióna eur uložená v rámci rozhodnutia Komisie 2004/337/ES z 20. decembra 2001 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody EHP (vec COMP/E‑1/36.212 – Kopírovací papier) [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 115, s. 1), predstavuje stále asi šesťnásobok tejto priemernej hodnoty. Jungbunzlauer usudzuje, že skutočnosť, že všetky tieto rozhodnutia sú – rovnako ako skoršia úplne odlišná prax Komisie – založené na jedinom právnom rámci pokút, a to na článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, preukazuje, že toto ustanovenie nemá v skutočnosti žiaden vplyv na vymedzenie praxe Komisie. Tento vývoj v skutočnosti nepredstavuje zvýšenie úrovne pokút, ale priam jej znásobenie.

61 V siedmom rade Jungbunzlauer uvádza, že v článku uverejnenom v roku 1993 jeden úradník Komisie pripúšťa, že konanie, ktoré môže viesť k pokute podľa nariadenia č. 17, „[sa zdá] vzdialené tomu, čo sa zvyčajne označuje riadny proces (due process)“.

62 Subsidiárne Jungbunzlauer usudzuje, že aj za predpokladu, že by článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 bol zlučiteľný so zásadou zákonnosti, Komisia mala toto ustanovenie prinajmenšom vykladať zužujúco a vyvažovať nedostatočnú úroveň predvídateľnosti tohto ustanovenia vnútorne súladným a priehľadným systémom pokút, ktorý by umožnil, aby sa dotknutým podnikom zabezpečila nevyhnutná úroveň právnej istoty. Takýto výklad sa mal podľa Jungbunzlaueru prejaviť v skutočnosti, že Komisia mala byť schopná zabezpečiť minimálnu priehľadnosť a predvídateľnosť, pokiaľ ide o určenie pokuty. Široké oprávnenie udelené článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17 malo podľa neho nadobudnúť minimálnu konkretizáciu v rozhodovacej praxi Komisie, čím by sa vylúčili prekvapivé rozhodnutia, k akým došlo v prejednávanom prípade.

63 Komisia a Rada zastávajú názor, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 neporušuje zásadu zákonnosti.

64 Komisia predovšetkým vysvetľuje, že jej rozhodnutia vydané vo veci pokút podliehajú neobmedzenej právomoci súdu Spoločenstva. Okrem toho zdôrazňuje, že kritériá uvedené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 spresnila jednak judikatúra a jednak usmernenia. Tvrdí, že ak by kritériá mali byť definované presnejšie, nebola by schopná na jednej strane zohľadniť osobitosti každého prejednávaného prípadu a na druhej strane zabezpečiť odstrašujúci účinok pokút.

65 Komisia takisto zdôrazňuje, že podľa článku 15 ods. 4 nariadenia č. 17 nemajú pravidlá hospodárskej súťaže trestnoprávnu povahu. Okrem toho sa domnieva, že žalobca sa nesprávne dovoláva porušenia článku 7 ods. 1 EDĽP a článkov 41 a 49 Charty základných práv.

66 Komisia rovnako pripomína, že má právomoc zvýšiť úroveň pokút a že usmernenia neovplyvňujú právny rámec uplatniteľný na určenie pokút.

67 Napokon, pokiaľ ide o porovnanie s nemeckým právom, Komisia uvádza príklad trestnej normy, aby ilustrovala skutočnosť, že právo tejto krajiny takisto stanovuje veľmi široký priestor na voľnú úvahu, v rámci ktorej sa má určiť individuálna a konkrétna sankcia.

68 Rada sa domnieva, že uvádzané ustanovenia EDĽP a Charty základných práv sa na článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 neuplatňujú. Navyše článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 je podľa nej dokonale jasná a nedvojzmyselná norma.

2. Posúdenie Súdom prvého stupňa

69 Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 zmeneného a doplneného posledný raz nariadením (ES) č. 1216/1999 (Ú. v. ES L 148, s. 5) stanovuje:

„Komisia môže rozhodnutím uložiť podnikom alebo združeniam podnikov pokuty od [1 000 eur] do [1 milióna eur] alebo viac, ale nepresahujúcej 10 % obratu v predchádzajúcom obchodnom roku každého podniku, ktorý sa zúčastnil porušenia, ak buď úmyselne, alebo z nedbalosti:

a) porušili článok [81] (1) [ES] alebo článok [82 ES]; alebo

b) porušili ktorýkoľvek záväzok uložený na základe článku 8 (1).

Pri stanovení pokuty sa bude posudzovať jednak závažnosť porušenia a tiež jeho trvanie.“

70 Je potrebné preskúmať, či – ako tvrdí žalobca – článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 porušuje zásadu zákonnosti tým, že dostatočne nepredurčuje rozhodovaciu prax Komisie.

71 V tomto ohľade je namieste pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zásada zákonnosti je dôsledkom zásady právnej istoty predstavujúcej všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá okrem iného vyžaduje, aby akákoľvek právna úprava Spoločenstva, osobitne pokiaľ ukladá alebo umožňuje ukladať sankcie, bola jasná a presná, aby dotknuté osoby mohli jednoznačne poznať práva a povinnosti, ktoré z nej vyplývajú, a následkom toho mohli prijať opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 9. júla 1981, Gondrand, 169/80, Zb. s. 1931, bod 17; Maizena, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 15; Van Es Douane Agenten, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 27, a Trestné konania proti X, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 25).

72 Z judikatúry rovnako vyplýva, že táto zásada platí tak pre normy trestnoprávneho charakteru, ako aj pre osobitné administratívne nástroje, ktoré ukladajú alebo umožňujú ukladať administratívne sankcie (pozri rozsudok Maizena, už citovaný v bode 40 vyššie, body 14 a 15 a v nich citovanú judikatúru), a uplatňuje sa nielen na normy, ktoré stanovujú znaky skutkovej podstaty porušenia, ale rovnako aj na normy, ktoré definujú následky vyplývajúce z porušenia prv uvedených noriem (pozri v tomto zmysle rozsudok Trestné konania proti X, už citovaný v bode 40 vyššie, body 22 a 25).

73 Okrem toho treba pripomenúť, že zásada zákonnosti tvorí súčasť všeobecných zásad práva Spoločenstva, ktoré majú základ v spoločných ústavných tradíciách členských štátov, a že je zakotvená v rôznych medzinárodných zmluvách, najmä v článku 7 EDĽP, a to okrem iného pokiaľ ide o trestnoprávne porušenia a tresty (pozri v tomto zmysle rozsudok Trestné konania proti X, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 25).

74 Je ustálenou judikatúrou, že základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie súd Spoločenstva zabezpečuje (stanovisko Súdneho dvora 2/94 z 28. marca 1996, Zb. s. I‑1759, bod 33, a rozsudok Súdneho dvora z 29. mája 1997, Kremzow, C‑299/95, Zb. s. I‑2629, bod 14). Na tento účel Súdny dvor a Súd prvého stupňa získavajú podnety zo spoločných ústavných tradícií členských štátov, ako aj z usmernení, ktoré poskytujú medzinárodné zmluvy týkajúce sa ochrany ľudských práv, na ktorých členské štáty spolupracovali a ku ktorým pristúpili. EDĽP má v tomto ohľade osobitný význam (rozsudky Súdneho dvora z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, bod 18, a Kremzow, už citovaný, bod 14). Navyše podľa článku 6 ods. 2 EÚ „Únia rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje [EDĽP] a ktoré vyplývajú z ústavných tradícií členských štátov ako základných princípov práva spoločenstva“ (rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 2002, Roquette Frères, C‑94/00, Zb. s. I‑9011, body 23 a 24, a rozsudok Mannesmannröhren-Werke/Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 60).

75 V tomto ohľade treba pripomenúť znenie článku 7 ods. 1 EDĽP:

„Nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom. Takisto nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu.“

76 Podľa Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) z tohto ustanovenia vyplýva, že zákon musí jasne definovať porušenia a tresty za ne. Táto podmienka je splnená, pokiaľ právny subjekt môže zo znenia relevantného ustanovenia a v prípade potreby za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdne orgány, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jeho trestnú zodpovednosť (pozri ESĽP, rozsudok Coëme v. Belgicko z 22. júna 2000, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 2000-VII, s. 1, bod 145).

77 S odvolaním sa na článok 15 ods. 4 nariadenia č. 17, ktorý stanovuje, že rozhodnutia vydané Komisiou okrem iného podľa odseku 2 tohto ustanovenia nemajú trestnoprávny charakter, Komisia a Rada vyjadrili pochybnosti, čo sa týka skutočnosti, či sa Súd prvého stupňa môže pri analýze zákonnosti článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 inšpirovať článkom 7 ods. 1 EDĽP a judikatúrou ESĽP týkajúcou sa tohto článku.

78 V tomto ohľade Súd prvého stupňa predovšetkým zdôrazňuje, že nemá právomoc, aby posúdil zákonnosť článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 so zreteľom na článok 7 ods. 1 EDĽP, keďže ustanovenia EDĽP nie sú ako také súčasťou práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Mannesmannröhren-Werke/Komisia, už citovaný v bode 40 vyššie, bod 59). Ako je však uvedené v bode 74 vyššie, základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie súd Spoločenstva zabezpečuje, pričom osobitne berie do úvahy EDĽP ako zdroj inšpirácie.

79 Ďalej, bez toho, aby bolo potrebné, aby sa Súd prvého stupňa vyslovil k otázke, či z dôvodu najmä povahy a stupňa prísnosti pokút ukladaných Komisiou podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 možno článok 7 ods. 1 EDĽP na také administratívne sankcie uplatniť, a teda či môže slúžiť ako zdroj inšpirácie pre Súd prvého stupňa (pozri v tomto ohľade rozsudok Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, body 215 až 223), stačí konštatovať, že článok 7 ods. 1 EDĽP nevyžaduje, aby znenie ustanovení, podľa ktorých sa tieto sankcie ukladajú, bolo presné do tej miery, že následky, ktoré môžu vyplynúť z porušenia týchto ustanovení, sú predvídateľné s absolútnou istotou.

80 Podľa judikatúry ESĽP totiž existencia vágnych výrazov v ustanovení nespôsobuje nevyhnutne porušenie článku 7 EDĽP. ESĽP tak uznal, že pojem právo použitý v článku 7 EDĽP zodpovedá pojmu zákon, ktorý sa nachádza v iných článkoch EDĽP (pozri ESĽP, rozsudok Baskaya a Okçuoglu v. Turecko z 8. júla 1999, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí, 1999-IV, s. 308, bod 36, a rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 79 vyššie, bod 216). ESĽP okrem toho uznal, že zákony sa vskutku nevyznačujú absolútnou presnosťou a mnohé z nich preto, aby sa vyhli prílišnej nepružnosti a prispôsobili sa zmenám situácie, nevyhnutne používajú viac alebo menej neurčité formulácie a že výklad a uplatňovanie týchto zákonov závisí od praxe (pozri ESĽP, rozsudok Kokkinakis v. Grécko z 25. mája 1993, séria A č. 260-A, body 40 a 52). ESĽP však rovnako spresnil, že každý zákon predpokladá kvalitatívne podmienky, ako sú okrem iného dostupnosť a predvídateľnosť (rozsudok Baskaya a Okçuoglu v. Turecko, už citovaný, bod 36). Skutočnosť, že zákon udeľuje diskrečnú právomoc, však sama osebe neodporuje požiadavke predvídateľnosti pod podmienkou, že rozsah a spôsoby výkonu takej právomoci sú definované so zreteľom na sledovaný legitímny cieľ dostatočne jasne, aby jednotlivcovi poskytovali primeranú ochranu proti svojvôli (pozri ESĽP, rozsudok Margareta a Roger Andersson v. Švédsko z 25. februára 1992, séria A č. 226-A, § 75). Napokon ESĽP spresňuje, že okrem samotného textu zákona berie pri posúdení určitého alebo neurčitého charakteru použitých pojmov do úvahy ustálenú a uverejnenú judikatúru (pozri ESĽP, rozsudky G. v. Francúzsko z 27. septembra 1995, séria A č. 325-B, § 25, a E.K. v. Turecko zo 7. februára 2002, bod 51).

81 Čo sa týka spoločných ústavných tradícií členských štátov, Súdu prvého stupňa nič neumožňuje, aby dal všeobecnej zásade práva Spoločenstva, akú predstavuje zásada zákonnosti, výklad odlišný od výkladu, ktorý vyplýva z vyššie uvedeného vývoja. Predovšetkým pokiaľ žalobca poukazuje na znenie ustanovenia nemeckého práva, podľa ktorého príslušné nemecké orgány ukladajú pokuty za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, je potrebné poznamenať, že spoločnú ústavnú tradíciu členských štátov nemožno vyvodiť z právnej situácie jediného členského štátu. Ďalej, ako žalobca uznal na pojednávaní, relevantné právo mnohých iných členských štátov pozná pri ukladaní administratívnych sankcií za porušenie vnútroštátnych pravidiel hospodárskej súťaže stupeň predurčenia porovnateľný s článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17, ba dokonca podobné alebo zhodné kritériá, ako sú uvedené v tomto ustanovení.

82 Vo svetle vyššie uvedených zásadných úvah je teda potrebné posúdiť, či článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 rešpektuje zásadu zákonnosti.

83 V tomto ohľade treba pripomenúť, že sankcie stanovené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 pre prípad porušenia článkov 81 ES a 82 ES predstavujú kľúčový nástroj, ktorý má Komisia k dispozícii na to, aby v rámci Spoločenstva zaviedla „systém, ktorým sa zabezpečí, aby sa na vnútornom trhu nenarušila hospodárska súťaž“ [článok 3 ods. 1 písm. g) ES]. Tento systém Spoločenstvu umožňuje, aby plnilo svoju úlohu, ktorou je utvorením spoločného trhu podporovať v celom Spoločenstve najmä harmonický, vyrovnaný a trvalo udržateľný rozvoj hospodárskych činností a vysokú úroveň konkurencieschopnosti (článok 2 ES). Tento systém je okrem toho nevyhnutný na prijatie hospodárskej politiky v rámci Spoločenstva, uskutočňovanej v súlade s princípmi otvoreného trhového hospodárstva s voľnou hospodárskou súťažou (článok 4 ods. 1 a 2 ES). Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 tak umožňuje zavedenie systému, ktorý zodpovedá základným úlohám Spoločenstva.

84 Okrem toho treba spresniť, že preto, aby sa vyhlo prílišnej normatívnej nepružnosti a umožnilo prispôsobenie právneho pravidla okolnostiam, je nutné pripustiť istý stupeň nepredvídateľnosti, čo sa týka sankcie, ktorú možno uložiť za dané porušenie. Pokuta zahŕňajúca dostatočne ohraničené rozpätie medzi minimálnou a maximálnou pokutou, ktorú možno uložiť za dané porušenie, teda môže prispieť k efektívnosti tejto sankcie tak z uhla pohľadu jej uplatňovania, ako aj jej schopnosti odstrašovať.

85 V prejednávanom prípade článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 stanovuje ako sankciu pre podnik, ktorý porušil článok 81 ods. 1 ES a článok 82 ES, uloženie pokuty, ktorej výška sa nachádza medzi 1 000 eurami a 10 % obratu dosiahnutého v predchádzajúcom obchodnom roku predmetného podniku. Preto je nutné konštatovať, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobca, Komisia nemá neobmedzený priestor na voľnú úvahu pri stanovovaní pokút v prípade porušenia pravidiel hospodárskej súťaže.

86 Súd prvého stupňa sa popritom domnieva, že Rada tým, že pre prípad porušenia pravidiel hospodárskej súťaže stanovila pokuty vo výške od 1 000 eur do 10 % obratu dotknutého podniku, neponechala Komisii prílišný manévrovací priestor. Súd prvého stupňa sa konkrétne domnieva, že strop 10 % obratu dotknutého podniku je primeraný vzhľadom na záujmy, ktoré Komisia pri takých typoch porušenia obhajuje. Rovnako treba zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo uvádza žalobca, posúdenie primeraného charakteru pokút, ktoré možno uložiť na základe článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, sa nemôže týkať absolútnych súm, ale relatívnych, teda v pomere k obratu porušovateľa.

87 Okrem toho Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že Komisia je pri stanovovaní výšky pokút podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 povinná rešpektovať všeobecné zásady práva, osobitne zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality, ako ich uznáva judikatúra Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa. Dlhodobo ustálená judikatúra Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa takisto objasnila kritériá a metódy výpočtu, ktoré Komisia musí uplatňovať v rámci stanovovania výšky pokút (pozri najmä bod 213 a nasledujúce nižšie). Žalobca navyše sám odkazuje na túto judikatúru na podporu svojich žalobných dôvodov a tvrdení (pozri najmä bod 199 nižšie).

88 Navyše, Komisia na základe kritérií uvedených v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a spresnených v judikatúre Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa sama vytvorila verejne známu a dostupnú rozhodovaciu prax. Hoci jej skoršia rozhodovacia prax ako taká ju iste nezaväzuje pri určovaní výšky pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 234, a z 30. septembra 2003, Michelin/Komisia, T‑203/01, Zb. s. II‑4071, bod 254), skutočnosťou zostáva, že podľa zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva, ktorú je Komisia povinná dodržiavať, Komisia nemôže zaobchádzať s porovnateľnými situáciami rozdielne alebo s rozdielnymi situáciami rovnako, ak také zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (rozsudky Súdneho dvora z 13. decembra 1984, Sermide, 106/83, Zb. s. 4209, bod 28, a Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, BPB de Eendracht/Komisia, T‑311/94, Zb. s. II‑1129, bod 309).

89 Pritom treba brať do úvahy to, že Komisia v snahe o priehľadnosť a s cieľom zvýšiť právnu istotu dotknutých podnikov uverejnila usmernenia, v ktorých uvádza metódu výpočtu, ktorou je sama v každej prejednávanej veci viazaná.

90 Obozretný súťažiteľ s prípadnou pomocou právneho poradcu môže v rozpore s tým, čo tvrdí žalobca, na základe všetkých týchto okolností právne dostatočne predvídať metódu a rádovú výšku pokút, ktoré mu hrozia za dané správanie. Skutočnosť, ktorú Komisia a Rada nepopierajú, že podniky nie sú vopred schopné poznať presnú výšku pokút, ktoré Komisia uloží v každom prejednávanom prípade, nemôže preukázať, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 porušuje zásadu zákonnosti.

91 Aj keď je pravda, že podniky nie sú vopred schopné poznať presnú výšku pokút, ktoré Komisia uloží v každom prejednávanom prípade, skutočnosťou zostáva, že podľa článku 253 ES je Komisia v rozhodnutí o uložení pokuty povinná uviesť odôvodnenie, najmä čo sa týka výšky uloženej pokuty a metódy zvolenej v tomto ohľade. Toto odôvodnenie musí jasne a jednoznačne uvádzať úvahy Komisie spôsobom, ktorý umožňuje zainteresovaným spoznať zdôvodnenie prijatého opatrenia, aby posúdili možnosť podať žalobu na súde Spoločenstva, a tomuto súdu prípadne vykonať preskúmanie.

92 Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba námietku nezákonnosti vznesenú voči článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 zamietnuť.

B – O náležitom výklade článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17

93 Žalobca tvrdí, že aj za predpokladu, že by článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 bol zlučiteľný so zásadou zákonnosti, dôsledkom zásady právnej istoty, Komisia mala toto ustanovenie prinajmenšom vykladať zužujúco a vyvažovať nedostatočnú úroveň predvídateľnosti tohto ustanovenia vnútorne súladným a priehľadným systémom pokút, ktorý by umožnil, aby sa dotknutým podnikom zabezpečila nevyhnutná úroveň právnej istoty.

94 Komisia pripomína, že usmernenia vydala práve s cieľom zabezpečiť dostatočnú úroveň priehľadnosti a od ich vydania je jej voľnosť pri výbere výšky pokút nimi obmedzená.

95 Súd prvého stupňa konštatuje, že v rámci tejto druhej časti prejednávaného žalobného dôvodu, uvádzanej subsidiárne vo vzťahu k prvej časti, žalobca neuvádza žiadnu konkrétnu výhradu voči rozhodnutiu, ale formuluje všeobecné hypotézy v tom zmysle, že Komisia by vo všeobecnosti mala zmeniť svoju politiku vo veci pokút tým, že by znížila ich výšku alebo spresnila znenie usmernení.

96 Táto časť žalobného dôvodu preto musí byť zamietnutá ako neprípustná.

II – O osobe, ktorej je rozhodnutie určené

97 Žalobca uvádza žalobné dôvody založené po prvé na porušení povinnosti odôvodnenia a po druhé na chybách, čo sa týka osoby, ktorej je rozhodnutie určené.

A – O porušení povinnosti odôvodnenia

98 Jungbunzlauer usudzuje, že rozhodnutie neobsahuje žiadne odôvodnenie, v ktorom by boli uvedené dôvody, pre ktoré by mala byť jemu pripísaná zodpovednosť za protisúťažné správanie Jungbunzlauer GmbH počas obdobia pred rokom 1993.

99 Komisia neuviedla v tomto ohľade žiadne osobitné tvrdenia.

100 Súd prvého stupňa pripomína, že je ustálenou judikatúrou, že odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí jasne a jednoznačne uvádzať úvahy orgánu Spoločenstva, autora napadnutého aktu, spôsobom, ktorý umožňuje zainteresovaným spoznať zdôvodnenie prijatého opatrenia a príslušnému súdu vykonávať svoju kontrolu. Požiadavka odôvodnenia musí byť posúdená v závislosti od okolností prejednávanej veci, najmä obsahu aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, aký môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka, na tom, aby dostali vysvetlenie. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie špecifikovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, pretože otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa musí posudzovať s ohľadom nielen na jeho znenie, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich predmetnú oblasť (rozsudky Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63, a z 30. septembra 2003, Nemecko/Komisia, C‑301/96, Zb. s. I‑9919, bod 87).

101 V prejednávanom prípade Komisia uvádzala na zdôvodnenie svojho rozhodnutia pripísať porušenie Jungbunzlaueru nielen za obdobie od augusta 1993, ale rovnako aj za obdobie od začiatku porušovania v marci 1991 do júla 1993 nasledujúce dôvody.

102 V odôvodneniach č. 30 a 33 rozhodnutia Komisia uviedla, že žalobca, spoločnosť Jungbunzlauer, je správcovská spoločnosť, ktorá od reštrukturalizácie skupiny v roku 1993 riadila aktivity skupiny Jungbunzlauer, na čele ktorej sa nachádza holdingová spoločnosť, a to Jungbunzlauer Holding AG. Komisia poznamenala, že žalobca, Jungbunzlauer, tak od roku 1993 riadi aj aktivity skupiny na trhu s kyselinou citrónovou, ktorú v rámci skupiny vyrába Jungbunzlauer GmbH, dcérska spoločnosť, ktorú 100 % ovláda Jungbunzlauer Holding AG. Komisia dodala, že pred reštrukturalizáciou skupiny v roku 1993 skupinu riadil Jungbunzlauer GmbH. Distribúciu kyseliny citrónovej uskutočňoval do roku 1993 Jungbunzlauer GmbH a po tomto roku iná dcérska spoločnosť Jungbunzlaueru Holding AG, a to Jungbunzlauer International AG.

103 V odôvodnení č. 70 rozhodnutia Komisia poznamenala, že na stretnutiach kartelu skupinu Jungbunzlauer zastupoval prezident‑generálny riaditeľ skupiny a riaditeľ Jungbunzlauer GmbH.

104 V odôvodnení č. 186 rozhodnutia Komisia uviedla, že Jungbunzlauer a Jungbunzlauer GmbH vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách spoločne vyhlásili, že za osobu, ktorej je rozhodnutie určené, má byť považovaný Jungbunzlauer GmbH. V tomto ohľade Komisia uviedla nasledujúcu úvahu:

„(187) … Predovšetkým, do druhého polroka 1993 bol Jungbunzlauer [GmbH] nielen dcérskou spoločnosťou zodpovednou za výrobu a distribúciu kyseliny citrónovej, ale takisto aj právnickou osobou poverenou riadením skupiny Jungbunzlauer ako celku. V roku 1993 bola zodpovednosť za riadenie skupiny presunutá na spoločnosť Jungbunzlauer AG, ktorú možno považovať za nástupcu Jungbunzlauer [GmbH] pri riadení skupiny Jungbunzlauer. Odvtedy je Jungbunzlauer [GmbH] 100 % dcérskou spoločnosťou skupiny, ktorá neurčuje autonómne svoje správanie na trhu, ale v podstate uplatňuje príkazy, ktoré jej udeľuje Jungbunzlauer AG, spoločnosť poverená správou skupiny.

(188) V časti obdobia skúmaného v tomto rozhodnutí sa Jungbunzlauer AG priamo zúčastňoval stretnutí kartelu, a to osobou svojho [prezidenta] generálneho [riaditeľa]. Preto je opodstatnený záver, že v každom okamihu, ktorý sa zohľadňuje v tomto rozhodnutí, sa právnická osoba poverená správou skupiny Jungbunzlauer ako celku aktívne a priamo zúčastňovala kartelu. Keďže predmetnou právnickou osobou bol práve Jungbunzlauer AG, musí byť považovaný za osobu, ktorej je toto rozhodnutie určené.“ [neoficiálny preklad]

105 Tieto údaje, akokoľvek strohé, poukazujú na podstatné okolnosti, ktoré Komisia zvážila pri zdôvodnení, prečo pripísala porušenie za obdobie do roku 1993 Jungbunzlaueru. Komisia totiž uviedla, že z dôvodu postúpenia úloh riadenia aktivít skupiny najmä na trhu s kyselinou citrónovou z Jungbunzlaueru GmbH na Jungbunzlauer usudzuje, že Jungbunzlauer je zodpovedný za porušenie v období pred reštrukturalizáciou skupiny v roku 1993.

106 Preto musí byť žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia zamietnutý.

B – O žalobnom dôvode založenom na chybách, čo sa týka osoby, ktorej je rozhodnutie určené

1. Tvrdenia účastníkov konania

107 Jungbunzlauer sa domnieva, že je nesprávne osobou, ktorej je rozhodnutie určené. V žalobe tvrdí, že rozhodnutie malo byť určené Jungbunzlauer GmbH. Uvádza, že v rámci skupiny práve táto spoločnosť vyrábala a distribuovala kyselinu citrónovú a že okrem toho bola do roku 1993 poverená riadením skupiny ako celku. Pokiaľ ide o obdobie po jeho vlastnom založení roku 1993 ako správcovskej spoločnosti, vo svojej replike zdôrazňuje, že aj po tomto roku vykonával „skutočné riadenie“ skupiny Jungbunzlauer Holding AG.

108 Na jednej strane, pokiaľ ide o obdobie po roku 1993, Jungbunzlauer v prvom rade pripomína, že od roku 1993 tak Jungbunzlauer GmbH, ako aj on sám boli dcérskymi spoločnosťami, ktoré 100 % ovládal Jungbunzlauer Holding AG, takže on sám nebol materskou spoločnosťou Jungbunzlaueru GmbH, ale iba sesterskou spoločnosťou.

109 Podľa Jungbunzlaueru sa preto Komisia nemôže platne dovolávať rozsudkov Súdneho dvora z 25. októbra 1983, AEG/Komisia (107/82, Zb. s. 3151, ďalej len „rozsudok AEG“, bod 50), a zo 16. novembra 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia (C‑286/98 P, Zb. s. I‑9925, ďalej len „rozsudok Stora“, bod 28), ktoré sa týkajú pripísania správania dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti. Tento vzťah medzi materskou a dcérskou spoločnosťou je totiž kvalitatívne odlišný od vzťahu, ktorý existoval medzi ním a spoločnosťou Jungbunzlauer GmbH, keďže Jungbunzlauer Holding AG ako spoločná materská spoločnosť mal v každom okamihu možnosť odobrať niektorej zo svojich dcérskych spoločností právo kontrolovať niektorú z jej sesterských spoločností.

110 Jungbunzlauer dodáva, že poskytoval iným spoločnostiam skupiny iba správcovské a poradenské služby týkajúce sa otázok politiky podniku, organizácie a finančného investovania. Jungbunzlauer vykonával svoje aktivity na podnet Jungbunzlauer Holding AG, ktorý kontroloval skupinu a ktorý ako jediný mal právo dávať spoločnostiam skupiny príkazy. Jungbunzlauer také vlastné právo voči rôznym spoločnostiam skupiny nemal a toto právo mal iba zverené ako „Treuhänder“ (mandatár) Jungbunzlauer Holding AG. Jeho vlastné aktivity sa naopak obmedzovali na to, že dával iným spoločnostiam skupiny k dispozícii služby osôb, ktoré zamestnával. Pokiaľ tieto osoby v osobitných prípadoch odovzdávali spoločnostiam skupiny (napríklad Jungbunzlauer GmbH) príkazy, nekonali tak v jeho vlastnom mene, ale ako zástupcovia spoločnosti Jungbunzlauer Holding AG.

111 Jungbunzlauer z toho vyvodzuje, že „skutočné riadenie“ záležitostí spoločnosti Jungbunzlauer Holding AG a skupiny ako celku bolo výlučne vecou tejto spoločnosti. To potvrdzuje rakúske právo spoločností uplatniteľné na Jungbunzlauer GmbH. Spoločnosť založená vo forme GmbH je totiž riadená svojimi orgánmi, teda konateľmi a dozornou radou, zatiaľ čo jej obchodná politika je s konečnou platnosťou definovaná valným zhromaždením, v rámci ktorého má v prejednávanom prípade Jungbunzlauer Holding AG ako jediný spoločník všetky hlasovacie práva.

112 V druhom rade Jungbunzlauer tvrdí, že aj po jeho založení v roku 1993 boli s výnimkou vedúceho zamestnanca Jungbunzlaueru, ktorý nastúpil do funkcie počas leta 1993, hlavnými účastníkmi diskusií osoby dlhodobo vykonávajúce riadiace funkcie v Jungbunzlauer GmbH. Navyše po založení Jungbunzlaueru v roku 1993 tieto osoby pokračovali vo vykonávaní svojich funkcií v Jungbunzlauer GmbH. Veľká väčšina aktivít tak patrila pod Jungbunzlauer GmbH. Tvrdenie Komisie, podľa ktorého niektoré z predmetných osôb vykonávali svoje funkcie v rámci skupiny, nie je v tejto súvislosti relevantné. Podľa Jungbunzlaueru mala Komisia prinajmenšom označiť rôzne spoločnosti skupiny, ktoré tieto osoby zamestnávali a ktorých zoznam sa nachádza v odpovedi na oznámenie o výhradách. Jungbunzlauer ako príklad uvádza, že je chybné tvrdiť, že páni H. a R. boli zamestnaní uňho alebo v spoločnosti Jungbunzlauer Holding AG.

113 V treťom rade sa Jungbunzlauer domnieva, že vzhľadom na priebeh správneho konania bolo vyumelkované pripisovať mu kartel. Uvádza totiž, že Komisia zaslala žiadosti o informácie zo 6. augusta 1997, 28. júla 1998 a 3. marca 1999 spoločnosti Jungbunzlauer GmbH a spolupráca, ktorá sa uskutočnila v rámci oznámenia o spolupráci, bola takisto vecou tejto spoločnosti.

114 Na druhej strane, pokiaľ ide o obdobie pred rokom 1993, Jungbunzlauer v prvom rade tvrdí, že do roku 1993 riadil skupinu Jungbunzlauer GmbH a Jungbunzlauer vtedy ani nevykonával činnosť. Podľa neho mu preto za obdobie pred rokom 1993 v žiadnom prípade nemožno pripisovať zodpovednosť za protisúťažné správanie.

115 V druhom rade Jungbunzlauer usudzuje, že rozsudky, ktorých sa Komisia dovoláva, sú irelevantné na podporu jej tézy o prenose zodpovednosti Jungbunzlauer GmbH za porušenie naňho. Zdôrazňuje, že vec, ktorá viedla k rozsudku Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia (40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 84 až 87), sa týkala právneho nástupníctva a že vec, ktorá viedla k rozsudku Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999, NMH Stahlwerke/Komisia (T‑134/94, Zb. s. II‑239, body 35 až 38), sa týkala prevzatia spoločnosti v úpadku.

116 V treťom rade sa Jungbunzlauer domnieva, že ho nemožno považovať za „hospodárskeho nástupcu“ Jungbunzlauer GmbH a že správanie tejto spoločnosti pred rokom 1993 mu nemožno pripisovať. To preukazuje okolnosť, že jeho vlastná úloha v rámci skupiny sa obmedzovala na poskytovanie služieb iným spoločnostiam uvedenej skupiny (pozri bod 110 vyššie). Takisto tvrdí, že Jungbunzlauer GmbH aj po roku 1993 pokračoval vo svojich aktivitách pozostávajúcich z výroby a predaja kyseliny citrónovej. Ak sa pritom Jungbunzlauer GmbH v tejto súvislosti niekoľkokrát obrátil na iné spoločnosti skupiny, tieto spoločnosti mali iba postavenie zástupcu. Politiku množstiev a cien zavádzal vždy Jungbunzlauer GmbH.

117 V štvrtom rade nie je pravda, že by páni B. a H. riadili Jungbunzlauer alebo konali v jeho mene. V každom prípade, pokiaľ ide o pána H., Jungbunzlauer uvádza, že nebol zamestnaný uňho, ale v iných spoločnostiach skupiny.

118 V piatom rade Jungbunzlauer zdôrazňuje, že má iba obmedzené finančné prostriedky.

119 Komisia zdôrazňuje, že sa opierala o informácie, ktoré poskytli Jungbunzlauer GmbH a sám Jungbunzlauer v priebehu správneho konania.

120 Pokiaľ ide o obdobie po roku 1993, Komisia sa domnieva, že z týchto informácií vyplýva, že Jungbunzlauer GmbH bol do roku 1993 poverený správou skupiny a v roku 1993 prevzal túto funkciu Jungbunzlauer, takže medzi týmito spoločnosťami existuje hospodárske nástupníctvo, pokiaľ ide o aktivity týkajúce sa kartelu. Skutočnosť, že žalobca bol iba sesterskou spoločnosťou Jungbunzlauer GmbH, tento záver nevyvracia. Komisia totiž zdôrazňuje, že Súdny dvor z miery účasti na imaní ustálene vyvodzuje, že materská spoločnosť je schopná určujúcim spôsobom ovplyvňovať hospodársku politiku svojej dcérskej spoločnosti, pokiaľ táto skutočnosť nie je spochybnená. Rozhodujúca však nie je miera účasti na imaní ako taká, ale možnosť, ktorú materskej spoločnosti poskytuje nato, aby vykonávala určujúci vplyv na hospodársku politiku dcérskej spoločnosti. Podľa Komisie pritom materská spoločnosť môže previesť na inú spoločnosť skupiny možnosť ovplyvňovať správanie jednej zo svojich dcérskych spoločností. Tak to bolo v prejednávanom prípade.

121 Pokiaľ ide o obdobie pred rokom 1993, Komisia sa domnieva, že z dôvodu vyššie uvedeného hospodárskeho nástupníctva týkajúceho sa úloh spojených so správou aktivít skupiny Jungbunzlauer na trhu s kyselinou citrónovou musí byť porušenie, ktorého sa dopustil Jungbunzlauer GmbH pred reštrukturalizáciou uskutočnenou v roku 1993, pripísané Jungbunzlaueru. Skutočnosť, že Jungbunzlauer pred rokom 1993 neexistoval a Jungbunzlauer GmbH po tomto roku neprestal existovať, nie je relevantná, ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa.

2. Posúdenie Súdom prvého stupňa

122 Z judikatúry vyplýva, že článok 81 ods. 1 ES tým, že podnikom zakazuje okrem iného uzatvárať dohody alebo sa zúčastňovať na zosúladených postupoch, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu, je určený hospodárskym jednotkám, ktoré sú tvorené súborom hmotných a osobných zložiek, ktoré môžu prispieť k spáchaniu porušenia uvedeného v tomto ustanovení (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Enichem Anic/Komisia, T‑6/89, Zb. s. II‑1623, bod 235).

123 V prejednávanom prípade žalobca nepopiera existenciu porušenia článku 81 ods. 1 ES. Naopak tvrdí, že Komisia mu nemala pripísať zodpovednosť za toto porušenie.

124 V tomto ohľade treba na úvod pripomenúť, že skupinu Jungbunzlauer až do roku 1993 riadil Jungbunzlauer GmbH, ktorý navyše takisto vyrábal kyselinu citrónovú, ale od reštrukturalizácie v roku 1993 všetky aktivity uvedenej skupiny vrátane aktivít týkajúcich sa trhu s kyselinou citrónovou riadil Jungbunzlauer ako správcovská spoločnosť a na čele tejto skupiny sa nachádzala holdingová spoločnosť, a to Jungbunzlauer Holding AG (pozri bod 102 vyššie).

125 Pokiaľ ide o obdobie po reštrukturalizácii skupiny Jungbunzlauer v roku 1993, je namieste poznamenať, že Jungbunzlauer, 100 % dcérska spoločnosť Jungbunzlauer Holding AG, bol sesterskou spoločnosťou Jungbunzlauer GmbH, a nie jej materskou spoločnosťou. V tejto súvislosti žalobca správne uvádza, že prípad prejednávanej veci je odlišný od vecí, ktoré viedli k judikatúre Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa (pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia, T‑354/94, Zb. s. II‑2111, bod 80, potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom Stora, už citovaným v bode 109 vyššie, body 27 až 29, ako aj rozsudok AEG, už citovaný v bode 109 vyššie, bod 50, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 1. apríla 1993, BPB Industries a British Gypsum/Komisia, T‑65/89, Zb. s. II‑389, bod 149), podľa ktorej je v podstate Komisia oprávnená predpokladať, že 100 % dcérska spoločnosť v zásade uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva vlastná materská spoločnosť, bez potreby overiť, či materská spoločnosť skutočne túto právomoc vykonávala.

126 Ako však vyplýva z odôvodnení rozhodnutia, Komisia sa v rozpore s tým, čo tvrdí žalobca, o taký predpoklad neopierala, ale naopak skúmala na základe odpovedí, ktoré poskytli Jungbunzlauer a Jungbunzlauer GmbH počas správneho konania, či sa porušenie má napriek vyššie analyzovanej štruktúre skupiny Jungbunzlauer pripísať Jungbunzlaueru.

127 V tomto ohľade je namieste poznamenať, že Jungbunzlauer GmbH v nadväznosti najmä na žiadosť o informácie, ktorú mu Komisia zaslala 3. marca 1999, v liste z 21. mája 1999 v rámci svojej spolupráce s Komisiou opísal štruktúru skupiny Jungbunzlauer a osobitne vyhlásil, že „riadenie skupiny zabezpeč[oval] Jungbunzlauer AG… ktorý ako správcovská spoločnosť riadi[l] podniky, ktoré ovláda[l] Jungbunzlauer Holding AG“.

128 Okrem toho Komisia 29. marca 2000 zaslala svoje oznámenie o výhradách Jungbunzlaueru. Vo svojej odpovedi na toto oznámenie o výhradách, ktorú Jungbunzlauer predložil 22. júna 2000 „v mene Jungbunzlauer GmbH“, sa Jungbunzlauer domnieval, že mu nemôže byť určený akýkoľvek akt týkajúci sa tohto konania. V tomto ohľade opísal organizačnú štruktúru skupiny Jungbunzlauer, pričom pripojil okrem iného schému. Žalobca uviedol, že Jungbunzlauer predstavuje iba správcovskú spoločnosť, ktorá riadi spoločnosti ovládané skupinou, na čele ktorej sa nachádza Jungbunzlauer Holding AG. Jungbunzlauer zato spresnil, že Jungbunzlauer GmbH „vykonáva činnosť“ na trhu s kyselinou citrónovou s výnimkou distribúcie tohto výrobku, ktorá je od roku 1993 zverená na účet Jungbunzlauer GmbH inej dcérskej spoločnosti Jungbunzlauer Holding AG, a to spoločnosti Jungbunzlauer International AG. Jungbunzlauer popritom spresnil, že „až do druhého polroka 1993 bolo riadenie ako celok zverené Jungbunzlauer [GmbH]“ a „od roka 1993 Jungbunzlauer AG… existuje ako správcovská spoločnosť“.

129 Na základe spoločných vyhlásení Jungbunzlaueru a spoločnosti Jungbunzlauer GmbH spomínaných v odôvodnení č. 187 rozhodnutia sa Komisia mohla právom domnievať, že od reštrukturalizácie skupiny Jungbunzlauer v roku 1993 sa aktivity Jungbunzlauer GmbH obmedzovali iba na výrobu kyseliny citrónovej, zatiaľ čo riadenie aktivít skupiny vrátane aktivít týkajúcich sa tohto výrobku bolo zverené Jungbunzlaueru, takže Jungbunzlauer GmbH neurčoval autonómne svoje správanie na trhu, ale v podstate uplatňoval príkazy, ktoré mu dával Jungbunzlauer. Komisia z toho totiž mohla platne vyvodiť, že materská spoločnosť spoločná pre Jungbunzlauer GmbH a Jungbunzlauer sa rozhodla zveriť Jungbunzlaueru úlohu riadiť aktivity skupiny ako celok, a teda aj aktivity spojené so správaním skupiny na trhu, ktorý bol predmetom kartelu, konkrétne na trhu s kyselinou citrónovou.

130 Komisia sa preto nedopustila chýb, keď dospela k záveru, že pokiaľ ide o obdobie po reštrukturalizácii skupiny Jungbunzlauer v roku 1993, porušenie sa má pripísať Jungbunzlaueru.

131 Pokiaľ ide o obdobie pred reštrukturalizáciou skupiny Jungbunzlauer v roku 1993, treba konštatovať, ako to Komisia urobila v odôvodnení č. 187 rozhodnutia, že do roka 1993 bol Jungbunzlauer GmbH zodpovedný nielen za aktivity skupiny na trhu s kyselinou citrónovou, ale takisto aj za riadenie aktivít skupiny ako celku. Táto úloha, ktorá pozostávala z riadenia aktivít skupiny vrátane aktivít týkajúcich sa trhu s kyselinou citrónovou, však bola v roku 1993 presunutá na Jungbunzlauer, ktorý sa tak stal hospodárskym nástupcom Jungbunzlauer GmbH, pokiaľ ide o správu aktivít skupiny.

132 Pritom skutočnosť, že spoločnosť neprestala existovať ako právny subjekt, nevylučuje, že vzhľadom na právo hospodárskej súťaže Spoločenstva môže dôjsť k prenosu časti aktivít tejto spoločnosti na inú, ktorá sa stáva zodpovednou za konanie, ktorého sa dopustila prvá spoločnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 356 až 359).

133 Komisia sa preto nedopustila chýb ani vtedy, keď usúdila, že pokiaľ ide o obdobie pred reštrukturalizáciou skupiny Jungbunzlauer v roku 1993, porušenie sa má pripísať Jungbunzlaueru.

134 Žalobný dôvod založený na chybách, čo sa týka osoby, ktorej je rozhodnutie určené, musí byť preto zamietnutý.

III – O závažnosti porušenia

135 Žalobca jednak usudzuje, že Komisia neposúdila správne konkrétny dopad kartelu na trh s kyselinou citrónovou a neuviedla dostatočné odôvodnenie v tomto ohľade. Okrem toho sa žalobca domnieva, že Komisia nedostatočne zohľadnila pomerne obmedzenú hospodársku silu žalobcu v pomere k ostatným dotknutým podnikom.

A – Čo sa týka existencie konkrétneho dopadu kartelu na trh

1. Úvod

136 Predovšetkým je namieste pripomenúť, že závažnosť porušení sa musí stanoviť v závislosti od početných faktorov, ako sú najmä osobitné okolnosti veci a jej kontext, a bez toho, aby bol stanovený záväzný alebo vyčerpávajúci zoznam kritérií, ktoré treba povinne vziať do úvahy (uznesenie Súdneho dvora z 25. marca 1996, SPO a i./Komisia, C‑137/95 P, Zb. s. I‑1611, bod 54; rozsudok Súdneho dvora zo 17. júla 1997, Ferriere Nord/Komisia, C‑219/95 P, Zb. s. I‑4411, bod 33, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 443). V tejto súvislosti možno konkrétny dopad kartelu na relevantný trh vziať do úvahy ako jedno z relevantných kritérií.

137 Vo svojich usmerneniach (bod 1 A prvý odsek) Komisia uviedla, že pri posudzovaní závažnosti porušenia berie do úvahy okrem povahy tohto porušenia a veľkosti relevantného geografického trhu aj „skutočný dosah [porušenia] na trh, tam, kde je ho možné merať“.

138 V prejednávanom prípade z odôvodnení č. 210 až 230 rozhodnutia vyplýva, že Komisia skutočne stanovila výšku pokuty určenú v závislosti od závažnosti porušenia tak, že zohľadnila tieto tri kritériá. V tejto súvislosti osobitne usúdila, že kartel mal „skutočný účinok“ na trh s kyselinou citrónovou (odôvodnenie č. 230 rozhodnutia).

139 Pritom podľa Jungbunzlaueru Komisia v tejto súvislosti neposúdila správne konkrétny dopad kartelu na trh s kyselinou citrónovou a neuviedla dostatočné odôvodnenie v tomto ohľade.

2. O existencii chýb v posúdení

140 Podľa Jungbunzlaueru sa Komisia dopustila viacerých chýb v posúdení, ktoré ovplyvňujú výpočet výšky pokút.

a) O tom, že Komisia zvolila chybný prístup, aby preukázala, že kartel mal konkrétny dopad na trh

Tvrdenia účastníkov konania

141 Jungbunzlauer Komisii vytýka, že nepreukázala konkrétny dopad kartelu na trh a že preniesla dôkazné bremeno na dotknuté podniky. Pritom je úlohou Komisie, aby tento dôkaz predložila, pokiaľ sa ho rozhodla zohľadniť pri stanovení pokút (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Cascades/Komisia, T‑308/94, Zb. s. II‑925, bod 180 a nasl., a z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 4863).

142 Požiadavky na dokazovanie nemôžu byť v tejto súvislosti menej prísne ako pri iných skutkových zisteniach: pochybnosť je v prospech dotknutých podnikov („in dubio pro reo“). V dôsledku toho Jungbunzlauer usudzuje, že ak Komisiou zistené okolnosti môžu mať iné presvedčivé vysvetlenie ako to, ktoré si Komisia osvojila, nie sú splnené požiadavky, ktoré sa na ňu kladú pri správe dokazovania (rozsudok Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný v bode 115 vyššie; rozsudky Súdneho dvora zo 14. februára 1978, United Brands/Komisia, 27/76, Zb. s. 207, bod 267, a z 28. marca 1984, CRAM/Komisia, C‑29/83 a C‑30/83, Zb. s. 1679, bod 20).

143 Jungbunzlauer tvrdí, že z odôvodnení č. 211, 213, 216, 218 a 226 rozhodnutia vyplýva, že Komisia namiesto toho, aby predložila dôkaz o existencii účinkov kartelu na trh, vyvodila z existencie kartelu jestvovanie jeho účinkov na trh. Taká úvaha pritom predstavuje začarovaný kruh, pretože ak by bola správna, každý kartel by nevyhnutne mal účinky na trh a skúmanie Komisie by nebolo potrebné. Zo samotnej praxe Komisie však vyplýva, že existujú kartely, ktoré nemajú žiaden účinok na trh, čo potvrdzujú usmernenia (bod 3) a judikatúra Súdu prvého stupňa (rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 141 vyššie, bod 4863 a nasl.).

144 Komisia nespochybňuje, že kritériá uskutočňovania a konkrétny dopad kartelu na relevantný trh sa nesmú zamieňať a že jej úlohou je predložiť dôkazy v tomto ohľade. Podľa nej však v prejednávanom prípade nepresunula dôkazné bremeno, ale vykonala právne dostatočné dokazovanie.

Posúdenie Súdom prvého stupňa

145 Vzhľadom na výhrady, ktoré Jungbunzlauer formuloval, čo sa týka samotného prístupu, ktorý Komisia zvolila, aby preukázala, že kartel mal konkrétny dopad na trh s kyselinou citrónovou, je pred vyslovením sa o dôvodnosti tvrdení, ktorých sa Jungbunzlauer dovoláva, opodstatnené zhrnúť Komisiou vypracovanú analýzu, ako vyplýva z odôvodnení č. 210 až 228 rozhodnutia.

– Zhrnutie analýzy vypracovanej Komisiou

146 Komisia predovšetkým poznamenala, že „porušenia sa dopustili podniky, ktoré počas posudzovaného obdobia predstavovali viac ako 60 % celosvetového trhu a 70 % európskeho trhu s kyselinou citrónovou“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 210 rozhodnutia).

147 Komisia ďalej uviedla, že „vzhľadom na to, že tieto dohody boli efektívne uskutočňované, mali skutočné účinky na trh“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 210 rozhodnutia). V odôvodnení č. 212 rozhodnutia Komisia odkázala na časti rozhodnutia týkajúce sa opisu skutkového stavu a zopakovala svoje tvrdenie, podľa ktorého boli dohody kartelu „úzkostlivo uskutočňované“, a dodala, že „jeden z účastníkov vyhlásil, že ‚bol prekvapený úrovňou formálnosti a organizácie, akú účastníci dosiahli, aby dospeli k tejto dohode‘“. Rovnako v odôvodnení č. 216 rozhodnutia poznamenala, že „vzhľadom na predchádzajúce úvahy a úsilie, ktoré každý účastník vynaložil na komplexnú organizáciu kartelu, nemožno pochybovať o účinnosti jeho uskutočňovania“.

148 Komisia sa okrem toho domnievala, že nie je nevyhnutné „presne vyčísliť rozsah, v akom sa tieto ceny líšia od cien, ktoré by sa mohli uplatňovať, pokiaľ by tieto dohody neexistovali“ [neoficiálny preklad] (odôvodnenie č. 211 rozhodnutia). Komisia totiž tvrdila, že „tento rozsah nemožno vždy vypočítať spoľahlivým spôsobom: určitý počet vonkajších faktorov môže súbežne ovplyvniť vývoj cien výrobku, čo robí akýkoľvek záver o pomernom význame všetkých možných príčin extrémne obťažným“ (tamže). V odôvodnení č. 213 rozhodnutia však opisuje vývoj cien kyseliny citrónovej od marca 1991 do roku 1995, pričom v podstate poznamenáva, že medzi marcom 1991 a polovicou roka 1993 vzrástli ceny kyseliny citrónovej o 40 % a po tomto čase sa v podstate udržiavali na tejto úrovni. Takisto v odôvodneniach č. 214 a 215 rozhodnutia pripomína, že členovia kartelu určili predajné kvóty a dohodli sa na informačných, dozorných a kompenzačných mechanizmoch a aplikovali ich, aby zabezpečili uplatňovanie kvót.

149 V odôvodneniach č. 217 až 228 rozhodnutia Komisia napokon zhrnula, analyzovala a odmietla tvrdenia, ktoré uvádzali dotknuté strany v priebehu správneho konania, vrátane tvrdení, ktoré uviedol Jungbunzlauer. V odôvodnení č. 226 rozhodnutia tak Komisia nasledujúcimi slovami usúdila, že tvrdenia predložené dotknutými stranami nemožno prijať:

„Vysvetlenia zvýšenia cien v rokoch 1991-1992, ktoré poskytli ADM, [H & R] a Jungbunzlauer, môžu byť do istej miery platné, ale nepreukazujú presvedčivo, že uskutočnenie kartelu nemohlo hrať žiadnu úlohu pri cenových výkyvoch. Aj keď opísané javy sa môžu vyskytovať, ak kartel neexistuje, presne sa zhodujú práve s jeho existenciou. Zvýšenie cien kyseliny citrónovej o 40 % za štrnásť mesiacov nemožno vysvetľovať čisto konkurenčnou reakciou, ale treba ho vykladať vo svetle dohôd, ktoré účastníci medzi sebou uzavreli, aby koordinovali zvýšenia cien a rozdelili si podiely na trhu, ako aj zaviedli systém informovania a dozoru. Všetky tieto okolnosti prispeli k úspešnému zvýšeniu cien“ [neoficiálny preklad].

150 Rovnako v odôvodnení č. 228 rozhodnutia Komisia odpovedala na tvrdenia, ktoré predložil Jungbunzlauer, takto:

„Postupné zníženie celkového ‚podielu na trhu‘ kartelu z počiatočných približne 70 % na 52 % v roku 1994, ktoré Jungbunzlauer zdôrazňuje, celkom iste ilustruje ťažkosti, s ktorými účastníci kartelu zápasili, aby udržali ceny nad ich konkurenčnou úrovňou. Nepreukazuje však, že protiprávny postup nemal účinok na trh. Naopak, prudké zvýšenie dovozov z Číny od roku 1992 ukazuje, že členovia kartelu sa neprispôsobili cenovým tlakom, ktoré predstavovali tieto dovozy, ako by to urobili normálne.“ [neoficiálny preklad]

– Posúdenie

151 Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa znenia bodu 1 A prvého odseku usmernení Komisia pri svojom výpočte pokuty v závislosti od závažnosti porušenia berie do úvahy okrem iného „skutočný dosah [porušenia] na trh, tam, kde je ho možné merať“.

152 V tomto ohľade je namieste analyzovať presný význam slovného spojenia „tam, kde je ho [teda konkrétny dopad] možné merať“. Osobitne ide o určenie, či v zmysle tohto slovného spojenia Komisia môže brať do úvahy konkrétny dopad porušenia v rámci svojho výpočtu pokút iba vtedy, ak – a v rozsahu, v akom – je schopná tento dopad vyčísliť.

153 Ako Komisia správne poznamenala, skúmanie dopadu kartelu na trh so sebou nevyhnutne prináša uchýlenie sa k domnienkam. V tejto súvislosti musí Komisia najmä skúmať, aká by bola cena relevantného výrobku, pokiaľ by kartel neexistoval. Pritom pri skúmaní príčin skutočného vývoja cien je problematické uvažovať o podiele, ktorý zodpovedá každej z týchto príčin. Treba brať do úvahy objektívnu okolnosť, že vzhľadom na cenový kartel sa účastníci vzdali práve svojej voľnosti konkurovať si cenami. Hodnotenie pôsobenia vyplývajúceho z iných faktorov, ako táto dobrovoľná zdržanlivosť účastníkov kartelu, je tak nevyhnutne založené na rozumnej pravdepodobnosti, ktorú nemožno s presnosťou vyčísliť.

154 Preto pokiaľ nemá byť bod 1 A prvý odsek usmernení zbavený svojho potrebného účinku, nemožno Komisii vytýkať, že sa opierala o konkrétny dopad kartelu na trh, ktorý má protisúťažný cieľ, akým je kartelová dohoda o cenách alebo o kvótach, bez toho, aby tento dopad vyčíslila alebo aby v tomto ohľade predložila číselné posúdenie.

155 Preto sa musí konkrétny dopad kartelu na trh považovať za dostatočne preukázaný, ak je Komisia schopná predložiť konkrétne a vierohodné indície, ktoré s primeranou pravdepodobnosťou naznačujú, že kartel mal dopad na trh.

156 V prejednávanom prípade z analýzy vypracovanej Komisiou (pozri body 146 až 150 vyššie) vyplýva, že pre záver o existencii „skutočného účinku“ kartelu na trh sa opierala o dve indície. Na jednej strane sa totiž dovolávala skutočnosti, že členovia kartelu úzkostlivo uskutočňovali dohody kartelu (pozri najmä odôvodnenia č. 210, 212, 214 a 215, spomínané v bodoch 147 a 148 vyššie) a títo členovia počas posudzovaného obdobia predstavovali viac ako 60 % celosvetového trhu a 70 % európskeho trhu s kyselinou citrónovou (odôvodnenie č. 210 rozhodnutia, citované v bode 146 vyššie). Na druhej strane sa domnievala, že údaje, ktoré dotknuté strany poskytli v priebehu správneho konania, preukazujú určitú zhodu medzi cenami, ktoré určil kartel, a cenami, ktoré členovia kartelu skutočne praktizovali na trhu (odôvodnenie č. 213 rozhodnutia, citované v bode 148 vyššie).

157 Hoci je pravda, že výrazy po