NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prednesené 27. októbra 2005 1( )

Vec C‑339/04

Nuova società di telecomunicazioni SpA

proti

Ministero delle Comunicazioni

a

ENI SpA

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Consiglio di Stato (Talianska republika)]

„Telekomunikácie – Smernica 97/13/ES – Pôsobnosť – Siete na súkromné používanie, pri ktorých nie sú splnené podmienky slobodnej hospodárskej súťaže – Neuplatniteľnosť smernice na také siete“

1. Pozadím prejudiciálnych otázok, ktoré v tejto veci položil Consiglio di Stato (Taliansko), je postupný proces liberalizácie telekomunikácií v Spoločenstve, ktorý ruší vnútroštátne hranice a odstraňuje prekážky slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby.

2. Vnútroštátny súd sa konkrétne pýta, či sa smernica Európskeho Parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997 o spoločnom rámci pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie v oblasti telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad]( ) vzťahuje aj na operátorov, ktorí prevádzkujú sieť na súkromné používanie, a či títo operátori môžu mať prospech z obmedzenia právomoci členských štátov na ukladanie poplatkov za tieto licencie zavedeného touto smernicou.

I – Právny rámec Spoločenstva

A – Liberalizácia telekomunikácií v Európskom spoločenstve

3. V posledných dvoch desaťročiach minulého storočia sa elektronické komunikácie stali jednou z hybných síl hospodárstva; inštitúcie Spoločenstva sa ich rozhodli podporiť, a to podporením v tomto odvetví liberalizácie.( )

4. Na tento účel postupovali inštitúcie dvomi smermi: spružnením trhov a zosúladením vnútroštátnych predpisov.

5. Východiskom pre prvý smer bola smernica Komisie 90/388/EHS z 28. júna 1990 o súťaži na trhoch pre telekomunikačné služby [neoficiálny preklad]( ), ktorá bola niekoľkokrát zmenená a doplnená( ). Tento súbor právnych predpisov bol zrušený a nahradený smernicou Komisie 2002/77/ES zo 16. septembra 2002 o hospodárskej súťaži na trhoch elektronických komunikačných sietí a služieb( ).

6. V rámci druhého smeru si odstránenie prekážok vyžadovalo zosúladenie podmienok pre prístup do sietí a ich používanie, čo bolo dôvodom schválenia smernice Rady 90/387/EHS z 28. júna 1990( ), zmenenej a doplnenej v oblasti hospodárskej súťaže smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/51/ES zo 6. októbra 1997( ). Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002( ), ktorá nahradila predchádzajúce smernice, posilňuje snahu o zosúladenie právnych a technických predpisov.

B – Smernica 97/13

1. Ustanovenia v oblasti oprávnení

7. Ako som už uviedol v návrhoch prednesených vo veci ISIS Multimedia a Firma 02 (bod 5)( ), táto želaná flexibilita neznamenala, že členské štáty budú zbavené svojich vlastných kontrolných právomocí, ktorými disponovali prostredníctvom príslušných postupov udeľovania oprávnení. Komisia sama uviedla, že tieto postupy predstavujú základný spôsob vytvárania spravodlivých podmienok pre rozvoj hospodárskej súťaže prostredníctvom uplatňovania spoločných zásad udeľovania licencií.( )

8. V návrhoch Albacom a Infostrada( ) som uviedol, že smernica 97/13 tejto požiadavke zodpovedá, keďže na tento účel upravila jednotný rámec založený na zásadách proporcionality, transparentnosti a zákazu diskriminácie, ktorého cieľom je zriadiť regulačný rámec zlučiteľný so slobodou usadiť sa a slobodným poskytovaním služieb (odôvodnenia č. 1, 2, 4 a 11; článok 3 ods. 2).

9. V tomto zmysle sú preto určujúcimi zásadami právnej úpravy zavedenej smernicou slobodné poskytovanie telekomunikačných služieb a liberalizácia prevádzkovania sietí. Cieľom zákonodarcu Spoločenstva bolo umožniť distribúciu a využívanie týchto služieb bez obmedzení alebo tam, kde je to vhodné, v súlade so „všeobecnými oprávneniami“( ), obmedziac tak udeľovanie „individuálnych licencií“( ) len ako výnimky zo všeobecných oprávnení alebo doplnenia k nim (odôvodnenia č. 7 a 13; článok 3 ods. 3 a článok 7). V oboch prípadoch ide o druhy „povolení“( ).

10. V snahe o implementáciu tohto favor libertatis (liberalizačného pravidla) smernica neobmedzuje počet individuálnych licencií, ktoré môžu členské štáty udeliť, s výnimkou prípadov, ak je to nevyhnutné na zabezpečenie efektívneho využitia rádiových frekvencií alebo zabezpečenie existencie dostatočného počtu čísel. Preto v zásade každý podnik, ktorý splní členským štátom stanovené podmienky, má právo takú licenciu získať (článok 10 ods. 1 a článok 9 ods. 3).

2. Daňové ustanovenia

11. Články 6 a 11 smernice sledujú rovnaký smer podpory rozvoja hospodárskej súťaže na telekomunikačnom trhu a ukladania podnikom len nevyhnutných obmedzení alebo poplatkov( ), rešpektujúc tak zásadu proporcionality. Uvedené články sú nazvané „Poplatky za konania týkajúce sa všeobecných oprávnení“ [neoficiálny preklad] a „Poplatky za konania týkajúce sa individuálnych licencií“ [neoficiálny preklad].

12. „Článok 6

…

Bez toho, aby boli dotknuté povinnosti súvisiace s finančnými príspevkami určenými na poskytovanie univerzálnej služby v zmysle prílohy, členské štáty dbajú na to, aby účelom poplatkov uložených podnikom v rámci postupov udeľovania oprávnení bolo výlučne pokrytie administratívnych nákladov spojených s udeľovaním, správou, kontrolou a uplatňovaním príslušných všeobecných oprávnení. Tieto poplatky musia byť vhodným a dostatočne podrobným spôsobom uverejnené tak, aby informácie o nich boli ľahko prístupné.“ [neoficiálny preklad]

13. „Článok 11

…

1. Členské štáty dbajú na to, aby účelom poplatkov uložených podnikom v rámci povoľovacích konaní bolo výlučne pokrytie administratívnych nákladov spojených s udeľovaním, správou, kontrolou a uplatňovaním príslušných individuálnych povolení. Poplatky za individuálne povolenia sú úmerné množstvu vynaloženej práce a musia byť uverejnené vhodným a dostatočne podrobným spôsobom tak, aby boli ľahko prístupné.

2. Bez toho, aby bolo dotknutý odsek 1, v prípade obmedzených zdrojov môžu členské štáty oprávniť svoje národné regulačné orgány na uloženie poplatkov, aby sa tak zohľadnila potreba zabezpečenia optimálneho využitia týchto zdrojov. Tieto poplatky musia byť nediskriminačné a musia zohľadňovať potrebu podpory vývoja inovačných služieb a rozvoja hospodárskej súťaže.“ [neoficiálny preklad]

II – Talianska právna úprava

A – Stav pred liberalizáciou trhu

14. Codice postale e delle telecomunicazioni (kódex pôšt a telekomunikácií) z roku 1973( ) ustanovil, že telekomunikačné služby patria štátu, hoci aj pripustil, aby sa nepriamo prevádzkovali v rámci režimu koncesie (články 1, 4 a 183).

15. Tento predpis spolu s prevádzkovaním sietí na verejné používanie upravil prevádzkovanie súkromných sietí pre vlastnú potrebu majiteľa, ktoré tiež podliehali udeleniu koncesie (články 183 a 213), pričom článok 214 odkazoval na systémy určené na podporu spoločností poskytujúcich verejné služby.

B – Právna úprava po liberalizácii v sektore

16. Po začatí procesu v Európskom spoločenstve, o ktorom som už hovoril, stanovil decreto legge (zákonný dekrét) č. 545 z 23. októbra 1996( ) povinnosť zosúladenia talianskej právnej úpravy s právnou úpravou Spoločenstva a najmä so smernicou 96/19. Tento predpis bol so zmenami a doplneniami zmenený na zákon č. 650 z 23. decembra 1996( ).

17. Nová právna úprava zrušila výlučné a špeciálne práva a každému podniku priznala možnosť poskytovať telekomunikačné služby a zriaďovať telekomunikačné siete, pričom však táto činnosť podliehala povoleniu správneho orgánu. Tento prístup bol potvrdený v článku 4 v ods. 1 a 2 zákona č. 249 z 31. júla 1997( ), ktorým sa zriaďuje zodpovedný orgán pre oblasť telekomunikácií a ustanovujú normy telekomunikačného systému a rozhlasového a televízneho vysielania.

18. Decreto del presidente della Repubblica (dekrét prezidenta Talianskej republiky) č. 318 z 19. septembra 1997( ) vykonal ohlásené zosúladenie talianskeho práva s právnym poriadkom Spoločenstva a nadobudol účinnosť 1. januára 1999.

1. Povolenia a ich daňové účinky

19. Postupy udeľovania všeobecných oprávnení a individuálnych licencií sú upravené v článku 6 citovaného dekrétu z roku 1997, ktorého odseky 5, 20 a 21 obsahujú pravidlá vyberania poplatkov štátom:

„5. Poplatok požadovaný od podnikov za konanie týkajúce sa všeobecného oprávnenia pokrýva výlučne administratívne náklady spojené s vybavením, ako aj s kontrolou správy služby a dodržiavania podmienok stanovených v príslušných licenciách...

…

20. Poplatok požadovaný od podnikov za konania týkajúce sa individuálnych licencií je výlučne určený na pokrytie administratívnych nákladov spojených s vybavením, kontrolou správy služby a zachovávania podmienok stanovených v príslušných licenciách; tým nie sú dotknuté poplatky spojené s finančnými povinnosťami za poskytovanie univerzálnych služieb podľa článku 3...

…

21. V prípade použitia obmedzených zdrojov má orgán právomoc uložiť poplatky, ktoré sú tiež určené na zabezpečenie optimálneho využitia týchto zdrojov, pričom prihliada na príslušné obchodné hľadiská. Tieto poplatky musia byť nediskriminačné a musia zohľadňovať najmä potrebu podpory vývoja inovačných služieb a rozvoja hospodárskej súťaže…“.

20. V týchto troch prípadoch sa výška poplatkov určí v osobitnom rozhodnutí orgánu zriadeného zákonom č. 249 z roku 1997 uverejnenom v súlade s platnou právnou úpravou a článkom 19 ods. 3 písm. b) dekrétu č. 318 z roku 1997( ).

2. Uplatňovanie na súkromné koncesie

21. Článok 21 tohto dekrétu rozšíril nový režim na siete určené na súkromné používanie. Článok 20 zákona č. 448 z roku 1998 (odsek 4) ho zrušil, pričom ustanovil prijatie nariadenia upravujúceho telekomunikácie na súkromné používanie a druhého ustanovenia týkajúceho sa poplatkov v súlade s kritériami uvedenými v článku 6 ods. 20 a 21 dekrétu č. 318 z roku 1997 v rozsahu nie menšom, ako bol povinný na rok 1998, zvýšenom o percento plánovanej miery inflácie (odseky 5 a 6). Medzitým sa mal naďalej uplatňovať kódex pôšt a telekomunikácií (odsek 7).

22. Článok 4 ods. 6 zákona č. 249 z roku 1997 uložil spoločnostiam poskytujúcim verejné služby, ktoré použili takéto súkromné siete pre vlastné potreby, povinnosť založiť oddelenú spoločnosť na výkon všetkých činností v tomto sektore a v tejto súvislosti zaplatiť povinné poplatky v zmysle článku 20 zákona č. 448 z roku 1998.

III – Skutkový stav a prejudiciálne otázky

23. Počas dlhého obdobia bola Ente Nazionale Idrocarburi (ďalej len „ENI“), spoločnosti oprávnenej poskytovať verejné služby výroby a distribúcie energie z uhľovodíkových palív a zemného plynu, zverená koncesia na rádiové frekvencie pre jej vnútorné potreby podľa článkov 213 a 214 kódexu pôšt a telekomunikácií na účely zaručenia bezpečnosti a správy vlastných zariadení a personálu, pričom tá na uvedený účel zaviedla a rozšírila komplexnú sieť mobilných zariadení, vysielačov a základňových staníc.

24. Ročný poplatok za koncesiu bol 26 miliárd ITL.

25. V zmysle článku 4 ods. 6 zákona č. 249 z roku 1997 založila ENI v decembri toho istého roka prostredníctvom spoločnosti, ktorú sama kontrolovala, spoločnosť Nuova Società di Telecomunicazioni SpA (ďalej len „NST“), aby jej zverila správu telekomunikačnej siete súvisiacej s jej podnikateľskou činnosťou.

26. Dňa 12. júna 1998 Ministro delle Comunicazioni (minister komunikácií) udelil na základe dekrétu prezidenta Talianskej republiky (decreto del presidente della Repubblica) č. 318 z roku 1997 spoločnosti NST individuálnu licenciu na poskytovanie telekomunikačných služieb pre verejnosť vo vnútroštátnom rozsahu, ktorej predmetom bola pevná prenosová sieť, ktorá už bola pridelená ENI, s vylúčením mobilných systémov. Za posledné uvedené systémy NST zaplatila poplatok za koncesiu na súkromné používanie (2 107 190 398 ITL), pričom za používanie pevnej siete zaplatila poplatok týkajúci sa individuálnej licencie, vypočítaný v zmysle vyhlášky ministerstva (decreto ministeriale) z 5. februára 1998 (1 328 838 000 ITL).

27. Dňa 30. júna 1998 kúpila NST spoločnosť Albacom, v ktorej mala ENI 35 % obchodný podiel.

28. Dňa 26. februára 1999 uvedený minister vyzval NST a ENI, aby okrem súm vyberaných za individuálnu licenciu zaplatili poplatok za tento rok za vyššie uvedenú koncesiu na súkromné používanie vrátane pevných pripojení, a teda vrátane frekvencií siete určenej pre spotrebiteľov vo všeobecnosti. Podľa príslušného talianskeho orgánu sa činnosťou NST podporuje ENI, a teda uvedené systémy, ktoré patria štátu, sa používajú na obmedzené a osobitné účely, takže v jej podnikateľskej činnosti existuje verejná služba popri súkromnom používaní.( )

29. NST napadla toto opatrenie pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio), ktorý jej žalobu zamietol rozsudkom z 26. augusta 2002.

30. Consiglio di Stato (Štátna rada) ako odvolací orgán prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Je vnútroštátny režim – ukladajúci spoločnostiam vykonávajúcim činnosť vo verejnom záujme, ktoré v minulosti pre vlastnú potrebu a na základe spoplatnenej koncesie zriadili telekomunikačné siete, aby založili oddelenú spoločnosť na výkon všetkých činností v sektore telekomunikácií, – ktorý stanovuje, že táto oddelená spoločnosť, takisto oprávnená na výkon činnosti vo verejnom záujme, musí počas prechodného obdobia zaplatiť dodatočný poplatok za používanie telekomunikačnej siete materskou spoločnosťou v súlade so zásadami, na ktorých je založená smernica 97/13?“

31. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd pýta:

„Je vnútroštátny právny predpis, ktorý (prechodne) stanovuje druhý dodatočný poplatok, splatný za činnosť vykonávanú v prospech materskej spoločnosti a primeraný sumám, ktoré materská spoločnosť zaplatila za skoršej právnej úpravy v rámci režimu výhradného práva, ktorý rozlišoval medzi koncesiou na telekomunikačný systém určený na verejné používanie a koncesiou na telekomunikačný systém určenou na súkromné používanie, v súlade s právom Spoločenstva [ako ho vyložil Súdny dvor] v rozsudku z 18. septembra 2003 [Albacom a Infostrada (C 292/01 a C 293/01, Zb. s. I 9449)]?“

IV – Konanie pred Súdnym dvorom

32. V rámci tohto prejudiciálneho konania predložili písomné pripomienky spoločnosť žalujúca v konaní vo veci samej, talianska vláda a Komisia, pričom ich zástupcovia sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 28. septembra 2005, aby svoje tvrdenia predniesli ústne.

V – Posúdenie prejudiciálnych otázok

A – Vymedzenie sporu

33. Na to, aby Consiglio di Stato spor vyriešil, je potrebné zjednodušiť diskusiu a odstrániť skutkové a právne okolnosti, ktoré bránia pochopeniu jadra diskusie.

34. Vnútroštátny súd vo svojom uznesení o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza okolnosti, o ktorých musí rozhodnúť bez toho, aby v tejto súvislosti čokoľvek spochybnil. Podľa toho, čo opisuje, v rámci postupného prechodu od uzavretého telekomunikačného trhu k trhu riadenému slobodnou hospodárskou súťažou, ktorý si želá právo Spoločenstva, založila ENI – spoločnosť, ktorá mala monopol nad výrobou a dodávkami uhľovodíkových palív a ktorá pre svoju potrebu prevádzkovala vlastnú sieť – dcérsku spoločnosť (NST), aby naďalej používala sieť v súlade s talianskou právnou úpravou; túto spoločnosť, ktorá zároveň pôsobila na trhu otvorenom pre verejnosť, o niečo neskôr kúpila tretia spoločnosť (Albacom), ktorá poskytuje ENI telematické služby, ktoré v minulosti patrili do koncesie na súkromné používanie.

35. Tento stručný výklad skutkového stavu, ktorý vyplýva z uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, objasňuje, že prvou otázkou sa Consiglio di Stato obmedzuje na spochybnenie zlučiteľnosti smernice 97/13 a vnútroštátneho predpisu, ktorý ukladá oddelenej spoločnosti vlastniacej zároveň licenciu na poskytovanie verejnej telekomunikačnej služby, aby počas prechodného obdobia zaplatila dodatočný poplatok za postúpenie siete materskej spoločnosti bez vymedzenia povahy tohto vzťahu a vyriešenia záväzkov existujúcich medzi spoločnosťami. Preto sa javí, že pripomienky, ktoré talianska vláda a NST venujú vo svojich vyjadreniach týmto dvom hľadiskám, sú irelevantné.

36. Podľa Komisie je potrebné spresniť, či sa uvedená smernica vzťahuje tiež na individuálne licencie udelené na súkromné používanie sietí. Tento prístup k podstate sporu, ktorý ponecháva bokom osobitosti sporu vo veci samej, sa viac približuje k predmetu prejudiciálneho konania. Dal by sa však ešte viac upresniť, pretože kvalifikácia tohto oprávnenia ako „individuálnej licencie“ (ktoré ENI v minulosti na takéto používanie vlastnila a ktoré bolo naďalej možné používať prostredníctvom NST a následne spoločnosti Albacom) predpokladá preskúmanie talianskej právnej úpravy, ktoré do právomoci Súdneho dvora nepatrí.

37. Vnútroštátny súd potrebuje v skutočnosti vedieť, či využívanie telekomunikačnej siete na súkromné používanie patrí do rámca pôsobnosti smernice 97/13 bez ohľadu na povahu oprávnenia, o ktoré sa opiera. V tejto súvislosti je potrebné zachovať presnosť použitých pojmov.

B – Upresnenie terminológie

38. Zo súdnych písomností vyplýva určitý lexikálny zmätok. Hovorí sa v nich o telekomunikačných sieťach a službách, o ich vytvorení a prístupe k jedným aj druhým, ktoré sú nejasne označované ako „verejné“ alebo „súkromné“, akoby sa tieto pojmy vo všeobecnosti používali s tým istým významom.

39. Na užitočné zodpovedanie prejudiciálnej otázky je potrebné tieto pojmy upresniť.

40. „Telekomunikačnou sieťou“ sa rozumejú prenosové systémy, a kde je to potrebné, zariadenie na prepájanie alebo smerovanie a iné prostriedky, ktoré umožňujú prenos signálov medzi definovanými koncovými bodmi po drôte, rádiovými, optickými alebo inými elektromagnetickými prostriedkami.( )

41. Naopak, „telekomunikačné služby“ znamenajú služby, ktoré pozostávajú z prenosu a smerovania signálov v sieťach.( )

42. Druhý uvedený pojem sa môže označiť ako verejný alebo súkromný, podľa rozsahu ponuky( ), pričom prvý prívlastok je vyhradený sieťam, ktoré poskytujú služby prístupné užívateľom bez rozdielu.( ) Smernica 97/33 osvetľuje tento problém tak, že v odôvodnení č. 5 na konci uvádza, že „pojem ,verejný‘ sa nevzťahuje ani na vlastníctvo, ani na obmedzený počet ponúk označených ako ,verejné siete‘ alebo ,verejné služby‘, ale vzťahuje sa na každú sieť alebo službu otvorenú pre verejnosť alebo sprístupnenú tretím osobám“ [neoficiálny preklad].

43. Stručne povedané, sieť v súkromných rukách môže byť verejná, keď ponúka služby takejto povahy, ktoré sú otvorené všetkým spotrebiteľom.

44. V tejto súvislosti si úloha zistiť, či sa smernica 97/13 týka iba tohto druhu sietí, alebo sa uplatní tiež na siete vyhradené na súkromné používanie, vyžaduje preskúmanie cieľov, ktoré zákonodarca pridelil právnej úprave Spoločenstva v tomto sektore.

C – Teleologický výklad smerníc o telekomunikáciách

45. Smer vyjadrený v smerniciach 90/387 a 90/388 odzrkadľoval úmysel zriadiť spoločný trh telekomunikácií, pričom sa mu zaručí voľný obeh bez iných obmedzení okrem tých, ktoré sú nevyhnutné vo verejnom záujme. Cieľom bolo vytvoriť trh spôsobilý hospodárskej súťaže pre operátorov, ako aj pre zákazníkov.( )

46. Keďže sa vychádzalo z veľmi odlišných stavov, ktoré tvorili výlučné a špeciálne práva pre určité podniky( ), zdalo sa, že je vhodné podporiť postupný proces liberalizácie, ktorý sa po prechodných obdobiach týkajúcich sa poskytovania služieb a infraštruktúry skončil 1. januára 1998.( )

47. V tomto rozbúrenom mori sa pohybuje smernica 97/13, ktorá má podľa citovaného rozsudku Albacom a Infostrada za cieľ uľahčiť prístup nových operátorov na trh tým, že sa obmedzí právomoc štátu ukladať podnikom finančné poplatky za koncesie týkajúce sa oprávnení (body 35 a 36).

48. V tomto zmysle môžu členské štáty pri vydávaní všeobecného oprávnenia alebo individuálnej licencie ukladať iba poplatky upravené v smernici (body 28, 47 a 50 návrhov prednesených vo veciach Albacom a Infostrada, už citovaných).

49. Toto je význam rozsudku Albacom a Infostrada, v ktorom sa uvádza, že smernici 97/13 odporuje akákoľvek vnútroštátna právna úprava, ktorá majiteľovi oprávnenia ukladá, aby zaplatil rôzne dodatočné poplatky okrem poplatkov uvedených v jej článkoch 6 a 11( ), a to iba preto, že také oprávnenie vlastní.

50. Ak sa však oprávnenie vzťahuje celkom alebo sčasti na používanie telekomunikačnej siete na súkromné účely, v rámci ktorého neexistujú ani súťažitelia, ani slobodná hospodárska súťaž a pri ktorom majiteľ oprávnenia koná sám, pretože služby, ktoré patria do režimu „samoplnenia“ alebo „heteroplnenia“ majú len jediného poskytovateľa a jediného užívateľa, dôvody, ktoré odôvodňujú obmedzenie právomoci štátu ukladať poplatky, sa strácajú. Preto takýto prípad nie je smernicou 97/13 upravený, keďže prekračuje rámec jej cieľov; jej uplatnením by sa porušila zásada subsidiarity, ktorú musí samo Spoločenstvo v oblasti telekomunikácií dodržiavať, čo vyplýva z odôvodnenia č. 2 tejto smernice.

51. Zdá sa vhodné pripomenúť, čo už bolo uvedené v bode 51 už citovaných návrhov Albacom a Infostrada: základ zosúlaďovacej úlohy smernice 97/13 vychádza z článku 2 ES, pokiaľ rozdielnosť daňových právnych predpisov sťažuje dosiahnutie cieľov, ktoré tento článok stanovuje. Daňové zosúladenie nie je cieľom Európskej únie, je nástrojom jej vytvorenia. Nerovnosť v daňovom zaobchádzaní členských štátov s tou istou skutočnosťou, ktorá zakladá daňovú povinnosť, môže vyvolať podstatné narušenie hospodárskej súťaže, čo má vplyv na voľný pohyb osôb, kapitálu, tovaru a slobodné poskytovanie služieb.

52. Na záver sa domnievam, že smernici 97/13 neodporuje, aby členský štát uložil povinnosť zaplatiť poplatok spoločnosti vlastniacej licenciu za sieť, v ktorej výnimočne neplatia podmienky slobodného a otvoreného trhu, a preto jej používanie prospieva iba jedinému užívateľovi. Consiglio di Stato má právomoc zistiť, či v prípade vo veci samej ide o takúto situáciu. S prihliadnutím na tvrdenia, ktoré vedú k tomuto riešeniu, nepatrí do právomoci práva Spoločenstva zasahovať do kritérií, ktoré vnútroštátny právny predpis uplatňuje na výpočet poplatku.

53. Opačné riešenie, ktoré navrhuje Komisia a spoločnosť žalujúca v konaní vo veci samej, by viedlo k paradoxnému výsledku, a to, že predpisy, ktoré boli prijaté na ochranu nových podnikov, ktoré majú v úmysle byť činné v tomto sektore, by naopak prospievali podniku, ktorý má špeciálne a výlučné postavenie v jednej časti, uzavretej súťažiteľom, ktorá odníma potenciálne obmedzené zdroje ako rádiové frekvencie alebo čísla z verejnej dostupnosti.

54. Tento nelogický záver by zmaril ciele zosúladenej právnej úpravy a učinil neužitočnými tvrdenia použité uvedenými účastníkmi konania na odôvodnenie ich návrhu zavedenia odkazu na výklad smerníc, ktorý je okrem iného neprimeraný.

D – Nevhodnosť použitia systematického alebo gramatického výkladu

55. Ako som už zdôraznil v poznámke pod čiarou 26 týchto návrhov, výrazy použité zákonodarcom Spoločenstva neponúkajú bezpečné oporné body, keďže si istým spôsobom protirečia.

56. Okrem toho rozbor určitých častí týchto smerníc, najmä častí, ktoré podnietili otvorenie trhu od 1. januára 1998, nemôže mať prednosť pred vyhláseným cieľom, aby ich ustanovenia sledovali liberalizáciu telekomunikácií.( )

57. Napokon, je nevhodné použiť skupinu ustanovení prijatých na účely slobodnej hospodárskej súťaže ako kritérium výkladu pravidiel vytvorených na začatie procesu postupného spružnenia trhov, čo tiež zahŕňa taliansku právnu úpravu, ktorú má Consiglio di Stato vyložiť v konaní vo veci samej.( ) V odôvodnení č. 1 smernice 2002/21 sa uvádza, že „súčasný regulačný rámec pre telekomunikácie zaznamenal úspech pri vytváraní podmienok pre účinnú hospodársku súťaž v telekomunikačnom sektore počas prechodu od monopolu k úplnej hospodárskej súťaži“. Osobitosti, ktoré sa v minulosti odôvodňovali z dôvodu existencie výlučných a špeciálnych práv, prestávajú mať zmysel v situácii bez oslobodených zón, pretože bez ohľadu na skutočnosť, že poskytovanie telekomunikačných služieb je určené všetkým( ), slobodná hospodárska súťaž a uskutočnenie základných slobôd voľného pohybu sa v Spoločenstve zabezpečuje.

VI – Návrh

58. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položil Consiglio di Stato, takto:

Smernici Európskeho parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997, ktorou sa upravuje spoločný rámec pre všeobecné povolenia a individuálne licencie v oblasti telekomunikačných služieb, neodporuje, aby členský štát uložil spoločnosti, ktorá prevádzkuje sieť, povinnosť zaplatiť poplatok za súkromné používanie siete, pri ktorej výnimočne neplatia podmienky slobodného a otvoreného trhu, pričom pre právo Spoločenstva sú nepodstatné kritériá, ktoré vnútroštátny zákonodarca uplatnil na výpočet takéhoto poplatku.