NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

prednesené 11. novembra 2004 ( )

Vec C‑336/03

easyCar (UK) Limited

proti

Office of Fair Trading

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (Spojené kráľovstvo)]

„Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku – Pôsobnosť – Odvetvová výnimka podľa článku 3 ods. 2 – Prenájom áut ako zmluva o poskytnutí služieb prepravy?“

I – Úvod

1. Táto vec sa týka výkladu článku 3 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku( ). V jej rámci má Súdny dvor objasniť, či sa zmluvy o prenájme áut môžu považovať za „zmluvy o poskytnutí služieb prepravy“ v zmysle tejto normy.

2. Článok 3 ods. 2 smernice predstavuje odvetvovú výnimku smernice vo vzťahu k jej článkom 4, 5, 6 a 7 ods. 1, a tým aj vo vzťahu k právu na odstúpenie od zmluvy, ktoré musí byť spotrebiteľovi poskytnuté podľa článku 6.

3. Spor vo vnútroštátnom konaní vychádza zo žaloby Office of Fair Trading (ďalej len OFT) a easyCar (UK) Limited (ďalej len easyCar), v ktorej jednak OFT žiada, aby sa easyCar zdržal upierať zákazníkom zákonné právo na odstúpenie od zmluvy a vrátenie zaplatených čiastok a jednak easyCar žiada vnútroštátny súd o určenie, že je od týchto povinností oslobodený.

II – Právny rámec

A – Právo Spoločenstva

4. Predmetom tejto smernice je podľa jej článku 1 „aproximácia zákonov, iných predpisov a administratívnych opatrení členských štátov vzťahujúcich sa na zmluvy na diaľku medzi spotrebiteľmi a dodávateľmi“.

5. „Zmluvou na diaľku“ sa podľa článku 2 ods. 1 rozumie „akákoľvek zmluva, týkajúca sa tovaru alebo služieb, uzavretá medzi dodávateľom a spotrebiteľom v rámci organizovaného plánu predaja alebo poskytovania služieb na diaľku, ktorý organizuje dodávateľ, ktorý, na účel tejto zmluvy, výhradným spôsobom používa jeden alebo viac prostriedkov komunikácie na diaľku do a vrátane okamihu uzavretia zmluvy“.

6. K zásadným ustanoveniam smernice patrí jej článok 6 ods. 1, podľa ktorého „pri akejkoľvek zmluve na diaľku má spotrebiteľ k dispozícii obdobie najmenej siedmich pracovných dní, počas ktorých môže odstúpiť od zmluvy bez penalizácie a bez udania dôvodu...“. Článok 6 ods. 2 určuje právne následky uplatnenia práva na odstúpenie od zmluvy, zatiaľ čo článok 6 ods. 3 smernice vymenúva prípady, v ktorých spotrebiteľ nemôže uplatniť právo na odstúpenie od zmluvy, pokiaľ sa zmluvné strany nedohodnú inak.

7. Podľa článku 3 ods. 2 smernice však neplatí okrem iného ustanovenie článku 6 na „zmluvy o poskytnutí služieb ubytovania, prepravy, stravovania a zabezpečenia činností vo voľnom čase, v ktorých sa dodávateľ zaväzuje po uzavretí zmluvy poskytnúť tieto služby v špecifický dátum, alebo do špecifického časového obdobia“.

B – Vnútroštátne právo

8. Do právneho poriadku Spojeného kráľovstva prebrali smernicu Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000 (ďalej len „Regulations“). Výnimka podľa článku 3 ods. 2 smernice bola prebratá článkom 6 ods. 2 Regulations, ktorý uvádza:

„Články 7 až 19 ods. 1 neplatia pre:

...

b) zmluvy o poskytnutí služieb ubytovania, prepravy, stravovania a zabezpečenia činností vo voľnom čase, v ktorých sa dodávateľ zaväzuje po uzavretí zmluvy poskytnúť tieto služby v špecifický dátum, alebo do špecifického časového obdobia.“

9. Základné „právo na odstúpenie od zmluvy“ je upravené v článku 10 ods. 1 Regulations:

„Ak spotrebiteľ zašle dodávateľovi... oznámenie o odstúpení od zmluvy v rámci lehoty na odstúpenie od zmluvy podľa článkov 11 a 12 má to, s výhradou článku 13, za účinok zrušenie zmluvy.“

10. Článok 12 Regulations preberá lehoty upravené v článku 6 ods. 1 smernice pre zmluvy o poskytnutí služieb a článok 13 ods. 1 písm. a), na ktorý sa žalobca subsidiárne odvoláva, preberá článok 6 ods. 3 smernice.

11. Článok 14 vnútroštátneho zákona preberá článok 6 ods. 2 smernice a okrem iného stanovuje, že pri odstúpení od zmluvy podľa článku 10 je dodávateľ povinný vrátiť všetky čiastky zaplatené spotrebiteľom v súvislosti so zmluvou bez toho, aby spotrebiteľovi vznikli akékoľvek výdavky, s výnimkou určitých nákladov spojených s vrátením tovaru uznaných právnymi predpismi.

III – Skutkový stav a konanie

12. easyCar je podnik poskytujúci prenájom áut, ktorý uzatvára zmluvy so zákazníkmi výhradne s pomocou internetu. Náklady za prenájom vozidiel sa prispôsobujú na základe ponuky a dopytu, to znamená, že v zásade čím je menej vozidiel k dispozícii, o to viac stúpajú ceny. Z tohto dôvodu sú ceny prenájmu nižšie, čím skôr dôjde k objednávke, a stúpajú s približujúcim sa termínom v závislosti na zostávajúcej disponibilite. Tento systém má umožniť zákazníkom získať vozidlo aj krátko pred dátumom prenájmu, ale za zvýšené ceny.

13. Z obchodných podmienok easyCar vyplýva, že zákazník má po uzavretí zmluvy o prenájme síce právo na odstúpenie od zmluvy, ale nevyplývajú z toho žiadne nároky na vrátenie zaplatených čiastok, s výnimkou, ak sú dané nepredvídateľné alebo ináč neobvyklé okolnosti, ako je ťažká choroba alebo prírodné katastrofy.

14. Po tom, čo boli proti easyCar uplatnené viaceré sťažnosti spotrebiteľov o nesúlade zmlúv o prenájme s britským právom, najmä s Regulations, obrátil sa easyCar 21. novembra 2002 na vnútroštátny súd, aby rozhodol, že na jej zmluvy o prenájme „sa podľa článku 6 ods. 2 písm. b) Regulations a/alebo článku 13 ods. 1 písm. a) Regulations nevzťahuje úprava článkov 10 a 12 Regulations o odstúpení od zmluvy“.

15. easyCar zastáva ten názor, že jeho zmluvy o prenájme áut spadajú pod výnimku podľa článku 6 ods. 2 Regulations pre „zmluvy o poskytnutí služieb v oblasti prepravy“, ktorý zodpovedá článku 3 ods. 2 smernice.

16. Negatórnou žalobou zo 7. februára 2003 OFT uplatňuje, že easyCar si neplní povinnosti článku 10 a 14 Regulations, ktorými sa preberá článok 6 ods. 1 a 2 smernice.

17. Hoci obe strany zastávajú rozdielne názory v charakteristike „prepravy“ v zmysle Regulations, uznávajú, že pri predmetných zmluvách o prenájme áut ide o „uzatváranie zmlúv na diaľku“ a o „poskytnutie služieb“ v zmysle Regulations a tým pádom v zmysle smernice.

18. Keďže sa Regulations, ktorého porušenie OFT namieta na vnútroštátnom súde, má vykladať v zmysle tejto smernice ako opatrenie na jej prebratie, položil High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division, uznesením z 21. júla 2003 Súdnemu dvoru túto otázku:

„Zahŕňa výraz ‚zmluvy o poskytnutí služieb... prepravy‘, uvedený v článku 3 ods. 2 smernice 97/7/ES o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku, zmluvy o poskytnutí služieb prenájmu áut?“

IV – O prejudiciálnej otázke

A – Hlavné tvrdenia účastníkov konania

19. easyCar zastáva názor, že zmluvy o prenájme áut sú „zmluvami o poskytnutí služieb v oblasti prepravy“. „Preprava“ nezahŕňa len skutočné vykonanie prepravy prostredníctvom vlastného personálu, ale aj obyčajné poskytnutie dopravných prostriedkov. Zákonodarca to úmyselne nerozlíšil. Právna úprava v článku 3 ods. 2 sa teda vzťahuje na všetky zmluvy uzatvárané v oblasti „prepravy“. Tomu nasvedčuje aj nemecké znenie „in den Bereichen… Beförderung“, ako aj talianske znenie „relativi... ai transport“, z ktorých žiadne nedovoľuje zužujúci výklad.

20. Ďalej je podľa iných služieb popísaných v článku 3 ods. 2 zjavné, že z rozsahu pôsobnosti smernice musia byť vyňaté práve také prípady, v ktorých odstúpenie od zmluvy neprichádza do úvahy, pretože poskytovateľ služieb by sa týmto vystavil závažným následkom. Presne tak je tomu vtedy, keď je na základe obmedzených kapacít nevyhnutná rezervácia. Tomuto riziku je vystavená tiež požičovňa áut. V tomto sa nelíši od zmlúv v oblasti služieb ubytovania, stravovania a zabezpečenia činností vo voľnom čase.

21. Tento výklad vyplýva aj z prípravných prác na smernici, lebo napríklad už do návrhu smernice Komisie z 21. mája 1992( ) boli do článku 3 výslovne zaradené služby, ktoré si vyžadujú rezerváciu.

22. Ďalej sa easyCar opiera o výklad pojmu „preprava“. Zastáva názor, že ako uviedol Súdny dvor vo vzťahu k šiestej smernici Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia( ), „prepravou“ treba rozumieť všetko, čo je používané na premiestnenie z jedného miesta na druhé. Do toho sú teda tiež zahrnuté dopravné prostriedky. Tiež zo smernice Rady 83/182/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré platia v rámci spoločenstva pre dočasný dovoz určitých dopravných prostriedkov( ), vyplýva, že poskytnutie vozidiel predstavuje poskytnutie prepravných služieb.

23. Nezahrnutie prenájmu áut do odvetvovej výnimky navyše nezodpovedá zásade rovnosti, ktorá musí byť zaručená právom Spoločenstva, lebo požičovňa áut je oproti tradičným prepravným službám, ako sú služby autobusovej dopravy, s ktorými je v konkurencii, znevýhodnená, pokiaľ by pre ňu neplatilo ustanovenie o výnimke.

24. Britská vláda zastáva naopak názor, že na zmluvy o prenájme áut sa nevzťahuje odvetvová výnimka stanovená v článku 3 ods. 2, lebo jednak toto ustanovenie treba vykladať doslovne a jednak „preprava“ znamená poskytnutie prepravných služieb a neobmedzuje sa na poskytnutie dopravných prostriedkov.

25. Nerovnaké zaobchádzanie voči podnikom prepravujúcim cestujúcich je odôvodnené. Na rozdiel od prepravných podnikov, ktoré potrebujú zvláštnu licenciu na prepravu osôb, pre požičovňu áut nie je potrebné splniť takúto podmienku. Navyše sú prepravné podniky závislé od určitých dopravných sietí. Ďalej postavenie cestujúceho vzhľadom na zakúpenie cestovného lístka a uzavretie poistenia nie je porovnateľné s postavením vodiča prenajatého auta.

26. Britská vláda navyše pochybuje o tom, či sú požičovne áut vôbec v konkurenčnom vzťahu s podnikmi prepravujúcimi osoby.

27. Každopádne zákazník potrebuje pri uzatváraní zmluvy o prenájme áut na diaľku rovnakú ochranu ako v iných prípadoch upravených smernicou.

28. Španielska vláda uvádza, že obsah zmluvy o prenájme auta nie je sám osebe prepravou. Hoci označenia „suministro/fourniture/provision“ v španielskej, francúzskej a anglickej jazykovej verzii( ) článku 3 ods. 2 smernice zvádzajú k omylu, pretože môžu viesť k názoru, že sa vzťahujú tiež na poskytnutie hnuteľných vecí, smernica predpokladá odvetvovú výnimku len pre vykonanie prepravy ako takej, a nie pre poskytnutie prostriedkov. Toto vyplýva predovšetkým z porovnania oboch zarážok článku 3 ods. 2 a z použitia pojmu „dodávka“ v nich.

29. Komisia súhlasí s tým, že článok 3 ods. 2 sa nevzťahuje na zmluvy o prenájme áut. Tento záver vyplýva už z prirodzeného výkladu pojmu „prepraviť“. „Prepraviť“ znamená premiestniť osoby alebo veci na iné miesto. Toto obsahuje teda aktívny prvok, ktorý pri prostom poskytnutí prenajatých vozidiel chýba.

30. Komisia ďalej uvádza, že všetky odvetvové výnimky sa síce týkajú služieb vyžadujúcich si rezerváciu, ale cieľom zákonodarcu bolo v prvom rade vyňať z pôsobnosti smernice také služby, pri ktorých by odstúpenie od zmluvy krátko pred časom poskytnutia služieb viedlo k závažným následkom pre podnik poskytujúci služby. Toto riziko v prípade požičovne áut neexistuje, lebo vozidlo sa vracia späť do „parku vozidiel“, a teda je podniku ďalej k dispozícii.

B – Právne posúdenie

31. Prejudiciálna otázka sa týka výkladu druhej zarážky článku 3 ods. 2 smernice a obzvlášť objasnenia pojmu „služby... prepravy“.

32. Článok 3 ods. 2 druhá zarážka vyníma zmluvy o poskytnutí služieb v oblastiach ubytovania, prepravy, stravovania a zabezpečenia činností vo voľnom čase z pôsobnosti jednotlivých ustanovení smernice, keď sa dodávateľ pri uzavretí zmluvy zaväzuje poskytnúť tieto služby v špecifický dátum alebo do špecifického časového obdobia.

33. Tento článok tak predstavuje odvetvovú výnimku z pôsobnosti predpisu sekundárneho práva, ktorú treba podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vykladať doslovne.( ) Toto platí obzvlášť v rámci ochrany spotrebiteľa( ), pretože práve v tejto oblasti je potrebné prihliadnuť v zvláštnom rozsahu pri výklade dotknutého právneho aktu na jeho ochranný účel.

34. Pri prenájme áut vyplýva nejasnosť spornej odvetvovej výnimky zo skutočnosti, že predmetom daných zmlúv by mohli byť služby v oblasti prepravy, pokiaľ ich účelom je poskytnutie dopravného prostriedku. Vychádzajúc zo znenia spornej odvetvovej výnimky, je teda potrebné v podstate odpovedať na otázku, či sa na poskytnutie dopravného prostriedku treba dívať ako na poskytnutie služby prepravy. V tejto súvislosti treba venovať zvláštnu pozornosť účelu odvetvovej výnimky.

1. O pojme „preprava“ v článku 3 ods. 2 smernice

35. Smernica samotná nevysvetľuje pojem „preprava“, takže tento pojem treba v zásade vykladať v rámci štruktúry smernice a podľa jeho obvyklého významu.( )

36. Podľa všeobecného názoru je pre prepravu rozhodujúce premiestnenie osôb alebo vecí na iné než východzie miesto. Pritom ale nestačí, že je prepravná služba vykonaná samotným príjemcom služby – ako napríklad pri prenájme auta – ale prirodzene práve premiestnenie na iné miesto patrí k rozhodujúcim povinnostiam poskytovateľa služieb. Na túto okolnosť právom poukázala francúzska vláda vo svojom ústnom vyjadrení.

37. V súvislosti so smernicou by mohol vyplynúť rozdielny výsledok výkladu už len z toho, že niektoré jazykové verzie ustanovenia obsahujúceho uvedenú výnimku neuvádzajú „prepravu“ ako takú, ale všeobecne poskytovanie služieb „v oblasti“ prepravy. Takto sa nemecké, ako aj talianske znenie týka všetkých služieb „in den Bereichen… Beförderung“ alebo „relativi… ai transport“, kým napríklad francúzske, španielske alebo anglické znenie predpokladá službu „prepravy“( ). Pritom ale nie je vylúčené, ako sa napríklad domnieva španielska vláda, že znenie rôznych jazykových verzií pripúšťa taktiež širší výklad.

38. Podľa ustálenej judikatúry sa musia rozličné jazykové verzie predpisu Spoločenstva vykladať jednotne a pokiaľ sa vyskytnú odlišnosti medzi nimi, musí sa predpis vykladať s ohľadom na zmysel a účel právnej úpravy, ku ktorej patrí.( )

39. Účelom smernice je jednak široká ochrana spotrebiteľa, ktorá má byť zásadne zabezpečená vo všetkých oblastiach, v ktorých existuje zvýšená potreba informácií na základe používania prostriedkov predaja na diaľku. Okrem toho však majú byť zo smernice vyňaté určité oblasti, pri ktorých zákonodarca vychádzal z toho, že by mohli byť v obzvlášť závažnom rozsahu dotknuté prísnymi požiadavkami smernice.

40. Ak sa do výkladu zahrnú najmä prípravné práce na smernici, ako aj jej znenie, ktoré upresňuje, že služby majú byť poskytnuté v špecifický dátum alebo do špecifického časového obdobia, treba konštatovať, že vo všetkých vyňatých oblastiach vymenovaných v druhej zarážke článku 3 ods. 2 ide v podstate o to, že ide o oblasti poskytovania služieb, pri ktorých sa vykonávajú rezervácie. Dôvodom je potreba chrániť poskytovateľa služieb najmä pred náhlym zrušením už rezervovanej služby.( )

41. Závislosť podniku na rezervácii totiž so sebou prináša rôzne náklady, ktoré by podnik v prípade chýbajúcej náhrady značne zaťažovali. Poskytovateľ služieb sa zvlášť už v okamihu uzavretia zmluvy zaväzuje rezervovať určitú kapacitu na určitú dobu. Ak však príjemca služieb túto službu nevyužije, je poskytovateľ odkázaný na to, aby znovu našiel príjemcu služby, ktorý by chcel obdržať rovnakú službu presne v rovnakej dobe. Toto sa môže ukázať z hľadiska zohľadnenia zvláštnych želaní zákazníkov pri nedostatku zodpovedajúcej flexibility ako problematické – na rozdiel od prípadu novej ponuky tovaru alebo služieb, pri ktorých rezervácia nehrá žiadnu úlohu.

42. Pri zohľadnení tohto cieľa – a síce zohľadnení potrieb poskytovateľa služieb – nezáleží veľmi na tom, či pri vykonaní spornej činnosti ide skutočne o vykonanie prepravy ako takej, ale omnoho viac na tom, či možno túto činnosť zaradiť do oblasti prepravy, a je teda vystavená rovnakým rizikám, ako sú uvedené v druhej zarážke článku 3 ods. 2.

43. Keďže pri odvetvovej výnimke nemôže záležať na skutočnom vykonaní prepravy, nemôže byť v žiadnom prípade vylúčené, že aj na poskytnutie dopravných prostriedkov možno nazerať ako na službu v oblasti „prepravy“, a teda môže spadať pod odvetvovú výnimku.

2. O poskytovaní dopravných prostriedkov ako služby v oblasti prepravy

44. easyCar v podstate tvrdí, že pri prenájme vozidiel ide o poskytovanie dopravných prostriedkov, ktoré je ako služba zahrnutá do článku 3 ods. 2 smernice rovnako ako skutočná služba prepravy. easyCar odkazuje v tejto súvislosti na rôzne rozsudky Súdneho dvora, ktoré objasnili pojem dopravný prostriedok.

45. Či a do akej miery sú tieto rozsudky významné, je však otázne.

O význame príslušnej existujúcej judikatúry

46. Vo veci Hamann( ) Súdny dvor zaradil aj jachty pod pojem „dopravný prostriedok“ uvedený v článku 9 ods. 2 písm. d) šiestej smernice o DPH.( )

47. V súvislosti s miestom poskytovania zdaniteľných služieb obsahuje článok 9 ods. 2 šiestej smernice o DPH z praktických dôvodov osobitné určujúce kritériá. Rozhodujúce kritérium v prípade prenájmu hnuteľného hmotného majetku – miesto použitia – sa nezdalo pri prenájme dopravných prostriedkov použiteľné, pretože dopravné prostriedky môžu ľahko prekročiť hranice, a je teda ťažké, ak nie nemožné, určiť miesto ich použitia.( ) Preto príslušné osobitné určujúce kritérium neplatí pre dopravné prostriedky. Na tomto základe Súdny dvor odôvodnil kvalifikáciu jácht ako „dopravných prostriedkov“ zložitosťou určenia miesta použitia a potrebou zabrániť tomu, aby platba DPH úplne odpadla. Týmto sa rozhodujúcim spôsobom zameral na hľadiská, ktoré nemôžu mať žiadny význam pre výklad článku 3 ods. 2 smernice.

48. K rovnakému záveru prichádzam v súvislosti s rozsudkami ARO Lease( ) a Lease Plan Luxembourg( ), v ktorých Súdny dvor – taktiež na základe šiestej smernice o DPH – postavil leasing motorových vozidiel na účely určenia miesta poskytovania služieb na roveň s prenájmom dopravných prostriedkov. Podobné platí pre rozsudok Komisia/Španielsko( ), v ktorom Súdny dvor k použitiu zníženej sadzby DPH určil, že „poskytnutie cestnej infraštruktúry používateľom za poplatok nespočíva v poskytnutí dopravného prostriedku, ale v tom, že užívateľom, ktorí disponujú vozidlom, je povolené absolvovať cestu za lepších podmienok“.

49. Na zhrnutie treba konštatovať, že riešenia, ktoré boli Súdnym dvorom vypracované pri výklade šiestej smernice o DPH, môžu byť použité v iných súvislostiach len veľmi obmedzene. Navyše v tomto prípade nie je sporné, či prenájom áut možno kvalifikovať ako poskytnutie dopravného prostriedku, ale skôr to, či ide o službu v oblasti prepravy v zmysle smernice.

50. Konečne ani smernica 83/182 a na nej založená judikatúra nemôžu vec objasniť, pretože aj v tomto prípade sa predmet právnej úpravy týka inej oblasti, než je ochrana spotrebiteľa, a síce daňového práva.

51. Rovnako sa výraz „služba v oblasti prepravy“ nedá odvodiť zo všeobecných právnych zásad prvej smernice Rady 80/1263/EHS zo 4. decembra 1980 o zavedení vodičského preukazu Spoločenstva [neoficiálny preklad]( ) alebo nasledujúcej smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch( ), pretože obidve tieto smernice sa netýkajú prepravy, ale ich prvoradým cieľom je skôr kategorizácia jednotlivých tried vodičských preukazov.

52. Z judikatúry Súdneho dvora síce tiež možno odvodiť, že nie všetky služby v odvetví dopravy sú službami prepravy. Ak však uvážime, že vo veci Aéroports de Paris/Komisia( ) išlo o posúdenie služieb poskytovaných v súvislosti s prevádzkou letiska, je to bez ďalšieho skúmania samozrejmé.

Závery o výklade smernice o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku

53. Ak teda z existujúcej judikatúry nemožno vyvodiť žiadne závery týkajúce sa výkladu smernice, vyžaduje si pojem preprava uvedený v článku 3 ods. 2 smernice samostatný výklad, ktorý sa líši od vyššie uvedených smerníc a právnych oblastí. Tento výklad musí zodpovedať kontextu smernice a ochrannému účelu jej ustanovení.

54. Pokiaľ ide o odvetvovú výnimku, treba predovšetkým zvážiť, ako to už bolo zdôraznené( ), že takáto výnimka sa má podľa ustálenej judikatúry vykladať doslovne. Preto treba patrične zohľadniť aj existujúcu príbuznosť medzi dopravnými prostriedkami a prepravou v zmysle druhej zarážky článku 3 ods. 2.

55. Prenajaté vozidlo je v zásade vhodné na to, aby okrem vodiča prepravovalo aj predmety alebo ďalšie osoby. Domnienku, že pri prenájme auta ide o poskytovanie služieb v oblasti prepravy – každopádne v najširšom zmysle –, potvrdzuje navyše účel, na ktorý sa použije prenajaté vozidlo ako dopravný prostriedok. Požičovňa áut však nemá väčšinou žiadnu informáciu o použití prenajatého vozidla. Ak ale easyCar nie neprávom zdôrazňuje, že prenájom vozidla je alternatívou použitia verejných dopravných prostriedkov, potom z toho vyplýva, že použitie ako dopravný prostriedok stojí v popredí.

56. Treba teda konštatovať, že aj keď predmetom prenájmu áut je poskytnutie dopravného prostriedku, je v tomto rozsahu predsa len poskytovaná služba v oblasti prepravy. Či však pritom – ako sa v tomto prípade vyžaduje – ide o službu v oblasti prepravy v zmysle článku 3 ods. 2 smernice, závisí najmä od účelu predmetnej odvetvovej výnimky zo smernice.

3. O účele odvetvovej výnimky podľa článku 3 ods. 2 smernice

57. Treba preskúmať, či druhá zarážka článku 3 ods. 2 smernice dovoľuje, v súlade s jej zmyslom a účelom a pri náležitom zohľadnení cieľa smernice, týkajúceho sa ochrany spotrebiteľa, aby sa na poskytnutie dopravného prostriedku hľadelo ako na službu prepravy.

O zmysle a účele odvetvovej výnimky

58. Aj keď je predmetom činnosti požičovne áut poskytnutie dopravného prostriedku, mohol by zmysel odvetvovej výnimky vyžadovať, aby nespadalo každé poskytnutie dopravného prostriedku pod výnimku. Takýto výklad závisí od toho, či je dotknutý podnik v prípade použitia smernice vystavený rovnakým finančným a faktickým následkom ako ostatní poskytovatelia služieb uvedení v druhej zarážke článku 3 ods. 2. Totiž len vtedy, ak by podnik bol vystavený takýmto následkom v prípade použitia smernice, môže byť opodstatnené obmedzenie ochrany spotrebiteľa v súlade s rovnováhou, ktorú obsahuje odvetvová výnimka, medzi ochranou spotrebiteľa a oprávnenými záujmami podniku.( )

59. Ako bolo konštatované vyššie( ), účelom odvetvovej výnimky je ochrana určitých služieb, ktoré predpokladajú rezerváciu a ktoré by boli požiadavkami smernice neprimeraným spôsobom dotknuté. Toto vyplýva zo skutočnosti, že rezervácia vedie k poskytnutiu kapacít, ktoré potom už nemôžu byť využité inde, a tým môže viesť k vysokým príležitostným nákladom na strane poskytovateľa.

O prípadnom neprimeranom zaťažení požičovní áut

60. Požičovňa áut, ktorá uzatvára všetky zmluvy prostredníctvom internetu, je zásadne odkázaná na rezerváciu svojich služieb, pretože len tak je schopná hospodárne využívať vozidlá. Ale i v prípade „tradičných“ požičovní áut umožňuje rezervácia využívať vozový park hospodárnejšie. Toto hľadisko hospodárnosti sa samo osebe však nezdá byť rozhodujúcim, pokiaľ napríklad zvážime, že dokonca aj v prípade vozidiel, ktoré sa náhle uvolnia, môže byť ešte uzavretý výhodný obchod, napríklad prostredníctvom takzvaných ponúk na poslednú chvíľu. V tomto prípade má poskytovateľ systém, ktorý mu na poslednú chvíľu umožňuje čeliť nedostatočnému vyťaženiu. Použitie práva na odstúpenie od zmluvy stanoveného smernicou na prenájmy áut nie je teda samo osebe spôsobilé na to, aby zakladalo neprimeranú záťaž z hľadiska hospodárnosti pre dotknuté podniky.

61. Podstatným znakom neprimeranej záťaže by ale boli zvýšené organizačné náklady na základe existujúcej rezervácie. Tak to spravidla nebude pri jednoduchom poskytnutí prenajímaných vozidiel, aspoň vtedy nie, keď napríklad príprava vozidla (čistenie, tankovanie atď.) je tak či tak vykonávaná nezávisle na základe dodatočnej dohody, čo sa zdá byť prípadom easyCar.

62. Požičovňa áut nie je navyše odstúpením od zmluvy dotknutá rovnakým spôsobom ako všeobecné dopravné podniky, ktoré nepopierateľne spadajú pod odvetvovú výnimku. Zmluvy zrušené na poslednú chvíľu môžu aj v oblasti prenájmu áut viesť k tomu, že kapacity sa uvolnia behom obdobia rezervácie a zostanú nevyužité. Dopravný podnik však musí na rozdiel od požičovne áut navyše v zásade tiež vyriešiť otázku (prípadného) adekvátneho prerozdelenia nevyužitého personálu. Nezávisle na tom musí dopravný podnik znášať aj zvýšené riziká zo zodpovednosti za prepravovaný tovar alebo osoby, ktoré zapríčiňujú zvýšené náklady. Okrem toho by mala chýbajúca možnosť využitia vozidla z vozového parku, ako je tomu v prípade požičovne áut, byť spojená s menšími nákladmi než vykonanie prepravnej služby s vysokým podielom voľnej kapacity.

63. Iný záver nevyplýva ani z možnej existencie konkurenčného vzťahu medzi podnikom prenajímajúcim autá a osobitne s podnikmi osobnej prepravy, na ktoré sa vzťahuje odvetvová výnimka podľa článku 3 ods. 2 smernice. Či skutočne existuje takýto konkurenčný vzťah, nie je dôležité, lebo aj v tomto prípade by sa muselo zohľadniť, že nepoužitie smernice na takéto prepravné podniky je odôvodnené predovšetkým zvláštnymi požiadavkami na prevádzku a personál, ako sú napríklad osobitné licencie, závislosť od sietí, čiastočná faktická kontraktačná povinnosť, čo sú požiadavky, ktoré sa v súvislosti s požičovňami áut nevyskytujú v rovnakom rozsahu.

64. Z vyššie uvedeného je zrejmé, že systém služieb požičovne áut nie je nadmerne dotknutý len samotnou existenciou práva spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy.

65. Požičovňa áut môže byť teda v zásade hodná ochrany len vtedy, ak je sama závislá od celkového konceptu presahujúceho rámec jednotlivého podniku. Konanie, v rámci ktorého bola položená prejudiciálna otázka, sa týka požičovne áut easyCar, ktorá je súčasťou viacodvetvového konceptu (easyJet, easyBus, atď.). Na požičovňu áut, ktorá je integrovaná do konceptu zahŕňajúceho tiež oblasti, na ktoré sa vzťahuje odvetvová výnimka smernice, do tej miery, že je skutočne vystavená závažným dôsledkom napríklad z dôvodu nevyhnutnej personálnej alebo prevádzkovej zhody alebo kombinovaných ponúk (let + prenajaté vozidlo), by sa mohla vzťahovať odvetvová výnimka. Požičovňa áut by totiž inak bola na základe vyššie uvedených dôsledkov v horšej situácii než jej konkurenti. Navyše v takejto situácii by ochrana spotrebiteľa mohla byť prípadne v dostatočnej miere zabezpečená smernicou Rady 90/314/EHS z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb( ).

66. Okolnosti, na ktorých sa zakladá prejudiciálna otázka, však nenasvedčujú, že ide o takúto závislosť.

67. Tieto skutočnosti v zásade neodôvodňujú, aby bola vylúčená alebo obmedzená ochrana spotrebiteľa v rámci uzatvorenia obyčajnej zmluvy o prenájme auta tým, že sa nepoužijú ustanovenia smernice, pretože spotrebiteľ musí mať predovšetkým dostatočné informácie na to, aby mohol pochopiť obsah zmluvy. Ale práve podnik – ako je napríklad prejudiciálnou otázkou dotknutá požičovňa áut easyCar –, ktorý dosahuje na základe množstva rôznych čiastočných plnení úspory nákladov, musí byť podrobený zvýšenej informačnej povinnosti, napríklad uvádzať, ktoré služby sú už zahrnuté a ktoré si treba dodatočne rezervovať.

68. Treba konštatovať, že poskytnutie dopravných prostriedkov požičovňou áut na základe zmlúv o prenájme môže byť vyňaté z rozsahu pôsobnosti smernice len vtedy, ak by sa prenajímajúci podnik v prípade uplatnenia práv, ktoré sú obsiahnuté v ustanoveniach uvedených v článku 3 ods. 2 smernice, podrobil rovnako závažným následkom ako podnik, ktorý sám vykonáva prepravu. Tak to však v zásade nie je pri „bežnej“ požičovni áut.

V – Návrh

69. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na prejudiciálnu otázku takto:

Obyčajná zmluva o prenájme auta nie je „zmluvou o poskytnutí služieb v oblasti prepravy“ v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 97/7/ES o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku.