ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Tento súd spresňuje, že sadzba mýta uplatniteľná na obdobie požadovaného vrátenia súm, a to od 1. januára 2010 do 18. júla 2011, bola vypočítaná na základe Aktualisierung der Wegekostenrechnung der Wegekostenrechnung für die Bundesfernstraßen in Deutschland (znalecký posudok o nákladoch na cestnú infraštruktúru v Nemecku) z 30. novembra 2007 (ďalej len „WKG 2007“), ktorý sa týka obdobia výpočtu od roku 2007 do roku 2012, pričom v ňom boli zohľadnené najmä náklady na kapitálovú investíciu do nadobudnutia pozemkov, na ktorých boli vybudované diaľnice, a náklady na prevádzku cestnej infraštruktúry, t. j. náklady na údržbu, náklady na výstavbu, výdavky týkajúce sa systému vyberania mýta, ako aj náklady na dopravnú políciu.
7

Odôvodnenia 7 a 8 smernice 98/48 stanovujú: „(7) keďže existujúce vnútroštátne pravidlá a predpisy, ktoré sa vzťahujú na v súčasnosti dostupné služby, musí byť možné prispôsobiť tak, aby sa pri tom zohľadnili nové služby informačnej spoločnosti, a to buď s cieľom zabezpečenia lepšej ochrany verejného záujmu, alebo na druhej strane s cieľom zjednodušenia týchto pravidiel a predpisov v tých prípadoch, keď ich používanie nie je úmerné cieľom, ktoré sledujú; (8) keďže bez koordinácie na úrovni spoločenstva by takáto predvídateľná regulačná aktivita mohla na národnej úrovni spôsobovať obmedzovanie voľného pohybu služieb a slobody usadiť sa, čo by potom viedlo k opätovnému rozdrobeniu vnútorného trhu, nadmernej regulácii a nesúladom v predpisovej oblasti“.
85

Za predpokladu, že by sa prvé stretnutie týkajúce sa trhu s pevnými podnosmi konalo až 24. augusta 2004, ako to tvrdia odvolateľky, táto skutočnosť by bola irelevantná, pokiaľ ide o ich účasť na jedinom a pokračujúcom porušení týkajúcom sa tak polystyrénových, ako aj pevných podnosov, keďže ako konštatoval Všeobecný súd, uskutočňovanie „celkového plánu“ v zmysle judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 81 tohto rozsudku, do ktorého zapadajú aj ich úkony týkajúce sa pevných podnosov, sa začalo 13. júna 2002.
7

Arrêté du 3 avril 2014 relatif à la procédure d’agrément et portant cahier des charges des organismes ayant pour objet de contribuer au traitement des déchets issus des produits textiles d’habillement, du linge de maison et des chaussures, conformément à l’article R. 543‑214 du code de l’environnement et portant agrément d’un organisme, en application des articles L. 541‑10‑3 et R. 543‑224 du code de l’environnement (výnos z 3. apríla 2014 o povoľovacom konaní a o špecifikáciách podmienok pre organizácie, ktorých predmetom činnosti je prispievať na spracovanie odpadov z odevného textilu, bytového textilu a obuvi v súlade s článkom R. 543‑214 Zákonníka o životnom prostredí a o povolení organizácie podľa článkov L. 541‑10‑3 a R. 543‑214 až R. 543-224 Zákonníka o životnom prostredí) (JORF zo 14. mája 2014, s. 7969, ďalej len „výnos z 3. apríla 2014), udelil spoločnosti Eco TLC povolenie vyberať od obchodníkov s výrobkami odevného textilu, bytového textilu a obuvi (ďalej len „výrobky TBO“) finančné príspevky na spracovanie odpadov z týchto výrobkov a vyplácať ich ďalej vo forme finančnej podpory predovšetkým prevádzkovateľom triedenia odpadu v súlade so špecifikáciou podmienok, ktorá je prílohou tohto výnosu.
1

Svojou žalobou Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor konštatoval, že Portugalská republika si tým, že zaviedla mimoriadny príspevok na účely rozdelenia čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby od roku 2007 na základe Lei n.o 35/2012 procede à criação do fundo de compensação do serviço universal de comunicações eletrónicas previsto na Lei das Comunicações Eletrónicas, destinado ao financiamento dos custos líquidos decorrentes da prestação do serviço universal (zákon č. 35/2012 o vytvorení kompenzačného fondu univerzálnej služby upraveného zákonom o elektronickej komunikácii a určeného na financovanie čistých nákladov vyplývajúcich z poskytovania univerzálnej služby) z 23. augusta 2012 (Diário da República, séria 1, č. 163 z 23. augusta 2012), zmeneného a konsolidovaného prostredníctvom Lei n.o 149/2015 (zákon č. 149/2015) z 10. septembra 2015 (Diário da República, séria 1, č. 177 z 10. septembra 2015) (ďalej len „zákon č. 35/2012“), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 13 ods. 3 a prílohy IV časti B smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367).
27

Táto povinnosť vnútroštátneho súdu vyplýva zo skutočnosti, že poskytnutie pomoci v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ priznáva príjemcovi tejto pomoci neoprávnenú výhodu, ktorá spočíva jednak v nezaplatení úrokov, ktoré by zaplatil z predmetnej sumy zlučiteľnej pomoci, ak by si musel túto sumu na trhu požičať až do prijatia konečného rozhodnutia Komisie, a jednak v zlepšení jeho konkurenčného postavenia voči iným subjektom na trhu počas trvania nezákonnosti dotknutej pomoci (rozsudky z 12. februára 2008, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, bod 51, ako aj z 5. marca 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, bod 132). Nezákonnosť tejto pomoci by totiž viedla jednak k vystaveniu daných subjektov riziku poskytnutia nezlučiteľnej pomoci, ku ktorému v konečnom dôsledku nedošlo, a jednak k tomu, že z hľadiska hospodárskej súťaže by museli znášať dôsledky tejto pomoci skôr (rozsudok z 12. februára 2008, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, bod 50).
25

Treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Ak sa teda položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok zo 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, bod 26, ako aj citovaná judikatúra).
3

Odôvodnenia 15, 16 a 34 nariadenia č. 1215/2012 znejú takto: „(15) Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného. Právomoc založená na tomto kritériu by mala byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet sporu alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ. Bydlisko [sídlo – neoficiálny preklad] právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci. (16) Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím [čo – neoficiálny preklad] nemohla rozumne predvídať. Je to dôležité predovšetkým v prípade sporov týkajúcich sa mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z porušenia práva na súkromie a práva na ochranu osobnosti vrátane poškodzovania dobrého mena. … (34) Treba zaručiť kontinuitu medzi [Dohovorom z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), v znení neskorších dohovorov o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru], nariadením [Rady] (ES) č. 44/2001 [z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42)] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu [daného] dohovoru a nariadení, ktoré ho nahradili, Súdnym dvorom Európskej únie.“
36

Súdny dvor okrem toho rozhodol, že nie sú v zásade vylúčené situácie, v ktorých by sa žiadateľ na spáchaní takýchto zločinov zúčastňoval len nepriamo, pretože by najmä nepatril do bojových zložiek, ale by bol napríklad zaradený do logistickej alebo podpornej jednotky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2015, Shepherd, C‑472/13, EU:C:2015:117, bod 37).
(17)

V prípadoch neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa sa má bez odkladu dosiahnuť návrat dieťaťa, a na tento účel by sa mal naďalej uplatňovať Haagsky dohovor [z roku 1980], doplnený ustanoveniami tohto nariadenia, najmä jeho článkom 11. Súdy členského štátu, do ktorého bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané, majú mať možnosť zabrániť jeho návratu v osobitných a náležite odôvodnených prípadoch. Takéto rozhodnutie by sa však mohlo nahradiť následným rozhodnutím súdu členského štátu, v ktorom malo dieťa svoje obvyklý pobyt predtým, než došlo k neoprávnenému premiestneniu alebo zadržaniu. Ak by takýto rozsudok ukladal návrat dieťaťa, návrat by sa mal uskutočniť bez potreby osobitného konania o uznaní a výkone takéhoto rozsudku v členskom štáte, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané.
18

Uvedený súd má naopak pochybnosti o splnení druhej podmienky. V tejto súvislosti treba podľa neho rozlišovať medzi právom na distribúciu, na základe ktorého má distribútor právo ďalej predávať tovar dovezený po prvýkrát na určité územie, a územnou exkluzivitou, na základe ktorej tento distribútor získa právo na výhradnú distribúciu dotknutého tovaru na tomto území a požíva územnú ochranu. Ak by sa na tieto dve skutočnosti vzťahovala kompenzácia dotknutá vo veci samej bez rozdielu na základe EDA, iba právo na distribúciu by malo jasnú súvislosť s dovážaným tovarom, keďže právo na ďalší predaj alebo distribúciu tohto tovaru by patrilo do práva s ním nakladať, a teda by doň bolo zahrnuté. Naproti tomu právo na výhradnú distribúciu predstavuje dodatočné právo, ktoré ide nad rámec práva nakladať s tovarom. Z toho vyplýva, že poplatok za poskytnutie práv alebo licenčný poplatok požadovaný za poskytnutie výhradného práva na distribúciu sa neplatí ako protihodnota za dovezený tovar, ale za to, aby predávajúci nedodal tovar iným osobám na území, na ktoré sa vzťahuje dohoda.
52

Takéto úvahy by mohli svedčiť tak v prospech predĺženia obdobia, na ktoré je úradník pridelený na pracovné miesto, ak by sa v rámci postupu rotácie zavedeného ESVČ ukázalo, že pohlavie tohto úradníka je na rovnocenných pracovných miestach zastúpené nedostatočne, a že by v prípade, že by neboli k dispozícii úradníci rovnakého pohlavia, ktorí by mohli byť pridelení na toto pracovné miesto, bol na voľné pracovné miesto v prípade zamietnutia jeho žiadosti o predĺženie pridelený úradník iného pohlavia.
4

Odôvodnenia 7, 9, 10, 13, 16, 19, 20 a 22 smernice 2000/35 stanovovali: „(7) Podniky, a to najmä malé a stredné, sú v dôsledku príliš dlhých platobných dôb a oneskorených platieb výrazne správne a finančne zaťažované. Navyše sú tieto problémy hlavnou príčinou platobnej neschopnosti, ktorá ohrozuje samotnú existenciu podnikov, a majú za následok rozsiahle straty pracovných miest. … (9) Rozdiely medzi pravidlami pre platby a skutočnou praxou sú v členských štátoch prekážkou riadneho fungovania vnútorného trhu. (10) Táto skutočnosť má za následok značné obmedzenie obchodných transakcií medzi členskými štátmi. To je v rozpore s článkom 14 [ES (teraz článok 26 ZFEÚ)], podľa ktorého by podnikatelia mali mať možnosť obchodovať na vnútornom trhu za podmienok, ktoré zaručujú, že cezhraničné obchodné transakcie neprinášajú so sebou väčšie riziká než domáci obchod. Pri uplatňovaní podstatne rozdielnych pravidiel na domáce a cezhraničné obchodné transakcie by došlo k narušeniu voľnej hospodárskej súťaže. … (13) Táto smernica by sa mala obmedziť na platby vykonávané ako odplata za obchodné transakcie a neupravuje transakcie so spotrebiteľmi, úroky v spojitosti s inými platbami, napr. platbami podľa zákonov o zmenkách a šekoch, platbami vykonávanými ako náhrady škody vrátane platieb od poisťovacích spoločností. … (16) Oneskorená platba predstavuje porušenie zmluvy, ktoré sa v dôsledku nízkych sadzieb úrokov z oneskorenia, resp. zdĺhavých konaní o náhradu škody vo väčšine členských štátov stáva finančne atraktívnym pre dlžníkov. Na odvrátenie tohto trendu a zabezpečenia toho, aby dôsledky vyplývajúce z oneskorených platieb odrádzali od oneskorených platieb, je potrebná rázna zmena vrátane náhrady nákladov vzniknutých veriteľom. … (19) Táto smernica by mala zakázať zneužívanie zmluvnej slobody na úkor veriteľov. … (20) Dôsledky oneskorených platieb budú odrádzať, len ak budú sprevádzané takými konaniami o náhradu škody, ktoré sú rýchle a účinné v prospech veriteľa. V súlade so zásadou nediskriminácie, ktorá je obsiahnutá v článku 12 [ES], by takéto postupy mali byť k dispozícii všetkým veriteľom usadeným v [Európskej únii]. … (22) Táto smernica by mala upravovať všetky obchodné transakcie bez ohľadu na to, či sa uskutočňujú medzi súkromnými alebo verejnoprávnymi podnikmi, alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej správy s ohľadom na to, že orgány verejnej správy vykonávajú značný objem platieb voči podnikateľskému sektoru. Z tohto dôvodu by táto smernica mala upravovať aj všetky obchodné transakcie medzi hlavnou zmluvnou stranou a jej dodávateľmi alebo vedľajšími zmluvnými stranami.“
61

Ako vyplýva aj z bodov 52 a 54 tohto rozsudku, takéto rozdielne zaobchádzanie sa zdá zlučiteľné so smernicou 2006/54 len v prípade, ak je jeho cieľom chrániť matku tak z hľadiska dôsledkov tehotenstva, ako aj jej materstva, to znamená, ak má zabezpečiť ochranu biologického stavu ženy, ako aj osobitných vzťahov medzi ňou a jej dieťaťom v období po pôrode. Za predpokladu, že by sa článok 46 kolektívnej zmluvy uplatňoval na ženy len v ich postavení rodiča, tento článok by zakladal priamu diskrimináciu vo vzťahu k pracovníkom mužského pohlavia zakázanú článkom 14 ods. 1 tejto smernice.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Passenger Rights sp. z o.o., teraz DelayFix, so sídlom vo Varšave (Poľsko), špecializujúcou sa na vymáhanie pohľadávok, ktorej cestujúci v leteckej doprave postúpil svoje práva, na jednej strane a leteckou spoločnosťou Ryanair DAC so sídlom v Dubline (Írsko) na druhej strane, ktorý sa týka zaplatenia sumy 250 eur ako náhrady za zrušenie letu na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (Ú. v. EÚ L 46, 2004, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10).
11

§ 7A tohto zákona, nazvaný „Miesto poskytovania služieb“, stanovuje: „1. Tento paragraf sa na účely tohto zákona uplatňuje pri určovaní krajiny, v ktorej sa služby poskytujú. 2. Poskytnutie služieb sa považuje za vykonané: a) v prípade, že osoba, ktorej sa služby poskytujú, je relevantným podnikateľským subjektom, v krajine prijímateľa, a b) v ostatných prípadoch v krajine poskytovateľa. 3. Miestom poskytnutia práva na služby je miesto, ktoré by sa považovalo za miesto poskytnutia služieb, ak by tieto služby boli poskytnuté poskytovateľom práva príjemcovi práva (bez ohľadu na to, či príde k výkonu tohto práva alebo nie), a na tento účel právo na služby zahŕňa akékoľvek právo, opciu alebo prednostný nárok, pokiaľ ide o poskytnutie služieb a záujem vyplývajúci z práva na služby. 4. Na účely tohto zákona je osoba relevantným podnikateľským subjektom vo vzťahu k poskytnutiu služieb, ak táto osoba: a) je zdaniteľná osoba v zmysle článku 9 smernice Rady [2006/112]; b) je zaregistrovaná podľa tohto zákona; c) je identifikovaná na účely DPH v súlade s právnymi predpismi členského štátu iného ako Spojené kráľovstvo… … a služby prijme osoba na iné než výlučne súkromné účely. …“
18

Podľa článku 45 ods. 6 Podrobných pravidiel uplatňovania Daňového zákonníka v znení neskorších zmien, ktorým sa vykonáva článok 145 ods. 2 uvedeného zákonníka: „V prípade nedokončeného dlhodobého majetku, ktorý bol ponechaný nedokončený na základe rozhodnutia o upustení od výkonu investičných prác, bol vyňatý zo súpisu majetku a zaúčtovaný medzi výdavky, si zdaniteľná osoba môže zachovať právo na odpočítanie dane uplatnené na základe článku 145 ods. 2 Daňového zákonníka bez ohľadu na to, či tento dlhodobý majetok bol, alebo nebol ako taký prevedený, alebo po jeho opustení ako bezcenného, ak zdaniteľná osoba z dôvodu okolností nezávislých od svojej vôle nikdy neužívala tento majetok alebo tieto služby pri výkone svojej hospodárskej činnosti, ako to vyplýva z rozsudku z 15. januára 1998, Ghent Coal Terminal (C‑37/95, EU:C:1998:1). Právo na odpočítanie dane možno zachovať aj v iných situáciách, keď nadobudnuté tovary alebo služby, pre ktoré sa toto právo uplatnilo v súlade s článkom 145 ods. 2 Daňového zákonníka, nepoužívajú na účely hospodárskej činnosti zdaniteľnej osoby, a to z objektívnych dôvodov nezávislých od jej vôle, ako to vyplýva z rozsudku z 29. februára 1996, INZO (C‑110/94, EU:C:1996:67). V prípade kúpy pozemku so stavbami postavenými na tomto pozemku má zdaniteľná osoba právo odpočítať DPH z tohto nákupu vrátane stavieb, ktoré budú odstránené, ak na základe objektívnych skutočností preukáže svoj úmysel naďalej využívať plochu, na ktorej boli tieto stavby postavené, na účely svojich zdaniteľných plnení, ako je napríklad zhotovenie iných stavieb určených na zdaniteľné plnenia, ako to vyplýva z rozsudku z 29. novembra 2012, Gran Via Moinești (C‑257/11, EU:C:2012:759).“
29

Na úvod je potrebné pripomenúť, že smernica o DPH, ktorá nadobudla účinnosť 1. januára 2007, zrušila šiestu smernicu, avšak bez toho, aby v porovnaní s ňou priniesla podstatné zmeny. Vzhľadom na to, že relevantné ustanovenia smernice o DPH sú v zásade obsahovo zhodné s relevantnými ustanoveniami šiestej smernice, judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa šiestej smernice je uplatniteľná aj na smernicu o DPH (pozri analogicky rozsudok z 3. júla 2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, bod 17).
3

Odôvodnenia 117 až 119, 123, 125, 126 a 130 smernice 2009/138 znejú: „(117) Keďže vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa reorganizačných opatrení a likvidačného konania nie sú zosúladené, je vhodné v rámci vnútorného trhu zabezpečiť vzájomné uznávanie reorganizačných opatrení a právnych predpisov členských štátov upravujúcich likvidáciu, ktoré sa týkajú poisťovní, ako aj potrebnú spoluprácu, zohľadňujúc potrebu jednotnosti, univerzálnosti, koordinácie a publicity týchto opatrení, a rovnocenné zaobchádzanie s poistnými veriteľmi a ich ochranu. (118) Malo by sa zabezpečiť, aby reorganizačné opatrenia, ktoré prijal príslušný orgán členského štátu s cieľom zachovať alebo obnoviť dobrý finančný stav poisťovne a v čo najväčšej miere zabrániť situácii vedúcej k likvidácii, mali úplné účinky na úrovni [Európskej únie]. Účinky akýchkoľvek takýchto reorganizačných opatrení, ako aj likvidačného konania vo vzťahu k tretím krajinám by však nemali byť dotknuté. (119) Je potrebné rozlišovať medzi príslušnými orgánmi na účely reorganizačných opatrení a likvidačného konania a orgánmi dohľadu nad poisťovňami. … (123) Prijímať rozhodnutia o likvidačných konaniach týkajúcich sa poisťovní by mali byť splnomocnené jedine príslušné orgány domovského členského štátu. Tieto rozhodnutia by mali mať účinky na úrovni [Únie] a mali by ich uznávať všetky členské štáty. Mali by byť uverejnené v súlade s postupmi domovského členského štátu a v Úradnom vestníku Európskej únie. Informácie by mali byť sprístupnené aj známym veriteľom so sídlom v [Únii], ktorí by mali mať právo prihlásiť pohľadávky a predkladať pripomienky. … (125) Všetky podmienky začatia, vedenia a ukončenia likvidačného konania by mali byť upravené právnymi predpismi domovského členského štátu. (126) S cieľom zabezpečiť koordinovanú činnosť medzi členskými štátmi by orgány dohľadu domovského členského štátu a orgány dohľadu všetkých ostatných členských štátov mali byť bezodkladne informované o začatí likvidačného konania. … (130) V záujme ochrany legitímnej dôvery a istoty niektorých transakcií v iných členských štátoch ako domovský členský štát je potrebné určiť právo, ktorým sa spravuje dopad reorganizačných opatrení a likvidácie na nerozhodnuté súdne spory a jednotlivé činnosti v rámci presadzovania vyplývajúce zo súdnych sporov.“
3

Odôvodnenia 2, 4, 14 et 73 nariadenia GDPR stanovujú: „(2) V zásadách a pravidlách ochrany fyzických osôb pri spracúvaní ich osobných údajov by sa bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť alebo bydlisko mali rešpektovať ich základné práva a slobody, najmä ich právo na ochranu osobných údajov. … … (4) Spracúvanie osobných údajov by malo byť určené na to, aby slúžilo ľudstvu. Právo na ochranu osobných údajov nie je absolútne právo; musí sa posudzovať vo vzťahu k jeho funkcii v spoločnosti a musí byť vyvážené s ostatnými základnými právami, a to v súlade so zásadou proporcionality. Toto nariadenie rešpektuje všetky základné práva a dodržiava slobody a zásady uznané v Charte [základných práv Európskej únie], ako sú zakotvené v zmluvách, najmä rešpektovanie súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie, ochrana osobných údajov, sloboda myslenia, svedomia a náboženského vyznania, sloboda prejavu a právo na informácie, sloboda podnikania, právo na účinný prostriedok nápravy a na spravodlivý proces, a kultúrna, náboženská a jazyková rozmanitosť. … (14) … Toto nariadenie sa nevzťahuje na spracúvanie osobných údajov, ktoré sa týka právnických osôb, a najmä podnikov založených ako právnické osoby vrátane názvu, formy a kontaktných údajov právnickej osoby. … (73) Právom Únie alebo právom členského štátu sa môžu uložiť obmedzenia týkajúce sa osobitných zásad a práv na informovanie, prístup a opravu alebo vymazanie osobných údajov, práva na prenosnosť údajov, práva namietať, rozhodnutí založených na profilovaní, ako aj informovania dotknutej osoby o porušení ochrany osobných údajov a o určitých súvisiacich povinnostiach prevádzkovateľov, pokiaľ je to v demokratickej spoločnosti potrebné a primerané na zaistenie verejnej bezpečnosti vrátane ochrany ľudského života, najmä v reakcii na prírodné katastrofy alebo katastrofy spôsobené ľudskou činnosťou, predchádzania trestným činom, ich vyšetrovania, odhaľovania alebo stíhania alebo na účely výkonu trestných sankcií, vrátane ochrany pred ohrozením verejnej bezpečnosti a predchádzania takémuto ohrozeniu, alebo vyšetrovania porušovaniu etiky v regulovaných profesiách, ich vyšetrovania a stíhania, alebo iných dôležitých cieľov všeobecného verejného záujmu Únie alebo členského štátu, najmä ak ide o dôležitý hospodársky alebo finančný záujem Únie alebo členského štátu, vedenia verejných registrov vedených vo všeobecnom verejnom záujme, ďalšieho spracúvania archivovaných osobných údajov na účely poskytnutia konkrétnych informácií o politickom správaní počas bývalého totalitného štátneho režimu, alebo ochrany dotknutej osoby alebo práv a slobôd iných vrátane sociálnej ochrany, verejného zdravia a humanitárnych účelov. Uvedené obmedzenia by mali byť v súlade s požiadavkami stanovenými v Charte [základných práv] a v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd.“
35

Ak by sa totiž články 15 až 17 tohto nariadenia mali vykladať v tom zmysle, že nie sú uplatniteľné na zmluvy o poskytnutí služieb, ktoré vedú k značným výhram, jednotlivec by nebol schopný, vzhľadom na to, že toto nariadenie nestanovuje prahovú hodnotu, nad ktorou sa suma súvisiaca so zmluvou o poskytnutí služieb považuje za značnú, rozpoznať, či bude požívať ochranu, ktorú priznávajú tieto ustanovenia, čo by bolo v rozpore s vôľou normotvorcu Únie vyjadrenou v odôvodnení 11 uvedeného nariadenia, podľa ktorého normy právomoci musia byť vysoko predvídateľné (pozri analogicky rozsudok z 3. októbra 2019, Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 51).