SK Úradný vestník Európskej únie C 59/3

Odvolanie podané 14. novembra 2015: National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) a i. proti rozsudku Všeobecného súdu (siedma komora) zo 4. septembra 2015 vo veci T-577/12, NIOC a i./Rada Európskej únie

(Vec C-595/15 P)

(2016/C 059/03)

Jazyk konania: francúzština

Účastníci konania

Odvolateľky:

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC),South Zagros Oil & Gas Production Co.,Maroun Oil & Gas Co.,Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co.,East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC), Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (v zastúpení: J.-M. Thouvenin, avocat)

Ďalší účastník konania:

Rada Európskej únie

Návrhy odvolateliek

— zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie (siedma komora) zo 4. septembra 2015 vo veci T-577/12,

— vyhovieť návrhom odvolateliek, ktoré predložili Všeobecnému súdu Európskej únie,

— zaviazať Radu Európskej únie na náhradu trov konania na oboch stupňoch.

Odvolacie dôvody a hlavné tvrdenia

1. Prvý odvolací dôvod na zrušenie je založený na tvrdení odvolateliek, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 44 napadnutého rozsudku rozhodol, že tým, že vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 945/2012 z 15. októbra 2012 (1) sa týka článku 46 ods. 2 nariadenia (EÚ) č. 267/2012 (2), má sa považovať za vykonávacie nariadenie, ktoré jasne uvádza, že jeho právnym základom je práve tento článok 46 ods. 2.

2. V druhom odvolacom dôvode odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v bodoch 55 až 57 napadnutého rozsudku, v ktorých bolo zhrnuté tvrdenie, podľa ktorého „z článku 215 ods. 2 nevyplýva, že individuálne reštriktívne opatrenia voči fyzickým alebo právnickým osobám, skupinám alebo neštátnym subjektom sa musia prijať v súlade s konaním upraveným v článku 215 ods. 1 ZFEÚ“. Na jednej strane článok 215 ods. 1, jediné ustanovenie ZFEÚ venované reštriktívnym opatreniam, jasne uvádza, že konanie uplatniteľné na tieto opatrenia je to, ktoré obsahuje, a žiadne iné; na druhej strane článok 291 ZFEÚ je nezlučiteľný s článkom 215 ods. 2 ZFEÚ; subsidiárne článok 291 ods. 2 ZFEÚ nemožno považovať za článok, ktorý môže Rade poskytnúť dodatočný právny základ na prijatie reštriktívnych opatrení k právnemu základu, ktorý predstavuje článok 215 ods. 2 ZFEÚ; nakoniec a subsidiárne v prípade rozhodnutia, že článok 291 ods. 2 ZFEÚ môže Rade poskytnúť dodatočný právny základ na prijatie reštriktívnych opatrení k právnemu základu, ktorý predstavuje článok 215 ods. 2 ZFEÚ, je odkaz na takýto právny základ v prejednávanej veci v každom prípade protiprávny.

3. V treťom odvolacom dôvode, ktorý je subsidiárny v prípade rozhodnutia, že odkaz na článok 291 ods. 2 ZFEÚ ako na základ na prijatie individuálnych reštriktívnych opatrení je v rámci politiky prijímania reštriktívnych opatrení pôvodne založených na článku 215 ZFEÚ právne možný, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 75 až 83 svojho rozsudku v podstate rozhodol, že Rada Únie, slovami článku 291 ods. 2, „náležite odôvodnila“ odkaz na takéto výnimočné konanie, ktoré bolo v prejednávanej veci jediné možné. Na jednej strane musí byť požadované odôvodnenie výslovné, na druhej strane aj v prípade, že by mohlo túto požiadavku splniť implicitné odôvodnenie, v prejednávanej veci nie je splnená, keďže Všeobecný súd vykladal dotknuté ustanovenia nesprávne.

4. Vo štvrtom odvolacom dôvode, ktorý je subsidiárny v prípade rozhodnutia, že odkaz na článok 291 ods. 2 ZFEÚ ako na základ na prijatie individuálnych reštriktívnych opatrení je v rámci politiky prijímania reštriktívnych opatrení založených na článku 215 ZFEÚ právne možný, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 87 svojho rozsudku rozhodol, že článok 46 ods. 2 nariadenia č. 267/2012 „ponecháva Rade právomoc vykonať ustanovenia článku 23 ods. 2 a 3 uvedeného nariadenia“, čo postačuje na splnenie povinnosti odôvodnenia týkajúcej sa uvedenia právneho základu tohto ustanovenia, ktorým je článok 291 ods. 2 ZFEÚ. Podľa odvolateliek vyvodil Všeobecný súd tento záver na základe nesprávneho právneho výkladu článku 46 ods. 2 nariadenia č. 267/2012.

5. V piatom odvolacom dôvode, ktorý je subsidiárny v prípade rozhodnutia, že odkaz na článok 291 ods. 2 ZFEÚ ako na základ na prijatie individuálnych reštriktívnych opatrení je v rámci politiky prijímania reštriktívnych opatrení založených na článku 215 ZFEÚ právne možný, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 86 až 88 svojho rozsudku uviedol, že povinnosť odôvodenia právnych aktov Únie nevyžaduje od Rady, aby výslovne uviedla, že nariadenie č. 267/2012 bolo založené na článku 291 ods. 2 ZFEÚ v rozsahu, v akom sa týka právneho základu článku 46 ods. 2 nariadenia č. 267/2012.

6. V šiestom odvolacom dôvode odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v bodoch 100 a 103 a tiež v bodoch 108 a 110 napadnutého rozsudku, v ktorých rozhodol, že dodržanie zásad právnej istoty a predvídateľnosti zákona, z ktorých vyplýva, že reštriktívne opatrenia Únie musia byť jasné a presné, uvedenými opatreniami, sa overuje vzhľadom na pravidlá judikatúry upravujúce jednotný výklad aktov Únie, ktoré stanovujú, že tieto akty sa majú vykladať a uplatňovať s ohľadom na znenia v iných úradných jazykoch.

7. V siedmom odvolacom dôvode odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v bode 134 napadnutého rozsudku, keď rozhodol, že článok 23 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 267/2012 (sporné kritérium) je v súlade so zásadami právneho štátu a všeobecnejšie s právom Európskej únie, pretože „nie je arbitrárne ani diskrečné“, a v bode 140 napadnutého rozsudku, keď rozhodol, že „sporné kritérium obmedzuje právomoc posúdenia Rady zavedením objektívnych kritérií a zaručuje stupeň predvídateľnosti požadovaný právom Únie“. V tejto súvislosti odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že vyložil sporné kritérium vzhľadom na rozsudok z 13. marca 2012, Melli Bank/Rada (C-380/09 P).

8. V ôsmom odvolacom dôvode odvolateľky subsidiárne tvrdia, že za predpokladu, že sa zmyslu pojmu „spojené“ má dať zmysel, ktorý mu dal Všeobecný súd, treba konštatovať, že bol v prejednávanej veci uplatnený nesprávnym spôsobom.

(1) Vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 945/2012 z 15. októbra 2012, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 267/2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 282, s. 16)

(2) Nariadenie Rady (EÚ) č. 267/2012 z 23. marca 2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie (EÚ) č. 961/2010 (Ú. v. EÚ L 88, s. 1)