ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 48 ods. 2 písm. a) bod ii) druhá zarážka smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že z dôvodu neprebratia do vnútroštátneho práva spĺňa podmienky na priznanie práv jednotlivcom, na ktoré sa môžu odvolávať voči verejnému obstarávateľovi pred vnútroštátnymi súdmi, pokiaľ je verejný obstarávateľ verejným orgánom alebo bol poverený na základe aktu verejnoprávneho orgánu výkonom služby vo verejnom záujme pod kontrolou verejnoprávneho orgánu a pokiaľ na to disponuje výnimočnými právomocami v porovnaní s tými, ktoré vyplývajú z pravidiel uplatniteľných na vzťahy medzi jednotlivcami.

Článok 48 ods. 2 písm. a) bod ii) druhá zarážka smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa uplatnili pravidlá stanovené verejným obstarávateľom, ktoré pod hrozbou vylúčenia žiadosti uchádzača vyžadujú, aby potvrdenie súkromného kupujúceho obsahovalo overenie podpisu notárom, advokátom alebo iným príslušným subjektom.

Článok 48 ods. 2 písm. a) bod ii) druhej zarážky smernice 2004/18 totiž vytvára uzavretý systém, ktorý obmedzuje možnosť, aby verejní obstarávatelia stanovovali nové dôkazné prostriedky alebo formulovali dodatočné požiadavky prinášajúce podstatnú zmenu, pokiaľ ide o povahu a podmienky predkladania už stanovených dôkazných prostriedkov. Treba konštatovať, že požiadavka, aby podpis uvedený na potvrdení kupujúceho bol overený, by zaviedla formalizmus znamenajúci takú podstatnú zmenu prvého z dvoch dôkazných prostriedkov uvedených v uvedenom ustanovení, sťažujúcu kroky, ktoré musí hospodársky subjekt splniť na účely splnenia požiadaviek dôkazného bremena, čo sa javí byť v rozpore s celkovou systematikou tohto článku. Navyše s prihliadnutím na to, že smernica 2004/18 má za cieľ uľahčiť prístup malých a stredných podnikov k verejným zákazkám, ako uvádza jej odôvodnenie 32, podmienenie dôkaznej hodnoty potvrdenia súkromného kupujúceho overením jeho podpisu treťou stranou by zaviedlo formalizmus, ktorý by mohol nie čo najviac otvoriť verejné zákazky konkurencii, ale naopak brániť v účasti hospodárskych subjektov, predovšetkým cudzincov, na takých zákazkách a obmedzovať ich účasť.

(pozri body 49, 50, 52, 53, 56, bod 3 výroku)
—

zrušenie tohto ustanovenia by viedlo k tomu, že v súvislosti s prebratím práva Únie v oblasti ochrany životného prostredia vznikne právne vákuum, ktoré by malo na životné prostredie ešte nepriaznivejší vplyv v tom zmysle, že takéto zrušenie by sa prejavilo v znížení úrovne ochrany, čím by bolo v rozpore so základným cieľom práva Únie, a
Taká žaloba o vydanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu, ktorej základom je vrátenie pokuty uloženej v konaní na ochranu hospodárskej súťaže, nie je „občianskou a obchodnou vecou“ v zmysle článku 1 nariadenia Rady č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach.

Hoci totiž niektoré spory medzi orgánom verejnej moci a osobou súkromného práva môžu patriť do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001, neplatí to v prípade, že verejný orgán koná v rámci výkonu verejnej moci. S cieľom zistiť, či ide o taký prípad, je potrebné určiť právny vzťah, ktorý existuje medzi účastníkmi sporu, a posúdiť základ uplatneného nároku a podmienky jeho uplatnenia.

Pokiaľ ide o právny vzťah, ktorý existuje medzi účastníkmi sporu, treba zdôrazniť, že hoci súkromnoprávne žaloby podané v súvislosti s uplatňovaním práva hospodárskej súťaže patria do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001, je naopak nesporné, že sankcia uložená správnym orgánom v rámci výkonu regulačných právomocí, ktoré mu priznávajú vnútroštátne právne predpisy, patrí pod pojem „správne veci“, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti nariadenia č. 44/2001 v súlade s jeho článkom 1 ods. 1. To platí aj pre pokutu uloženú z dôvodu porušenia ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré zakazujú obmedzenia hospodárskej súťaže. Z uvedeného vyplýva, že spor vo veci samej, v ktorom sa orgán hospodárskej súťaže domáha od podniku zaplatenia pohľadávky, ktorá vyplýva z pokuty uloženej tomuto podniku, patrí do správnych vecí.

Pokiaľ ide o podmienky uplatnenia uplatneného nároku, skutočnosť, že orgán hospodárskej súťaže podal žalobu na občianskoprávne súdy, v tomto ohľade nič na veci nemení. Bez ohľadu na povahu konania, ktoré sa uplatňuje podľa vnútroštátneho práva, totiž samotná skutočnosť, že žalobca vymáha dlh založený na pohľadávke, ktorá vyplýva z aktu verejnej moci, stačí na to, aby jeho žaloba bola považovaná za vylúčenú z pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.

(pozri body 32 – 34, 38 – 40, 43 a výrok)
Článok 18 písm. c) smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej a doplnenej smernicou 2009/162 (smernica o DPH), sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade ukončenia zdaniteľnej ekonomickej činnosti zdaniteľnej osoby sa skutočnosť, že si táto osoba ponechá tovar, keď tento tovar pri jeho nadobudnutí zakladá právo na odpočítanie dane z pridanej hodnoty, môže považovať za dodanie tovaru za protihodnotu a zdaniť daňou z pridanej hodnoty, ak obdobie na úpravu uvedené v článku 187 smernice 2006/112, zmenenej a doplnenej smernicou 2009/162, uplynulo.

Z článku 18 písm. c) smernice o DPH predovšetkým vyplýva, že ponechanie si tovaru zdaniteľnou osobou, keď táto osoba prestane vykonávať svoju zdaniteľnú ekonomickú činnosť, sa môže považovať za dodanie tovaru za protihodnotu, pokiaľ pri tomto tovare vzniklo právo na plné alebo čiastočné odpočítanie DPH pri jeho nadobudnutí. Článok 18 písm. c) smernice o DPH nestanovuje nijakú inú podmienku súvisiacu najmä s lehotou po nadobudnutí, počas ktorej by muselo dôjsť k ponechaniu si tovaru po ukončení činnosti, aby bolo toto ponechanie možné zdaniť. Ďalej toto ustanovenie z hľadiska svojho uplatnenia neustanovuje odkaz na ustanovenia týkajúce sa úpravy odpočítania uvedené v článkoch 184 až 192 smernice o DPH, a to na rozdiel od článku 168a ods. 1 druhého pododseku tejto smernice, ktorý na tieto ustanovenia odkazuje, pokiaľ ide o zdanenie súkromného používania nehnuteľného majetku v zmysle článku 26 tejto smernice. Napokon úprava odpočítania dane, ktorá sa uskutočňuje najmä vtedy, keď k zmenám skutočností zohľadňovaných pri určení výšky DPH došlo až po podaní daňového priznania k DPH, a ktorej cieľom je zabezpečenie, aby uplatnené odpočítania dane presne odrážali používanie tovaru pre potreby podniku, predstavuje korekčný mechanizmus, ktorý je zameraný retroaktívne.

Naopak, zdanenie stanovené v článku 18 písm. c) smernice o DPH je založené na existencii nového zdaniteľného plnenia v čase skončenia ekonomickej činnosti. Zdanenie stanovené v tomto ustanovení zohľadňuje zmeny hodnoty aktív podniku počas celého obdobia ich využívania na účely podnikateľskej činnosti. V prípade ukončenia zdaniteľnej ekonomickej činnosti je základom dane hodnota predmetného tovaru určená v okamihu tohto ukončenia, ktorá zohľadňuje vývoj hodnoty uvedeného tovaru od jeho nadobudnutia až po ukončenie činnosti. Na to, aby bolo možné dosiahnuť cieľ článku 18 písm. c) smernice o DPH, ktorým je predísť tomu, aby tovar, pri ktorom vzniklo právo na odpočítanie dane, bol predmetom nezdaneného konečného spotrebovania po ukončení zdaniteľnej ekonomickej činnosti, a tiež účinne zabrániť akejkoľvek nerovnosti v oblasti DPH medzi spotrebiteľmi, ktorí svoj tovar nadobudnú od inej zdaniteľnej osoby, a spotrebiteľmi, ktorí ho nadobudnú v rámci vlastnej podnikateľskej činnosti, zdanenie podľa článku 18 písm. c) smernice o DPH sa musí uskutočniť, ak má tovar, ktorého nadobudnutím vzniklo právo na odpočítanie DPH, po ukončení zdaniteľnej ekonomickej činnosti ešte zostatkovú hodnotu bez ohľadu na obdobie, ktoré uplynulo od dátumu nadobudnutia tohto tovaru do dátumu ukončenia uvedenej činnosti.

(pozri body 33 – 39)
Článok 15 ods. 2 a 8 nariadenia č. 1260/2001 o spoločnom organizovaní trhu v sektore cukru sa má vykladať v tom zmysle, že neudeľuje výrobcovi cukru právo na náhradu produkčných odvodov zaplatených za množstvá cukru, na ktoré sa vzťahujú kvóty A a B, ktoré boli uskladnené ešte 30. júna 2006, keďže systém produkčných odvodov nebol po tomto dátume nariadením č. 318/2006 o spoločnej organizácii trhov v sektore cukru obnovený.

Preto vylúčenie množstiev cukru, izoglukózy a inulínového sirupu skladovaných na konci hospodárskeho roka 2005/2006 z výpočtu exportovateľného zostatku na hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006 odporovalo článku 6 ods. 4 nariadenia č. 314/2002 ustanovujúceho podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému kvót v sektore cukru, zmeneného a doplneného nariadením č. 1140/2003, ktoré výslovne stanovuje zohľadnenie týchto skladovaných množstiev, ako aj článku 15 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1260/2001, ktoré tiež odkazuje na exportovateľný, a nie na vyvezený zostatok, ktorý ako vyplýva z odôvodnenia 15 posledného uvedeného nariadenia, zahŕňa tiež množstvá nachádzajúce sa na trhu ku koncu príslušného hospodárskeho roka, tak ako sú skladované. Skutočnosť, že sa naďalej odkazuje na „predvídateľnú“ celkovú stratu, a to aj po úprave stanovenej v článku 15 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1260/2001, pokiaľ ide o hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006, naznačuje, že k strate ešte nemuselo dôjsť v celom rozsahu. V tejto súvislosti sa nezdá, že by sa Rada dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, zneužitia právomoci alebo že by zjavne prekročila medze svojej voľnej úvahy v oblasti poľnohospodárstva podľa článkov 40 až 43 ZFEÚ, keď stanovila, že pokiaľ ide o hospodársky rok 2005/2006, exportovateľný zostatok existujúci ku koncu tohto hospodárskeho roka sa zohľadní, pričom tento zostatok nevyhnutne zahŕňal množstvá cukru skladované na konci hospodárskeho roka.

Za týchto okolností nebola zistená žiadna skutočnosť, ktorá by mohla ovplyvniť platnosť nariadenia č. 1360/2013, ktorým sa stanovujú produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006, koeficient potrebný na výpočet dodatočných odvodov za hospodárske roky 2001/2002 a 2004/2005 a výška súm, ktoré zaplatia výrobcovia cukru predajcom cukrovej repy vzhľadom na rozdiel medzi maximálnou výškou odvodov a výškou týchto odvodov, ktoré budú účtované za hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004 a 2005/2006.

(pozri body 44, 45, 52, 54, 56, body 1 a 2 výroku)
Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej osoba v postavení úradníka v členskom štáte, ktorá dobrovoľne odíde z verejnej služby, aby vykonávala zamestnanie v inom členskom štáte, stratí svoje práva na starobný dôchodok zo systému dôchodkového zabezpečenia úradníkov a je so spätnou účinnosťou zaradená do všeobecného systému dôchodkového poistenia, z ktorého jej vzniká nárok na nižší starobný dôchodok, než aký by jej vyplýval z týchto práv. Takáto právna úprava je obmedzením voľného pohybu pracovníkov, pretože napriek tomu, že sa uplatňuje aj na úradníkov tohto členského štátu, ktorí dajú výpoveď, aby v tom istom členskom štáte pracovali v súkromnom sektore, môže obmedziť voľný pohyb úradníkov tým, že im bráni v opustení svojho členského štátu pôvodu, aby prijali zamestnanie v inom členskom štáte, alebo ich od toho odrádza. Uvedená právna úprava tak priamo podmieňuje prístup úradníkov dotknutého členského štátu na trh práce v členských štátoch odlišných od tohto dotknutého štátu a môže tak obmedziť voľný pohyb pracovníkov.

Primárne právo Únie totiž poistencovi síce nezaručuje, že presťahovanie do členského štátu iného než jeho členského štátu pôvodu bude z hľadiska sociálneho zabezpečenia neutrálne, najmä pokiaľ ide o nemocenské dávky a starobné dôchodky, pretože takéto presťahovanie vzhľadom na rozdiely existujúce medzi systémami a právnymi poriadkami členských štátov môže byť z hľadiska sociálnej ochrany pre dotknutú osobu v jednotlivých prípadoch viac alebo menej výhodné, a v prípade, že jej uplatnenie je menej výhodné, je vnútroštátna právna úprava v súlade s právom Únie len vtedy, keď okrem iného táto vnútroštátna právna úprava neznevýhodňuje dotknutého pracovníka vo vzťahu k pracovníkom, ktorí vykonávajú celú svoju činnosť v členskom štáte, v ktorom sa táto úprava uplatňuje, a ak nevedie jednoducho a výlučne k tomu, že sa odvádzajú príspevky na sociálne zabezpečenie bez nároku na protiplnenie.

(pozri body 24, 28, 41, bod 1 výroku)
Článok 19 ods. 4 posledná veta nariadenia č. 1393/2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch („doručovanie písomností“) a o zrušení nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že vylučuje uplatnenie ustanovení vnútroštátneho práva týkajúcich sa úpravy žiadostí o odpustenie dôsledkov uplynutia odvolacej lehoty, keď uplynula lehota, v ktorej je prípustné podať takéto žiadosti, akou je lehota vymedzená vo vyhlásení členského štátu, na ktorú odkazuje uvedené ustanovenie.

Bolo by totiž v rozpore so zásadou právnej istoty a záväznosti nariadení Únie, ak by sa uvedený článok vykladal tak, že takáto žiadosť o odpustenie dôsledkov uplynutia odvolacej lehoty by ešte mohla byť podaná v lehote stanovenej vnútroštátnym právom, hoci už nie je podľa záväzného a priamo uplatniteľného ustanovenia uvedeného nariadenia prípustná.

(pozri body 57, 58, bod 2 výroku)
Vzhľadom na odôvodnenie 17 a článok 3 ods. 1, ako aj článok 14 tejto smernice taká právna úprava môže byť odôvodnená, najmä ak smeruje k vylúčeniu náhrady neprimeraných trov z dôvodu neobvykle vysokých odmien advokáta dohodnutých medzi úspešnou stranou v spore a jej advokátom, alebo z dôvodu poskytnutia služieb, ktoré sa nepovažujú za potrebné na zabezpečenie dodržiavania predmetného práva duševného vlastníctva, zo strany advokáta. Naopak požiadavka, podľa ktorej musí neúspešná strana znášať opodstatnené trovy konania, nemôže odôvodňovať právnu úpravu, ktorá ukladá paušálne sadzby podstatne nižšie, než sú sadzby uplatňované v tomto členskom štáte na služby advokáta. Taká právna úprava by totiž bola nezlučiteľná s článkom 3 ods. 2 smernice 2004/48, ktorý stanovuje, že postupy a prostriedky právnej nápravy stanovené touto smernicou musia byť odradzujúce, a poškodzovala by hlavný cieľ, ktorý sleduje smernica 2004/48, ktorý spočíva v zabezpečení vysokej úrovne ochrany duševného vlastníctva na vnútornom trhu.

Článok 14 smernice 2004/48 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym pravidlám, podľa ktorých výdavky na technické poradenstvo sú nahraditeľné len v prípade pochybenia strany, ktorá nemala úspech v konaní, pokiaľ sú tieto výdavky priamo a bezprostredne spojené so žalobou smerujúcou k zabezpečeniu dodržiavania práva duševného vlastníctva.

V tejto súvislosti po prvé, keďže náklady spojené s prešetrovaním a identifikáciou, často spojené so službami technického poradenstva, vynaložené majiteľom práva duševného vlastníctva sa týkajú najmä náhrady škody, ktorá by sa mala zaplatiť v prípade pochybenia porušovateľa, a keďže náhrada ujmy je predmetom článku 13 ods. 1 tejto smernice, tieto náklady, ktoré často vzniknú ešte pred súdnym konaním, nevyhnutne nepatria do pôsobnosti článku 14 uvedenej smernice.

Po druhé zo širokého výkladu článku 14 smernice 2004/48 v tom zmysle, že tento článok uvádza, že neúspešná strana musí vo všeobecnosti znášať iné výdavky vzniknuté úspešnej strane, bez uvedenia akéhokoľvek spresnenia, pokiaľ ide o povahu týchto výdavkov, hrozí nebezpečenstvo, že tomuto článku sa udelí príliš široká pôsobnosť, čím sa článok 13 tejto smernice zbaví jeho potrebného účinku. Tento pojem teda treba vykladať prísne a konštatovať, že medzi iné výdavky v zmysle uvedeného článku 14 patria iba výdavky, ktoré priamo a bezprostredne súvisia s predmetným súdnym konaním.

Po tretie článok 14 smernice 2004/48 neobsahuje žiadny údaj, ktorý by umožňoval domnievať sa, že členské štáty môžu v rámci konania o zabezpečenie dodržiavania práva duševného vlastníctva, podriadiť náhradu iných výdavkov, alebo trov konania vo všeobecnosti, kritériu pochybenia neúspešnej strany.

V tomto kontexte náklady spojené so službami technického poradcu majú takéto priame a bezprostredné spojenie, a teda patria medzi iné výdavky, ktoré musí podľa článku 14 smernice 2004/48 znášať neúspešná strana, keďže služby technického poradcu sú potrebné na riadne podanie žaloby, ktorá v konkrétnom prípade smeruje k zabezpečeniu dodržiavania práva duševného vlastníctva.

(pozri body 35 – 37, 39, 40, bod 2 výroku)
Podľa judikatúry Súdneho dvora systém ochrany spotrebiteľov stanovený smernicou 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách priznáva vnútroštátnemu súdu možnosť skúmať nekalú povahu podmienky aj bez návrhu, ale až v rozsudku zo 4. júna 2009, Pannon GSM, C‑243/08, Súdny dvor jasne uviedol, že úloha, ktorú vnútroštátnemu súdu udeľuje právo Únie, nie je vymedzená len možnosťou vysloviť sa k prípadnej nekalej povahe zmluvnej podmienky, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť uvedenej smernice, ale zahŕňa taktiež povinnosť preskúmať ex offo túto otázku hneď po tom, ako je súd oboznámený s právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel. Konkrétne v takom prípade vnútroštátny súd rozhodujúci o návrhu na vykonanie exekúcie právoplatného rozhodcovského rozsudku je povinný ex offo vykonať preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok, na ktorých je založená pohľadávka konštatovaná v rozhodcovskom rozsudku z hľadiska ustanovení uvedenej smernice, pokiaľ má podľa vnútroštátnych procesných pravidiel povinnosť v rámci obdobného exekučného konania preskúmať ex offo rozpor týchto podmienok s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku.

(pozri body 28, 30, 32)
Článok 10 ods. 2 smernice 2006/21 o nakladaní s odpadom z ťažobného priemyslu sa má vykladať v tom zmysle, že v jeho dôsledku sa požiadavkám smernice 1999/31 o skládkach odpadov nepodriaďuje činnosť vypĺňania lomu iným odpadom, ako je ťažobný, pokiaľ táto činnosť predstavuje zhodnocovanie tohto odpadu, čo musí overiť vnútroštátny súd.

Smernica 1999/31 sa totiž uplatňuje len na zneškodňovaný odpad, no nie na odpad, ktorý je predmetom zhodnocovania, pretože článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že sa táto smernica uplatní na každú skládku, ktorá je v článku 2 písm. g) uvedenej smernice definovaná ako miesto na ukladanie odpadu slúžiace na ukladanie odpadu na pôdu alebo do nej. Z uvedeného vyplýva, že iný odpad, ako je ťažobný, môže spadať do pôsobnosti smernice 1999/31 len v prípade, že je umiestnený na skládku s cieľom jeho zneškodnenia, a nie, ak je predmetom zhodnocovania. V tomto zmysle treba vykladať článok 3 ods. 2 druhú zarážku tejto smernice, ktorý vylučuje z pôsobnosti tejto smernice použitie inertného odpadu, ktorý je vhodný na použitie na asanačné/rekonštrukčné a zásypové práce alebo na stavebné účely, na skládkach.

(pozri body 31, 33, 51 a výrok)
Článok 148 písm. c) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci žiadosti o povolenie použitia režimu pasívny zošľachťovací styk na účely posúdenia, či hospodárske podmienky, ktorým podlieha použitie tohto režimu, sú splnené, treba zohľadniť nielen zásadné záujmy výrobcov výrobkov podobných konečnému výrobku, ktorý by bol výsledkom zamýšľaných spracovateľských operácií, v Spoločenstve, ale tiež zásadné záujmy výrobcov výrobkov podobných surovinám alebo polotovarom, ktoré nemajú pôvod v Spoločenstve a ktoré sa majú počas týchto operácií stať súčasťou dočasne vyvezeného tovaru Spoločenstva, v Spoločenstve.

Hospodárske podmienky, ktorým podlieha použitie režimu pasívny zošľachťovací styk, stanovené v článku 148 písm. c) nariadenia č. 2913/92, majú totiž za úlohu umožniť colným orgánom posúdiť, či použitie režimu pasívny zošľachťovací styk je predovšetkým v prospech výrobného odvetvia Únie, pričom musia dbať na to, aby výhody, ktoré bude mať subjekt z použitia tohto režimu, nespôsobili na druhej strane značné nevýhody pre ostatných výrobcov Únie. Tieto hospodárske podmienky by sa mali preto vykladať spôsobom, ktorý umožní colným orgánom v plnej miere zohľadniť takéto konflikty záujmov v rámci výrobného odvetvia Únie.

Pokiaľ ide o tieto konflikty záujmov, za okolností, za ktorých zamýšľaná spracovateľská operácia vyžaduje zahrnutie do dočasne vyvezeného tovaru Spoločenstva značného množstva surovín s pôvodom mimo Spoločenstva a za ktorých clo vzťahujúce sa na tieto suroviny je podstatne vyššie ako clo, ktoré by sa uplatnilo na zošľachtený výrobok získaný z tejto operácie, treba konštatovať, že použitie režimu pasívny zošľachťovací styk pre túto operáciu by tiež mohlo vážne poškodiť zásadné záujmy subjektov vyrábajúcich uvedenú surovinu v Únii.

Uskutočnenie tej istej spracovateľskej operácie mimo Únie by totiž umožnilo subjektu dovážať do Únie časť zodpovedajúcu tej istej surovine, ktorá by unikla zaplateniu cla, ktoré sa na ňu vzťahuje a ktoré sa práve snaží chrániť uvedených výrobcov Spoločenstva proti takémuto dovozu. V takej situácii by povolenie použitia režimu pasívny zošľachťovací styk poskytovalo dodatočnú výhodu subjektu požadujúcemu tento režim, ktorá by spočívala v čiastočnom oslobodení, ktoré by tento subjekt získal z cla uplatniteľného na zošľachtený výrobok, čo by viedlo k ešte väčšej výhodnosti tohto druhu operácií, ktoré sú však nevýhodné pre záujmy výrobcov Únie.

(pozri body 41, 43, 44, 49 a výrok)
Nariadenie č. 593/2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) a nariadenie č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) sa majú vykladať v tom zmysle, že bez toho, aby bol dotknutý článok 1 ods. 3 každého z uvedených nariadení, sa musí rozhodné právo uplatniteľné na žalobu o zdržanie sa konania v zmysle smernice 2009/22 o súdnych príkazoch na ochranu spotrebiteľských záujmov, namierenú proti používaniu údajne protiprávnych zmluvných podmienok podnikom so sídlom v členskom štáte, ktorý v elektronickom obchode uzatvára zmluvy so spotrebiteľmi s bydliskom v iných členských štátoch, a najmä v štáte vnútroštátneho súdu, určiť v súlade s článkom 6 ods. 1 nariadenia Rím II, kým rozhodné právo uplatniteľné na posúdenie dotknutej zmluvnej podmienky sa musí vždy určiť podľa nariadenia Rím I, a to bez ohľadu na to, či sa toto posúdenie uskutoční v rámci individuálnej žaloby alebo v rámci kolektívnej žaloby.

Pri posúdení nekalej povahy dotknutej zmluvnej podmienky v rámci žaloby o zdržanie sa konania však z článku 6 ods. 2 nariadenia Rím I vyplýva, že výberom rozhodného práva nie sú dotknuté imperatívne normy stanovené právnym poriadkom krajiny bydliska spotrebiteľov, ktorých záujmy sú prostredníctvom tejto žaloby chránené. Medzi tieto normy môžu patriť ustanovenia, ktoré preberajú smernicu 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, ak v zmysle článku 8 tejto smernice zabezpečujú vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľa.

(pozri body 59, 60, bod 1 výroku)