ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18.

Článok 2 ods. 2 písm. f) vylučuje z pôsobnosti smernice „služby zdravotnej starostlivosti bez ohľadu na to, či sú poskytované v rámci zdravotníckych zariadení, a bez ohľadu na spôsob ich organizácie a financovania na vnútroštátnej úrovni alebo ich verejný či súkromný charakter“. Femarbel, Holandsko a Komisia v pripomienkach predložených v tomto konaní tvrdia, že citované písmeno f) sa nevzťahuje na centrá dennej starostlivosti a nočnej starostlivosti pre seniorov. V podstate sa domnievajú, že vzhľadom na to, že hlavná činnosť centra starostlivosti nespočíva v poskytovaní služieb zdravotnej starostlivosti, má sa vychádzať z toho, že takéto centrum spadá do pôsobnosti smernice o službách.
2.

Administrativen săd Sofia-grad (Bulharsko) sa totiž domnieva, že takáto špecializácia v rámci týchto sporov by mohla odrádzať, alebo aj brániť dotknutým jednotlivcom, a to samostatne hospodáriacim roľníkom, v prístupe k spravodlivosti, a to by mohlo predstavovať porušenie ich práva na účinný prostriedok nápravy.
59.

Na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 32 napadnutého uznesenia, sa domnievam, že skutočnosť, že zrušenie aktu inštitúcie Únie nie je uznaním jeho nezákonnosti a vyvoláva výlučne účinky ex nunc, na rozdiel od zrušujúceho rozsudku, na základe ktorého je zrušený akt retroaktívne odstránený z právneho poriadku a prihliada sa naň, ako keby nikdy neexistoval, ( 37 ) je v kontexte tejto veci takej povahy, že zakladá záujem pána Abdulrahima na zrušení nariadenia č. 1330/2008. V tejto súvislosti je podľa môjho názoru nesprávne tvrdiť, tak ako to urobil Všeobecný súd v bode 33 napadnutého uznesenia, že „za okolností danej veci nič nenasvedčuje tomu, že by odstránenie tohto aktu s účinkami ex tunc poskytlo pánovi Abdulrahimovi akýkoľvek prospech“.
36.

Na prvý pohľad sa zdajú relevantné len dve z alternatívnych kritérií uvedených v poznámke 7 k triede XI KN. Komisia a načalnik sa domnievajú, že predmetný tovar vzhľadom na to, že má pravouhlý tvar, nezodpovedá kritériu uvedenému v poznámke 7 písm. a) k triede XI, v ktorej sú uvedené len „výrobky prirezané (pristrihnuté) do iného ako pravouhlého tvaru“. Také posúdenie, ktoré musí v konečnom dôsledku vykonať vnútroštátny súd, však nepovažujem za veľmi presvedčivé v prípade interiérových roliet, ktoré majú spravidla pravouhlý tvar. Vyvodiť z toho – tak ako to urobili títo účastníci konania –, že kapitola 63 sa neuplatní, by bolo podľa môjho názoru neprimerané. Zo skutočnosti, že predmetný tovar má pravouhlý tvar, by bolo možné nanajvýš vyvodiť, že nespĺňa prvé kritérium poznámky 7 k triede XI.
41.

Za predpokladu, že koordinácia vnútroštátnych právnych úprav vyplývajúca zo smernice zavádza minimálnu ochranu, členské štáty môžu v tejto oblasti udržiavať alebo prijať prísnejšie ustanovenia. ( 23 ) Vnútroštátne orgány teda vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktoré im je ponechaná, môžu rozšíriť tak rozsah pôsobnosti, ako aj úroveň ochrany zavedené uvedenou smernicou s cieľom brániť záujmy, ktoré považujú za zásadné. V takej konfigurácii môžu pretrvávať značné rozdiely medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami prijatými s cieľom prebrať smernicu Únie. Podľa môjho názoru nemožno vylúčiť priznanie imperatívnej povahy vnútroštátnym ustanoveniam rozširujúcim tak rozsah, ako aj úroveň minimálnej ochrany zavedenej smernicou, ani to, že by mohli na základe článku 7 ods. 2 Rímskeho dohovoru nahradiť ustanovenia právneho poriadku zvoleného účastníkmi, dokonca aj vtedy, ak by tento právny poriadok bol právnym poriadkom členského štátu, ktorý správne prebral smernicu. Pripomínam totiž, že Rímsky dohovor ponecháva a priori a, samozrejme, s výhradou dodržania prednosti práva Únie členským štátom širokú mieru voľnej úvahy na určenie ustanovení svojho práva, ktoré majú byť kvalifikované ako imperatívne.
9.

Článok 7 smernice o nekalých obchodných praktikách, nazvaný „Klamlivé opomenutia konania“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje: „1. Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty, okolnosti a obmedzenia komunikačného prostriedku, opomenie podstatnú informáciu, ktorú priemerný spotrebiteľ potrebuje v závislosti od kontextu na to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. 2. Za klamlivé opomenutie sa taktiež považuje, ak obchodník skrýva alebo poskytuje nejasným, nezrozumiteľným, viacvýznamovým alebo nevhodným spôsobom podstatné informácie uvedené v odseku 1, vzhľadom na okolnosti popísané v uvedenom odseku, alebo neoznámi obchodný účel obchodnej praktiky, ak už nie je zrejmý z kontextu, a tam, kde v jednom alebo druhom prípade toto spôsobí alebo je pravdepodobné, že spôsobí, že priemerný spotrebiteľ prijme rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neprijal.“
6.

Smernica 2003/87 bola do švédskeho práva prebratá zákonom č. 1199 z roku 2004 o obchodovaní s emisnými kvótami [lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrättigheter, ďalej len „zákon o OEK“]. V znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej uvedený zákon stanovoval, že prevádzkovateľ je povinný určovať svoje emisie oxidu uhličitého alebo ich monitorovať na základe merania a každý rok predkladať overenú správu o emisiách. ( 13 ) Správa o emisiách sa predkladá Naturvårdsverket (kontrolný orgán) najneskôr do 31. marca kalendárneho roka nasledujúceho po kalendárnom roku, ktorého sa správa týka. ( 14 ) Následne najneskôr do 30. apríla každého roka odovzdá prevádzkovateľ správcovi registra, Statens energimyndighet (vnútroštátny energetický orgán), množstvo kvót rovnajúce sa celkovým emisiám z tohto zariadenia počas predchádzajúceho kalendárneho roka. ( 15 ) Prevádzkovateľ, ktorý neodovzdá dostatočné množstvo kvót na pokrytie svojich emisií, je povinný za prekročenie emisií uhradiť pokutu vo výške 40 eur za každú tonu oxidu uhličitého emitovaného zariadením, ktorého prevádzkovateľ neodovzdal kvóty. ( 16 ) Úhrada pokuty nezbavuje prevádzkovateľa záväzku odovzdať množstvo kvót zodpovedajúce danému prekročeniu emisií pri odovzdávaní emisií za nasledujúci kalendárny rok. ( 17 )
51.

Ústna časť pojednávania pred Súdnym dvorom sa zvlášť venovala otázke dôvodnosti výberu biometrickej metódy porovnávania odtlačkov prstov zo strany normotvorcu. Podľa názoru žalobcu vo veci samej normotvorca najmä zo štatistického hľadiska nerozvinul a nevysvetlil dôvody, pre ktoré považoval v čase prijatia nariadení č. 2252/2004 a 444/2009 za nevyhnutné uložiť členským štátom povinnosť včleniť do pasov dva odtlačky prstov. Žalobca vo veci samej v konečnom dôsledku napáda akékoľvek použitie biometrickej metódy okrem fotografie tváre, či dokonca potrebu natoľko presne identifikovať občanov Únie na jej vonkajších hraniciach. ( 43 ) Je znepokojený najmä možnosťami získania obrazov odtlačkov prstov bez vedomia ich držiteľov, v dôsledku čoho by tieto údaje boli nakoniec dosť málo zabezpečené, ( 44 ) lebo každý úkon nášho každodenného života ponúka veľa príležitostí zanechať obrazy našich odtlačkov prstov. Nedostatočná úroveň zabezpečenia pamäťového čipu okrem toho neumožňuje zaručiť, že biometrické údaje budú nasnímané len oprávnenými orgánmi. Úroveň zásahu do základného práva zaručeného článkom 8 Charty je v konečnom dôsledku neprijateľná z týchto dôvodov: po prvé, týka sa všetkých občanov Únie počas desiatich rokov, čiže počas celého obdobia platnosti pasu; po druhé, zásah sa opakuje pri každej kontrole na vonkajších hraniciach; po tretie, existuje reálne riziko uchovania biometrických údajov v súboroch; a po štvrté, identifikácia prostredníctvom odtlačkov prstov by sa mohla zvrhnúť a predstavovať riziko stigmatizácie určitých kategórií osôb. Pre všetky tieto dôvody sa pán Schwarz domnieva, že zásah do základného práva nemá súvislosť so skutočnými ťažkosťami pri kontrolách na vonkajších hraniciach Únie z hľadiska identifikácie občanov Únie alebo z hľadiska boja proti pokusom o nezákonný vstup na územie Únie pomocou falšovaného pasu.
16.

Preto sa domnievam, že na to, aby sa Tribunale amministrativo regionale per le Marche poskytla odpoveď, ktorá bude užitočná pre vyriešenie sporu vo veci samej, by sa mal Súdny dvor pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke zamerať na výklad článku 47 ods. 2, ako aj na výklad článku 48 ods. 3 smernice 2004/18.
44.

Zdá sa mi, že výsledkom tohto prístupu je koherentnejší právny rámec uplatniteľný na štátnych príslušníkov tretích štátov, priamych príbuzných vo vzostupnej línii, ktorí nie sú závislí od maloletých občanov Únie využívajúcich ustanovenia smernice 2004/38. Ak totiž vylúčime, že by takí priami príbuzní vo vzostupnej línii spĺňali tú podmienku, že „sú závislí“ od občana Únie, čo teda znamená, že nespadajú do rozsahu osobnej pôsobnosti smernice 2004/38, nebolo by zrejmé, z akého dôvodu by odvodené právo na pobyt, ktoré by mohli využiť v hostiteľskom členskom štáte, malo byť založené na ustanoveniach tejto smernice.
14.

Podľa článku 3 písm. c) tejto smernice „členské štáty prijmú potrebné opatrenia na to, aby príslušné orgány zabezpečili, že zariadenia budú prevádzkované tak, aby:… c) sa predišlo produkcii odpadov v súlade so smernicou 75/442/EHS…; keďže ak odpad vznikne, zhodnotí sa [ak odpad vznikne, aby sa zhodnotil – neoficiálny preklad], alebo ak to nie je z technických alebo z hospodárskych dôvodov možné, zneškodní sa [aby sa zneškodnil – neoficiálny preklad], pričom treba znížiť alebo zamedziť jeho vplyv na životné prostredie“.
57.

Vzhľadom na to, že otázka o málo významnej vade je otázkou týkajúcou sa výkladu práva Únie, si napriek tomu dovoľujem túto poznámku: Súdny dvor dosiaľ nerozhodol o výklade pojmu „málo významný“ v článku 3 ods. 6 smernice. Iné európske súdy, predovšetkým tiež najvyššie, ( 32 ) v prípadoch, ktoré sa javili ako podobné, rozhodli, že netesniacu strechu kabrioletu nemožno považovať za málo významnú vadu. ( 33 ) Skutočnosť, že vozidlo je napriek presakovaniu vody naďalej použiteľné ako dopravný prostriedok, čo vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza ako odôvodnenie svojho konštatovania, nebola v uvedených rozhodnutiach relevantná. Pre jednotný výklad práva Únie by bolo zmysluplné a na urovnanie právneho sporu, ktorý mu bol predložený, by bolo určite prospešné, ak by Tribunal de Primera Instancia no 2 de Badajoz predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania aj o otázke týkajúcej sa málo významnej vady a tým výkladu článku 3 ods. 6.
41.

Tento výklad pojmu obchodník je v súlade s výkladom, ktorý normotvorca Únie ponúka v širšom rámci smerníc týkajúcich sa práv spotrebiteľov. Napríklad smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách ( 20 ) vymedzuje predajcu alebo dodávateľa ako „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá… koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho [jej – neoficiálny preklad] obchodom, podnikaniu alebo povolaniu, bez ohľadu na to, či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“, ( 21 ), a v smernici Európskeho parlamentu a Rady 98/6/ES zo 16. februára 1998 o ochrane spotrebiteľa pri označovaní cien výrobkov ponúkaných spotrebiteľovi ( 22 ) je obchodník vymedzený ako „každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá predáva alebo ponúka na predaj výrobky, ktoré patria do jej obchodnej alebo pracovnej činnosti“. ( 23 ) V rámci novej smernice 2011/83/EÚ ( 24 ) normotvorca Únie napokon vymedzil obchodníka tak, že je ním „akákoľvek fyzická osoba alebo akákoľvek právnická osoba bez ohľadu na to, či je v súkromnom, alebo verejnom vlastníctve, ktorá v súvislosti so zmluvami, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely, ktoré sa týkajú jej obchodnej alebo podnikateľskej činnosti, remesla alebo povolania“. ( 25 )
66.

Aké dôsledky by mal opačný záver, teda že orgány všetkých členských štátov by museli zaujať rovnaký postoj ku klasifikácii konkrétneho výrobku buď ako zdravotníckej pomôcky, alebo ako lieku? V podstate by to znamenalo, že orgán, ktorý ako prvý klasifikoval konkrétny výrobok vzhľadom na informácie, ktoré mal k dispozícii, by sa de facto stal ústredným orgánom, s ktorého rozhodnutím by sa orgány iných členských štátov museli stotožniť, pričom tieto iné orgány by následne nemohli klasifikovať výrobok odlišne. Ani jedna zo smerníc nepredpokladá takú možnosť.
30.

Správne však ide o prekročenie zásady právnej istoty, a predovšetkým o zásadu ochrany legitímnej dôvery, pretože poľnohospodári sa mohli spoliehať na to, že v dôsledku účasti na časovo obmedzených agroenvironmentálnych záväzkoch nebudú pri budúcej podpore zo strany Únie nijako znevýhodnení. ( 19 ) Okrem toho by mohlo ísť o porušenie zásady rovnosti, keby sa s podnikmi, ktoré sa zúčastnili na agroenvironmentálnych záväzkoch, zaobchádzalo tak, ako s podnikmi, ktoré mali normálnu produkciu. A v konečnom dôsledku, poľnohospodári by boli odrádzaní od účasti na agroenvironmentálnych záväzkoch v budúcnosti, keby na základe toho došlo po ukončení záväzku k zníženiu podpory. Bolo by to v rozpore s cieľom Únie, ktorým je podľa článku 191 ZFEÚ a článku 37 Charty základných práv zabezpečenie vysokej úrovne ochrany životného prostredia. Podľa článku 11 ZFEÚ ( 20 ) sa tento cieľ musí zohľadňovať v rámci všetkých politík Únie, to znamená aj v spoločnej poľnohospodárskej politike.
11.

Bariatrix Europe Inc. SAS (ďalej len „Bariatrix“) požiadala 17. marca 2006 o zápis slovnej ochrannej známky „PROTI SNACK“ ako ochrannej známky Spoločenstva pre výrobky zaradené do tried 5, 29 a 32 Niceskej dohody ( 9 ).
45.

Ďalej nemôžem súhlasiť so spoločnosťou Salzgitter, že vylúčenie „vnútroštátnej kolízie“ z pôsobnosti článku 34 ods. 4 nariadenia by bolo problematické, pretože jeden rozsudok by musel mať prednosť pred druhým. Prístup, ktorý navrhujem, totiž znamená, že Bundesgerichtshof musí dať druhému rozsudku prednosť jednoducho preto, lebo ide o rozsudok, o ktorého výkon sa v prebiehajúcom konaní žiada. Ak by Súdny dvor prijal môj výklad, rozhodnutie, ktoré má prijať Bundesgerichtshof v tejto veci o zamietnutí odvolania spoločnosti Salzgitter, by predstavovalo „rozsudok“ v zmysle článku 32 nariadenia. Tento rozsudok by mal potom prednosť pred prvým rozsudkom podľa článku 34 ods. 3 nariadenia, pretože by išlo o spor medzi rovnakými účastníkmi konania, bez ohľadu na dátum jeho vydania. Samotný systém stanovený nariadením by tak vyžadoval, aby sa v danej veci dala prednosť druhému rozsudku.
14.

Článok 4 tejto smernice nazvaný „Podporné programy“ uvádza: „1. Bez toho, aby boli dotknuté články [107 ZFEÚ] a [108 ZFEÚ], Komisia vyhodnotí uplatňovanie mechanizmov, ktoré sa používajú v členských štátoch a podľa ktorých výrobca elektrickej energie, na základe predpisov vydaných verejnými orgánmi, dostáva priamu alebo nepriamu podporu, ktorá by mohla mať za následok obmedzovanie trhu, ak tieto prispievajú k cieľom stanoveným v článkoch [11 ZFEÚ] a [191 ZFEÚ]. 2. Najneskôr do 27. októbra 2005 Komisia predloží riadne zdokumentovanú správu o skúsenostiach získaných pri uplatňovaní a koexistencii rôznych mechanizmov uvedených v odseku 1. Táto správa posúdi úspech, vrátane efektívnosti vynakladania nákladov, systémov podpory uvedených v odseku 1, dosiahnutý pri podpore spotreby elektrickej energie vyrábanej z obnoviteľných zdrojov energie v súlade s národnými indikatívnymi cieľmi uvedeným v článku 3 ods. 2. Túto správu, v prípade potreby, doplní o návrh rámca Spoločenstva so zreteľom na podporné programy pre elektrickú energiu vyrábanú z obnoviteľných zdrojov energie. Akýkoľvek návrh rámca by mal: a) prispieť k dosiahnutiu národných indikatívnych cieľov; b) byť v súlade so zásadami vnútorného trhu s elektrickou energiou; c) brať do úvahy charakteristiky rôznych obnoviteľných zdrojov energie spolu s rôznymi technológiami a zemepisnými rozdielmi; d) podporovať efektívne využívanie obnoviteľných zdrojov energie, byť jednoduchý a zároveň podľa možnosti čo najúčinnejší, najmä čo sa týka nákladov; e) obsahovať dostatočne dlhé, minimálne sedemročné prechodné obdobia pre národné systémy podpory a udržať dôveru investorov.“
V nadväznosti na vyššie uvedené úvahy sa na prvý pohľad javí zložité pochopiť, ako môže jedna osoba predstavovať neprimeranú záťaž pre financie členského štátu. Pravidlá smernice 2004/38 by však nemali zmysel, ak by to nebolo pochopiteľné. Naproti tomu, ak by išlo len o jednorazovú platbu vo výške 326,82 eura, zjavne by nebolo možné hovoriť o „neprimeranej záťaži“. Neprimeranosť spočíva v tom, že vyplatenie kompenzačného príspevku sa neustále opakuje, pričom pán Brey nie je schopný preukázať žiadne predchádzajúce väzby s rakúskou spoločnosťou, ktoré by takéto vyplácanie odôvodňovali. Ak by jeho väzba s rakúskou spoločnosťou, napríklad že tam pracoval, býval a platil dane, vznikla skôr, situácia by bola iná.
48.

Pokiaľ ide o zásadu efektivity, ACICL tvrdí, že vzhľadom na jej veľkosť, jej územný rozsah pôsobnosti a jej rozpočet by jej podanie žaloby o zdržanie sa na súd, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa, spôsobilo náklady, ktoré nie je schopná pokryť, v dôsledku čoho by musela upustiť od svojej žaloby. Takáto situácia by podstatne narušila dosahovanie cieľa sledovaného uvedeným združením, keďže by fakticky obmedzila vlastnú aktívnu legitimáciu ACICL na podanie žaloby o zdržanie sa, a to najmä vo veciach údajne nekalých podmienok. Na ACICL by sa v konaní o takej žalobe malo vzťahovať pravidlo miestnej príslušnosti, ktoré platí pre žaloby podané spotrebiteľmi proti predajcom alebo dodávateľom, teda zásadné pravidlo príslušnosti súdu, v ktorého obvode sa nachádza bydlisko žalobcu.
66.

Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou pýta, či treba rozsudok Súdneho dvora vo veci My chápať v tom zmysle, že členský štát pri výpočte kapitálovej hodnoty práv úradníka vstupujúceho do služieb Únie na dôchodok poistno‑matematickou metódou musí do osobného vymeriavacieho základu v súvislosti s obdobím poistenia započítať aj obdobia, keď patril do dôchodkového systému Únie, ale ešte nepodal žiadosť o prevod práv na dôchodok. Otázka vychádza zo skutočnosti, že podľa údajov poskytnutých zúčastnenými osobami je prevod kapitálovej hodnoty pre úradníkov vstupujúcich do služieb Únie jediným prípadom, v ktorom osoba patriaca do českého dôchodkového systému, ktorá nedosiahla minimálne obdobie poistenia ( 34 ), dostáva platbu z českého dôchodkového systému.
61.

V prejednávanom prípade však ide o odlišnú situáciu. Poľské právo tu pre vzdelávacie služby nestanovuje nijaké oslobodenie od dane, ktoré by bolo v rozpore s právom Únie a ktoré by bolo možné odstrániť na základe priameho účinku článku 135 písm. i) smernice o DPH. Oslobodenie podľa poľského zákona o dani z pridanej hodnoty nie je s právom Únie zlučiteľné skôr v opačnom zmysle, keďže nestanovuje vôbec nijaké obmedzenie. Hranice voľnej úvahy poskytnutej na základe článku 132 ods. 1 písm. i) smernice o DPH porušuje členský štát v takom prípade len do tej miery, do akej na základe toho oslobodí zdaniteľné osoby, ktoré by v rámci uplatnenia svojej voľnej úvahy nemal oslobodiť. Toto sa týka zdaniteľných osôb, ktoré by za nijakých okolností nemali byť uznané ako subjekty s porovnateľnými cieľmi.
129.

Žalobca sa preto môže rozhodnúť zhodnotiť svoje postavenie až po skončení konania v prvom stupni. Domnievam sa, že GSD v tomto prípade zaujala tento prístup. Ak by to žalobcovia nemohli urobiť, lebo boli povinní vzniesť túto otázku v prvom stupni (s cieľom zabrániť tomu, aby ju nemohli vzniesť v odvolacom konaní), nemuseli by mať k dispozícii všetky relevantné informácie na to, aby mohli prijať takéto rozhodnutie. Tým by mohlo byť obmedzené ich právo na obhajobu. Žalobca by teda mal mať právo rozhodnúť sa, či chce uplatniť taký nárok v prvom stupni alebo ho uviesť po prvý raz až v odvolacom konaní.
147.

Po prvé prípadná náhrada, ktorá by sa musela zaplatiť, by nepochádzala od samotného Všeobecného súdu. Pochádzala by z rozpočtu EÚ, takže Všeobecný súd by nemal nijaký priamy záujem na finančných následkoch konania. ( 95 ) Po druhé na splnenie subjektívnej požiadavky nepredpojatosti ( 96 ) by Všeobecný súd musel zabezpečiť, aby takúto žalobu o náhradu škody prejednala iná komora ako tá, ktorá prejednala žalobu vo veci samej. Po tretie, pokiaľ je pravdepodobné, že tvrdenie o porušení článku 47 Charty sa uplatní skôr v odvolacom konaní ako v konaní pred Všeobecným súdom, o tom, či došlo k neprimeraným prieťahom, by rozhodol Súdny dvor. Úloha Všeobecného súdu by bola obmedzená na posúdenie dôkazov o škode a výšky škody. Po štvrté, hoci situácia, ktorá spôsobuje konanie pre porušenie článku 47 Charty, spadá do pôsobnosti Všeobecného súdu, bolo by úlohou Komisie ako inštitúcie, ktorá podľa článku 17 ods. 1 ZEÚ podporuje všeobecný záujem Únie, vystupovať ako žalovaná v konaní na tomto súde. ( 97 ) Po piate každé rozhodnutie Všeobecného súdu by samozrejme podliehalo preskúmaniu Súdnym dvorom, pokiaľ ide o právne otázky.
55.

Po štvrté Kala Naft pripomína odôvodnenie 25 rozhodnutia 2010/413, podľa ktorého „[uvedené] rozhodnutie rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané najmä v Charte…, a to najmä právo na účinné opravné prostriedky a spravodlivý proces, právo vlastniť majetok a právo na ochranu osobných údajov. Toto rozhodnutie by sa malo uplatňovať v súlade s týmito právami a zásadami“, a tiež odsek listu Rady z 29. júla 2010, ktorým bola spoločnosť Kala Naft informovaná o tom, že bola zahrnutá do predmetného zoznamu, a podľa ktorého: „… your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.“
54.

Preto si nemyslím, že je možné prijať výklad navrhovaný Komisiou. Keby definícia pojmu „súd, ktorý je príslušný rozhodovať predovšetkým v trestných veciach“ zahrňovala iba tie súdy, ktoré prejednávajú „trestné veci“, ako sú definované podľa práva štátu pôvodu, viedlo by to k nezamýšľanému obmedzeniu rozsahu pôsobnosti rámcového rozhodnutia. Členské štáty, v ktorých nie sú niektoré z činov vymenovaných v článku 5 kvalifikované ako „trestné“ a ktorých súdny systém je taký, že správne rozhodnutia týkajúce sa týchto deliktov preskúmavajú súdy, ktoré sú oddelené od súdov prejedávajúcich trestné veci, ako ich definuje vnútroštátne právo, by nemohli využiť postup vzájomného uznávania v súvislosti s rozhodnutiami o peňažnej sankcii týkajúcich sa takýchto deliktov. To je podľa mňa v rozpore so zámerom normotvorcu deklarovaným zaradením takýchto deliktov do zoznamu v článku 5, a teda cieľom rámcového rozhodnutia.
11.

Svojou prvou prejudiciálnou otázkou kladie Oberlandesgericht Koblenz Súdnemu dvoru v podstate otázku, či sa má vnútroštátny súd, pred ktorým sa účastník konania dovoláva priameho účinku článku 108 ods. 3 ZFEÚ, v rámci žaloby o pozastavenie vyplácania údajnej nezákonnej pomoci a o vrátenie pomoci, ktorá sa už vyplatila, riadiť podľa posúdenia sporných opatrení, ktoré uskutočnila Komisia v rámci rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania, hoci toto posúdenie má iba predbežný charakter. Uvedený vnútroštátny súd zastáva názor, že v prípade kladnej odpovede by bola kontrolná právomoc vnútroštátnych súdov nadmerne obmedzená, a konštatuje, že najvyššie nemecké súdy sa v tejto súvislosti vyjadrili záporne, pričom vychádzajú najmä z rozsudkov Súdneho dvora Transalpine Ölleitung in Österreich ( 11 ) a SFEI a i. ( 12 ). Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že v prípade, ak by vnútroštátne súdy boli oprávnené nezávisle posúdiť charakter opatrení, ktoré sú predmetom prejednávanej veci, aj po začatí a počas trvania konania vo veci formálneho zisťovania, riziku rozporných rozhodnutí by sa dalo vyhnúť jednak prostredníctvom žiadosti o stanovisko Komisie a jednak predložením prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru.
32.

Členské štáty majú podľa tejto zásady dbať na to, aby investície Únie do podnikov a regionálnych infraštruktúr boli účinné, aby sa rozumne využívali a mohli slúžiť dostatočne dlho. ( 12 ) V dôsledku toho sa musia prostredníctvom kontroly, ktorá podľa môjho názoru musí byť zvlášť prísna, ubezpečiť o tom, že príjemca pomoci neuskutočnil v operácii zmeny, ktoré by mohli zmeniť jej povahu, odkloniť ju od cieľov, ktoré boli pôvodne stanovené v operačnom programe a v JPD, alebo ktoré by mohli predstavovať zneužitie pomoci. ( 13 )