ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Článok 8 toho istého nariadenia, nazvaný „Prechodné ustanovenie“, vo svojich odsekoch 2 a 3 uvádza: „2. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 3, bude zadávanie zmlúv vo verejnom záujme v železničnej a cestnej osobnej doprave v súlade s článkom 5 od 3. decembra 2019. Počas tohto prechodného obdobia prijmú členské štáty opatrenia na postupné zosúladenie s článkom 5 s cieľom zabrániť vážnym štrukturálnym problémom súvisiacim s dopravnou kapacitou. Do šiestich mesiacov po skončení prvej polovice prechodného obdobia predložia členské štáty Komisii správu o pokroku, v ktorej zdôraznia vykonávanie každého postupného zadávania zmlúv o službách vo verejnom záujme v súlade s článkom 5. Na základe správ o pokroku členských štátov môže Komisia navrhnúť vhodné opatrenia určené členským štátom. 3. Na uplatňovanie odseku 2 sa neberú do úvahy zmluvy o službách vo verejnom záujme zadané v súlade s právom Spoločenstva a vnútroštátnym právom: a) pred 26. júlom 2000 na základe postupu spravodlivej verejnej súťaže; b) pred 26. júlom 2000 na základe iného postupu, ako je postup spravodlivej verejnej súťaže; c) od 26. júla 2000 a pred 3. decembra 2009 na základe postupu spravodlivej verejnej súťaže; d) od 26. júla 2000 a pred 3. decembra 2009 na základe iného postupu, ako je postup spravodlivej verejnej súťaže. Uplatňovanie zmlúv uvedených v písmene a) môže pokračovať až do zániku ich doby platnosti. Uplatňovanie zmlúv uvedených v písmenách b) a c) môže pokračovať až do zániku ich doby platnosti, nie však dlhšie ako 30 rokov. Uplatňovanie zmlúv uvedených v písmene d) môže pokračovať až do zániku ich doby platnosti pod podmienkou, že ich doba platnosti je obmedzená a porovnateľná s dobami platnosti uvedenými v článku 4. Uplatňovanie zmlúv o službách vo verejnom záujme môže pokračovať až do zániku ich doby platnosti, ak by ich ukončenie spôsobilo neprimerané právne alebo hospodárske dôsledky a za predpokladu, že Komisia dala svoj súhlas.“
11

Dôvodová správa k zákonu o štátnom rozpočte z roku 2001, ktorú cituje vnútroštátny súd, uvádza, pokiaľ ide o zálohu na daň: „… s účinnosťou od roku 2001 úroky z depozitných certifikátov a dlhopisov majú podliehať určitému typu zálohového zdanenia, a to s osobitne zníženou sadzbou dane. Toto zdanenie sa uplatňuje najskôr so vznikom úrokov. Keď (následne) nadácia poskytne príspevky, podľa ustanovení právnych predpisov sa pridelí daňový kredit. Objem poskytnutých príspevkov preto nemá vplyv na celkové daňové zaťaženie. Tento systém sa vykonáva legislatívnymi zmenami v dvoch oblastiach. Po prvé menia sa ustanovenia o oslobodení od dane, ktoré sú aktuálne uvedené v § 13 ods. 2 KStG 1988. Zdanenie úrokov, ktoré boli doposiaľ oslobodené od dane, je plánované; uskutočňuje sa so zníženou sadzbou 12,5 % (pozri § 13 ods. 3 KStG 1988) na základe platobného výmeru. Zdanenie sa neuskutoční, keď v roku, v ktorom sa dosiahli úroky, došlo k vyplateniu dividend. Po druhé sa v § 24 ods. 5 KStG 1988 upravuje daňový kredit zodpovedajúci tejto zníženej dani; priznáva sa na základe platobného výmeru. Podmienkou tohto daňového kreditu je na jednej strane to, aby v čase podania daňového priznania bola znížená daň už skutočne zaplatená. Na druhej strane musia existovať príspevky, z ktorých bola zrazená daň z kapitálových výnosov. Daňový kredit je rovný sume 12,5 % z príspevku, čo zodpovedá zníženej sadzbe. Z formálneho hľadiska sa vyžaduje vedenie účtu, z ktorého vyplýva vývoj a stav súm, ktoré prichádzajú do úvahy v súvislosti s daňovým kreditom. Príklad: nadácia dosiahne v roku 2001 úrokový výnos vo výške 2 miliónov rakúskych šilingov (ATS). Príspevky dosiahli v tomto roku výšku 500000 ATS. Vzniká dlh na zálohe na daň zodpovedajúci 12,5 % z 1,5 mil. ATS, teda 187500 ATS. V roku 2002 sa dosiahne úrokový výnos vo výške 2,5 mil. ATS. V tomto roku sa neposkytnú žiadne príspevky. Záloha na daň za rok 2002 dosahuje 312500 ATS. Na rok 2003 pripadajú úrokové výnosy vo výške 2 miliónov ATS a príspevky dosahujú výšku 2,1 mil. ATS. V tomto roku nevzniká žiadny dlh na zálohe na daň. Zo zálohy na daň za roky 2001 a 2002 sa prizná daňový kredit zodpovedajúci 12,5 % zo 100000 ATS, to znamená 12500 ATS.“
76

Odvolateľky sa po prvé domnievajú, že Všeobecný súd v bode 87 napadnutého rozsudku skreslil návrhy na nariadenie vykonania dokazovania uvedené v bode 117 žaloby a v bode 24 repliky, ako aj ich uvedenie na pojednávaní. Po druhé Všeobecný súd v bode 119 uvedeného rozsudku skreslil niektoré časti sporného rozhodnutia týkajúce sa údajných rokovaní o zvýšení cien vodovodných batérií v rámci FSKI. Po tretie Všeobecný súd v bode 130 toho istého rozsudku skreslil odôvodnenie 852 sporného rozhodnutia, pokiaľ ide o údajnú účasť odvolateliek vo viacerých viacvýrobkových združeniach. Všeobecný súd po štvrté v bodoch 152 až 155 napadnutého rozsudku skreslil niektoré časti oznámenia o výhradách z 26. marca 2007 vo vzťahu k výhrade pravidelných dohôd o cenách v rámci IFS. Všeobecný súd po piate v bode 193 uvedeného rozsudku skreslil zhrnutie odvolateliek týkajúce sa prvého žalobného dôvodu. Po šieste Všeobecný súd v bode 208 toho istého rozsudku skreslil návrh na nariadenie vykonania dokazovania uvedený v bode 46 žaloby a týkajúci sa vypočutia svedkov pánov Schinleho a Kooka v súvislosti so zasadnutím IFS z 5. októbra 2000. Všeobecný súd po siedme v bode 213 napadnutého rozsudku skreslil dôkazy a dopustil sa porušenia zásad vykonávania dôkazov vo vzťahu k obsahu poznámok spolupracovníka spoločnosti Hansgrohe, pána Schinleho, týkajúcich sa zasadnutia IFS z 5. októbra 2000. Všeobecný súd po ôsme v bode 218 uvedeného rozsudku skreslil dôkazy v súvislosti so zasadnutím IFS z 20. novembra 2002 a nezohľadnil návrhy na nariadenie vykonania dokazovania uvedené v bode 27 repliky. Po deviate Všeobecný súd v bode 230 napadnutého rozsudku skreslil návrhy na nariadenie vykonania dokazovania, uvedené v bodoch 57, 59 a 61 žaloby, ako aj tvrdenie odvolateliek týkajúce sa zvyšovania cien „pri príležitosti osobitných udalostí“. Všeobecný súd po desiate v bodoch 277 až 282 uvedeného rozsudku skreslil dôkazy, tvrdenie odvolateliek a návrh na nariadenie vykonania dokazovania uvedený v bode 90 žaloby v súvislosti so zasadnutím FSKI zo 7. a 8. júla 2000. Všeobecný súd po jedenáste v bode 299 a nasl. toho istého rozsudku skreslil obsah zápisnice zo zasadnutia FSKI zo 17. januára 2003 v súvislosti s údajným hlasovaním o mýtnom a návrh odvolateliek na nariadenie vykonania dokazovania uvedený v bode 101 žaloby. Všeobecný súd po dvanáste v bode 312 a nasl. napadnutého rozsudku skreslil sporné rozhodnutie v súvislosti s dôkaznou hodnotou dôkazov týkajúcich sa zasadnutia IFS z 24. apríla 2001 a zasadnutí FSKI z 23. januára a 5. júla 2002. Po trináste Všeobecný súd v bode 321 uvedeného rozsudku skreslil zhrnutie odvolateliek uvedené v bode 110 žaloby a v bode 43 repliky tým, že sa nesprávne domnieval, že odvolateľky nepredložili žiadny argument týkajúci sa zasadnutia VCG z 30. októbra 2001. Po štrnáste v bode 324 toho istého rozsudku skreslil odôvodnenie 572 a nasl. sporného rozhodnutia vo vzťahu k údajnej vytýkaniu cenovej dohody za rok 2005 v rámci AFICS.
51

Roca v podstate v prvom rade tvrdí, že body 116 až 145 napadnutého rozsudku sú postihnuté nesprávnym právnym posúdením. Všeobecný súd totiž nevyvodil dôsledky z vlastného konštatovania, že závažnosť účasti na porušení, za ktoré bola pripísaná zodpovednosť spoločnosti Roca, bola nižšia ako v prípade ostatných účastníkov kartelu, a to najmä úpravou koeficientov „závažnosti porušenia“ a „dodatočnej sumy“, ako aj znížením základnej sumy pokuty. V tejto súvislosti napadnutý rozsudok, s výnimkou geografického rozsahu účasti na porušení, nerozlišuje medzi závažnosťou konania spoločnosti Roca, ktorá neprispela ani k založeniu, a ani k udržiavaniu tohto kartelu, a závažnosťou konania podnikov, ktoré tvorili „jadro“ zúčastnených podnikov, a to podľa povahy konania každého z nich. Všeobecný súd pritom mal v súlade so zásadou zákazu diskriminácie uplatniť na spoločnosť Roca nižšie koeficienty „závažnosti porušenia“ a „dodatočnej sumy“ ako koeficienty, ktoré boli uplatnené na uvedené podniky a znížiť základnú sumu pokuty uloženej spoločnosti Roca, a to o to viac, že sám v bodoch 139, 247 a 248 napadnutého rozsudku konštatoval, že nižšia závažnosť správania spoločnosti Roca sa mala premietnuť v použití takýchto koeficientov. Všeobecný súd však neprihliadol na nižšiu závažnosť účasti spoločnosti Roca na porušení v porovnaní s ostatnými účastníkmi, a to ani znížením týchto koeficientov, a ani v rámci zohľadnenia poľahčujúcich okolností.
98

V tejto súvislosti treba jednak uviesť, že dotknutý kartel, ktorého predmetom je koordinácia cien, spadá do kategórií porušení upravených v bodoch 23 a 25 usmernení z roku 2006 a patrí z toho dôvodu medzi najzávažnejšie porušenia. Na druhej strane, ako to v bode 171 napadnutého rozsudku spresnil Všeobecný súd, taká sadzba zodpovedá najnižšej sadzbe rozpätia od 15 % do 25 % hodnoty predajov, stanoveného za také porušenia v tomto bode 25 (rozsudok z 11. júla 2013, Ziegler/Komisia, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 124).
17

V článku 1 sporného rozhodnutia Komisia vymenúva podniky, ktorým ukladá sankcie za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP od 1. januára 1994, z dôvodu ich účasti na karteli v odvetví kúpeľňových doplnkov a príslušenstva v Belgicku, Nemecku, vo Francúzsku, v Taliansku, Holandsku a Rakúsku v rôznych obdobiach od 16. októbra 1992 do 9. novembra 2004. Pokiaľ ide o žalobkyne v prvostupňovom konaní, Komisia v článku 1 ods. 1 uvedeného rozhodnutia sankcionovala Villeroy & Boch za jej účasť na predmetnom jedinom porušení od 28. septembra 1994 do 9. novembra 2004 a jej dcérske spoločnosti Villeroy & Boch Austria, Villeroy & Boch Belgium a Villeroy & Boch France za obdobia od najskôr 12. októbra 1994 do 9. novembra 2004.
41

Roca Sanitario po prvé tvrdí, že body 157 až 188 napadnutého rozsudku sú postihnuté nesprávnym právnym posúdením, keďže na účely určenia výšky pokuty nijako neberú do úvahy, že účasť na porušení, za ktorú bola tejto spoločnosti pripísaná zodpovednosť, bola menej závažná ako v prípade ostatných sankcionovaných podnikov. Okrem geografického rozsahu účasti na porušení napadnutý rozsudok nerozlišuje medzi závažnosťou konania jej dcérskych spoločností a závažnosťou konania podnikov, ktoré tvorili „jadro“ zúčastnených podnikov, a to podľa povahy konania každého z nich, ako aj podľa počtu podskupín výrobkov, na ktoré sa porušenie vzťahovalo. Všeobecný súd pritom mal v súlade so zásadou zákazu diskriminácie znížiť základnú výšku pokuty uloženú spoločnosti Roca Sanitario a uplatniť na ňu nižšie koeficienty „závažnosti porušenia“ a „dodatočnej sumy“ ako koeficienty, ktoré boli uplatnené na uvedené podniky, a vyvodiť dôsledky z toho, čo v bodoch 169, 186 a 187 napadnutého rozsudku sám konštatoval.
73

Žalobkyne v prvostupňovom konaní tvrdia, že druhý odvolací dôvod Komisie je príliš všeobecný a nepresný na to, aby bol prípustný. V každom prípade podľa nich napadnutý rozsudok nie je inkoherentný. Okrem toho ak by sa prijali tvrdenia Komisie, viedlo by to údajne k ich odsúdeniu na základe neprípustných dôkazov a dôkazov, ktoré neboli súčasťou súboru prejednaných dôkazov, čo by bolo v rozpore s právom na obhajobu a predovšetkým s právom na spravodlivé súdne konanie.
17

V článku 1 sporného rozhodnutia Komisia vymenúva podniky, ktorým ukladá sankcie za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP od 1. januára 1994, z dôvodu ich účasti na karteli v odvetví kúpeľňových doplnkov a príslušenstva v Belgicku, Nemecku, vo Francúzsku, v Taliansku, Holandsku a Rakúsku v rôznych obdobiach od 16. októbra 1992 do 9. novembra 2004. Pokiaľ ide o žalobkyne v prvostupňovom konaní, Komisia v článku 1 ods. 1 uvedeného rozhodnutia sankcionovala Villeroy & Boch za jej účasť na predmetnom jedinom porušení od 28. septembra 1994 do 9. novembra 2004 a jej dcérske spoločnosti Villeroy & Boch Belgium, Villeroy & Boch France a Villeroy & Boch Austria za obdobia od najskôr 12. októbra 1994 do 9. novembra 2004.
17

V článku 1 sporného rozhodnutia Komisia vymenúva podniky, ktorým ukladá sankcie za porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 dohody o Európskom hospodárskom priestore od 1. januára 1994, z dôvodu ich účasti na karteli v odvetví kúpeľňových doplnkov a príslušenstva v Belgicku, Nemecku, vo Francúzsku, v Taliansku, Holandsku a Rakúsku v rôznych obdobiach od 16. októbra 1992 do 9. novembra 2004. Pokiaľ ide o žalobkyne v prvostupňovom konaní, Komisia v článku 1 ods. 1 uvedeného rozhodnutia sankcionovala Villeroy & Boch za jej účasť na predmetnom jedinom porušení od 28. septembra 1994 do 9. novembra 2004 a jej dcérske spoločnosti Villeroy & Boch Belgium, Villeroy & Boch France a Villeroy & Boch Austria za obdobia od najskôr 12. októbra 1994 do 9. novembra 2004.
17

V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolateľky subsidiárne tvrdia, že ak by bol prijatý záver, že bod 59 napadnutého rozsudku nemá za cieľ konštatovať, že odvolateľky mali v úmysle svojím vlastným konaním prispieť k spoločnému cieľu sledovanému všetkými účastníkmi jediného porušenia, znamenalo by to, že Všeobecný súd túto otázku nepreskúmal, a preto sa vzhľadom na to, že neuplatnil relevantné právne kritériá, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
41

Spolupracujúce podniky by podľa nich mali mať možnosť dôverovať uisteniam Komisie, ak ich zhodným spôsobom poskytnú zodpovední úradníci skupiny poverenej vecou. Uvažovať tak, ako to urobil Všeobecný súd v bode 115 napadnutého rozsudku, že takéto uistenia nezakladajú takúto legitímnu dôveru z dôvodu, že nepochádzajú od príslušnej služby, by podľa odvolateliek išlo proti cieľu všeobecného záujmu spočívajúceho v stíhaní porušení a porušovalo by zásadu ochrany legitímnej dôvery.
141

Odvolateľka v tejto súvislosti tvrdí, že pojem hospodárska jednotka, ako ho v prejednávanej veci používa Komisia a Všeobecný súd, má za následok pripísanie konania spoločnosti bez ohľadu na jej zavinenie, v rozpore so zárukami priznanými v Charte, konkrétne s právom na prezumpciu neviny a zásadou in dubio pro reo zakotvenými v článku 48 ods. 1 Charty, zásadou zákonnosti trestných činov a trestov a článkom 101 ZFEÚ, a to o to viac, že domnienka existencie hospodárskej jednotky v prípade, že materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, je prakticky nevyvrátiteľná. Hoci Súdny dvor tento pojem uviedol do svojej judikatúry pred vstupom Charty do platnosti, uvedená judikatúra by sa podľa odvolateľky mala posunúť ďalej. Okrem toho napadnutý rozsudok je v rozpore s povinnosťou odôvodnenia vyplývajúcej z článku 296 druhého odseku ZFEÚ, pretože neodpovedá na tieto tvrdenia odvolateľky a neobsahuje nijaké odôvodnenie, pokiaľ ide o podstatné časti vytýkaného porušenia.
9

Po vypočutí, ktoré sa uskutočnilo od 12. do 14. novembra 2007, po zaslaní listu z 9. júla 2009, v ktorom sa uvádzajú skutkové okolnosti, po zaslaní žiadosti o doplňujúce informácie inter alia odvolateľke, Komisia 23. júna 2010 prijala sporné rozhodnutie. Týmto rozhodnutím konštatovala existenciu porušenia článku 101 ods. 1 ZFEÚ a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3) v odvetví kúpeľňových doplnkov a príslušenstva. Toto porušenie, na ktorom sa podieľalo 17 podnikov, prebiehalo počas rôznych časových úsekov v období od 16. októbra 1992 do 9. novembra 2004 v podobe súboru protisúťažných dohôd a zosúladených postupov na belgickom, nemeckom, francúzskom, talianskom, holandskom a rakúskom území. Výrobky dotknuté kartelom sú kúpeľňové doplnky a príslušenstvo patriace do jednej z týchto troch podskupín výrobkov: vodovodné batérie, sprchové kúty a príslušenstvo, ako aj keramika.
53

Laufen Austria po prvé tvrdí, že body 164 až 193 napadnutého rozsudku sú postihnuté nesprávnym právnym posúdením, keďže na účely určenia výšky pokuty nijako neberú do úvahy, že jej účasť na porušení bola menej závažná ako v prípade ostatných potrestaných podnikov. V tejto súvislosti napadnutý rozsudok, s výnimkou geografického rozsahu účasti na porušení, nerozlišuje medzi závažnosťou konania spoločnosti Laufen Austria a závažnosťou konania podnikov, ktoré tvorili „jadro“ zúčastnených podnikov, a to podľa povahy konania každého z nich. Všeobecný súd pritom mal v súlade so zásadou zákazu diskriminácie znížiť základnú sumu pokuty uloženej spoločnosti Laufen Austria a uplatniť na ňu nižšie koeficienty „závažnosti porušenia“ a „dodatočnej sumy“ ako koeficienty, ktoré boli uplatnené na uvedené podniky, a vyvodiť dôsledky z toho, čo sám konštatoval v bodoch 187, 259 a 260 napadnutého rozsudku.
11

Pokiaľ ide o protisúťažné postupy, ktoré sa odohrávali najmä v Taliansku, údajne sa uplatňovali v rámci dvoch neformálnych skupín. Prvá z nich sa nazýva „Euroitalia“ a bola vytvorená z podnikov, medzi ktoré patrí aj odvolateľka, ktoré sa stretávali dvakrát až trikrát do roka v období od júla 1992 do októbra 2004. V rámci tejto skupiny, ktorá bola vytvorená po tom, ako nemeckí výrobcovia vstúpili na taliansky trh, sa výmena informácií netýkala len vodovodných batérií, ale aj keramiky. Druhá neformálna skupina podnikov nazvaná „Michelangelo“ tiež zahŕňala odvolateľku a stretla sa viackrát v období od konca roka 1995 alebo začiatku roka 1996 do 25. júla 2003. Diskusia na týchto stretnutiach sa týkala širokej škály kúpeľňových výrobkov, najmä vodovodných batérií a keramiky.
81

Naopak, ako bolo uvedené v bode 55 tohto rozsudku, aj keď nie je potrebné držať sa reštriktívneho výkladu pojmu „informácie týkajú[ce sa] emisií do životného prostredia“, tento pojem sa zároveň nemôže vzťahovať na ľubovoľnú informáciu, ktorá by mala akúkoľvek väzbu, hoci aj priamu, s emisiami do životného prostredia. Ak by sa totiž uvedený pojem vykladal tak, že zahŕňa aj takéto informácie, v značnej časti by tým vyčerpal obsah pojmu „informácie o životnom prostredí“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1367/2006. Takýto výklad by taktiež pripravil o akýkoľvek potrebný účinok možnosť, ktorú stanovuje článok 4 ods. 2 prvá zarážka nariadenia č. 1049/2001, aby mohli inštitúcie odmietnuť zverejnenie informácií o životnom prostredí z dôvodu, že by sa takým zverejnením zasiahlo do ochrany obchodných záujmov konkrétnej fyzickej alebo právnickej osoby a ohrozila by sa rovnováha, ktorú chcel normotvorca Únie zabezpečiť medzi cieľom transparentnosti a ochranou týchto záujmov. Predstavovalo by to tiež aj neprimeraný zásah do ochrany služobného tajomstva zaručeného článkom 339 ZFEÚ.
2

Po tom, čo Švajčiarska konfederácia odmietla 6. decembra 1992 Dohodu o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3), uzavrela s Európskou úniou a jej členskými štátmi sériu dvojstranných dohôd v konkrétnych oblastiach. V apríli 2003 prijala Rada a zástupcovia vlád členských štátov závery poverujúce Európsku komisiu na rokovanie so Švajčiarskou konfederáciou o potrebných úpravách dohody medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej o voľnom pohybe osôb (Ú. v. ES L 114, 2002, s. 6; Ú. v. EÚ L 353, 2009, s. 71) vzhľadom na očakávané rozšírenie Únie v máji 2004. V týchto záveroch okrem iného Rada poverila Komisiu na dojednanie dohody o finančnom príspevku k hospodárskej a sociálnej súdržnosti rozšírenej Únie, a to v súlade so smernicami pre rokovania pripojenými v prílohe uvedených záverov a po konzultácii s pracovnou skupinou pre Európske združenie voľného obchodu (ďalej len „pracovná skupina EZVO“).
16

Skupina Repsol a spoločnosť PROAS, ktorých podiely na relevantnom trhu v roku 2001 dosahovali 34,04 % a 31,67 %, boli zaradené do prvej kategórie, skupina BP s podielom na trhu vo výške 15,19 % do druhej kategórie a skupiny Nynäs a Petrogal, ktorých podiely na trhu sa nachádzali medzi 4,54 % a 5,24 %, do tretej kategórie. Na tomto základe boli prispôsobené „základné sumy“ uložených pokút takto: — prvá kategória, pre skupinu Repsol a spoločnosť PROAS: 40000000 eur, — druhá kategória, pre skupinu BP: 18000000 eur a — tretia kategória, pre skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
25

Skupina Repsol a spoločnosť PROAS, ktorých podiely na relevantnom trhu v roku 2001 dosahovali 34,04 % a 31,67 %, boli zaradené do prvej kategórie, skupina BP s podielom na trhu vo výške 15,19 % do druhej kategórie a skupiny Nynäs, ako aj Petrogal, ktorých podiely na trhu sa nachádzali medzi 4,54 % a 5,24 %, do tretej kategórie. Na tomto základe boli prispôsobené východiskové sumy uložených pokút takto: — prvá kategória, pre skupinu Repsol a spoločnosť PROAS: 40000000 eur, — druhá kategória, pre skupinu BP: 18000000 eur a — tretia kategória, pre skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
17

Skupina Repsol a spoločnosť PROAS, ktorých podiely na relevantnom trhu v roku 2001 dosahovali 34,04 % a 31,67 %, boli zaradené do prvej kategórie, skupina BP s podielom na trhu vo výške 15,19 % do druhej kategórie a skupiny Nynäs a Petrogal, ktorých podiely na trhu sa pohybovali medzi 4,54 % a 5,24 %, do tretej kategórie. Na tomto základe boli prispôsobené „základné sumy“ uložených pokút takto: — prvá kategória, pre skupinu Repsol a spoločnosť PROAS: 40000000 eur, — druhá kategória, pre skupinu BP: 18000000 eur a — tretia kategória, pre skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.
Členský štát si tým, že od uchádzačov o zamestnanie v miestnej službe v niektorých jazykových regiónoch, pri ktorých z požadovaných diplomov a osvedčení nevyplýva, že absolvovali štúdium v dotknutom jazyku, požadoval, aby preukázali svoje jazykové znalosti prostredníctvom jediného výlučného typu osvedčenia, ktoré vydáva výhradne jediný oficiálny subjekt členského štátu po vykonaní skúšky organizovanej týmto subjektom na území tohto členského štátu, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 45 ZFEÚ a z nariadenia č. 492/2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie.

Takáto požiadavka sa totiž vzhľadom na voľný pohyb pracovníkov zdá neprimeraná sledovanému cieľu, ktorým je posúdenie jazykových znalostí uvedených uchádzačov. Na jednej strane táto požiadavka vylučuje akékoľvek zohľadnenie úrovne znalosti, ktorú by diplom získaný v inom členskom štáte vzhľadom na povahu a dĺžku trvania štúdií, ktorých úspešné ukončenie potvrdzuje, umožňoval predpokladať u jeho držiteľa. Na druhej strane táto vnútroštátna právna úprava núti záujemcov s bydliskom v iných členských štátoch, teda väčšinou štátnych príslušníkov týchto štátov, aby vstúpili na územie dotknutého členského štátu výlučne s cieľom zhodnotenia ich znalostí v rámci skúšky nevyhnutnej na vydanie osvedčenia požadovaného na účely podania ich žiadosti o prijatie do zamestnania. Dodatočné výdavky vyplývajúce z takejto povinnosti by mohli sťažiť prístup k dotknutým pracovným miestam.

(pozri body 28, 29, 31, 35, bod 1 výroku)