ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Články 3, 8 a 12 smernice Rady 2003/8/ES z 27. januára 2003 o zlepšení prístupu k spravodlivosti pri cezhraničných sporoch ustanovením minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa právnej pomoci pri takýchto sporoch sa musia spoločne vykladať v tom zmysle, že právna pomoc poskytnutá členským štátom, v ktorom súd koná vo veci a v ktorom fyzická osoba s bydliskom alebo obvyklým pobytom v inom členskom štáte podala žiadosť o právnu pomoc v rámci cezhraničného sporu, zahŕňa tiež náklady vynaložené touto osobou na preklad podporných dokumentov potrebných na vybavenie tejto žiadosti.

Pokiaľ ide o podanie žiadosti o právnu pomoc, na účely zabezpečenia účinného prístupu k spravodlivosti, článok 13 ods. 1 smernice 2003/8 stanovuje, že žiadateľ právnej pomoci má dve možnosti, ktoré spočívajú v tom, že môže podať žiadosť o právnu pomoc buď na príslušný orgán členského štátu, v ktorom má svoje bydlisko alebo svoj obvyklý pobyt, ktorý je označený v článku 13 ods. 1 písm. a) tejto smernice ako postupujúci orgán, alebo na príslušný orgán členského štátu, v ktorom súd koná vo veci, alebo na orgán členského štátu, v ktorom sa má rozhodnutie vykonať, označený v článku 13 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice ako prijímajúci orgán. Ak by boli náklady spojené s prekladom podporných dokumentov potrebných na vybavenie žiadosti o právnu pomoc uhradené iba v prípade, že žiadateľ o právnu pomoc sa obráti na príslušné orgány členského štátu svojho bydliska alebo obvyklého pobytu, viedlo by to k protiprávnemu podmieneniu získania právnej pomoci týkajúcej sa týchto nákladov procesnou voľbou, ktorú si vybrala dotknutá osoba, a stratil by sa zmysel článku 13 ods. 1 písm. b) smernice 2003/8, ktorý upravuje možnosť predložiť žiadosť o právnu pomoc priamo prijímajúcemu orgánu.

(pozri body 29, 43, 47 a výrok)
Podľa článku 47 prvého odseku Charty má každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, za podmienok ustanovených v uvedenom článku, právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom. Článok 19 ods. 1 ZEÚ ukladá okrem iného členským štátom povinnosť ustanoviť v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej právnej ochrany najmä v zmysle článku 47 Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , bod 50 a citovanú judikatúru). Pôsobnosť tohto článku Charty je so zreteľom na konanie členských štátov vymedzená v jej článku 51 ods. 1, podľa ktorého sú ustanovenia Charty určené členským štátom výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie, pričom toto ustanovenie potvrdzuje ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej sa základné práva zaručené v právnom poriadku Únie uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií (rozsudok z 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , bod 51 ). Ako uviedla generálna advokátka v bode 30 svojich návrhov, keď členský štát prijme opatrenie, ktoré predstavuje výnimku zo základnej slobody zaručenej Zmluvou o FEÚ, ako je sloboda usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb v rámci Únie, toto opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti práva Únie.

Články 49 a 56 ZFEÚ, ako ich vykladá najmä rozsudok z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), sa so zreteľom na článok 47 Charty základných práv Európskej únie majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej procesnej úprave, podľa ktorej je v rámci správneho konania trestnej povahy súd, ktorý má rozhodnúť o zlučiteľnosti právnej úpravy obmedzujúcej výkon jednej zo základných slobôd Európskej únie, ako je sloboda usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb v rámci Európskej únie, s právom Únie, povinný ex offo preskúmať skutkové okolnosti veci, ktorá mu bola predložená v rámci preskúmania existencie správnych deliktov, pokiaľ dôsledkom takej úpravy nie je povinnosť uvedeného súdu zastúpiť príslušné orgány dotknutého členského štátu, ktorým prislúcha predložiť dôkazy potrebné na to, aby uvedený súd mohol overiť, či je toto obmedzenie odôvodnené.

V prejednávanej veci z ustanovení vnútroštátneho práva citovaných v bodoch 3 až 5 a 12 až 20 tohto rozsudku vyplýva, že rozhodnutia správnych orgánov môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť podanej z dôvodu nezákonnosti na správne súdy, ktoré o nej rozhodnú meritórne. Súd je pri výkone svojej úlohy povinný preskúmať skutkové okolnosti veci, ktorá mu bola predložená, v medziach návrhov, pričom má rovnakým spôsobom vziať do úvahy poľahčujúce a priťažujúce okolnosti. V rámci týchto konaní má správny orgán, ktorý uložil správnu sankciu trestnej povahy, postavenie účastníka konania. Na základe iba týchto informácií sa nemožno domnievať, že taká procesná úprava by mohla vzbudzovať pochybnosti o nestrannosti vnútroštátneho súdu, pretože ten má vo veci, o ktorej má rozhodnúť, viesť vyšetrovanie nie na účely podpory obžaloby, ale preto, aby zistil pravdu.

(pozri body 63, 64, 67 a výrok)
Treba totiž uviesť, že normotvorca Únie nevylúčil regulované povolania zo zásady, podľa ktorej sa musí povoliť obchodná komunikácia on‑line stanovená v článku 8 ods. 1 smernice 2000/31. Hoci toto ustanovenie dovoľuje zohľadniť osobitosti zdravotníckych povolaní pri vypracovaní profesijných pravidiel, ktoré sa ich týkajú, možnosťou, že sa úzko vymedzia formy a spôsoby obchodnej komunikácie on‑line uvedenej v danom ustanovení s cieľom, aby sa zaručilo, že nedôjde k zásahu do dôvery, ktorú majú pacienti voči týmto profesiám, nič to nemení na tom, že tieto profesijné pravidlá nemôžu platne všeobecne a úplne zakázať akúkoľvek formu reklamy on‑line určenej na propagáciu činnosti osoby vykonávajúcej také povolanie.

Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave ako vo veci samej, ktorá všeobecne a úplne zakazuje akúkoľvek reklamu na poskytovanie starostlivosti o ústnu dutinu a chrup.

Pokiaľ ide o potrebu obmedzenia slobodného poskytovania služieb ako vo veci samej, treba zohľadniť skutočnosť, že zdravie a život osôb zaujímajú prvé miesto medzi hodnotami a záujmami chránenými Zmluvou a že v zásade členským štátom prináleží rozhodnúť o úrovni, na ktorej chcú zaistiť ochranu verejného zdravia, ako aj o spôsobe, akým sa má táto úroveň dosiahnuť. Vzhľadom na to, že sa táto úroveň môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, treba členským štátom priznať určitú mieru voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. decembra 2010, Ker‑Optika, C‑108/09, EU:C:2010:725, bod 58, a z 12. novembra 2015, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, bod 118). Z toho vyplýva, že bez ohľadu na túto mieru voľnej úvahy obmedzenie vyplývajúce z použitia vnútroštátneho právneho predpisu ako vo veci samej, ktorý všeobecne a úplne zakazuje akúkoľvek reklamu na poskytovanie starostlivosti o ústnu dutinu a chrup, prekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných týmto právnym predpisom, ktoré sú pripomenuté v bode 66 tohto rozsudku.

Nie všetky reklamné oznamy, ktoré sú touto právnou úpravou zakázané, by totiž mohli samy osebe vyvolávať účinky, ktoré sú v rozpore s cieľmi uvedenými v bode 69 tohto rozsudku. Za týchto okolností treba dospieť k záveru, že ciele sledované vnútroštátnou právnou úpravou ako vo veci samej by bolo možné dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, ktoré by prípadne veľmi podrobne upravili, akú formu a za akých podmienok môžu zubní lekári platne využívať komunikačné nástroje bez toho, aby sa im všeobecne a úplne zakazovali všetky formy reklamy.

(pozri body 71 – 73, 75, 76, bod 3 výroku)
Slobodu usadiť sa treba vykladať v tom zmysle, že nebráni daňovej právnej úprave členského štátu, ako je úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej tak spoločnosť nerezident, ktorá v tomto členskom štáte vykonáva hospodársku činnosť prostredníctvom stálej prevádzkarne, ako aj spoločnosť rezident, vrátane dcérskej spoločnosti rezidenta spoločnosti nerezidenta, podliehajú dani, ako je fairness tax v prípade, že tieto spoločnosti rozdeľujú dividendy, ktoré sa z dôvodu využitia určitých daňových výhod stanovených vnútroštátnym daňovým ustanovením nezahrnú do ich konečného zdaniteľného výsledku, za podmienky, že spôsob určenia základu tejto dane v skutočnosti nevedie k tomu, že so spoločnosťou nerezidentom sa zaobchádza menej priaznivo ako so spoločnosťou rezidentom, čo musí overiť vnútroštátny súd.

V rámci tohto overenia musí vnútroštátny súd zohľadniť skutočnosť, že cieľom právnej úpravy spornej vo veci samej je zdaniť zisky spadajúce do belgickej daňovej právomoci, ktoré boli rozdelené, avšak tento členský štát z dôvodu využitia určitých daňových výhod upravených vnútroštátnym daňovým ustanovením voči nim túto daňovú právomoc neuplatnil. Preto v situácii, v ktorej spôsob výpočtu daňového základu spoločnosti nerezidenta vedie k tomu, že táto spoločnosť odvádza daň aj zo ziskov, ktoré nepatria do daňovej právomoci tohto členského štátu, uvedená spoločnosť nerezident podlieha menej výhodnému daňovému zaobchádzaniu ako spoločnosť rezident.

(pozri body 48, 61, bod 1 výroku)
Z týchto ustanovení tak nemožno odvodiť, že predstavujú vyjadrenie všeobecnejšieho pravidla, ktoré Komisii zakazuje použitie informácií poskytnutých inými vnútroštátnymi orgánmi, ako sú orgány hospodárskej súťaže členských štátov, iba z dôvodu, že tieto informácie boli získané na iné účely. Také pravidlo by nadmerne zasahovalo do úlohy Komisie pri jej poslaní dohliadať na riadne uplatňovanie práva hospodárskej súťaže Únie.

Na účely posúdenia, či dohoda predstavuje dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby sa mohla považovať za obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, treba sa zamerať na obsah ustanovení dotknutej dohody a na ciele, ktoré má dosiahnuť, ako aj na hospodársky a právny kontext, do ktorého je zasadená. Pokiaľ ide o dohody, ktorých cieľom je určenie cien a ktoré predstavujú obzvlášť závažné porušenia hospodárskej súťaže, analýza hospodárskeho a právneho kontextu, do ktorého patrí praktika, sa tak môže obmedzovať na to, čo sa zdá ako nevyhnutné minimum na účely záveru o existencii obmedzenia hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa.

(pozri body 105 – 107)
Členský štát, ktorého právna úprava stanovuje na prístup k notárskemu povolaniu podmienku štátnej príslušnosti, pokiaľ činnosti zverené notárom v právnom poriadku tohto členského štátu nesúvisia s výkonom verejnej moci v zmysle článku 51 prvého odseku ZFEÚ, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ZFEÚ.

V prvom rade, pokiaľ ide o činnosť vydávania platobných rozkazov, treba totiž konštatovať, že právomoc notára vo veciach vydávania platobného rozkazu, ktorá je založená výlučne na vôli veriteľa a dlžníka a v prípade neexistencie dohody medzi nimi nezasahuje do právomocí súdu, pokiaľ ide o existenciu pohľadávky, nezahŕňa žiadny priamy a špecifický súvis s výkonom verejnej moci.

V druhom rade, keďže v dedičských veciach sa úlohy zverené notárovi vykonávajú na báze dohody a nezasahujú do právomocí súdu v prípade neexistencie nesúladu medzi účastníkmi, nemožno ich v dôsledku toho považovať za priamo a špecificky súvisiace s výkonom verejnej moci.

V treťom rade, pokiaľ ide o činnosti notára vo veci notárskej úschovy, treba uviesť, že nezahŕňajú výkon rozhodovacích právomocí, keďže úloha notárov sa obmedzuje na overenie dodržania zákonom vyžadovaných podmienok.

Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o činnosť osvedčovania zverenú notárom spočívajúcu v osvedčovaní, teda sama osebe nemá priamy a špecifický súvis s výkonom verejnej moci v zmysle článku 51 prvého odseku ZFEÚ, pretože úkon notára predpokladá predchádzajúcu existenciu súhlasu alebo dohody účastníkov. Taktiež vykonateľnosť verejnej listiny v prípade notára neznamená, že má právomoci priamo a špecificky súvisiace s výkonom verejnej moci. Aj keď vyznačenie doložky vykonateľnosti notárom na verejnej listine priznáva tejto verejnej listine vykonateľnosť, tá spočíva vo vôli účastníkov vykonať úkon alebo zmluvu po tom, ako notár preskúmal ich súlad so zákonom, a priznať im uvedenú vykonateľnosť.

V piatom rade, pokiaľ ide o právomoci notára vo veci predbežného zabezpečenia dôkazov a ustanovenia súdneho znalca, právomoci notára predstavujú pomocné alebo prípravné činnosti vo vzťahu k výkonu verejnej moci.

V šiestom rade, pokiaľ ide o právomoc notára vyhlásiť stratené, ukradnuté alebo zničené obchodovateľné cenné papiere a osvedčenia za neplatné, treba zdôrazniť, ako uvádza Maďarsko, že v zmysle občianskeho práva neznamená neplatnosť právneho vzťahu, na ktorom je založený tento cenný papier, ale vytvára len možnosť vydať nový cenný papier, ktorý nahrádza predchádzajúci.

Nakoniec, pokiaľ ide o činnosti vykonávané vo veci zrušenia registrovaného partnerstva, právomoc notára je založená výlučne na vôli účastníkov a v prípade neexistencie dohody nezasahuje do právomocí súdu a nezahŕňa preto žiadny priamy a špecifický súvis s výkonom verejnej moci. Pokiaľ ide o zápis informácií do registra vyhlásení partnerstiev, ako aj do národného registra manželských zmlúv a národného registra zmlúv o registrovaných partnerstvách, Súdny dvor už rozhodol, že činnosti, ktoré sa týkajú opatrení na zverejnenie listín, nepredstavujú priamy a špecifický výkon verejnej moci notárom.

(pozri body 111, 116, 118 – 120, 125, 130 – 132, 135, 136, 140, 143 a výrok)
Vec C‑633/15

London Borough of Ealing

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Oslobodenie od dane z poskytovania služieb úzko súvisiacich so športom – Článok 133 – Oslobodenie od dane v prípade nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže znevýhodnením obchodných spoločností, ktoré podliehajú DPH – Poskytovanie služieb neziskovými subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. júla 2017

Harmonizácia daňových právnych predpisov–Spoločný systém dane z pridanej hodnoty–Oslobodenia od daní–Oslobodenie od dane pri určitých činnostiach vo verejnom záujme–Poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou–Vylúčenie oslobodenia od dane v prípade nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže–Subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú tieto služby–Vnútroštátna právna úprava stanovujúca uplatnenie uvedeného vylúčenia na subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom–Prípustnosť [Smernica Rady 2006/112, článok 132 ods. 1 písm. m), článok 133 prvý odsek a článok 133 druhý odsek písm. d)] Harmonizácia daňových právnych predpisov–Spoločný systém dane z pridanej hodnoty–Oslobodenia od daní–Oslobodenie od dane pri určitých činnostiach vo verejnom záujme–Poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou–Vylúčenie oslobodenia od dane v prípade nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže–Neziskové subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú tieto služby–Vnútroštátna právna úprava stanovujúca uplatnenie uvedeného vylúčenia na neziskové subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom–Neprípustnosť [Smernica Rady 2006/112, článok 132 ods. 1 písm. m), článok 133 prvý odsek a článok 133 druhý odsek písm. d)]
Vec C‑646/15

Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priame dane – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Voľný pohyb kapitálu – Poručnícky fond – Správcovia – Iné právnické osoby – Pojem – Daň z kapitálových výnosov súvisiacich s majetkom zahrnutým v poručníckom fonde z dôvodu premiestnenia daňovej rezidencie správcov do iného členského štátu – Stanovenie výšky dane v čase tohto presunu – Okamžitý výber dane – Odôvodnenie – Proporcionalita“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. septembra 2017

Voľný pohyb osôb–Sloboda usadiť sa–Ustanovenia Zmluvy–Pôsobnosť–Pojem–Iné právnické osoby–Poručnícky fond disponujúci právami a povinnosťami, ktoré mu umožňujú konať ako právnickej osobe, vykonávajúci skutočnú ekonomickú činnosť–Zahrnutie (Článok 54 ZFEÚ) Voľný pohyb osôb–Sloboda usadiť sa–Ustanovenia Zmluvy–Pôsobnosť–Premiestnenie sídla skutočného vedenia spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva do iného členského štátu–Vnútroštátna daňová právna úprava uplatniteľná v prípade premiestnenia–Zahrnutie (Články 49 a 54 ZFEÚ) Voľný pohyb osôb–Sloboda usadiť sa–Obmedzenia–Daňová právna úprava–Premiestnenie sídla väčšiny správcov poručníckeho fondu založeného podľa vnútroštátneho práva do iného členského štátu–Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje zdanenie skrytých rezerv súvisiacich s majetkom zahrnutým v poručníckom fonde–Neexistencia možnosti odložiť výber dane–Neprípustnosť (Článok 49 ZFEÚ)
Článok 18 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES sa má vykladať v tom zmysle, že nezakladá pre členské štáty povinnosť povoliť dovoz bioplynu spĺňajúceho kritériá trvalej udržateľnosti stanovené v článku 17 tejto smernice a určeného na používanie ako biopalivo prostredníctvom svojich vzájomne prepojených štátnych plynárenských sietí.

Na jednej strane článok 18 ods. 1 smernice 2009/28, ktorého jediným cieľom je vytvoriť mechanizmy na overovanie s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie článku 17 tejto smernice, totiž nemožno so zreteľom na existujúcu súvislosť medzi týmito dvoma ustanoveniami, o nič viac ako článok 17, vykladať v tom zmysle, že jeho cieľom je bezpodmienečne zaviazať členské štáty, aby povolili dovoz trvalo udržateľného bioplynu z iných členských štátov.

Na druhej strane a ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 57 svojich návrhov, vzhľadom na všeobecnosť ustanovení, v ktorých sú formulované kritériá vymenované v bodoch a) až c) článku 18 ods. 1 smernice 2009/28, nemožno sa naďalej domnievať, že uvedeným ustanovením sa vykonala úplná harmonizácia metódy overovania spojená so systémom hmotnostnej bilancie. Z uvedených bodov naopak vyplýva, že členské štáty si zachovávajú diskrečnú právomoc a rozhodovací priestor pri presnejšom určovaní konkrétnych podmienok, aké majú spĺňať systémy hmotnostnej bilancie, ktoré majú byť zavedené hospodárskymi subjektmi. Preto takéto ustanovenie nemôže v uvedenom znení automaticky viesť ani k tomu, že sa bude zaručovať voľný pohyb trvalo udržateľného bioplynu prostredníctvom cezhraničnej plynárenskej siete po tom, ako sa bioplyn označí v súlade so zákonom za trvalo udržateľný v členskom štáte výroby.

(pozri body 39, 40, 42, bod 1 výroku)
Článok 20 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia toho, či by dieťa, ktoré je občanom Európskej únie, muselo opustiť územie Únie ako celok a bolo by tak zbavené možnosti účinne požívať podstatu práv, ktoré mu priznáva tento článok, v prípade, že jeho rodičovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, bolo odopreté právo na pobyt v dotknutom členskom štáte, je okolnosť, že druhý rodič, ktorý je občanom Únie, je skutočne schopný a pripravený vykonávať každodennú a skutočnú starostlivosť o dieťa, relevantná, no nie je dostatočná na to, aby bolo možné konštatovať, že medzi rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a dieťaťom neexistuje taký vzťah závislosti, aby bolo toto dieťa rovnako nútené opustiť územie Únie v prípade takéhoto odopretia. V najlepšom záujme dieťaťa sa takéto posúdenie musí zakladať na zohľadnení všetkých okolností prejednávanej veci, a to najmä jeho veku, fyzického a emočného vývoja, úrovne jeho citovej väzby tak s rodičom, ktorý je občanom Únie, ako aj s rodičom, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a tiež rizika, ktoré by odlúčenie od posledného uvedeného rodiča znamenalo pre jeho citovú rovnováhu.

(pozri bod 72, bod 1 výroku)
Prijatie zásady stavu núdze, na základe ktorej môže členský štát, ktorý čelí vážnym finančným ťažkostiam, jednostranne rozhodnúť, že nesplatí v celom rozsahu alebo sčasti svoj dlh, zjavne nespadá pod opatrenia opísané v článku 136 ods. 1 ZFEÚ. Nič totiž nedovoľuje prijať záver, že by prijatie takejto zásady malo za cieľ posilniť koordináciu rozpočtovej disciplíny alebo by vyplývalo z politicko‑ekonomických usmernení, ktoré je Rada oprávnená vypracovať na účely riadneho fungovania hospodárskej a menovej únie. V tejto súvislosti, keďže úloha Únie v oblasti hospodárskej politiky sa sústreďuje na prijatie koordinačných opatrení, prijatie uvedeného opatrenia, ktoré je ďaleko od toho, že by patrilo pod pojem usmernenie pre hospodársku politiku v zmysle článku 136 ods. 1 ZFEÚ, by v skutočnosti viedlo k tomu, že legislatívny mechanizmus jednostranného zrušenia verejného dlhu by nahradil slobodnú vôľu zmluvných strán, čo toto ustanovenie zjavne nepovoľuje.

(pozri body 89 – 91)
Vec C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

a

Her Majesty’s Treasury

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 355 bod 3 ZFEÚ – Štatút Gibraltáru – Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb – Výlučne vnútorná situácia – Neprípustnosť“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. júna 2017

Zmluva o Únii–Územná pôsobnosť–Gibraltár–Zahrnutie–Slobodné poskytovanie služieb–Uplatniteľnosť (Článok 56 ZFEÚ a článok 355 bod 3 ZFEÚ) Slobodné poskytovanie služieb–Ustanovenia Zmluvy–Neuplatniteľnosť na výlučne vnútornú situáciu členského štátu–Poskytovanie služieb hospodárskymi subjektmi usadenými na Gibraltári osobám usadeným v Spojenom kráľovstve–Výlučne vnútorná situácia (Článok 56 ZFEÚ a článok 355 bod 3 ZFEÚ)
Okolnosť, že dokumenty, ktoré má niektorá z inštitúcií uvedených v nariadení č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie, vypracoval členský štát a súvisia so súdnymi konaniami, nemôže vylúčiť také dokumenty z pôsobnosti tohto nariadenia. Na jednej strane totiž skutočnosť, že nariadenie č. 1049/2001 sa neuplatňuje na žiadosti o prístup k dokumentom v držbe Súdneho dvora Európskej únie, neznamená, že dokumenty súvisiace so súdnou činnosťou tejto inštitúcie zo zásady nepatria do pôsobnosti tohto nariadenia, pokiaľ sa také dokumenty nachádzajú v držbe inštitúcií Únie vymenovaných uvedeným nariadením, ako je Komisia. Na druhej strane ochranu legitímnych záujmov členských štátov, pokiaľ ide o také dokumenty, možno zaistiť prostredníctvom výnimiek zo zásady práva na prístup k dokumentom, stanovených v nariadení č. 1049/2001.

Tiež platí, že aj keď skutočnosť, že ani Štatút Súdneho dvora Európskej únie, ani rokovacie poriadky súdov Únie neupravujú právo tretích osôb na prístup k vyjadreniam predloženým v rámci súdnych konaní, je samozrejme potrebné zohľadniť na účely výkladu výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, nemôže to viesť k neuplatniteľnosti uvedeného nariadenia na žiadosti o prístup k vyjadreniam vypracovaným členským štátom na účely súdneho konania pred súdom Únie, ktoré sa nachádzajú v držbe inštitúcie.

(pozri body 38, 39, 45)