ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Článok 5 smernice 89/104 nazvaný „Práva z ochrannej známky“ stanovuje: „1. Zapísaná ochranná známka dáva svojmu majiteľovi výlučné práva. Majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby v obchodnom styku používali: a) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou pre tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tými, pre ktoré je ochranná známka zapísaná; b) akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej natoľko podobné, a zároveň sú si natoľko podobné príslušné tovary alebo služby, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie medzi označením a ochrannou známkou. 2. Každý členský štát môže tiež stanoviť, že majiteľ bude mať právo zabrániť všetkým tretím stranám, ktoré nemajú jeho súhlas, aby používali v obchodnom styku akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou alebo je jej podobné, pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, pre ktoré je ochranná známka zapísaná, ak má táto ochranná známka v členskom štáte dobré meno a ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu znamenalo, že by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo. 3. V rámci odsekov 1 a 2 možno okrem iného zakázať toto: a) umiestňovať označenie na tovary alebo na ich obal; b) ponúkať tovary alebo ich uvádzať na trh, alebo na tieto účely skladovať pod týmto označením, alebo ponúkať alebo poskytovať takto označené služby; c) dovážať alebo vyvážať takto označený tovar; d) používať toto označenie v obchodnej korešpondencii a v reklame. … 5. Odseky 1 až 4 neovplyvnia tie ustanovenia členského štátu, ktoré sa týkajú ochrany proti používaniu označenia, inak, než na účely rozlíšenia tovarov alebo služieb, ak by používanie označenia bez náležitého dôvodu nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky, alebo by to dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky škodilo.“
145.

Aj keby sa však uplatňovala zásada zákonnosti na ustanovenia smernice, ktoré nemajú priamy účinok, článok 4 smernice 2005/35 by splnil tieto požiadavky. Tento článok vyžaduje uplatňovanie zodpovednostného kritéria závažnej nedbanlivosti v pobrežných vodách. Je nesporné prinajmenšom to, že pojem nedbanlivosti je v právnych systémoch známy, a že môže byť základom trestnej zodpovednosť v rôznej miere. Rozhodujúce je porušenie povinnosti starostlivosti, ktoré tiež zdôrazňujú žalobcovia. Ako to Súdny dvor uviedol, povinnosti starostlivosti musia byť vymedzené dvoma spôsobmi, a to, na jednej strane, prostredníctvom objektívneho kritéria, ktoré sa uplatňuje na všetky osoby posudzovanej skupiny a, na druhej strane, vzhľadom na to, čo možno subjektívne očakávať od operátora, najmä v závislosti od jeho odbornej praxe ( 85 ).
18.

Z tohto pohľadu z judikatúry vyplýva, že možnosti, ktoré ponúka Zmluva v oblasti voľného pohybu osôb, by sa nemohli v plnom rozsahu uplatniť, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky jeho pobytu v prijímajúcom členskom štáte kladené právnou úpravou krajiny pôvodu, ktorá ho penalizuje len preto, lebo uvedené možnosti realizoval. ( 12 ) Bolo by totiž nezlučiteľné s právom voľného pohybu, ak by sa s občanom Európskej únie v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, zaobchádzalo menej priaznivo ako v prípade, ak by tieto možnosti nevyužil; v podobnom prípade by sa s občanom Únie nezaobchádzalo v jeho štáte pôvodu z právneho hľadiska rovnako ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu, ktorí sa ocitnú v rovnakej situácii, pričom by bol znevýhodnený len z toho dôvodu, že realizoval svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území iného členského štátu. ( 13 )
96.

Napokon by som mala uviesť, že pri dosahovaní napadnutého rozhodnutia CTB vyjadril obavu, že ak by sa článok 4 ods. 1 smernice 2002/37 vykladal doslovne (ako to má podľa môjho názoru byť), znamenalo by to, že ustanovenia smernice 91/414 by v skutočnosti stratili význam, najmä pokiaľ ide o ochranu údajov.
31.

Názor nemeckej vlády by bol v prípade, že by sa podľa neho postupovalo, v rozpore so zásadou, podľa ktorej nemôže uplatnenie nariadenia č. 1408/71 viesť k strate práv získaných výlučne na základe vnútroštátnej úpravy a viedol by k bezdôvodným rozporom.
65.

Rakúsko zaujalo podobný postoj, ale na rozdiel od Švédska uviedlo, že pracuje na doložke „regionálnej hospodárskej integrácie“ („REIO“) pre svoju vzorovú investičnú dohodu. Táto doložka by zabránila ďalšiemu trvaniu dohody, keby taká dohoda bola v rozpore so záväzkom Spoločenstva. Uplatňovala by sa však len na dohody v budúcnosti. Pokiaľ ide o dohody, ktoré sú predmetom tejto veci, Rakúsko uviedlo len to, že v „blízkej budúcnosti“ plánuje rozhovory s Čínou a že znovu otvorilo rokovania o dohode s Ruskom, ktoré však boli pozastavené až do ukončenia prác na REIO.
V odôvodnení č. 33 sporného rozhodnutia Komisia uvádza, že oslobodenie vývozu „is justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom“ [je odôvodnené skutočnosťou, že kamenivo môže byť v Spojenom kráľovstve oslobodené od dane, ak sa použije na spracovanie, ktoré je oslobodené od dane (napríklad výroba skla, plastov, papiera, hnojív a pesticídov). Vzhľadom na to, že britské orgány nemôžu dohliadať na použitie kameniva mimo územia Veľkej Británie, oslobodenie vývozu od dane je nutné v záujme právnej istoty vývozcov kameniva a zamedzenia znevýhodnenia vývozu kameniva, ktoré by inak mohlo byť oslobodené od dane na území Spojeného kráľovstva — neoficiálny preklad].
1.

V tomto konaní podľa článku 226 ES Komisia tvrdí, že Španielsko si nesplnilo svoje povinnosti v zmysle článku 3 ods. 1, 2 a 4 smernice 2000/35 („smernica“). ( 2 ) Po prvé Komisia uvádza, že ustanovenie vnútroštátneho práva, ktorým sa preberá smernica, umožňuje predĺženie platobnej lehoty pri určitých výrobkoch zo 60 dní na 90 dní bez toho, aby bola automaticky uložená vyššia sadzba úroku z omeškania, pričom v článku 3 ods. 2 smernice sa stanovuje, že za takýchto okolností by sa mala uplatniť vyššia úroková sadzba. Po druhé Španielsko odložilo úplné nadobudnutie účinnosti 60-dňovej lehoty až do 1. júla 2006, zatiaľ čo v smernici, v ktorej sa požaduje implementácia do 8. augusta 2002, sa nestanovuje žiadne čiastočné alebo postupné uplatňovanie jej ustanovení.
33.

Napokon Súdny dvor dospel k rovnakému záveru v nedávnych rozsudkoch Hartmann a Hendrix. ( 10 ) Teda, v prvom uvedenom rozsudku Súdny dvor, potom ako pripomenul, že situácia v konaní vo veci samej je situáciou osoby, ktorá od presunu svojho bydliska býva v inom členskom štáte ako je štát, v ktorom vykonáva zamestnanie, rozhodol, že prisťahovanie pána Hartmanna do Rakúska s inými ako profesijnými cieľmi neodôvodňuje to, aby mu bolo odopreté postavenie migrujúceho pracovníka, ktoré nadobudol od momentu, keď v dôsledku presunu svojho bydliska do Rakúska plne využil svoje právo na voľný pohyb pracovníkov dochádzaním do Nemecka na výkon zamestnania. ( 11 ) Takisto v rozsudku Hendrix Súdny dvor uviedol, že okolnosť, že pán Hendrix, holandský štátny príslušník, zostal zamestnaný v štáte pôvodu, potom ako presunul svoje bydlisko do Belgicka, ho dala do postavenia migrujúceho pracovníka a spôsobil, že sa na neho vzťahujú počas obdobia po presune jeho bydliska ustanovenia práva Spoločenstva týkajúce sa slobody pohybu pracovníkov. ( 12 )
93.

Napokon by som poukázala na to, že zatiaľ čo určenie mena osoby patrí do pôsobnosti zákonov o osobnom statuse, je to v rámci uvedenej oblasti dosť špecifická záležitosť. Zahŕňa identifikáciu, čo je iná záležitosť ako právne postavenie alebo spôsobilosť. V dôsledku toho sa nedomnievam, že by z týchto návrhov malo vyplývať, že rozhodnutie týkajúce sa mien by malo byť prenesené na tieto iné záležitosti.
12.

Rozhodnutím z 21. júna 2005 Hauptzollamt zamietol sťažnosť Interboves proti neposkytnutiu vývoznej náhrady s tvrdením, že dĺžka trvania prepravy po mori sa považuje za predĺženie cestnej prepravy a nie, ako to uvádza Interboves, že dĺžku trvania tejto prepravy nemožno započítať do doby prepravy. Preto podľa Hauptzollamt na účely zistenia toho, či celková dĺžka trvania prepravy je v súlade s bodom 48 ods. 7 písm. b) prílohy smernice 91/628, je potrebné pripočítať dĺžku trvania prepravy po mori k predchádzajúcim a nasledujúcim dobám cestnej prepravy, čo v predmetnej veci predstavuje 32 hodín a 45 minút (teda 14 hodín a 30 minút prepravy po mori a 18 hodín a 15 minút cestnej prepravy až do konečného miesta určenia).
34.

Komisia odkazuje, pokiaľ ide o povahu vnútroštátneho práva, ktoré patrí do pôsobnosti článku 52 Zmluvy, na judikatúru, podľa ktorej toto ustanovenie nezabezpečuje iba zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, ale rovnako bráni aj tomu, aby domovský členský štát zasahoval do usadenia niektorého z jeho štátnych príslušníkov alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou v inom členskom štáte. Tomuto výkonu slobody usadiť sa bráni, ak sa usadenie sa v inom členskom štáte viaže na nevýhodnejšie daňové podmienky v porovnaní s podobným usadením sa vo vnútri krajiny, pretože by to mohlo viesť k odradeniu dotknutého hospodárskeho subjektu od zriadenia stálej prevádzky v inom členskom štáte. Takáto je v skutočnosti situácia vo veci samej. S vlastnými podielmi na základnom imaní žalobkyne sa rozdielne zaobchádza z hľadiska dane z majetku, a to v závislosti od toho, či sama žalobkyňa vlastní účasť na osobnej spoločnosti v Nemecku alebo v inom členskom štáte, pretože daňové bremeno je ťažšie v poslednom uvedenom prípade ako v prvom.
91.

Článok 31 Ústavy zároveň hovorí, že ide o zdanenie závislé od hospodárskych schopností prostredníctvom spravodlivého daňového systému založeného na zásadách rovnosti a progresívnosti. Pokiaľ by z toho malo vyplývať, že v Španielsku môže existovať iba jeden daňový systém, do ktorého prispievajú všetci daňovníci podľa svojich hospodárskych schopností, potom by miestni zákonodarcovia nemohli nižšie dane prijímať. Viedlo by to totiž k tomu, že by daňové zaťaženie nezáviselo výhradne od hospodárskych schopností daňovníkov, ale aj od miesta ich daňovej rezidencie. Je však možné, že článok 31 nevylučuje, aby v Španielsku existovalo viacero daňových systémov, vnútri ktorých by sa mali spomínané zásady uplatňovať.
63.

Pokiaľ by z uvedeného preskúmania — ktoré podľa odpovedí účastníkov konania na písomné otázky Súdneho dvora pravdepodobne nebude jednoduché — vyplývalo, že v období od 1. augusta do 31. decembra 2000 PVE boli priamo alebo prostredníctvom ich finančnej účasti na SEP hlavnými alebo vedľajšími dlžníkmi sporných uviaznutých nákladov, mohla by byť splnená podmienka existencie špecifických výhod pre domácu výrobu z dôvodu uplatňovania kritéria kompenzácie. Na druhej strane sa mi nezdá, že samotná skutočnosť, že platby upravené v článku 9 ods. 4 a článku 7 OEPS boli uskutočnené v prospech SEP a nie v prospech PVE, mohla vylúčiť existenciu takejto výhody, ako to tvrdí holandská vláda a SEP, za predpokladu, že by v každom prípade bolo možné preukázať, že zaplatené sumy boli skutočne v plnom rozsahu použité na pokrytie nákladov, ktoré priamo alebo nepriamo zaťažovali posledné uvedené podniky.
278.

Po prvé, EAEPC vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že dôkazné bremeno prešlo na Komisiu; túto výhradu treba zamietnuť s poukazom na body 187 až 191 týchto návrhov. Súd prvého stupňa jednoducho skonštatoval, že odôvodnenie Komisie dostatočne nezohľadňovalo relevantné tvrdenia a dôkazné prostriedky predložené GSK. V tomto ohľade treba zamietnuť aj tvrdenie EAEPC, podľa ktorého sa v tomto prípade možno domnievať, že dôkazné bremeno prešlo na Komisiu iba vtedy, ak argumentácia GSK umožňuje predpokladať, že existuje výhoda z hľadiska efektívnosti. Uplatnenie takéhoto predpokladu by bolo nesprávne, pretože Súd prvého stupňa vykonáva iba obmedzenú kontrolu posúdenia komplexných hospodárskych údajov. To by totiž predpokladalo, aby Súd prvého stupňa vykonal svoje vlastné posúdenie, čo by bolo nezlučiteľné s jeho obmedzenou právomocou.
6.

V každom prípade by bolo možné namietať, že uvedený spor nemá dôsledky na inštitucionálnu rovnováhu, lebo či sa vychádza len z článku 175 ods. 1 ES ako právneho základu, alebo či sa k nemu pripája článok 133 ES, postup prijímania napadnutého nariadenia zostane rovnaký. Tieto dve ustanovenia totiž stanovujú, že Rada rozhodne kvalifikovanou väčšinou. Je pravda, že článok 175 ES stanovuje spolurozhodovanie a článok 133 ES, v spojení s článkom 300 ods. 3 prvým pododsekom ES, nepriznáva Parlamentu žiadne právo účasti na rozhodovacom procese. Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že v prípade možnosti výberu medzi dvomi právnymi základmi, ktorých ciele by sa sledovali tým istým spôsobom, prednosť by sa mala dať tomu ustanoveniu, ktoré viac zapája Parlament do prijímania aktu. ( 3 ) Podľa tejto logiky musí uvedená prednosť tiež určiť postup v prípade uplatnenia dvojakého právneho základu, ak každý z nich stanovuje iný rozhodovací proces. ( 4 ) Hoci mám vážne pochybnosti o opodstatnenosti tejto prednosti priznanej rozhodovacím postupom, ktoré zvyšujú účasť Parlamentu, ( 5 ) zdá sa mi zložité navrhnúť v tomto štádiu spochybnenie uvedeného prístupu, so zreteľom na to, že bol nedávno potvrdený judikatúrou. ( 6 ) Inými slovami, aj keby analýza naznačovala, že článok 133 ES mal byť naozaj pripojený k článku 175 ES, ktorý bol uznaný ako jediný právny základ napadnutého nariadenia, proces spolurozhodovania, stanovený neskôr uvedeným ustanovením, by naďalej zostal postupom, ktorý sa má pri prijatí aktu dodržiavať. Vzhľadom na to, že údajná vada týkajúca sa právneho základu nemala dopad na správny postup, nemohla mať ani vplyv na určenie obsahu napadnutého aktu. ( 7 )
59.

Zdá sa, že tvrdenie Spolkovej republiky Nemecko je v tomto bode založené na dvoch predpokladoch. Po prvé, ak by sporná zmluva neexistovala, územnosprávne jednotky a technické a komunálne služby mesta Hamburg by nemohli zabezpečiť svoju úlohy v oblasti zneškodňovania odpadov. V skutočnosti sa zariadenie v Rugenberger Damme mohlo postaviť len vďaka tejto zmluve. Po druhé, ak by územnosprávne jednotky pristúpili k verejnému obstarávaniu v rámci otvorenej alebo užšej súťaže, sporná zmluva by sa neuzatvorila, pretože v rámci takého konania by sa zmluva musela uzavrieť s poskytovateľom, ktorý predložil najnižšiu cenu alebo ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku.
36.

Po druhé dotknuté ustanovenia talianskeho práva idú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany verejného zdravia, pretože tento cieľ môže byť zaručený za pomoci opatrení menej obmedzujúcich slobodu usadiť sa a voľný pohyb kapitálu. Najmä povinnosť prítomnosti farmaceuta v lekárni by bola dostatočná na zabezpečenie poskytnutia kvalifikovanej služby zákazníkovi. Okrem iného by sa na prevádzkovateľov lekární mohol uplatňovať systém primeraných kontrol a účinných sankcií. Takýto systém by umožnil overiť a zabezpečiť riadne fungovanie lekární s cieľom chrániť zdravie pacientov. Takisto je možné zvážiť zahrnutie ustanovení o spoločnej zodpovednosti do pracovných zmlúv viažuce vlastníka s farmaceutom zodpovedným za prevádzku. Takáto spoločná zodpovednosť by zabezpečila, aby boli obidvaja motivovaní k realizácii cieľov a povinností služby vo verejnom záujme spojených s prevádzkovaním lekárne.
63.

Talianska republika sa domnieva, že povinnosť uzavrieť zmluvu je primeraná. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, nebolo by ani praktické, ani legálne, keby sa táto povinnosť obmedzila len na niektoré kategórie vodičov alebo na niektoré regióny v Taliansku, pretože by išlo o diskrimináciu a podnikateľské subjekty by to podporovalo v tom, aby svoju činnosť nevykonávali tam, kde sa táto povinnosť uplatňuje. Talianska republika ďalej zdôrazňuje, že povinnosť uzavrieť zmluvu je do značnej miery oslabená článkom 132 ods. 2 kódexu. Pokiaľ ide o alternatívne režimy, ktoré boli v iných členských štátoch zavedené s cieľom zabezpečiť pre vodičov povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, Talianska republika sa domnieva, že tieto alternatívy môžu postačovať pri riešení problémov súvisiacich so zneužívaním alkoholu a drog, ale nehodia sa na riešenie problémov v Taliansku, kde by sa odmietnutie uzavrieť zmluvu týkalo veľkej časti obyvateľstva. Okrem toho tvrdí, že v Španielsku, kde existuje verejnoprávny orgán (le Consorcio de Compensación de Seguros), ktorý priamo zasiahne v prípadoch, ak došlo k odmietnutiu poistenia vozidla, sa problém nepoistených vodičov nepodarilo odstrániť, pretože milión vozidiel je stále nepoistených, teda nepoistených je 14% automobilov a 54% mopedov. V roku 2004 nepoistení vodiči spôsobili v Spojenom kráľovstve 41000 dopravných nehôd pri celkových nákladoch 750 miliónov eur. Vzhľadom na to, že právna úprava Spoločenstva nie je dostatočne jednotná, pokiaľ ide o povinnosť vodičov uzatvoriť povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, každý členský štát si môže zvoliť riešenie, ktoré najlepšie vyhovuje jeho sociálnym podmienkam.
48.

Odôvodnenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa priameho záujmu vlastníkov pozemkov, fyzických osôb, je uvedené v bodoch 54 a 59 napadnutého uznesenia takto: „54. Súd prvého stupňa tvrdí, že sa nemožno domnievať, že by [sporné] rozhodnutie… malo samo osebe účinky na právne postavenie žalobcov [vlastníkov pozemkov, fyzických osôb]. [Sporné] rozhodnutie neobsahuje žiadne ustanovenie o režime ochrany lokalít európskeho významu, akými sú ochranné opatrenia alebo povoľovacie konania. Nedotýka sa tak ani práv a povinností vlastníkov pozemkov, ani výkonu týchto práv. V rozpore s tým, čo tvrdia žalobcovia [vlastníci pozemkov, fyzické osoby], zaradenie týchto lokalít do zoznamu lokalít európskeho významu nezaväzuje žiadnym spôsobom hospodárske subjekty alebo súkromné osoby. … 59. S prihliadnutím na vyššie uvedené povinnosti, ktoré vyplývali členským štátom hneď, ako boli lokality európskeho významu [sporným] rozhodnutím určené, je potrebné konštatovať, že žiadna z týchto povinností nie je priamo použiteľná na žalobcov [vlastníkov pozemkov, fyzické osoby]. Všetky tieto povinnosti totiž vyžadujú akt zo strany dotknutého členského štátu, ktorý by spresnil, akým spôsobom zamýšľa uskutočniť predmetnú povinnosť, ak pôjde o nevyhnutné ochranné opatrenia [článok 6 ods. 1 smernice (…)], primerané opatrenia, aby sa predišlo poškodeniu lokality [článok 6 ods. 2 smernice (…)], alebo schválenie projektu spôsobilého mať na lokalitu významný dopad kompetentnými vnútroštátnymi orgánmi [článok 6 ods. 3 a 4 smernice (…)].“
4.

Účinné uplatnenie práva Spoločenstva ukladá vnútroštátnemu súdu za okolností, ako sú tie v spore vo veci samej, povinnosť pristúpiť k preskúmaniu ex offo zákonnosti vnútroštátneho správneho aktu vzhľadom na žalobné dôvody založené na porušení článku 33 ods. 9 druhého pododseku nariadenia č. 1254/1999, ako aj článku 1 a článku 5 ods. 7 nariadenia č. 615/98, a to aj v prípade, keď sa týmto skúmaním žalobkyňa vo veci samej dostane do nepriaznivejšej situácie než tej, v ktorej by sa nachádzala, keby nepodala žalobu.
108.

Táto hranica určite môže byť predmetom kritiky a v určitých ohľadoch môže pôsobiť umelo. Súhlasím, že uspokojujúcejšie by bolo, keby bol všeobecný problém uchovávania údajov poskytovateľmi elektronických komunikačných služieb a spôsoby ich spolupráce s príslušnými represívnymi vnútroštátnymi orgánmi upravený jediným právnym aktom, ktorý by zabezpečoval súdržnosť medzi oboma uvedenými aspektmi. Nech je to však akokoľvek poľutovaniahodné, inštitucionálna štruktúra zložená z troch pilierov vyžaduje rozdelenie oblastí činností. V tejto súvislosti je prioritou najmä zabezpečenie právnej istoty, a to objasnením, pokiaľ možno najpresnejšie, príslušných hraníc medzi jednotlivými oblasťami činností patriacimi do rôznych pilierov.
7.

Nie som presvedčený o tomto odôvodnení. Východiskom môjho skúmania by mala byť skutočnosť, že existujú dva systémy spracovávania údajov, jeden pre Nemcov a druhý pre štátnych príslušníkov Únie. Tvrdenie, že právo na pobyt nemeckých občanov a cudzích štátnych príslušníkov nie je rovnaké, je, samozrejme, formálne správne. Ide však iba o konštatovanie toho, čo je zrejmé; nehovorí nič o tom, ako sa má takýto rozdiel v pobytovom statuse vzťahovať na získavanie a spracovávanie osobných údajov nemeckých občanov a občanov iných členských štátov. Inými slovami, vlády Nemecka, Dánska a Holandska by nás chceli presvedčiť o tom, že skutočnosťou, že cudzinci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi štátov EÚ, majú obmedzené právo na pobyt v porovnaní s domácimi občanmi, sa celá vec končí, zatiaľ čo opak je pravda: je to len začiatok. Na konštatovanie, že diskriminácia neexistuje, nestačí poukázať na to, že nemeckí občania a cudzí štátni príslušníci nie sú v rovnakej situácii. Takisto je nevyhnutné preukázať, že rozdiel v ich situácii môže odôvodniť rozdielne zaobchádzanie. Inými slovami, rozdielne zaobchádzanie musí súvisieť s rozdielom v ich situácii a musí byť primerané. Súhlasím preto s Komisiou, že na účely rozhodnutia, či je nemecký štátny príslušník v porovnateľnej situácii so štátnym príslušníkom štátu EÚ, pokiaľ ide o získavanie a spracovávanie osobných údajov nemeckými orgánmi, je potrebné skúmať účely, na aké dochádza k takémuto získavaniu a spracovávaniu. Nemecká vláda tvrdí, že systematické spracovávanie osobných údajov v centrálnom registri je nevyhnutné na účely prisťahovaleckého práva a pobytového statusu, na efektívne všeobecné uplatňovanie práva a na zbieranie štatistických údajov. Každým z nich sa budem postupne zaoberať.
„1.

Vzťahuje sa smernica 89/48/EHS na prípad talianskeho štátneho príslušníka, ktorý: a) získal v Taliansku diplom inžiniera, ktorý je dokladom o trojročnom vysokoškolskom štúdiu; b) dosiahol uznanie rovnocennosti tohto talianskeho dokladu o vzdelaní so zodpovedajúcim španielskym dokladom o vzdelaní; c) bol zapísaný do španielskeho zoznamu inžinierov, ale nikdy nevykonával toto povolanie v Španielsku; d) požiadal o zápis do zoznamu inžinierov v Taliansku na základe španielskej nostrifikácie dokladu o vzdelaní?
50.

Na rozdiel od toho by uplatnenie talianskych pravidiel spôsobom presadzovaným daňovým úradom v predmetnej veci zmenilo neutralitu zdanenia, ktorá by bola dosiahnutá (aj keď na nesprávnom základe) významnou ťarchou, ktorej by mal byť subjekt v zásade zbavený — a to by malo za následok, že daň celkovo vybraná by prekročila sumu, ktorá mala byť vybraná.