NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

CHRISTINE STIX-HACKL

prednesené 20. novembra 2003 ( )

Vec C-164/01 P

G. van den Berg

proti

Rade Európskej únie

a

Komisii Európskych spoločenstiev

„Odvolanie – Žaloba o náhradu škody – Mimozmluvná zodpovednosť – Predpoklady – Kvóty na mlieko – Nariadenie (EHS) č. 857/84 – Referenčné množstvo – Výrobcovia, ktorí sa zaviazali záväzkom neuvádzania na trh – Príčinná súvislosť – Prevod hospodárstva – Prevod referenčného množstva – Premlčanie – Prerušenie – Spočívanie“Obsah

I – Úvod

II – Právny rámec

A – Ustanovenia v oblasti pridelenia referenčného množstva, ktoré sú relevantné osobitne pre prevod hospodárstva

B – Právne akty Rady a Komisie týkajúce sa odškodnenia výrobcov SLOM

III – Skutkový stav

IV – Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok

V – Odvolanie

VI – Právne posúdenie

A – O zodpovednosti Spoločenstva za obdobie po predaji pôvodného hospodárstva SLOM (prvý odvolací dôvod)

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

B – O premlčaní nárokov na náhradu škody (druhý a tretí odvolací dôvod )

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

a) O prerušení alebo spočívaní premlčania nárokov na náhradu škody všeobecne

b) O posúdení premlčania osobitne v napadnutom rozsudku

VII – O trovách

VIII – Návrh

I – Úvod

1. Toto odvolanie smeruje proti rozsudku Súdu prvého stupňa z 31. januára 2001 vo veci T-143/97( ) (ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd zamietol žalobu holandského výrobcu mlieka Gerhardusa van den Berga o náhradu škody proti Rade a Komisii ako neprípustnú.

2. Toto konanie patrí k celému komplexu právnych sporov, ktoré sa týkajú, všeobecne povedané, postavenia takzvaných výrobcov SLOM( ) v rámci systému kvót na mlieko, teda výrobcov mlieka, ktorí sa na základe nariadenia (EHS) č. 1078/77( ) zaviazali, že v priebehu obdobia piatich rokov nebudú uvádzať na trh mlieko ani žiadne mliečne výrobky (ďalej len „záväzok neuvádzania na trh“), alebo sa zaviazali, že konvertujú svoje stáda dojníc na stáda určené na výrobu mäsa (ďalej len „záväzok konverzie“).

3. Tento okruh problémov pramení zo skutočnosti, že pri zavedení systému kvót na mlieko 1. apríla 1984 – ktorý s cieľom obmedziť výrobu mlieka stanovoval určité referenčné množstvá, ako aj poplatok pre prípad prekročenia týchto množstiev – sa nevzalo do úvahy postavenie výrobcov SLOM. Podľa nariadenia Rady (EHS) č. 857/84 z 31. marca 1984 v jeho pôvodnom znení( ), ktoré upravovalo jednotlivé výpočty referenčných množstiev, sa totiž referenčné množstvá stanovovali na základe dodávok mlieka v jednom referenčnom roku, ktorý, ako sa ukázalo, sa úplne alebo čiastočne prekrýval s obdobiami, na ktoré sa vzťahovali záväzky neuvádzania na trh, ktoré na seba prevzali výrobcovia SLOM. V konečnom dôsledku to viedlo k tomu, že takýto výrobcovia mlieka boli – keďže počas referenčného roka nevyrábali mlieko – vylúčení z pridelenia referenčného množstva a tým nemohli vyrábať také mlieko, na ktoré by sa nevzťahoval poplatok.

4. Z toho vyplývajúce nevýhodné postavenie výrobcov SLOM, ktoré bolo sčasti ešte predĺžené dodatočnými „opravnými opatreniami“ zákonodarcu Spoločenstva a „obohatené“ o ďalšie právne aspekty, zamestnáva teraz už viac ako jedno desaťročie z rôznych hľadísk súdy Spoločenstva a našlo odozvu v množstve aktov sekundárneho práva. Tieto rozsudky a opatrenia sekundárneho práva, ktoré sa týkajú jednak (platnosti) noriem súvisiacich s pridelením referenčných množstiev ako takých, a na druhej strane náhrady škody, ktorá na základe týchto noriem vznikla výrobcom SLOM, tvoria právny rámec bližšie rozobraný v nasledujúcich bodoch, do ktorého je včlenená táto vec.

5. Stanovisko k problematike zodpovednosti v súvislosti s výrobcami SLOM som zaujala už v mojich návrhoch z 18. septembra 2003 v spojených veciach C‑162/01 P a C-163/01 P( ), pričom v daných veciach išlo najmä o otázku, či zodpovednosť Spoločenstva závisí od opätovného začatia výroby po uplynutí záväzku neuvádzania na trh, resp. od obdobného prejavu úmyslu výrobcov SLOM.

6. Toto odvolanie, ktoré má obdobný právny a skutkový základ, v sebe zahŕňa predovšetkým dve otázky: na jednej strane, či Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku oprávnene vychádzal z toho, že zodpovednosť Spoločenstva za škodu vzniknutú v dôsledku nepridelenia referenčného množstva končí prevodom hospodárstva príslušného výrobcu SLOM, a na druhej strane, či Súd prvého stupňa správne rozhodol, že predmetné nároky na odškodnenie sú už premlčané, pretože nedošlo ani k prerušeniu a ani k spočívaniu premlčania.

II – Právny rámec

7. V nasledujúcich bodoch uvediem len tie právne akty Spoločenstva, ktoré sa priamo uvádzali v odvolacích dôvodoch. Pre širší právny kontext tejto veci odkazujem na právny rámec rozoberaný v mojich návrhoch z 18. septembra 2003 v spojených veciach Bouma a Beusmans( ).

A – Ustanovenia v oblasti pridelenia referenčného množstva, ktoré sú relevantné osobitne pre prevod hospodárstva

8. Nariadením Rady (EHS) č. 764/89 z 20. marca 1989 o zmene nariadenia (EHS) č. 857/84( ) bolo toto posledne menované nariadenie doplnené o článok 3a, ktorý v odseku 1 stanovuje, že výrobcovia získajú predbežne na základe žiadosti osobitné referenčné množstvo okrem iného za podmienok, že:

„a) ... svoje hospodárstvo na výrobu mlieka nepreviedli v celom rozsahu ešte pred uplynutím záväzku neuvádzania na trh alebo záväzku konverzie;

b) ... na podporu svojej žiadosti preukážu, že požadované referenčné množstvo môžu na svojom hospodárstve v celom rozsahu vyrobiť...“ [neoficiálny preklad]

9. Podľa článku 3a ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 1546/88 z 3. júna 1988 o spôsobe uplatňovania dodatočného poplatku uvedeného v článku 5c nariadenia (EHS) č. 804/68 [neoficiálny preklad]( ) v znení nariadenia Komisie (EHS) č. 1033/89 z 20. apríla 1989( ) sa žiadosť výrobcov o pridelenie osobitného referenčného množstva „podá na príslušný úrad, ktorý... určí členský štát..., pokiaľ výrobca preukáže, že v čase schválenia žiadosti... svoje hospodárstvo ešte v celom rozsahu alebo čiastočne obhospodaruje“ [neoficiálny preklad].

10. Ďalej je potrebné poukázať na článok 7 nariadenia č. 857/84 zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 590/85 z 26. februára 1985( ), ktorého výňatky znejú takto:

„(1) V prípade predaja, nájmu alebo prechodu hospodárstva na základe dedenia prechádza zodpovedajúce referenčné množstvo stanoveným spôsobom čiastočne alebo v celom rozsahu na kupujúceho, nájomcu alebo dediča.

V prípade prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné účely môžu členské štáty bez ohľadu na odsek 3 druhý pododsek stanoviť, že referenčné množstvo pripadajúce na prevádzané hospodárstvo alebo časť hospodárstva bude v celom rozsahu alebo čiastočne pridelené odchádzajúcemu výrobcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej výrobe.

...

(4) V prípade skončenia platnosti nájomných zmlúv, pri ktorých nájomca nemá nárok na predĺženie platnosti zmluvy za zodpovedajúcich podmienok, môžu členské štáty stanoviť, že referenčné množstvo pripadajúce na prevádzané hospodárstvo alebo prenajatú časť hospodárstva bude v celom rozsahu alebo čiastočne pridelené odchádzajúcemu nájomcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej výrobe.“ [neoficiálny preklad]

11. V tejto súvislosti obsahuje opäť článok 7 nariadenia č. 1546/88 nasledujúce vykonávacie ustanovenia:

„Pri uplatňovaní článku 7 a bez toho, aby bolo dotknuté ustanovenie odseku 3 toho istého článku nariadenia (EHS) č. 857/84, sa referenčné množstvá výrobcov a kupujúcich v rámci schém A a B, ako aj výrobcov predávajúcich svoj tovar priamo spotrebiteľom prevádzajú za nasledovných podmienok:

1. V prípade predaja, nájmu alebo prechodu celého hospodárstva na základe dedenia prechádza zodpovedajúce referenčné množstvo na hospodárstvo výrobcu, ktorý je nadobúdateľom.

2. V prípade predaja, nájmu alebo prechodu časti hospodárstva na základe dedenia sa zodpovedajúce referenčné množstvo rozdelí medzi výrobcov, ktorí sú nadobúdateľmi, podľa výmery plôch, ktoré sú využívané na výrobu mlieka, alebo podľa iných objektívnych kritérií stanovených členskými štátmi. Členské štáty nemusia zohľadniť prevádzané časti hospodárstva, ktorých plochy využívané na výrobu mlieka nepresahujú minimálnu plochu určenú členskými štátmi. Časť referenčného množstva, ktorá zodpovedá tejto ploche, možno v celom rozsahu pripočítať k rezervám.

3. Ustanovenia bodov 1 a 2 ako aj štvrtého pododseku sa v súlade s právnymi predpismi jednotlivých členských štátov primerane použijú aj na iné prípady prevodu, s ktorými sú spojené porovnateľné právne následky pre výrobcov.

4. Pri uplatňovaní článku 7 ods. 1 druhého pododseku a ods. 4 nariadenia (EHS) č. 857/84 týkajúceho sa prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné účely na jednej strane a skončenia platnosti nájomných zmlúv bez možnosti predĺženia ich platnosti za zodpovedajúcich podmienok na druhej strane sa referenčné množstvo pripadajúce na hospodárstvo alebo časť hospodárstva, ktoré sa prevádza alebo platnosť nájomnej zmluvy ktorého nebola predĺžená, v celom rozsahu alebo čiastočne pridelí dotknutému výrobcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej výrobe a pokiaľ súhrn referenčného množstva prideleného týmto spôsobom a množstva pripadajúceho na hospodárstvo, ktoré nadobudol alebo na ktorom pokračuje vo svojej výrobe, neprekračuje referenčné množstvo, ktoré mu prislúchalo pred prevodom alebo skončením platnosti nájomnej zmluvy.

Členské štáty môžu ustanovenia bodov 1, 2 a 4 uplatniť aj na prevody vykonané počas a od začatia referenčného obdobia.

...“ [neoficiálny preklad]

B – Právne akty Rady a Komisie týkajúce sa odškodnenia výrobcov SLOM

12. V nadväznosti na rozsudok Súdneho dvora z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada a Komisia( ) (ďalej len „rozsudok Mulder II“) zverejnili Rada a Komisia 5. augusta 1992 oznámenie 92/C-198/04( ).

13. V bode 1 tohto oznámenia sa poukazuje na skutočnosť, že Spoločenstvo nesie mimozmluvnú zodpovednosť voči všetkým výrobcom, ktorí spĺňajú kritériá a podmienky vyplývajúce z rozsudku Mulder II. Výňatky zvyšných bodov oznámenia znejú takto:

„2. Orgány sa voči všetkým výrobcom uvedeným v bode 1 zaväzujú zdržať sa až do uplynutia lehoty uvedenej v bode 3 podania námietky premlčania v zmysle článku 43 štatútu Súdneho dvora, pokiaľ ich nárok na odškodnenie ešte nebol premlčaný v čase zverejnenia tohto oznámenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev alebo v čase, keď sa výrobca obrátil na jeden z orgánov.

3. S cieľom zabezpečiť plnú účinnosť rozsudku z 19. mája 1992 vydajú orgány praktické postupy pri odškodnení dotknutých osôb vrátane otázky úrokov. ...“ [neoficiálny preklad]

14. Na dosiahnutie súladu s rozsudkom Mulder II prijala Rada nariadenie (EHS) č. 2187/93 z 22. júla 1993 o ponuke odškodnenia určitých výrobcov mlieka alebo mliečnych výrobkov, ktorým bol prechodne zamedzený výkon ich činnosti( ). Toto nariadenie ponúka výrobcom, ktorým bolo definitívne pridelené osobitné referenčné množstvo( ), paušálne odškodnenie na vyrovnanie všetkých škôd, ktoré utrpeli na základe právnej úpravy, ktorá bola predmetom rozsudku Mulder II.

15. Podľa článku 8 ods. 1 tohto nariadenia je odškodnenie ponúknuté len za dobu, za ktorú nie je nárok na odškodné premlčaný. V súvislosti s určením tejto doby stanovuje článok 8 ods. 2 toto:

„a) Dňom prerušenia päťročnej premlčacej doby stanovenej v článku 43 Štatútu Súdneho dvora je deň podania žiadosti na orgán Spoločenstva alebo v prípade podania návrhu na začatie konania Súdnemu dvoru deň zápisu tohto návrhu do jeho registra, najneskôr však 5. augusta 1992, keď bolo zverejnené oznámenie orgánov Spoločenstva č. C 198 v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

b) Rozhodujúca doba pre odškodnenie sa začína päť rokov pred dňom prerušenia premlčania, najskôr však 2. apríla 1984, alebo pred zánikom záväzku neuvádzania na trh alebo záväzku konverzie.

c) Vo vzťahu k výrobcom, ktorým bolo pridelené osobitné referenčné množstvo podľa nariadenia (EHS) č. 764/89, končí rozhodujúca doba pre odškodnenie 29. marca 1989; vo vzťahu k výrobcom, ktorým bolo pridelené osobitné referenčné množstvo podľa nariadenia (EHS) č. 1639/91, 15. júna 1991.“ [neoficiálny preklad]

16. V súvislosti s podaním žiadosti o odškodnenie článok 10 ods. 2 nariadenia č. 2187/93 navyše určuje:

„Výrobcovia podajú svoje žiadosti na príslušné úrady. Žiadosti výrobcov musia byť príslušným úradom doručené najneskôr do 30. septembra 1993, inak budú zamietnuté.

Premlčacia doba podľa článku 43 štatútu Súdneho dvora začne pre všetkých výrobcov plynúť v čase uvedenom v prvom odseku, pokiaľ žiadosť podľa prvého odseku nebola podaná skôr, ibaže by došlo k prerušeniu premlčania podaním návrhu na začatie konania Súdnemu dvoru podľa článku 43 jeho štatútu.“ [neoficiálny preklad]

III – Skutkový stav

17. Okolnosti predchádzajúce podaniu odvolania sú v napadnutom rozsudku( ) zhrnuté takto:

„14 Žalobca je výrobcom mlieka v Holandsku. Keďže v zmysle nariadenia č. 1078/77 prevzal záväzok neuvádzania na trh, ktorého platnosť skončila 23. februára 1985, nevyrobil v priebehu referenčného roka určeného na základe nariadenia č. 857/84 žiadne množstvo mlieka. V dôsledku toho nemohol po nadobudnutí účinnosti tohto nariadenia získať žiadne referenčné množstvo.

15 Dňa 1. mája 1985 nadobudol žalobca hospodárstvo v Dalfsen (Holandsko), ktoré obhospodaroval počas jedného roka spolu so svojím pôvodným hospodárstvom vo Wijhe (Holandsko). Dňa 13. mája 1986 svoje hospodárstvo vo Wijhe predal.

16 Listom svojho advokáta z 31. marca 1989 adresovaným Rade [Európskej únie] a Komisii [Európskych spoločenstiev] žalobca spolu s ďalšími 351 výrobcami uvedenými v prílohe tohto listu a vo všeobecnosti označovanými ako výrobcovia SLOM, ktorí vzhľadom na svoj záväzok v zmysle nariadenia č. 1078/77 v priebehu referenčného roka nedodali na trh žiadne mlieko, oznámili, že považujú Spoločenstvo za zodpovedné za škodu, ktorá im vznikla v dôsledku vyhlásenia nariadenia č. 857/84 za neplatné v rozsudku Súdneho dvora Mulder I. Orgány Spoločenstva na tento list neodpovedali.

17 V súvislosti s rozsudkom Mulder I a prijatím nariadenia č. 764/89 požiadal žalobca v júni 1989 opäť o pridelenie kvóty. Táto žiadosť bola 30. augusta 1989 zamietnutá s odôvodnením, že žalobca už neobhospodaruje to isté hospodárstvo ako v čase prevzatia záväzku neuvádzania na trh.

18 Žalobca toto zamietavé rozhodnutie neúspešne napadol pred vnútroštátnymi súdmi. Rozhodnutie preto nadobudlo právoplatnosť.

19 Listom zo 14. júla 1992 sa poradca žalobcu domáhal prerušenia plynutia premlčacej doby vo vzťahu k žalobcovi a k výrobcom uvedeným v liste z 31. marca 1989 k tomuto dňu. Listom z 22. júla 1992 generálny riaditeľ právnej služby Rady odpovedal, že premlčacia doba vo vzťahu k 348 výrobcom, ktorí rovnako ako žalobca nepodali žalobu, začala plynúť odznova. Pripustil, že list zo 14. júla 1992 je možné považovať za nové predchádzajúce uplatnenie nároku pred príslušným orgánom Spoločenstva v zmysle článku 43 Štatútu Súdneho dvora. Ďalej uviedol, že Rada sa od tohto okamihu až do 17. septembra 1992 zdrží uplatnenia námietky premlčania, pokiaľ nároky dotknutých osôb na odškodnenie k 14. júlu 1992 ešte neboli premlčané. Napokon upresnil: ‚V priebehu tohto obdobia sa orgány Spoločenstva budú usilovať o to, aby spoločne stanovili praktické postupy pri odškodnení v zmysle rozsudku Súdneho dvora. Preto v tomto medziobdobí nie je potrebné podať žalobu s cieľom zachovať prerušenie premlčacej doby. Ak by tieto postupy neboli stanovené ani do 17. septembra, Rada Vám oznámi, ako musíte ďalej postupovať.‘

20 Listom z 10. septembra 1993, ktorý sa týkal odškodnenia určitých výrobcov v rámci nariadenia č. 2187/93, Komisia oznámila holandským úradom toto:

‚V prílohe je uvedený zoznam výrobcov SLOM, ktorí v súlade so všeobecným oznámením orgánov Spoločenstva z 5. augusta 1992 predložením veci Komisii, Rade alebo Súdnemu dvoru prerušili premlčanie vo vzťahu k ich nárokom na náhradu škody.‘

21 Meno žalobcu bolo uvedené v tomto zozname a v súlade s oznámením z 5. augusta 1992 bol vo vzťahu k nemu ako deň prerušenia premlčacej doby uvedený 31. marec 1989.“

IV – Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok

18. Za týchto okolností podal pán G. van den Berg (ďalej len „žalobca“) návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. apríla 1997 proti Rade a Komisii (ďalej len „žalovaní“) žalobu o náhradu škody na základe článkov 178 a 215 druhého pododseku Zmluvy ES (teraz články 235 ES a 288 druhý pododsek ES), ktorá mu mala vzniknúť tým, že mu na základe nariadenia č. 857/84 zmeneného a doplneného nariadením č. 1371/84, bolo zamedzené uvádzať na trh mlieko.

19. Žalobca požadoval odškodnenie vo výške 606 315 holandských guldenov vrátane úrokov z omeškania vo výške 8 % p. a. od podania žaloby za škodu zapríčinenú protiprávnym odmietnutím referenčného množstva na základe nariadenia č. 857/84, ktorá mu podľa neho vznikla po 23. februári 1985, keď zanikol jeho záväzok neuvádzania na trh( ).

20. Žalovaní popreli názor žalobcu, že sú splnené podmienky zodpovednosti Spoločenstva za škody, ktoré mu vznikli, a podali námietku neprípustnosti, pretože uplatnené nároky sú podľa nich premlčané( ).

21. Uznesením z 24. júna 1997 Súd prvého stupňa konanie prerušil až do vyhlásenia rozsudku Mulder III.

22. Uznesením z 11. marca 1999 Súd prvého stupňa nariadil pokračovať v konaní.

23. Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa žalobu zamietol ako neprípustnú. Odôvodnenie rozsudku obsahuje v podstate toto:

24. Súd prvého stupňa sa vo svojom rozsudku najskôr zaoberá otázkou, či možno podľa článku 215 Zmluvy ES (teraz článok 288 ES) uznať Spoločenstvo zodpovedným, a ak áno, tak do akého časového okamihu. Následne skúma, či sú uplatnené nároky premlčané( ).

Body odôvodnenia rozsudku týkajúce sa zodpovednosti Spoločenstva

25. Po výklade predpokladov prípadnej mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva voči výrobcom SLOM, ktorá sa údajne zakladá na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, Súd prvého stupňa uvádza, že pokiaľ ide o nárok na odškodnenie za obdobie od 23. februára 1985 do 13. mája 1986, keď žalobca predal svoje hospodárstvo SLOM, je nesporné, že v dôsledku nariadenia č. 857/84 nemohol dodávať na trh žiadne mlieko a že za škodu, ktorá mu tým vznikla, zodpovedá Spoločenstvo( ).

26. V súvislosti so škodou, ktorá údajne vznikla po 13. máji 1986, Súd prvého stupňa naproti tomu skúma, do akej miery táto škoda vznikla v dôsledku toho, že žalobcovi bolo v roku 1985 prvýkrát odmietnuté pridelenie kvóty. V tejto súvislosti uvádza toto( ):

„44 Je potrebné pripomenúť, že žalobca v roku 1986 previedol svoje hospodárstvo SLOM z dôvodu ekonomickej efektívnosti a pokračoval vo výrobe na inom hospodárstve. Toto dobrovoľné rozhodnutie žalobcu zjavne nesúvisí s tým, že mu po skončení platnosti záväzku neuvádzania na trh v roku 1985 nebola pridelená kvóta.

45 Navyše podľa článku 7 ods. 1 nariadenia 857/84 v znení nariadenia č. 590/85... v spojení s článkom 7 nariadenia č. 1546/88 bol aj výrobcovi mlieka, ktorý sa nezaviazal záväzkom neuvádzania na trh alebo záväzkom konverzie, umožnený prevod kvóty z jedného hospodárstva na druhé len v prípade prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné účely (článok 7 ods. 1) a v prípade skončenia platnosti nájomných zmlúv, pri ktorých nájomca nemá nárok na predĺženie platnosti zmluvy (článok 7 ods. 4).

46 Teda aj ak by platilo, že výrobcovia, ktorým bolo pridelené referenčné množstvo, mohli toto v rokoch 1985/1986 v súlade s holandskou správnou praxou previesť, príslušným pre zamedzenie diskriminácie žalobcu by boli v prípade potreby holandské orgány.

47 Po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 764/89 bola žiadosť žalobcu o pridelenie kvóty podaná v rámci uplatnenia tohto nariadenia zamietnutá na základe článku 3a ods. 1 nariadenia č. 1546/88 (pozri vyššie bod 7), ktorý pre pridelenie osobitného referenčného množstva vyžaduje dôkaz o tom, že výrobca v čase podania žiadosti o poskytnutie prémie hospodárstvo SLOM ešte v celom rozsahu alebo čiastočne obhospodaruje.

48 Na rozdiel od tvrdení žalobcu sa má, ako už Súdny dvor opakovane rozhodol (porovnaj najmä rozsudok z 27. januára 1994, Herbrink, C-98/91, Zb. s. I-223), touto požiadavkou dosiahnuť len to, aby sa zásada zakotvená v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 857/84, podľa ktorej sa referenčné množstvo má prevádzať spolu s pozemkami, pre ktoré bolo pridelené, vzťahovala aj na osobitné referenčné množstvá (bod 13). Za týchto okolností sa žalobca nemôže odvolávať na to, že uplatnenie tejto požiadavky voči nemu je v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery, keďže v čase prevodu hospodárstva SLOM nemohol existenciu takejto požiadavky predvídať.

49 Keďže dôvodom predaja hospodárstva SLOM žalobcu nebolo protiprávne odmietnutie pridelenia kvóty v roku 1985 a keďže sa na tento predaj nevzťahovali možnosti prevodu stanovené v nariadení č. 857/84, nemožno Spoločenstvo uznať zodpovedným za dôvody, pre ktoré mu nemohla byť v rámci nariadenia č. 764/89 pridelená kvóta, a za škodu z toho vyplývajúcu.“

27. Súd prvého stupňa preto dospel k záveru, že len škody, ktoré žalobca utrpel do 13. mája 1986, možno uznať za škody vzniknuté na základe odmietnutia referenčného množstva( ), a následne skúmal, či nie je príslušný nárok žalobcu premlčaný.

Body odôvodnenia rozsudku týkajúce sa premlčania

28. V súvislosti s otázkou premlčania Súd prvého stupňa rozhodol, že premlčacia doba pre konanie pred Súdom prvého stupňa začala plynúť 23. februára 1985, t. j. dňom, keď nariadenie č. 857/84 nadobudlo voči žalobcovi účinnosť. Nárok na odškodnenie sa podľa jeho vyjadrenia vzťahuje na obdobia idúce po sebe, ktoré začínali každým dňom, keď nebolo možné uviesť výrobky na trh( ).

29. Podľa názoru Súdu prvého stupňa však žalobca od 13. mája 1986, teda odo dňa, keď predal svoje hospodárstvo SLOM, už nemal nárok na referenčné množstvo. Premlčanie preto nastalo „vzhľadom na to, že – ako to vyplynulo z posúdenia veci – medzi škodami, ktoré podľa jeho tvrdení utrpel po tomto predaji, a uplatnením nariadenia č. 857/84 na neho nie je žiadna súvislosť, ... päť rokov po 13. máji 1986, teda 13. mája 1991, ibaže by bolo pred týmto dňom prerušené“( ).

30. Súd prvého stupňa potom námietky žalobcu smerujúce proti premlčaniu zamietol s nasledujúcim odôvodnením( ):

„62 Podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora sa premlčanie prerušuje len podaním návrhu na začatie konania na súd Spoločenstva alebo predchádzajúcim uplatnením nároku pred príslušným orgánom Spoločenstva, v posledne menovanom prípade však účinky prerušenia premlčania nastúpia len vtedy, keď je po uplatnení nároku v rámci príslušnej doby podľa článku 173 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 230 ES) alebo článku 175 Zmluvy ES (teraz článok 232 ES) podaný návrh na začatie konania (rozsudok Súdneho dvora z 5. apríla 1973, Giordano/Komisia, 11/72, Zb. s. 417, bod 6, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. novembra 1998, Steffens/Rada a Komisia, T-222/97, Zb. s. II‑4175, body 35 a 42).

63 Z toho vyplýva, že prerušenie premlčania podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora žalobca nemôže odvodiť na základe svojho listu z 31. marca 1989 adresovaného orgánom Spoločenstva, keďže následne po tomto liste nebola podaná žaloba na Súd prvého stupňa.

64 Žalobca tvrdí, že z oznámenia z 5. augusta 1992 pre neho vyplýva, že žalovaní sa od 31. marca 1989, t. j. odo dňa, keď sa na nich obrátil, zaviazali zdržať sa uplatnenia premlčania.

65 V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vzdanie sa uplatnenia premlčania v oznámení z 5. augusta 1992 bolo jednostranným právnym úkonom, ktorý v snahe obmedziť počet žalôb mal podnietiť žalobcov k tomu, aby vyčkali na uplatňovanie systému paušálneho odškodňovania stanoveného v nariadení č. 2187/93 (rozsudok Steffens/Rada a Komisia, už citovaný, bod 38).

66 Toto oznámenie bolo určené najmä výrobcom, ktorých nároky na odškodnenie v čase zverejnenia tohto oznámenia v úradnom vestníku alebo v čase, keď sa obrátili na jeden z orgánov Spoločenstva, ešte neboli premlčané (pozri bod 11 vyššie). Posledne menovaný prípad sa týkal výrobcov, ktorí pred zverejnením oznámenia požadovali na základe rozsudku Mulder II odškodnenie od orgánov Spoločenstva a tieto orgány ich požiadali, aby až do prijatia nariadenia o paušálnom odškodnení nepodávali žalobu o náhradu škody. Zmysel vymenovania jednotlivých výrobcov spočíval v zabezpečení ich nárokov na náhradu škody.

67 Na list z 31. marca 1989 však žalovaní nikdy neodpovedali, a teda sa v danom čase voči žalobcovi ani nijakým spôsobom nezaviazali. Za týchto okolností sa preto žalobca nemôže odvolávať na oznámenie z 5. augusta 1992.

68 Ďalej je potrebné zamietnuť argument žalobcu, že jeho meno stojí na zozname, ktorý Komisia poslala holandským orgánom po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 2187/93 a v ktorom boli vymenovaní tí výrobcovia, na ktorých sa vzťahuje záväzok zdržať sa uplatnenia premlčania uvedený v oznámení z 5. augusta 1992.

69 Tento zoznam bol vnútroštátnym orgánom zaslaný z toho dôvodu, aby im bolo v prípade, ak by im boli doručené žiadosti o odškodnenie v rámci kompenzačnej schémy stanovenej v nariadení č. 2187/93, oznámené, ktorým okamihom došlo k prerušeniu premlčania nárokov. Nerozlišovalo sa tam však medzi výrobcami SLOM, ktorým bolo pridelené konečné referenčné množstvo a ktorí tým mohli mať prospech z návrhu vyrovnania v rámci nariadenia č. 2187/93, a medzi tými, ktorí rovnako ako žalobca nezískali žiadnu kvótu a v dôsledku toho neboli zahrnutí do kompenzačnej schémy. Meno žalobcu preto stálo na zozname len omylom.

70 Takýto omyl však nebol spôsobilý vyvolať v žalobcovi presvedčenie, že by mal zo záväzku uvedenom v oznámení z 5. augusta 1992 prospech a že k 31. marcu 1989 došlo k prerušeniu premlčania jeho nároku. V čase zaslania predmetného zoznamu, teda 10. septembra 1993, žalobca totiž už mohol vedieť, že z návrhu vyrovnania uvedeného v nariadení č. 2187/93 nemôže mať prospech a že sa tým na neho ani nebude vzťahovať uvedený záväzok.

71 Stanovisko žalovaných k premlčaniu predmetných nárokov nemôže predstavovať ani nijaké diskriminačné zaobchádzanie vzhľadom na postoj Komisie voči výrobcom SLOM, ktorí dostali ponuku na odškodnenie, keďže ako už bolo spomenuté (pozri bod 69), žalobca sa nachádza v inej situácii ako tí, ktorí mali z nariadenia č. 2187/93 prospech.

72 Napokon k tvrdeniam žalobcu o údajných vyjadreniach pána Boossa stačí uviesť, že nie sú podložené žiadnym dôkazom.“

31. Z týchto dôvodov dospel Súd prvého stupňa napokon k záveru, že žaloba doručená 29. apríla 1997 bola podaná príliš neskoro, keďže žalobcov nárok na odškodnenie sa premlčal už 13. mája 1991, pretože nedošlo k prerušeniu, ani spočívaniu premlčania( ).

V – Odvolanie

32. Proti rozsudku Súdu prvého stupňa podal pán G. van den Berg (ďalej len „odvolateľ“) 13. apríla 2001 na Súdny dvor toto odvolanie. Navrhuje, aby Súdny dvor:

– zrušil napadnutý rozsudok Súdu prvého stupňa z 31. januára 2001 vo veci T-143/97,

– vrátil vec Súdu prvého stupňa,

– zaviazal Radu a Komisiu na náhradu trov konania pred Súdom prvého stupňa, ako aj tohto konania.

33. Rada navrhuje, aby Súdny dvor:

– zamietol odvolanie ako sčasti neprípustné a v každom prípade ako zjavne nedôvodné a

– zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

34. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

– vyhlásil odvolanie za zjavne nedôvodné,

– subsidiárne vyhlásil odvolanie za neprípustné a

– zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

VI – Právne posúdenie

35. Odvolateľ opiera svoj návrh na zrušenie napadnutého rozsudku o tri dôvody. Prvý odvolací dôvod sa týka otázky, či Súd prvého stupňa nesprávne posúdil zodpovednosť Spoločenstva za škodu, ktorá mu vznikla v období po prevode hospodárstva. V druhom a treťom odvolacom dôvode sa odvolateľ obracia proti rozhodnutiu Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sú nároky na odškodnenie už premlčané. Keďže posledne menované odvolacie dôvody sa v podstate zakladajú na rovnakých výhradách, v nasledujúcich bodoch sa skúmajú spoločne.

A – O zodpovednosti Spoločenstva za obdobie po predaji pôvodného hospodárstva SLOM (prvý odvolací dôvod)

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

36. V prvom odvolacom dôvode odvolateľ v podstate tvrdí, že Súd prvého stupňa v bodoch 43 až 50 nesprávne určil, že Spoločenstvo nezodpovedá za škodu, ktorá mu vznikla po prevode hospodárstva 13. mája 1986.

37. Súd prvého stupňa podľa odvolateľa najskôr nesprávne posúdil rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvom a členskými štátmi. V súvislosti s bodom 46 rozsudku odvolateľ uvádza, že ide o povinnosti orgánov Spoločenstva a nie vnútroštátnych orgánov. Právna úprava Spoločenstva podľa neho bránila vnútroštátnym orgánom v pridelení referenčného množstva v prípade prevodu hospodárstva, a preto sú za tento stav zodpovedné orgány Spoločenstva.

38. Podľa názoru odvolateľa Súd prvého stupňa ďalej v bode 48 napadnutého rozsudku nesprávne posúdil zásadu ochrany legitímnej dôvery, ako aj význam rozsudku vo veci Herbrink. Súd prvého stupňa chcel v tomto bode asi vyjadriť, že odvolateľ sa na túto zásadu nemôže odvolávať preto, lebo dôvera, ktorej sa dovoláva, nie je hodná ochrany. Odvolateľ sa pritom nedovoláva inej dôvery, ako tej, že sa s ním bude zaobchádzať ako s každým „bežným“ výrobcom, alebo inak povedané, že sa na neho nebudú vzťahovať osobitné obmedzenia len na základe toho, že je výrobcom SLOM. Práve túto dôveru uznal Súdny dvor v rozsudku Herbrink za legitímnu( ). Ak – ako to možno odvodiť z tohto rozsudku – môže nájomca previesť svoje referenčné množstvo na nové hospodárstvo, musí podľa odvolateľa mať aj výrobca SLOM možnosť previesť svoje referenčné množstvo na nové hospodárstvo. Podľa neho je preto poľutovaniahodné, že Súd prvého stupňa nezohľadnil túto podobnosť s vecou Herbrink.

39. Odvolateľ zdôrazňuje, že vzhľadom na paralelné hospodárenie na pôvodnom i novom hospodárstve v období jedného roka vykonal prevod hospodárstva presne tým spôsobom, ktorý podľa holandskej správnej praxe umožnil každému výrobcovi previesť referenčné množstvo na nové hospodárstvo. Vždy všeobecne platilo, že táto správna prax je v súlade s právom Spoločenstva. Nariadenie č. 1033/89 svojou nepredvídateľnou a retroaktívnou požiadavkou, aby výrobca SLOM preukázal, že hospodárstvo, ktoré spravoval v čase podania návrhu na poskytnutie prémií, ešte čiastočne alebo v celom rozsahu obhospodaruje, odvolateľovi narušilo jeho legitímnu dôveru, že týmto starostlivo zvoleným spôsobom môže svoje referenčné množstvo previesť ako každý bežný výrobca. V každom prípade je podľa neho potrebné odmietnuť tvrdenie Súdu prvého stupňa ako aj Rady a Komisie o tom, že v zmysle právnej úpravy Spoločenstva by ani ako bežný výrobca nemohol previesť svoje referenčné množstvo, resp. by sa nemohol odvolávať na holandskú správnu prax.

40. Ďalej odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa, ako to vyplýva už z predchádzajúcich bodov, nesprávne uplatnil jeden predpoklad vzniku zodpovednosti a síce príčinnú súvislosť. Odmietnutie pridelenia osobitného referenčného množstva v roku 1989 nemá svoj základ v prevode hospodárstva, ale v uplatniteľnej úprave práva Spoločenstva. Súd prvého stupňa uplatnil predpoklad príčinnej súvislosti nesprávne na spojitosť medzi pôvodnou právnou úpravou a prevodom hospodárstva v roku 1986. Takáto spojitosť samozrejme neexistovala. Určujúca príčinná súvislosť je podľa neho súvislosť medzi neoprávneným konaním zákonodarcu Spoločenstva a ušlým ziskom odvolateľa.

41. Rada a Komisia popierajú, že Súd prvého stupňa sa svojím rozhodnutím, podľa ktorého Spoločenstvo nezodpovedá za škody, ktoré vznikli žalobcovi po prevode hospodárstva, dopustil pochybenia pri uplatnení zásady ochrany legitímnej dôvery alebo požiadavky príčinnej súvislosti alebo že by neprihliadol na rozsudok Herbrink.

42. Obe v zásade tvrdia, že – ako správne uviedol Súd prvého stupňa – podľa príslušných nariadení, ako aj podľa rozsudku Herbrink platí v práve Spoločenstva zásada, že referenčné množstvo sa prevádza spolu s plochami, na ktoré bolo pridelené. Podľa práva Spoločenstva preto ani „bežný“ výrobca nemôže v prípade prevodu hospodárstva, ako je tento, svoje referenčné množstvo previesť na nové hospodárstvo. Možnosť prevodu, ktorú uvádza odvolateľ, existovala nanajvýš len v holandskej správnej praxi.

43. Rada s poukázaním na jeden rozsudok najvyššej holandskej odvolacej inštancie v záležitostiach SLOM( ) vyslovuje v tejto súvislosti pochybnosti, či podľa holandského práva vôbec existovala možnosť prevodu spôsobom, ktorý opisuje odvolateľ. Komisia zdôrazňuje, že v každom prípade takúto prax, pokiaľ skutočne existovala, nikdy neuznala.

44. Ako to v podstate súhlasne uvádzajú Rada a Komisia, ak preto vôbec došlo k nerovnému zaobchádzaniu vo vzťahu k „bežným“ výrobcom, tak len na základe vnútroštátneho práva, nie na základe práva Spoločenstva alebo v súlade s ním. Súd prvého stupňa preto oprávnene vychádzal z toho, že zákonodarcovi Spoločenstva nemožno v žiadnom prípade vytýkať porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery. Navyše príčinou údajnej škody, ako to zistil Súd prvého stupňa, nie je právna úprava o poplatku, ale dobrovoľný prevod hospodárstva odvolateľa.

2. Posúdenie

45. Aby bolo možné skúmať, či sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Spoločenstvo zodpovedá len za škody, ktoré žalobcovi vznikli do 13. mája 1986, je potrebné chápať príslušnú časť napadnutého rozsudku v jej súvislostiach.

46. Ako to vyplýva z rozsudku( ), odvolateľ v konaní vo veci samej požadoval náhradu škody, ktorá mu vznikla tým, že od uplynutia jeho záväzku neuvádzania na trh, t. j. od 23. februára 1985, mu nemohlo byť podľa nariadenia č. 857/84 pridelené žiadne referenčné množstvo a že nariadenia, ktoré mali napraviť túto situáciu, nestanovovali žiadne referenčné množstvo pre výrobcov SLOM, ktorí svoje pôvodné hospodárstvo vymenili za iné hospodárstvo. Celkovo si teda odvolateľ uplatňuje, ako to uvádza Súd prvého stupňa v bode 41 napadnutého rozsudku, škodu, ktorá mu vznikla protiprávnym odmietnutím pridelenia referenčného množstva a vzťahovala sa na obdobie od 23. februára 1985 až do dnešného dňa.

47. Podľa skutkových okolností zistených Súdom prvého stupňa možno pozorovať dva momenty, keď došlo k odmietnutiu pridelenia referenčného množstva odvolateľovi v čase po uplynutí jeho záväzku neuvádzania na trh. Na jednej strane mu bolo pridelenie referenčného množstva odmietnuté priamo po uplynutí doby neuvádzania na trh. Na druhej strane bola zamietnutá jeho žiadosť o pridelenie (osobitného) referenčného množstva podaná opätovne po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 764/89.

48. V súlade s tým prichádzajú do úvahy dve právne úpravy, na základe ktorých sa môže odvodiť zodpovednosť Spoločenstva v dôsledku konania jeho orgánov.

49. Po prvé možno údajnú škodu odvolateľa vyvodiť z toho, že zákonodarca Spoločenstva v nariadení č. 857/84 nezohľadnil situáciu výrobcov SLOM v tom smere, že referenčné roky na výpočet referenčného množstva, ktoré nepodlieha poplatku, sa prelínali s obdobiami neuvádzania na trh. V rozsudku Mulder II Súdny dvor rozhodol, že Spoločenstvo zodpovedá za prípadné škody, ktoré vznikli v dôsledku uplatnenia tejto právnej úpravy( ).

50. Po ďalšie možno opätovné odopretie referenčného množstva po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 764/89 a z toho vyplývajúcu škodu pripísať právnej úprave, podľa ktorej môže byť výrobcovi pridelené referenčné množstvo len vtedy, keď pôvodné hospodárstvo ešte obhospodaruje.

51. Na vytýkané zistenia Súdu prvého stupňa možno teraz pozerať cez skutočnosť, že zjavne skúmal, či a do akej miery možno z oboch uvedených právnych úprav týkajúcich sa pridelenia referenčného množstva odvodiť nároky na odškodnenie.

52. Body 42 až 46 napadnutého rozsudku sa najskôr týkajú otázky, akú škodu možno pripísať Spoločenstvu za to, že nariadenie č. 857/84 sa na odvolateľa začalo prvýkrát vzťahovať až po uplynutí záväzku neuvádzania na trh, a tým mu bolo odopreté referenčné množstvo, keďže Spoločenstvo neprihliadlo na skutočnosť, že výrobcovia SLOM počas referenčného roka nemohli vyrábať mlieko.

53. V tejto súvislosti je potrebné skúmať, či Súd prvého stupňa vo vzťahu k predpokladu príčinnej súvislosti nesprávne posúdil, že Spoločenstvu možno pripísať len škodu, ktorá vznikla do predaja pôvodného hospodárstva, ale už nie škodu vzniknutú neskôr.

54. Presnejšie povedané, ide tu o otázku, či bola príčinná súvislosť medzi vyššie uvádzanou právnou úpravou a pokračujúcou škodou prerušená predajom hospodárstva 13. mája 1986.

55. Podľa ustálenej súdnej praxe súvisí konanie orgánov Spoločenstva len vtedy so škodou, ak táto škoda vyplýva priamo a výlučne z takéhoto konania( ).

56. Naproti tomu potrebná príčinná súvislosť (už) nie je daná, ak by škoda rovnako vznikla aj bez sporného konania orgánov Spoločenstva( ).

57. Pre túto vec to znamená, že škodu, ktorá vznikla odvolateľovi, nemožno odvodzovať od okolnosti, že nariadenie č. 857/84 nepripúšťalo pridelenie referenčného množstva výrobcom SLOM, keďže aj nezávisle od tejto právnej úpravy, resp. vzhľadom na nesplnenie ďalších predpokladov, by mu referenčné množstvo nebolo prislúchalo, a preto by mu škoda vznikla aj tak.

58. Túto situáciu možno považovať za osobitnú formu prerušenia príčinnej súvislosti v dôsledku konania poškodeného, resp. príčinnej súvislosti, ktorá viedla k následku pred naplnením inej príčinnej súvislosti( ). Poškodený sa dostane v dôsledku vlastného konania do situácie, v ktorej by mu škoda vznikla aj bez predmetného protiprávneho konania orgánov Spoločenstva, a táto škoda už preto nevyplýva priamo, resp. výlučne, z ich konania( ).

59. Predaj hospodárstva sa má podľa toho považovať za okolnosť, ktorá prerušila príčinnú súvislosť, ak v rámci úpravy práva Spoločenstva týkajúcej sa referenčného množstva v takomto prípade aj tak nie je možný prevod referenčného množstva.

60. Podľa ustálenej súdnej praxe je v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 857/84 zakotvená zásada príznačná pre celú právnu úpravu referenčných množstiev a síce, že referenčné množstvo sa prevádza s plochami, na ktoré bolo pridelené. Referenčné množstvo sa teda v zásade viaže na pozemok a nie na výrobcu( ).

61. Samostatný prevod referenčného množstva je podľa práva Spoločenstva naproti tomu možný len v rámci výslovných výnimiek stanovených prostredníctvom nariadenia č. 590/85 v článku 7 nariadenia č. 857/84 v prípade prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo v prípade ich použitia na všeobecne prospešné účely, ako aj v prípade skončenia platnosti nájomných zmlúv, pri ktorých nájomca nemá nárok na predĺženie platnosti zmluvy. Na to Súd prvého stupňa správne poukázal v bode 45 napadnutého rozsudku.

62. Ako Súd prvého stupňa v bode 46 napadnutého rozsudku správne uviedol, mohla možnosť prevodu v prípade prevodu hospodárstva opisovaná odvolateľom existovať nanajvýš podľa vnútroštátneho práva, resp. podľa vnútroštátnej správnej praxe.

63. Pre túto vec je ale rozhodujúce, že podľa práva Spoločenstva – a to nielen vo vzťahu k výrobcom SLOM – nebolo možné referenčné množstvo previesť v prípade predaja hospodárstva na nové hospodárstvo.

64. Napokon tým Súd prvého stupňa správne vychádzal z toho, že škoda vzniknutá prípadne po predaji pôvodného hospodárstva nevyplýva z protiprávneho odmietnutia referenčného množstva po uplynutí záväzku neuvádzania na trh, a tým zo sporného konania orgánov Spoločenstva, keďže odvolateľovi by od tohto okamihu aj tak z iných dôvodov nijaké referenčné množstvo neprislúchalo.

65. Možno však konštatovať, že výhrada nesprávneho uplatnenia predpokladu príčinnej súvislosti je odôvodnená v tom smere, že Súd prvého stupňa v bode 44 a následne aj v bode 49 napadnutého rozsudku vychádza z existencie príčinnej súvislosti medzi odmietnutím pridelenia referenčného množstva a predajom hospodárstva SLOM. Ako je už z vyššie uvedeného zrejmé, záleží na tom, ako to správne tvrdil aj odvolateľ, do akej miery možno škodu považovať za následok protiprávneho odmietnutia referenčného množstva v rámci nariadenia č. 857/84.

66. Na body 47 a 48 napadnutého rozsudku je potom potrebné pozerať cez otázku, či z požiadavky zakotvenej v článku 3a ods. 1 nariadenia č. 1546/88, podľa ktorej výrobca musí ešte svoje (pôvodné) hospodárstvo SLOM obhospodarovať, aby mohol požiadať o poskytnutie (osobitného) referenčného množstva na základe článku 3a nariadenia č. 857/84 zmeneného a doplneného nariadením č. 764/89, možno odvodiť zodpovednostné nároky. Presnejšie povedané, ide tu o to, či je vo vzťahu k tejto právnej úprave splnený predpoklad vzniku zodpovednosti, ktorým je protiprávnosť aktu.

67. Odvolateľ v tejto súvislosti tvrdil, že Súd prvého stupňa v bode 48 nesprávne rozhodol, že uplatnenie tejto požiadavky voči nemu nie je v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery.

68. K tomu je potrebné uviesť, že podľa ustálenej súdnej praxe je legitímna dôvera výrobcov, ktorí boli konaním Spoločenstva pohnutí k tomu, aby vo všeobecnom záujme a za podmienky výplaty prémie počas určitej doby zastavili uvádzanie mlieka na trh, porušená, ak po uplynutí ich záväzku neuvádzania na trh podliehajú obmedzeniam, ktoré ich práve kvôli využitiu možností, ktoré ponúka právo Spoločenstva, osobitným spôsobom poškodzujú( ).

69. Ako uviedol Súd prvého stupňa v bode 48, táto sporná požiadavka však zodpovedá len všeobecnej zásade zakotvenej v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 857/84, podľa ktorej sa referenčné množstvá prevádzajú spolu s plochami, na ktoré boli pridelené( ). Keďže sa podľa práva Spoločenstva táto požiadavka vzťahuje aj na „bežných“ výrobcov, odvolateľ nemôže tvrdiť, že osobitným obmedzeniam podlieha práve na základe jeho záväzku neuvádzania na trh.

70. Ináč to bolo v prípade výrobcu vo veci Herbrink. U tohto výrobcu SLOM totiž išlo o nájomcu. Vo vzťahu k nájomným zmluvám, ktorým končí ich doba platnosti, sú ale členské štáty v článku 7 ods. 4 nariadenia č. 857/84 zmeneného a doplneného nariadením č. 590/85 v spojení s článkom 7 ods. 1 bodom 4 nariadenia č. 1546/88 splnomocnené previesť referenčné množstvo, ktoré pripadá na prenajaté hospodárstvo, na odchádzajúceho nájomcu. Pokiaľ príslušný členský štát vo všeobecnosti uplatnil toto splnomocnenie, mohol výrobca SLOM preto podľa zásady ochrany legitímnej dôvery očakávať, že mu pri ukončení nájomnej zmluvy bude pridelené osobitné referenčné množstvo( ).

71. Navyše odvolateľ sa s cieľom vyvodiť zodpovednosť Spoločenstva na základe zásady ochrany legitímnej dôvery nemôže odvolávať na to, že v Holandsku údajne mohli „bežní“ výrobcovia svoje referenčné množstvo previesť na iné hospodárstvo. Keďže táto možnosť prevodu, ako to vyplýva z vyššie uvedeného, nenachádza oporu v práve Spoločenstva, nemožno z toho odvodiť žiadne porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery zo strany orgánov Spoločenstva. Vo všeobecnosti totiž podľa ustálenej súdnej praxe platí, že odvolanie sa na zásadu ochrany legitímnej dôvery v právnu úpravu Spoločenstva je možné len vtedy, pokiaľ samotné Spoločenstvo vytvorilo situáciu, ktorá môže vzbudiť legitímnu dôveru( ).

72. Výhrady odvolateľa, podľa ktorých Súd prvého stupňa nesprávne posúdil zásadu ochrany legitímnej dôvery, význam rozsudku Herbrink alebo rozdelenie príslušnosti medzi členskými štátmi a Spoločenstvom, je preto potrebné zamietnuť.

73. Napokon Súd prvého stupňa správne rozhodol, že Spoločenstvo zodpovedá len za tú škodu, ktorá vznikla žalobcovi do 13. mája 1986. Pokiaľ sú zistenia Súdu prvého stupňa týkajúce sa príčinnej súvislosti ako predpokladu vzniku zodpovednosti nesprávne, zo súdnej praxe vyplýva, že to nemá žiadne právne následky, ak je z iných dôvodov zrejmé, že Súd prvého stupňa správne posúdil danosť, resp. nedostatok, predpokladov vzniku zodpovednosti( ). Ako vyplýva z môjho predchádzajúceho výkladu( ), je tomu tak aj v tejto veci.

74. Z týchto dôvodov je potrebné prvý odvolací dôvod zamietnuť.

B – O premlčaní nárokov na náhradu škody (druhý a tretí odvolací dôvod)

1. Hlavné tvrdenia účastníkov konania

75. Druhý, ako aj tretí odvolací dôvod smerujú proti vyjadreniu Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sú predmetné nároky na náhradu škody už premlčané. V rámci druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ vytýka posúdenie premlčania v napadnutom rozsudku ako právne nesprávne v tom smere, že Súd prvého stupňa prerušenie premlčania neuznal pre obdobie od 31. marca 1989 do zverejnenia oznámenia 5. augusta 1992. V rámci tretieho odvolacieho dôvodu vytýka posúdenie premlčania ako právne nesprávne v tom smere, že Súd prvého stupňa nepovažoval premlčanie za prerušené alebo spočívajúce ani v období od 5. augusta 1992. Oba odvolacie dôvody sa pritom v podstate zakladajú na dvoch úvahách. Na jednej strane odvolateľ vychádza z toho, že Súd prvého stupňa pripísal oznámeniu z 5. augusta 1992 nesprávny význam, resp. z neho nevyvodil vo vzťahu k premlčaniu správne právne následky. Na druhej strane tvrdí, že Súd prvého stupňa neprihliadol na podstatné skutočnosti a porušil svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie( ). Rozsudok je preto celkovo v rozpore so zásadami rovnosti, právnej istoty, ochrany legitímnej dôvery, ako aj povinnosti odôvodniť rozhodnutie.

76. Konkrétne odvolateľ v podstate tvrdí, že Rada a Komisia sa oznámením z 5. augusta 1992 voči skupine výrobcov SLOM, ku ktorej patrí aj on sám, vzdali uplatnenia premlčania nárokov na náhradu škody, resp. že im v dôsledku ich vlastného konania toto právo zaniklo. Uvádza, že toto oznámenie bolo vedome formulované širšie ako článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES (teraz článok 46 Štatútu Súdneho dvora( )) a zahŕňalo aj list z 31. marca 1989. Navyše výklad článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES nie je podľa názoru odvolateľa rozhodujúci, keďže sa pred Súdom prvého stupňa odvolával na vzdanie sa práva vykonané daným oznámením a nie na toto ustanovenie. Zo znenia oznámenia z 5. augusta 1992 v každom prípade jednoznačne vyplýva, že Spoločenstvo sa už nemôže odvolávať na premlčanie nárokov na náhradu škody voči žiadnemu výrobcovi SLOM, ktorému bola v rámci nariadenia č. 2187/93 adresovaná ponuka na odškodnenie.

77. Ani v rámci rokovaní o odškodnení s Komisiou po roku 1993 sa Komisia voči výrobcom SLOM, ktorí mali účasť na liste z 31. marca 1989, neodvolala na premlčanie, a to nezávisle od toho, či výrobca SLOM medzičasom podal žalobu na Súd prvého stupňa alebo nie. Túto okolnosť Súd prvého stupňa neprávom nezohľadnil.

78. Súd prvého stupňa ďalej neprihliadol ani na okolnosť, že Komisia v písomnom konaní vo veci T-179/96( ) vzala na základe listu z 31. marca 1989 svoje tvrdenie o premlčaní späť, a tým nanovo uznala, že sa Spoločenstvo nemôže dovolávať premlčania. Okrem toho Súd prvého stupňa v bode 72 na neho neprávom uložil dôkazné bremeno týkajúce sa vyjadrení istého úradníka Komisie a nezvážil, že tieto vyjadrenia predstavujú prinajmenšom implicitné uznanie toho, že list z 31. marca 1989 v spojení s oznámením z 5. augusta 1992 mal účinky prerušenia premlčania.

79. Odvolateľ sa potom konkrétnejšie obracia proti ďalším vyjadreniam Súdu prvého stupňa v bodoch 62 až 70 napadnutého rozsudku. Čo sa týka bodov 62 a 63 rozsudku, tak sa v súvislosti s prerušením premlčania neodvolával na článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES, ale na oznámenie z 5. augusta 1992. Vyjadrenia v bode 65, podľa ktorých vzdanie sa práva obsiahnuté v oznámení z 5. augusta 1992 predstavuje jednostranný právny úkon, nie sú pre práva odvolateľa relevantné. Nejde totiž o to, čo Rada a Komisia daným oznámením vo všeobecnosti sledovali, ale o to, aký právny vzťah je vzhľadom na obsah oznámenia a ostatné uvedené okolnosti medzi Spoločenstvom a odvolateľom.

80. Argumentácia Súdu prvého stupňa v bodoch 66 a 67 je nezrozumiteľná a nesprávna, keďže Súd prvého stupňa nechal bez povšimnutia na jednej strane doslovný rozdiel medzi oznámením z 5. augusta 1992 a článkom 43 Štatútu Súdneho dvora ES a na druhej strane vyššie uvádzaný význam, ktorý Komisia prikladala oznámeniu v praxi a vo vzťahu k listu z 31. marca 1989.

81. Z napadnutého rozsudku ďalej nevyplýva, prečo by sa s odvolateľom zaobchádzalo inak ako s výrobcami SLOM, voči ktorým Komisia akceptovala, že sa s účinkom prerušenia premlčania odvolávali na list z 31. marca 1989 v spojení s oznámením z 5. augusta 1992.

82. V bodoch 68 a 69 Súd prvého stupňa navyše neprávne posúdil význam zoznamu, ktorý Komisia zaslala holandským úradom krátko pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 2187/93. Tento zoznam je ďalším dôkazom toho, že Komisia sa voči autorom listu z 31. marca 1989 predmetným oznámením vzdala práva dovolávať sa premlčania. Z toho ďalej vyplýva, že tvrdenie v bode 70, podľa ktorého chybné uvedenie odvolateľa na tomto zozname v ňom nemohlo vzbudiť presvedčenie, že bude mať zo záväzku uvedeného v oznámení prospech, je nesprávne.

83. Odvolateľ dospel napokon k záveru, že Súd prvého stupňa nesprávne posúdil otázku premlčania žaloby na náhradu škody, a namiesto toho bolo možné len vyvodiť, že Spoločenstvo sa voči nemu prinajmenšom na obdobie do 30. septembra 1993( ) nemôže dovolávať premlčania. Keďže Súd prvého stupňa uznal, že jeho pohľadávky sú k tomuto dátumu už v celom rozsahu premlčané, vôbec – ako odvolateľ dopĺňa – sa neskúmalo, či medzi týmto dátumom a podaním žaloby 29. apríla 1997 došlo k čiastočnému premlčaniu. Túto otázku mal Súd prvého stupňa napokon posúdiť ešte po zamietnutí veci.

84. Rada výhrady odvolateľa zamieta sčasti ako neprípustné, ale v každom prípade ako nedôvodné.

85. Odvolateľ sa usiluje o to, aby sa Súdny dvor s celou vecou opätovne zaoberal, najmä pokiaľ ide o posúdenie skutočností. Neprípustnými sú v každom prípade tvrdenia, pokiaľ odvolateľ uvádza, že Súd prvého stupňa nesprávne vyložil alebo nezohľadnil relevantné skutočnosti. Toto sa pritom vzťahuje najmä na vyjadrenia odvolateľa o pánovi Boossovi. Subsidiárne sú však tieto výhrady aj nedôvodné. Ako neprípustnú novú námietku je podľa stanoviska Rady potrebné zamietnuť tvrdenie, podľa ktorého sa Komisia na obdobie od 31. marca 1989 do 5. augusta 1992 vzdala svojho práva odvolať sa na premlčanie. Pred Súdom prvého stupňa sa chcel odvolateľ naopak dovolávať toho, že list z 31. marca 1989 má účinok prerušenia premlčania vo vzťahu k obdobiu pred 31. marcom 1989. Rada v tejto súvislosti poznamenáva, že keď by sa vychádzalo zo vzdania sa práva na uplatnenie premlčania do 5. augusta 1992, bola by námietka premlčania na obdobie pred týmto dátumom vylúčená. Ak by sa naopak vychádzalo z prerušenia premlčania, tak podľa ustálenej súdnej praxe výhoda prerušenia premlčania úplne zanikne, ak nebude v priebehu stanovenej lehoty podaná žaloba na Súd prvého stupňa. Rada aj vo všeobecnosti poznamenáva, že odvolateľ uvádza len jedno vzdanie sa uplatnenia premlčania zo strany Komisie, zatiaľ čo takéto vzdanie sa môže byť v tejto veci platne vykonané len zo strany oboch príslušných orgánov.

86. Argumentácia odvolateľa, podľa ktorej Súd prvého stupňa nesprávne posúdil význam oznámenia z 5. augusta 1992 a právnych následkov listu z 31. marca 1989, je nedôvodná. Rada odkazuje najmä na článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES. Ak orgán Spoločenstva zamietol uplatnenie nároku, môže byť premlčanie zodpovednostných nárokov podľa tohto ustanovenia prerušené len vtedy, keď je v priebehu dvoch mesiacov podaný návrh na začatie konania. Ani Rada však neodpovedala na list z 31. marca 1989 – čo je totožné s konkludentným zamietnutím – a ani odvolateľ v priebehu stanovenej dvojmesačnej lehoty takýto návrh nepodal.

87. Rada popiera tvrdenie, podľa ktorého sa oznámenie z 5. augusta 1992 vzťahuje aj na list z 31. marca 1989, a preto malo – so spätnou účinnosťou – za následok aj prerušenie premlčania. Súd prvého stupňa uvedené oznámenie správne vykladal s prihliadnutím na článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES, ktoré je pre orgány Spoločenstva ako ustanovenie primárneho práva záväzné.

88. Rada ďalej tvrdí, že Súd prvého stupňa správne neodvodil nijaké práva pre odvolateľa z rozhodnutí Komisie, ktoré prijala voči určitým iným výrobcom SLOM, keďže odvolateľ nebol v porovnateľnej situácii. Vzdanie sa práva voči týmto výrobcom je potrebné vidieť v súvislosti s úsilím o dosiahnutie úpravy mimosúdneho vyrovnania s výrobcami, ktorých nároky na odškodnenie ešte nie sú celkom premlčané a ktorí pri odškodňovaní prichádzajú do úvahy. Nejde o žiadne abstraktné alebo všeobecné vzdanie sa práv, ktoré prislúchajú Spoločenstvu na základe článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES. Rada pripomína aj to, že odvolateľ bol na zozname takýchto výrobcov uvedený len omylom.

89. Komisia v zásade zdieľa právne stanovisko Rady. Aj podľa jej názoru sa má otázka premlčania posúdiť na základe článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES.

90. V podstate tvrdí, že odvolateľ nepoprel – správne – zistenia Súdu prvého stupňa, podľa ktorých k premlčaniu nárokov na odškodnenie došlo 13. mája 1991, ibaže by bolo pred týmto dátumom prerušené. Ako jediný akt prerušujúci premlčanie prichádza do úvahy list z 31. marca 1989. Keďže však následne po tomto liste nebola podaná žiadna žaloba v lehote stanovenej v článku 43 Štatútu a orgány na tento list nikdy neodpovedali, vynára sa už len otázka, či orgány Spoločenstva vyvolali u odvolateľa dojem, že voči nemu neuplatnia premlčanie. Oznámenie však smerovalo jasne voči výrobcom, ktorí spĺňali predpoklady stanovené v rozsudku Mulder II, teda voči výrobcom, ktorý disponovali konečným referenčným množstvom a ktorých nároky ešte neboli premlčané. Odvolateľ teda nepatril k skupine výrobcov, voči ktorým sa Komisia vzdala uplatnenia premlčania. Na tom nezmení nič ani jeho uvedenie na zozname, ktorý bol zaslaný holandským úradom, lebo neprichádzal do úvahy pre ponuku odškodnenia v rámci nariadenia č. 2187/93, zatiaľ čo predmetný zoznam bol zaslaný práve na tento účel. Všetko toto Súd prvého stupňa správne uviedol v bodoch 68 až 71 rozsudku.

2. Posúdenie

a) O prerušení alebo spočívaní premlčania nárokov na náhradu škody všeobecne

91. Aby bolo možné preskúmať vytýkané časti odôvodnenia rozsudku a aby k nim bolo možné priradiť výhrady odvolateľa, je potrebné zaoberať sa najskôr úpravou premlčania, ktorá sa vzťahuje na mimozmluvné nároky na náhradu škody.

92. Na úvod je potrebné konštatovať, že v článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES (teraz článok 46 Štatútu Súdneho dvora( )), v ktorom je na úrovni primárneho práva upravené premlčanie nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, sa hovorí len o prerušení, ale nie o spočívaní premlčania( ).

93. Ako Súd prvého stupňa v bode 62 správne uviedol, môže k prerušeniu premlčania podľa znenia tohto ustanovenia dôjsť dvojakým spôsobom, a síce buď podaním návrhu na začatie konania Súdnemu dvoru, alebo ak si pred týmto konaním poškodená strana uplatní svoj nárok na príslušnom orgáne Spoločenstva. V posledne menovanom prípade môže účinok prerušenia nastúpiť len vtedy, keď je po uplatnení v rámci stanovenej lehoty v zmysle článku 230 ES alebo článku 232 ES podaná žaloba( ).

94. Súd prvého stupňa sa však v zásade nemôže, ako to objasnil Súdny dvor vo svojom rozsudku Roquette Frères/Komisia, otázkou premlčania podľa článku 46 štatútu zaoberať ex offo( ).

95. Žalované orgány, resp. adresáti žiadosti o náhradu škody, môžu preto zamietnutiu nároku na náhradu škody z dôvodu premlčania, ku ktorému došlo podľa článku 46 štatútu, zabrániť tým, že upustia od uplatnenia premlčania, čím následne zároveň dôjde k predĺženiu premlčacej doby.

96. Za týchto okolností Súd prvého stupňa vo svojej ustálenej súdnej praxi v oblasti odškodňovania výrobcov SLOM uznal, že orgány Spoločenstva sa môžu vzdať uplatnenia námietky premlčania aj vopred, a to voči určitej skupine, ako aj vo vzťahu k určitému obdobiu( ).

97. Zatiaľ čo toto možno považovať za pokračovanie v spomenutej súdnej praxi „Roquette Frères“, v ktorej Súdny dvor na premlčanie podľa článku 46 štatútu nahliadal v zásade ako na námietku, ktorej sa je možné vzdať, je rozhodujúcou otázkou, aké následky je potrebné vyvodzovať z vopred prejaveného vzdania sa premlčania, ak sa orgány Spoločenstva v rozpore s týmto vzdaním sa pred Súdom prvého stupňa predsa len dovolávajú premlčania nároku na náhradu škody podľa článku 46 štatútu.

98. V tejto veci by bolo možné považovať Súd prvého stupňa za povinný uplatniť článok 46 štatútu v celom rozsahu, teda vo vzťahu k celému obdobiu premlčania, a síce s následkom, že by prípadne musel rozhodnúť o premlčaní nárokov na náhradu škody. Poškodený, ktorý bol uistený o vzdaní sa námietky premlčania a ktorý preto upustil od skoršieho podania žaloby, sa následne môže len pokúsiť o odškodnenie novou žalobou o náhradu škody, ktorá sa zakladá na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery.

99. Súd prvého stupňa vo svojej súdnej praxi ale zvolil inú cestu. Takéto vopred prejavené vzdania sa uplatnenia námietky premlčania kvalifikoval ako dobrovoľné jednostranné záväzky s účinkom, že orgánom je vo vzťahu k obdobiu, na ktoré sa vzdanie práva podľa konkrétneho prípadu vzťahuje, odoprené dovolávať sa premlčania. Obdobie, na ktoré sa vzdanie sa námietky vzťahuje, zostáva plynutím premlčacej doby nedotknuté, takže vzdanie sa námietky má napokon účinok spočívania premlčania( ).

100. Riešenie, ktoré vychádza z predpokladu spočívania premlčania, je podľa ustálenej rozhodovacej praxe Súdu prvého stupňa v každom prípade odporúčaniahodné z hľadiska právnej istoty a procesnej ekonómie.

101. Keďže táto možnosť spočívania premlčania sa zakladá skôr na vzdaní sa odvolávania na tento článok zo strany príslušného adresáta žiadosti o náhradu škody, ako na ustanoveniach článku 46 štatútu, nie je s ňou podľa môjho názoru v rozpore ani skutočnosť, že sa v tomto článku hovorí len o prerušení premlčania.

102. V súvislosti s uplynutím premlčacej doby pre nároky na náhradu škody sa preto musí rozlišovať medzi možnosťou prerušenia stanovenou v článku 46 štatútu Súdneho dvora na jednej strane a spočívaním v uvedenom zmysle na druhej strane.

b) O posúdení premlčania osobitne v napadnutom rozsudku

103. Pokiaľ ide teraz o posúdenie premlčania v napadnutom rozsudku, je potrebné konštatovať, že Súd prvého stupňa skúmal v bodoch 62 a 63 najskôr existenciu prerušenia v zmysle článku 46 štatútu.

104. V súvislosti s otázkou prerušenia Rada a Komisia, ako to vyplýva z môjho predchádzajúceho výkladu, správne poukázali na to, že odvolateľ nepodal návrh na začatie konania (následne po liste orgánom Spoločenstva z 31. marca 1989), a Súd prvého stupňa z tohto dôvodu v bode 63 oprávnene odmietol existenciu prerušenia.

105. V nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku sa však Súd prvého stupňa nezaoberá otázkou prerušenia premlčania, ale tým, či je dané spočívanie premlčania v už uvedenom zmysle( ), takže nezáleží na tom, či bol podaný návrh na začatie konania v zmysle článku 46 štatútu, ale na tom, či je dané zodpovedajúce vzdanie sa námietky premlčania.

106. Ako Súd prvého stupňa uviedol v bode 64 napadnutého rozsudku, odvolateľ v konaní pred Súdom prvého stupňa tvrdil, že Rada a Komisia sa voči nemu zaviazali, že sa vo vzťahu k obdobiu od 31. marca 1989 vzdajú uplatnenia premlčania.

107. Následne Súd prvého stupňa v bodoch 65 až 72 napadnutého rozsudku skúma, či a do akej miery sa Rada a Komisia s prihliadnutím na konania a okolnosti menované odvolateľom, najmä s prihliadnutím na oznámenie z 5. augusta 1992 a na list odvolateľa z 31. marca 1989, voči odvolateľovi skutočne vzdali uplatnenia premlčania.

108. Otázka, či a v akom rozsahu Rada a Komisia oznámením z 5. augusta 1992 v spojení s listom odvolateľa z 31. marca 1989 a podľa ostatných okolností uvedených odvolateľom voči nemu skutočne vyhlásili, že sa vzdávajú uplatnenia premlčania, však predstavuje otázku posúdenia skutočnosti, ktorá nepodlieha kontrole Súdneho dvora. Podľa ustálenej súdnej praxe Súdneho dvora sa odvolanie totiž môže opierať len o dôvody, ktoré sa vzťahujú na porušenie právnych predpisov a nie na posúdenie skutočností( ).

109. Preto je potrebné výhrady odvolateľa vzťahujúce sa na tieto body rozsudku, ktoré tvoria ťažisko druhého a tretieho odvolacieho dôvodu a týkajú sa významu oznámenia z 5. augusta 1992, listu z 31. marca 1989, zoznamu zaslaného holandským úradom a vyjadrení pána Boossa, potrebné zamietnuť ako neprípustné.

110. Napokon pokiaľ by sa výhrady odvolateľa mali chápať tak, že Súd prvého stupňa porušil pri posúdení premlčania svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie, postačí konštatovať, že Súd prvého stupňa sa zaoberal tvrdeniami odvolateľa smerujúcimi proti premlčaniu tak, ako sú zhrnuté v bodoch 52 až 57 napadnutého rozsudku, skúmal ich vo vzťahu k existencii prerušenia( ) alebo spočívania( ) premlčania a na tomto základe dospel k záveru, že k premlčaniu došlo v dôsledku absencie prerušenia alebo spočívania už 13. mája 1991. Súd prvého stupňa preto svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie splnil.

111. Z uvedeného vyplýva, že Súd prvého stupňa posúdil premlčanie bez akýchkoľvek právnych vád a druhý a tretí odvolací dôvod musia byť zamietnuté ako neprípustné a v každom prípade ako nedôvodné.

VII – O trovách

112. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania. Ak budú odvolacie dôvody odvolateľa v súlade s mojím návrhom zamietnuté vo všetkých častiach ako nedôvodné alebo neprípustné, je potrebné zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania.

VIII – Návrh

113. Z týchto dôvodov Súdnemu dvoru navrhujem, aby

– odvolanie zamietol a

– zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.