Vec C‑3/05

Gaetano Verdoliva

proti

J. M. Van der Hoeven BV a i.

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d’appello di Cagliari)

„Bruselský dohovor – Rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia vydaného v inom zmluvnom štáte – Nevykonané alebo vadné doručenie – Nadobudnutie vedomosti – Lehota na podanie opravného prostriedku“

Návrhy prednesené 24. novembra 2005 – generálna advokátka J. Kokott

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. februára 2006

Abstrakt rozsudku

Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí – Výkon – Rozhodnutie povoľujúce výkon rozhodnutia – Doručenie

(Bruselský dohovor z 27. septembra 1968, článok 36)

Článok 36 Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968, zmenený a doplnený dohovormi o pristúpení z roku 1978, 1982 a 1989 sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje riadne doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, podľa procesných pravidiel zmluvného štátu, v ktorom sa výkon navrhuje, a preto v prípade nevykonaného alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, iba vedomosť osoby, proti ktorej sa výkon navrhuje, o tomto rozhodnutí nepostačuje na to, aby začala plynúť lehota stanovená v tomto článku.

Po prvé, funkciou požiadavky doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, je jednak chrániť práva účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, jednak z hľadiska dokazovania umožniť presné počítanie záväznej a kogentnej lehoty stanovenej v tomto ustanovení. Táto dvojitá funkcia spolu s cieľom zjednodušiť formálne požiadavky kladené na uznávanie a výkon rozhodnutí v iných zmluvných štátoch vysvetľuje, prečo dohovor stanovuje na odoslanie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, prísnejšie podmienky ako na odoslanie toho istého rozhodnutia navrhovateľovi. Po druhé, ak by bola rozhodujúcou skutočnosťou iba vedomosť účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, vzniklo by riziko, že požiadavka doručenia by bola zbavená svojej podstaty, a okrem toho by bolo sťažené presné počítanie lehoty stanovenej v tomto ustanovení, čo by bránilo jednotnému uplatňovaniu ustanovení dohovoru.

(pozri body 34 – 38 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)

zo 16. februára 2006 ( )

„Bruselský dohovor – Rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon rozhodnutia vydaného v inom zmluvnom štáte – Nevykonané alebo vadné doručenie – Nadobudnutie vedomosti – Lehota na podanie opravného prostriedku“

Vo veci C‑3/05,

ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa protokolu z 3. júna 1971 o výklade Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach Súdnym dvorom, podaný rozhodnutím Corte d’appello di Cagliari (Taliansko) z 12. novembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 6. januára 2005, ktorý súvisí s konaním:

Gaetano Verdoliva

proti

J. M. Van der Hoeven BV,

Banco di Sardegna,

San Paolo IMI SpA,

za účasti:

Pubblico Ministero,

SÚDNY DVOR (druhá komora),

v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Klučka (spravodajca),

generálna advokátka: J. Kokott,

tajomník: R. Grass,

so zreteľom na písomnú časť konania,

so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

– pán Verdoliva, v zastúpení: M. Comella a U. Ugas, avvocati,

– talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Cingolo, avvocato dello Stato,

– Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. de March a A.‑M. Rouchaud‑Joët, splnomocnení zástupcovia,

po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 24. novembra 2005,

vyhlásil tento

Rozsudok

1 Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 36 Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968 (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmeneného a doplneného dohovorom o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z 9. októbra 1978 (Ú. v. ES L 304, s. 1 a – zmenený text – s. 77), dohovorom o pristúpení Helénskej republiky z 25. októbra 1982 (Ú. v. ES L 388, s. 1) a dohovorom o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky z 26. mája 1989 (Ú. v. ES L 285, s. 1, ďalej len „Bruselský dohovor“).

2 Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Verdolivom a J. M. Van der Hoeven BV (ďalej len „Van der Hoeven“), Banco di Sardegna a San Paolo IMI SpA, predtým Istituto San Paolo di Torino, ktorého predmetom je výkon rozsudku Arrondissementsrechtbank ’s‑Gravenhage (Holandsko), ktorým bol pán Verdoliva zaviazaný zaplatiť sumu 365 000 NLG v prospech Van der Hoeven, v Taliansku.

Právny rámec

Bruselský dohovor

3 Článok 26 prvý odsek Bruselského dohovoru stanovuje, že rozhodnutia vydané v zmluvnom štáte sa uznávajú v ostatných zmluvných štátoch bez osobitného konania.

4 Článok 27 bod 2 tohto dohovoru upresňuje, že rozhodnutia sa neuznajú, ak sa žalovanému, ktorý nebol prítomný na pojednávaní, nedoručil alebo neoznámil návrh na začatie konania alebo rovnocenný úkon riadne a včas tak, aby sa mohol brániť.

5 Článok 31 prvý odsek Bruselského dohovoru stanovuje, že rozhodnutie vydané v zmluvnom štáte, a vykonateľné v tomto štáte sa vykoná v inom zmluvnom štáte, ak tam bolo vyhlásené za vykonateľné na návrh zainteresovaného účastníka.

6 Podľa článku 34 Bruselského dohovoru:

„Súd, na ktorý sa podal návrh, vydá svoje rozhodnutie bezodkladne; účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, nemá v tomto štádiu konania právo robiť žiadne podania k návrhu.

Zamietnuť návrh možno len na základe jedného z dôvodov uvedených v článkoch 27 a 28.

…“ [neoficiálny preklad]

7 Článok 35 tohto dohovoru stanovuje, že príslušný súdny vykonávateľ bezodkladne oznámi navrhovateľovi rozhodnutie o návrhu spôsobom upraveným právnym poriadkom štátu, v ktorom sa výkon navrhuje.

8 Článok 36 Bruselského dohovoru znie takto:

„Ak sa výkon povolil, účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhoval, môže podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu do jedného mesiaca od jeho doručenia.

Ak tento účastník konania má bydlisko v inom zmluvnom štáte, než v ktorom sa vydalo rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, lehota na podanie opravného prostriedku je dva mesiace a začína plynúť odo dňa doručenia buď tejto osobe do vlastných rúk alebo do jej bydliska. Predĺženie tejto lehoty z dôvodu vzdialenosti nie je prípustné.“ [neoficiálny preklad]

9 Článok 40 ods. 1 Bruselského dohovoru stanovuje, že ak sa zamietol návrh na výkon, navrhovateľ môže podať opravný prostriedok.

Talianske procesné právo

10 V zmysle článku 143 talianskeho občianskeho súdneho poriadku (Codice di procedura civile, ďalej len „CPC“) osobám, ktorých miesto pobytu a bydlisko nie sú známe, sa doručuje tak, že súdny vykonávateľ uloží kópiu písomnosti na obecnom úrade v mieste ich posledného známeho miesta pobytu, a ďalšiu kópiu písomnosti vyvesí na svojej úradnej tabuli.

11 Článok 650 CPC stanovuje, že adresát platobného rozkazu môže namietať proti jeho výkonu aj po uplynutí lehoty stanovenej v platobnom rozkaze, ak preukáže, že sa o ňom nedozvedel včas, najmä z dôvodu vadného doručenia. Táto námietka však nie je prípustná po uplynutí lehoty desiatich dní od prvého úkonu smerujúceho k výkonu.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

12 Rozsudkom zo 14. septembra 1993 Arrondissementsrechtbank ’s‑Gravenhage zaviazal pána Verdolivu na zaplatenie sumy 365 000 NLG zvýšenej o úroky a vedľajšie výdavky v prospech Van der Hoeven.

13 Dňa 24. mája 1994 Corte d’appello di Cagliari nariadil výkon tohto rozsudku na talianskom území a povolil zabezpečenie sumy, ktorú dlhoval pán Verdoliva, vo výške 220 000 000 ITL.

14 Prvý pokus o doručenie uznesenia o výkone v bydlisku pána Verdolivu v Capoterra (Taliansko) bol neúspešný. Podľa zápisnice o doručovaní vyhotovenej 14. júla 1994 sa totiž pán Verdoliva odsťahoval pred viac ako rokom, pričom zostal zaregistrovaný na tomto mieste.

15 Z tohto dôvodu sa pristúpilo k druhému doručovaniu v súlade s článkom 143 CPC. Podľa zápisnice o doručovaní z 27. júla 1994 súdny vykonávateľ uložil kópiu písomnosti na obecnom úrade v Capoterra a ďalšiu kópiu vyvesil na svojej úradnej tabuli.

16 Keďže pán Verdoliva v lehote 30 dní od takto vykonaného doručenia nepodal námietku, Van der Hoeven pristúpil k výkonu proti pánovi Verdolivovi tak, že vstúpil do konania o výkon, ktoré sa proti pánovi Verdolivovi už začalo na návrh Banco di Sardegna a San Paolo IMI SpA.

17 Návrhom podaným 4. decembra 1996 na Tribunale civile di Cagliari (Taliansko) pán Verdoliva podal námietku proti výkonu z dôvodu, že mu na jednej strane nebolo doručené uznesenie o výkone, a na strane druhej toto uznesenie nebolo uložené na obecnom úrade v Capoterra, v dôsledku čoho je zápisnica o doručovaní z 27. júla 1994 nepravdivá.

18 Tribunale civile di Cagliari tento návrh zamietol rozhodnutím zo 7. júna 2002 najmä z dôvodu, že námietka bola podaná po uplynutí lehoty. Podľa tohto súdu je síce iste možné pripustiť analogicky k článku 650 CPC oneskorené podanie námietky v prípade, ak sa dotknutá osoba nedozvie o uznesení o výkone včas z dôvodu vadného doručenia. Lehota na podanie takéhoto návrhu však v žiadnom prípade nemôže prekročiť 30 dní od prvého úkonu smerujúceho k výkonu, z ktorého sa pán Verdoliva mohol dozvedieť o tomto uznesení.

19 Pán Verdoliva podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Corte d’appello di Cagliari, v ktorom uvádzal rovnaké dôvody, ako boli jeho žalobné dôvody v prvostupňovom konaní, a dodal, že neplatnosť doručenia vyplýva aj z porušenia článku 143 CPC v zmysle, v akom ho vykladá Corte suprema di cassazione. Súdny vykonávateľ totiž podľa neho nevykonal potrebné zisťovania na overenie toho, či bol adresát skutočne nezastihnuteľný, ani nepodal správu o týchto zisťovaniach v zápisnici o doručovaní z 27. júla 1994.

20 Corte d’appello di Cagliari usúdil, že rozhodnutie sporu závisí od výkladu článku 36 Bruselského dohovoru, a preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Upravuje [Bruselský] dohovor autonómny pojem ‚vedomosť o súdnych písomnostiach‘ alebo odkazuje, pokiaľ ide o tento pojem, na vnútroštátne predpisy?

2. Možno na základe pravidiel [Bruselského] dohovoru, predovšetkým jeho článku 36 prijať záver, že doručenie uznesenia o výkone upravené [v tomto článku] sa môže uskutočniť spôsobom, ktorý sa považuje za rovnocenný?

3. Spôsobuje vedomosť o uznesení o výkone v prípade, ak doručenie nebolo vykonané, alebo bolo vykonané vadne, napriek tomu plynutie lehoty stanovenej v tomto článku, alebo ak nie, má sa na základe [Bruselského] dohovoru prijať záver, že sú v ňom taxatívne uvedené spôsoby nadobudnutia vedomosti o uznesení o výkone?“

O prejudiciálnych otázkach

21 Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, v podstate pýta, či v prípade nevykonaného alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, postačuje na plynutie lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru iba skutočnosť, že účastník konania, proti ktorému sa navrhuje výkon, o tomto rozhodnutí vedel.

22 V tomto smere je namieste na úvod konštatovať, že znenie článku 36 Bruselského dohovoru samé osebe neumožňuje zodpovedať položené otázky.

23 Aj keď toto ustanovenie predvída, že lehota na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu, ktorým sa povoľuje výkon, začína plynúť dňom doručenia tohto rozhodnutia, nedefinuje pojem doručenia a neupresňuje, ktoré náležitosti musí doručenie splniť na to, aby bolo účinné, iba uvádza, že ak má účastník konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, bydlisko v inom zmluvnom štáte, než v ktorom bolo vydané rozhodnutie, ktorým sa povoľuje výkon, lehota na podanie odvolania začína plynúť od doručenia do vlastných rúk alebo v mieste bydliska.

24 Navyše, článok 36 Bruselského dohovoru na rozdiel od jeho článku 27 ods. 2 výslovne nestanovuje žiadne podmienky riadneho doručenia.

25 Preto je namieste vykladať článok 36 Bruselského dohovoru s prihliadnutím na systematiku a ciele tohto dohovoru.

26 Pokiaľ ide o ciele Bruselského dohovoru, z jeho preambuly vyplýva, že sleduje zjednodušenie formálnych náležitostí uznávania a výkonu rozhodnutí. Podľa ustálenej judikatúry však tento cieľ nemožno dosiahnuť tým, že sa akýmkoľvek spôsobom oslabí právo na obhajobu (pozri najmä rozsudky z 11. júna 1985, Debaecker a Plouvier, 49/84, Zb. s. 1779, bod 10, a z 13. októbra 2005, Scania Finance France, C-522/03, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 15).

27 Konkrétne, v oblasti výkonu rozhodnutí je hlavným cieľom tohto dohovoru v čo najväčšej možnej miere napomáhať voľnému pohybu rozhodnutí tak, že sa stanoví jednoduché a rýchle konanie o ich výkone, pričom účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, sa poskytne právo podať opravný prostriedok (pozri najmä rozsudky z 2. júla 1985, Deutsche Genossenschaftsbank, 148/84, Zb. s. 1981, bod 16, a z 28. marca 2000, Krombach, C‑7/98, Zb. s. I‑1935, bod 19).

28 V súvislosti so systémom uznávania a výkonu rozhodnutí vytvoreným Bruselským dohovorom je potrebné poukázať na to, že doručenie alebo oznámenie písomností a rozhodnutí žalovanému predvídajú okrem článku 36 aj jeho ďalšie ustanovenia.

29 Podľa článku 27 bodu 2 a článku 34 druhého odseku tohto dohovoru sa rozhodnutia vydané v zmluvnom štáte neuznávajú ani nevykonajú v inom zmluvnom štáte, ak sa žalovanému, ktorý nebol prítomný na pojednávaní, nedoručil návrh na začatie konania alebo rovnocenný úkon riadne a včas tak, aby sa mohol brániť. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že rozhodnutie pre zmeškanie vydané v jednom zmluvnom štáte sa nesmie uznať v inom členskom štáte, ak návrh na začatie konania nebol riadne doručený alebo oznámený žalovanému, ktorý nebol prítomný na pojednávaní, aj keď sa žalovaný neskôr dozvedel o vydanom rozhodnutí, a nevyužil opravné prostriedky, ktoré mal k dispozícii (rozsudky z 3. júla 1990, Lancray, C‑305/88, Zb. s. I‑2725, bod 23, a z 12. novembra 1992, Minalmet, C‑123/91, Zb. s. I‑5661, bod 21).

30 Okrem toho je namieste konštatovať, že systém výkonu rozhodnutí vytvorený Bruselským dohovorom poskytuje odlišnú ochranu záujmom navrhovateľa a záujmom osoby, proti ktorej sa výkon navrhuje.

31 Článok 36 Bruselského dohovoru totiž stanovuje použitie formálneho postupu „doručovania“ rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, vo vzťahu k osobe, proti ktorej sa výkon navrhuje. Naopak, z jeho článku 35 vyplýva, že vo vzťahu k navrhovateľovi sa vyžaduje iba „oznámenie“ rozhodnutia o návrhu.

32 Navyše, podľa článku 36 Bruselského dohovoru má osoba, proti ktorej sa výkon navrhuje, k dispozícii lehotu v dĺžke jedného alebo dvoch mesiacov od doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, v závislosti od toho, či má bydlisko v zmluvnom štáte, v ktorom bolo vydané toto rozhodnutie, alebo nie. Ide o záväznú a kogentnú lehotu (rozsudok zo 4. februára 1988, Hoffmann, 145/86, Zb. s. 645, body 30 a 31). Naopak, tak zo znenia článku 40 ods. 1 dohovoru, ako aj zo správy o tomto dohovore, ktorú predložil pán Jenard (Ú. v. ES C 59, 1979, s. 1, 53), vyplýva, že pre výkon práva navrhovateľa podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktorým nebol povolený výkon, nie je stanovená žiadna lehota, po uplynutí ktorej by toto právo zaniklo.

33 S prihliadnutím na tieto úvahy je potrebné určiť, či v prípade nevykonaného alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, postačuje na začatie plynutia lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru iba skutočnosť, že osoba, proti ktorej sa výkon navrhuje, o tomto rozhodnutí vedela.

34 V tomto smere je nesporné po prvé to, že, ako to uviedla aj generálna advokátka v bode 56 svojich návrhov, funkciou požiadavky doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, je jednak chrániť práva účastníka konania proti ktorému sa výkon navrhuje, jednak z hľadiska dokazovania umožniť presné počítanie záväznej a kogentnej lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru.

35 Táto dvojitá funkcia spolu s cieľom zjednodušiť formálne požiadavky kladené na uznávanie a výkon rozhodnutí v iných zmluvných štátoch vysvetľuje, ako bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku, prečo Bruselský dohovor stanovuje na odoslanie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, účastníkovi konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, prísnejšie podmienky, ako na odoslanie toho istého rozhodnutia navrhovateľovi.

36 Po druhé je potrebné pripomenúť, že ak by bola rozhodujúcou skutočnosťou iba vedomosť účastníka konania, proti ktorému sa výkon navrhuje, o rozhodnutí, ktorým sa povoľuje výkon, vzniklo by riziko, že požiadavka doručenia by bola zbavená svojej podstaty. Navrhovateľov by to totiž nabádalo k tomu, aby nerešpektovali stanovené spôsoby riadneho doručenia (pozri v tomto zmysle v súvislosti s článkom 27 bodom 2 Bruselského dohovoru rozsudok Lancray, citovaný, bod 20).

37 Okrem toho by bolo v takomto prípade sťažené presné počítanie lehoty stanovenej v článku 36 Bruselského dohovoru, čo by bránilo jednotnému uplatňovaniu ustanovení Bruselského dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudok Lancray, citovaný, bod 20).

38 Je preto namieste odpovedať na položené otázky tak, že článok 36 Bruselského dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje riadne doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, podľa procesných pravidiel zmluvného štátu, v ktorom sa výkon navrhuje, a preto v prípade nevykonaného alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, iba vedomosť osoby, proti ktorej sa výkon navrhuje, o tomto rozhodnutí nepostačuje na to, aby začala plynúť lehota stanovená v tomto článku.

O trovách

39 Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Článok 36 Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968, zmenený a doplnený dohovorom o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z 9. októbra 1978, dohovorom o pristúpení Helénskej republiky z 25. októbra 1982 a dohovorom o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky z 26. mája 1989 sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje riadne doručenie rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, podľa procesných pravidiel zmluvného štátu, v ktorom sa výkon navrhuje, a preto v prípade nevykonaného alebo vadného doručenia rozhodnutia, ktorým sa povoľuje výkon, iba vedomosť osoby, proti ktorej sa výkon navrhuje, o tomto rozhodnutí nepostačuje na to, aby začala plynúť lehota stanovená v tomto článku.

Podpisy