NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

ANTONIO TIZZANO

prednesené 11. marca 2004 ( )

Vec C-262/02

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Francúzsku

a

Vec C-429/02

Bacardi France

proti

Télévision Française TF1 a i.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation (Francúzsko)]

„Smernica 89/552 – Televízna reklama – Voľné poskytovanie služieb – Televízna reklama na alkoholické nápoje – Zákaz v jednom členskom štáte – Prípadná nezlučiteľnosť s právom Spoločenstva“

1. Vo veci C-262/02, ktorú predložila Komisia Európskych spoločenstiev v zmysle článku 226 ES, sa Komisia domáha, aby sa Súdny dvor vyjadril, či je francúzska právna úprava, ktorá zakazuje na vnútroštátnom území televízny prenos športových podujatí konajúcich sa v iných členských štátoch, pokiaľ sa v rámci týchto podujatí na reklamných paneloch propagujú alkoholické nápoje, ktorých televízna reklama je vo Francúzsku zakázaná, zlučiteľná s článkom 49 ES.

2. Táto istá právna úprava je predmetom dvoch prejudiciálnych otázok, ktoré položil Cour de cassation (Francúzsko) Súdnemu dvoru uznesením z 19. novembra 2002 vo veci C-429/02. V tomto prípade chce francúzsky sudca predovšetkým vedieť, či je právna úprava jedného členského štátu, akou je vyššie uvedená francúzska právna úprava, zlučiteľná so smernicou 89/552 a s článkom 49 ES.

3. Ako vidieť, obe právne veci sa týkajú toho istého vnútroštátneho zákona a svojou povahou sa vo veľkom rozsahu zhodujú. Je teda vhodné zaoberať sa nimi v spojení.

I – Právny rámec

A – Právna úprava Spoločenstva

4. Pokiaľ ide o právnu úpravu Spoločenstva, treba pripomenúť článok 49 ES, ktorý, ako je dobre známe, zabezpečuje voľné poskytovanie služieb vo vnútri Spoločenstva.

5. Navyše treba pripomenúť článok 46 ES týkajúci sa v zmysle článku 55 ES témy voľného poskytovania služieb, podľa ktorého sa jeho ustanovenia nedotýkajú uplatňovania ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych aktov členských štátov, ktoré, sú odôvodnené verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a verejným zdravím, aj keď obmedzujú uvedenú slobodu.

Smernica 89/552

6. V právnej veci C-429/02 je podstatná smernica Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 (tzv. smernica o televízii bez hraníc, ďalej len „smernica 89/552“) ( ).

7. Na účel zabezpečenia voľného rozširovania televízneho vysielania vo vnútri spoločenstva koordinuje smernica 89/552 niektoré oblasti televíznych činností, pričom určuje minimálne pravidlá, ktoré musí vysielanie vychádzajúce zo Spoločenstva a určené na príjem v rámci Spoločenstva rešpektovať (trináste a štrnáste odôvodnenie).

8. Navyše, na uskutočnenie tohto cieľa smernica ukladá členským štátom na jednej strane, aby dohliadali na to, aby prevádzkovatelia televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, dosiahli súlad s ustanoveniami smernice (článok 3 ods. 2), a na druhej strane, aby zabezpečili slobodu príjmu a neobmedzili retransmisiu televíznych vysielaní z iných členských štátov na svoje územie z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných smernicou (článok 2 ods. 2).

9. Medzi činnosťami koordinovanými touto smernicou je aj „televízna reklama“ s rôznymi ustanoveniami, ktoré definujú základné pojmy v tejto oblasti a upravujú spôsoby, obmedzenia a časy vysielania takejto formy reklamy.

10. Pokiaľ ide o to, čo nás zaujíma, treba osobitne pripomenúť článok 1 písm. b) a c), v ktorých sa uvádza:

„‚televízna reklama‘ znamená akúkoľvek formu vysielania oznamov za odplatu, alebo za inú podobnú protihodnotu verejným alebo súkromným prevádzkovateľom v súvislosti s obchodovaním, podnikaním, remeslom, alebo povolaním, s cieľom podporiť ponuku tovarov alebo služieb, vrátane nehnuteľného majetku, práv a záväzkov za odplatu.

[…]

,skrytá reklama‘ znamená slovnú alebo obrazovú informáciu o tovaroch, službách, názve, ochrannej známke alebo činnostiach výrobcu tovarov alebo poskytovateľa služieb v programoch, ak prevádzkovateľ vysielania má zámer takúto informáciu použiť na reklamu a ak vzhľadom na svoju povahu by to mohlo uviesť verejnosť do omylu; takéto zobrazenie sa považuje za zámerné, najmä ak sa tak vykoná za odplatu alebo za podobnú odmenu.“

11. V článku 10 sa uvádza:

„1. Televízna reklama bude zreteľne rozoznateľná ako taká a celkom sa oddelí od iných častí programovej služby obrazovými a/alebo zvukovými prostriedkami.

[…]

4. Skrytá reklama je zakázaná.“

12. V článku 11 sa uvádza:

„1. Reklamy sa zaraďujú medzi programy. Za predpokladu, že sa splnia podmienky ustanovené v odsekoch 2 až 5, môžu sa reklamy zaraďovať počas programov takým spôsobom, aby nebola dotknutá celistvosť a hodnota programu s ohľadom na prirodzené prerušovania a trvanie a povahu programu, ako aj práva oprávnených majiteľov.

2. V programoch, ktoré pozostávajú zo samostatných častí, alebo v športových programoch a podobne štrukturovaných podujatiach a vystúpeniach, ktoré majú prestávky, sa reklamy budú zaraďovať iba medzi jednotlivými časťami alebo cez prestávky.

[…]“

13. Článok 15 nakoniec ustanovuje určité osobitné kritériá, ktorým musí vyhovovať televízna reklama alkoholických nápojov.

14. Nakoniec treba pripomenúť, že smernica 89/552 bola zmenená a doplnená smernicou 97/36 ( ), a teda neskôr než sa stali skutky, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, a preto sa táto zmena neuplatňuje na tento spor.

B – Vnútroštátna právna úprava

a) Zákon Evin

15. V súvislosti s vnútroštátnou právnou úpravou treba predovšetkým upozorniť na francúzske ustanovenia týkajúce sa televíznej reklamy na alkoholické nápoje, počnúc zákonom č. 91-32 z 10. januára 1991 o boji proti tabakizmu a alkoholizmu ( ) (ďalej len „zákon Evin“), ktorým bol zmenený článok L. 17 „Code des débits de boissons“ (Zákonník o predaji alkoholických nápojov) (ďalej len „CDB“) ( ).

16. Zákon Evin je založený na zásade, podľa ktorej je zakázaná každá forma reklamy alkoholických nápojov (čiže nápojov s obsahom alkoholu vyšším ako 1,2º), ktorá nie je výslovne povolená. Pri uplatňovaní tejto zásady je teda televízna reklama na alkoholické nápoje zakázaná, pretože nie je výslovne povolená článkom L. 17 CDB.

17. Tento zákaz je výslovne potvrdený článkom 8 nariadenia č. 92-280 z 27. marca 1992 o reklame a o sponzorstve v televízii ( ), v ktorom sa uvádza:

„Zakazuje sa reklama, týkajúca sa na jednej strane výrobkov, ktorých televízna reklama je predmetom zákonného zákazu a na druhej strane nasledovných výrobkov a hospodárskych oblastí:

nápoje, ktoré majú obsah alkoholu vyšší ako 1,2° (...).“

18. Porušenie zákona Evin je délit (trestný čin) podľa francúzskeho trestného práva. V článku L. 21 CDB sa totiž uvádza:

„Porušenie ustanovení článkov L.17, L.18, L.19 a L.20 sa potrestá peňažným trestom vo výške 500 000 FF. Horná hranica peňažného trestu sa môže zvýšiť až na 50 % čiastky, vynaloženej na neoprávnenú reklamu.

V prípade recidívy môže sudca uložiť trest zákazu predaja alkoholického nápoja, ktorý je predmetom neoprávnenej reklamy, na jeden až päť rokov.“

b) Opatrenia, ktoré prijala CSA

19. Dôležitú kontrolnú úlohu v tejto oblasti má „Conseil supérieur de l’audiovisuel“ (Vysoká rada pre audiovizuálne prostriedky, ďalej len „CSA“), ktorá môže ukladať správne sankcie francúzskym prevádzkovateľom vysielania, ktorí nedodržiavajú zákon Evin.

20. Pri vykonávaní tejto úlohy CSA vyzvala niektorých francúzskych prevádzkovateľov vysielania, aby dodržiavali zákon Evin a podala dokonca trestné oznámenie za jeho porušenie ( ), pretože zistila, že vo Francúzsku počas vysielania niektorých športových podujatí konajúcich sa v zahraničí boli viditeľné reklamné panely na alkoholické nápoje ( ), a posúdila, že takáto forma televíznej reklamy je v rozpore so zákonom Evin.

21. Tento orgán teda vypracoval „kódex dobrého správania“, aby umožnil spoznať výklad, ktorý mal v úmysle dať ustanoveniam zákona Evin práve v súvislosti s vysielaním športových podujatí, v rámci ktorých je viditeľná reklama na alkoholické nápoje (napríklad na paneloch umiestnených vedľa ihrísk) ( ).

22. V kódexe, ktorý vylučuje akúkoľvek diskrimináciu medzi francúzskymi a zahraničnými alkoholickými nápojmi, sa osobitne vyžaduje najvyššia ostražitosť inzerentov, sprostredkovateľov, športových zväzov a prevádzkovateľov televízneho vysielania v prípade, keď sú podobné reklamy viditeľné v priebehu športových podujatí, ktoré sa konajú v zahraničí. V takom prípade prevádzkovatelia vysielania, ktorí vysielajú vo Francúzsku zábery z podujatí, nesmú preukázať zhovievavosť voči reklamám viditeľným na mieste, kde sa tieto podujatia konajú, pričom sa nesmú zúčastňovať na umiestňovaní reklám a majú sa vyhnúť, pokiaľ je to možné, ich zobrazeniu.

23. Toto všeobecné pravidlo sa potom špecifikuje prostredníctvom rozlíšenia medzi „medzinárodnými podujatiami“ a „inými podujatiami, ktoré sa konajú v zahraničí“. V prípade „medzinárodných podujatí“, ktoré sa vysielajú vo veľkom počte krajín, a teda nemôžu byť považované za zásadne určené francúzskemu publiku, nemôžu byť prevádzkovatelia vysielania obvinení zo zhovievavosti, aj keď sú reklamy viditeľné na obrazovkách, keď sa vysielajú zábery, ktoré títo prevádzkovatelia vysielania nemôžu kontrolovať. Naopak, odlišné je zaobchádzanie s „inými podujatiami“, ktorých vysielanie sa považuje za osobitne určené francúzskemu publiku. V takom prípade, keď právny predpis hostiteľskej krajiny umožňuje reklamu alkoholických nápojov v mieste súťaže, strany, ktoré rokujú s majiteľmi televíznych práv, musia využiť „dostupné prostriedky“ na to, aby sa vyhli tomu, že vo Francúzsku sa objavuje reklama alkoholických nápojov, pričom musia informovať zahraničné strany o platnom právnom predpise.

c) Zmeny kódexu dobrého správania

24. Hoci to nie je rozhodujúce na účely rozhodnutia tejto právnej veci, treba pripomenúť, že od roku 1999 prekonal kódex dobrého správania viac zmien a doplnkov. Bola k nemu totiž predovšetkým pripojená príloha, ktorá vymenúva „medzištátne podujatia“ (predtým nazývané „iné podujatia“). Tento zoznam, ktorý sa pravidelne preskúmava, obsahoval: priateľské zápasy, kvalifikačné zápasy vo finálovej fáze, zápasy Pohára inter-toto vo futbale, prvé kolá (predchádzajúce osemfinále) Pohára UEFA vo futbale. Bolo tiež upravené, že stretnutia obsiahnuté v tomto zozname mohli byť kvalifikované aj ako „medzinárodné podujatia“, v prípade „osobitnej známosti“ jedného z družstiev alebo športovcov, ktorí sa zúčastňovali na súťaži ( ). Nakoniec bola francúzskym prevádzkovateľom vysielania priznaná možnosť požiadať o stanovisko CSA o kvalifikácii „medzinárodného“ alebo „medzištátneho“ športového stretnutia, ktoré sa malo vysielať.

25. Zo spisu vyplýva, že v priebehu rokov 2000 a 2001 bol kódex dobrého správania ďalej zmenený. Najmä bol zúžený zoznam „medzištátnych podujatí“ ( ), bol rozšírený a spresnený postup konzultácií s CSA, pričom bolo uznané, že všetky dotknuté subjekty sú oprávnené požiadať o správu o podmienkach uplatňovania kódexu a dostať od CSA odpoveď do troch týždňov, nakoniec bolo zabezpečené rozsiahle rozšírenie uvedeného kódexu prostredníctvom jeho uverejnenia v Bulletin Officiel du Ministère de la Jeunesse et des Sports (Úradný vestník Ministerstva mládeže a športu), v periodiku „List CSA“ a na internetovej stránke CSA.

II – Skutkový stav a konanie

Vec C-262/02

26. Od roku 1995 dostávala Komisia početné oznámenia od súkromných osôb, ktoré sa odvolávali na ťažkosti spôsobené zákonom Evin s vysielaním športových podujatí vo Francúzsku, pričom tieto podujatia sa konajú v iných členských štátoch, a s nakupovaním priestorov na reklamných paneloch umiestnených na miestach, kde sa konajú tieto podujatia, výrobcami alkoholických nápojov.

27. Po týchto oznámeniach odoslala Komisia Francúzsku 21. augusta 1995 výzvu. Po nej nasledovalo 21. novembra 1996 odôvodnené stanovisko, ktorým Komisia namietala, že Francúzsko porušilo článok 59 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 49 ES).

28. Komisia nespokojná s odpoveďami, ktoré poskytlo Francúzsko, ako aj so zmenami, ktoré Francúzsko urobilo v kódexe dobrého správania po tom, čo mu bolo doručené odôvodnené stanovisko, podala 16. júla 2002 žalobu, ktorou sa domáhala, aby Súdny dvor vyhlásil, že „Francúzska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES tým, že podmienila vysielania športových podujatí konajúcich sa na území iných členských štátov francúzskymi televíznymi kanálmi vo Francúzsku predchádzajúcim odstránením reklám na alkoholické nápoje“.

29. Uznesením z 3. decembra 2002 pripustil Súdny dvor, aby Spojené kráľovstvo vstúpilo do tohto konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie v zmysle článku 93 ods. 1 rokovacieho poriadku.

Vec C-429/02

30. Skutkový stav v čase sporu vo veci samej sa týka štyroch spoločností: Bacardi France SAS (ďalej len „Bacardi“), Télévision Française TF1 SA (Francúzska televízia TF1 SA, ďalej len „TF1“), Skupina Jean-Claude Darmon SA (ďalej len „Darmon“) a Girosport SARL (ďalej len „Girosport“). Bacardi je francúzska spoločnosť, ktorá vykonáva činnosť v oblasti výroby a obchodovania s alkoholickými nápojmi, TF1 je francúzsky prevádzkovateľ televízneho vysielania, Darmon a Girosport sú dve spoločnosti podľa francúzskeho práva, ktorých činnosť pozostáva z obchodovania s televíznymi právami na športové podujatia.

31. Zo spisu vyplýva, že TF1 vyzvala na účel zabezpečenia súladu s ustanoveniami kódexu dobrého správania, ktorý vypracovala CSA Darmon a Girosport, „aby zabezpečili vhodné prostriedky na to, aby sa predišlo zobrazeniu značiek alkoholických nápojov v televízii, a to v okamihu nákupu vysielacích práv na športové stretnutia na účet TF1“ ( ).

32. Zo spisu tiež vyplýva, že pri príležitosti športových stretnutí konaných v zahraničí, ktoré sa mali vysielať vo Francúzsku, niektoré futbalové kluby odmietli umiestniť na panely nachádzajúce sa na štadiónoch reklamu na alkoholické nápoje vyrobené spoločnosťou Bacardi.

33. Berúc do úvahy, že toto odmietnutie bolo dôsledkom tlaku vyvíjaného na zahraničné kluby spoločnosťami Darmon a Girosport na žiadosť TF1 a že tento tlak sa vyvíjal len vtedy, keď mali reklamy zobrazovať francúzske nápoje, požiadal Bacardi Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd v Paríži), aby prikázal uvedeným spoločnostiam, aby sa zdržali takéhoto diskriminačného správania.

34. Keďže bola táto žiadosť odmietnutá, a to aj v prvom stupni, ako aj v konaní o odvolaní, spoločnosť Bacardi žalobu podala na Cour de cassation. Tento súd mal pochybnosti o zlučiteľnosti francúzskej právnej úpravy so smernicou 89/552 a s článkom 49 ES a položil Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES nasledujúce prejudiciálne otázky:

„1. Odporuje smernici Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989, nazývanej „Televízia bez hraníc“, v znení predchádzajúcom smernici Rady 97/36/ES vnútroštátna legislatíva, a to články L. 17 až L. 21 Code des débits de boissons a článok 8 dekrétu č. 92-280 z 27. marca 1992, ktoré zakazujú z dôvodov ochrany verejného zdravia a pod hrozbou trestných sankcií reklamu alkoholických nápojov bez ohľadu na to, či sú domáceho pôvodu alebo pochádzajú z iného členského štátu Únie v televízii, a či ide o reklamné spoty v zmysle článku 10 smernice (priama reklama) alebo nepriamu reklamu, ktorá spočíva v tom, že sa v televízii objavia reklamné panely, ktoré propagujú alkoholické nápoje bez toho, že by pritom predstavovali nezákonnú reklamu, na ktorú sa vzťahuje článok 1písm. c) smernice?

2. Majú sa článok 49 zmluvy ES a zásada voľného pohybu televíznych vysielaní v rámci Únie vykladať v tomto zmysle, že odporujú tomu, že vnútroštátna legislatíva, a to články L. 17 až L. 21 francúzskeho Code des débits de boissons a článok 8 dekrétu č. 92-280 z 27. marca 1992, zakazuje z dôvodov ochrany verejného zdravia a pod hrozbou trestných sankcií reklamu alkoholických nápojov bez ohľadu na to, či sú domáceho pôvodu alebo pochádzajú z iného členského štátu Únie v televízii, a či ide o reklamné spoty v zmysle článku 10 smernice (priamu reklamu) alebo nepriamu reklamu, ktorá spočíva v tom, že sa v televízii objavia reklamné panely propagujúce alkoholické nápoje bez toho, že by pritom predstavovali skrytú reklamu, na ktorú sa vzťahuje článok 1 písm. c) smernice, ktorá má za následok, že operátori poverení vysielaním a distribúciou televíznych programov:

a) nebudú vysielať televízne programy, najmä pokiaľ ide o retransmisiu športových podujatí uskutočnených vo Francúzsku alebo v inej krajine Únie, len čo sa v nich objavia zakázané reklamy v zmysle francúzskeho Code des débits de boissons;

b) alebo ich budú vysielať pod podmienkou, že sa v nich neobjavia zakázané reklamy v zmysle francúzskeho Code des débits de boissons, zabrániac tak uzatvoreniu zmlúv na reklamu alkoholických nápojov bez ohľadu na to, či majú domáci pôvod, alebo pochádzajú z iného členského štátu Únie?“

35. V konaní predložili svoje písomné vyjadrenia ako vedľajší účastníci Bacardi a TF1, vlády Francúzska, Spojeného kráľovstva a Komisia.

36. V tejto veci a vo veci C-262/02 sa konalo 25. novembra 2003 spoločné pojednávanie, na ktorom sa zúčastnili Bacardi, vlády Francúzska a Spojeného kráľovstva a Komisia.

III – Právny rozbor

Úvod

37. Ako som už predtým uviedol, hlavné otázky oboch vecí sa vo veľkom rozsahu zhodujú. Budem teda pokračovať ich spoločným preskúmaním. Najprv ale musím urobiť niekoľko spresnení, pokiaľ ide o prejudiciálne otázky vznesené vo veci C-429/02.

38. Ako vidno, v uvedenej veci boli predložené Súdnemu dvoru dve otázky, ktorých predmetom je, či smernica 89/552 a článok 49 ES bránia takému zákonu, ako je francúzsky, ktorý zakazuje televíznu reklamu alkoholických nápojov, a to či ide o priamu reklamu vo forme televízneho spotu, alebo o nepriamu reklamu vyplývajúcu z televíznych záberov reklamných panelov viditeľných počas športových podujatí.

39. Znenie týchto otázok vyžaduje, podľa môjho názoru, niekoľko poznámok.

40. Na prvom mieste musím spresniť, že na užitočné zodpovedanie otázok vnútroštátneho sudcu sa nemôže rozbor Súdneho dvora obmedziť na články L. 17 až L. 21 CDB a 8. nariadenia č. 92-280, ktorých sa výslovne vnútroštátny sudca dovolával, ale musí sa nevyhnutne týkať aj opatrení prijatých CSA na vykonanie týchto ustanovení. Predovšetkým treba vziať do úvahy kódex dobrého správania vypracovaný touto inštitúciou, ktorý, ako vidieť a ako vyplýva zo spisu, ukladá stranám rokujúcim o nákupe televíznych práv k športovým podujatiam konajúcim sa v zahraničí, ale nevysielaným „vo veľkom počte krajín“, a týkajú sa „osobitne francúzskeho publika“ (tzv. „iné podujatia“), aby využili všetky „dostupné prostriedky“, aby sa vyhli zobrazovaniu reklamám na alkoholické nápoje vo Francúzsku, viditeľným počas takýchto podujatí.

41. Skutočne, správanie spoločností TF1, Darmon a Girosporti, ktoré bolo príčinou sporu vo veci samej a ktoré namietala spoločnosť Bacardi, bolo výsledkom vôle týchto subjektov prispôsobiť sa výkladu a uplatňovaniu článkov L. 17 až L. 21 CDB a 8 nariadenia č. 92-280. Myslím si teda, že treba vziať do úvahy pri rozbore týchto dvoch prejudiciálnych otázok túto prax, ktorú predkladajúci sudca v podstate uznal na účely výkladu uvedených článkov a ktorá tvorí predmet námietok vo veci samej zo strany Komisie vo veci C-262/02. Na druhej strane, odpoveď Súdneho dvora neprihliadajúca na túto prax, by skončila iba ako poradné stanovisko bez vzťahu k realite sporu vo veci samej, a teda v jasnom rozpore s úlohou prejudiciálneho konania ( ).

42. Po druhé sa domnievam, že pri rozbore uvedeného právneho predpisu sa musí Súdny dvor sústrediť na posúdenie zlučiteľnosti zákazu reklamy na alkoholické nápoje vykonávanej nepriamo prostredníctvom televíznych záberov panelov viditeľných počas športových podujatí s právom Spoločenstva. Ako som už totiž uviedol, rozhodnutie vo veci samej spočíva v tom, či je správanie spoločností TF1, Darmon a Girosport, smerujúce k prispôsobeniu sa tomuto zákazu, zákonné. Naopak, v tomto rozhodnutí nie je podstatný zákaz priamej televíznej reklamy, ktorý je tiež upravený francúzskym zákonom. Zdá sa mi preto, že odpoveď Súdneho dvora o zlučiteľnosti tohto druhého zákazu s právom Spoločenstva nie je na účely vyriešenia sporu vo veci samej potrebná.

43. Z týchto dôvodov sa teda domnievam, že otázky, ktoré položil Cour de cassation musia byť pochopené v zmysle, že Súdny dvor má posúdiť, či smernica 89/552 a článok 49 ES bránia takej právnej úprave členského štátu, akou je francúzska, ktorá zakazuje na vnútroštátnom území televízne vysielanie športových podujatí konajúcich sa v iných členských štátoch, ale nevysielaných vo veľkom počte krajín, a sú určené osobitne pre vnútroštátne publikum, pokiaľ sú na mieste, kde sa konajú takéto podujatia, viditeľné reklamné panely, aby sa šírila reklama výrobkom (v tomto prípade alkoholickým nápojom), ktorých televízna reklama je v prvom štáte zakázaná.

44. Takto pochopená druhá otázka položená vo veci C-429/02 a petit žaloby pre nesplnenie povinnosti, ktorú podala Komisia vo veci C-262/02 sa nakoniec zhodujú, pretože v oboch prípadoch treba určiť, či je uvedená právna úprava, ako ju vykladá a uplatňuje CSA, zlučiteľná s článkom 49 ES.

45. Toto je očividne hlavný bod oboch právnych vecí a, opakujem, je obom spoločný. Ešte predtým, než pristúpim k preskúmaniu, musím poukázať na hľadisko, ktoré sa objavuje iba v prejudiciálnej právnej veci. Ide o posúdenie, či môže byť vylúčená zákonnosť skúmanej francúzskej právnej úpravy z dôvodu porušenia smernice 89/552.

O smernici 89/552

46. Tejto otázke budem venovať iba niekoľko vyjadrení, pretože súhlasím so všetkými subjektmi, ktoré sa zúčastnili na prejudiciálnom konaní (s výnimkou TF1), v tom, že táto smernica sa nevzťahuje na tento prípad, keďže televízny záber reklamných panelov viditeľných počas športových podujatí sa nemôže považovať za „televíznu reklamu“, a nemôže preto patriť do pôsobnosti smernice.

47. Tento záver jasne, podľa môjho názoru, vyplýva z článkov 1, 10 a 11 smernice.

48. Článok 1 písm. b) definuje „televíznu reklamu“ ako „akúkoľvek formu vysielania oznamov za odplatu alebo za inú podobnú protihodnotu […] s cieľom podporiť ponuku tovarov alebo služieb“ ( ).

49. Toto ustanovenie teda odkazuje na televízne programy osobitne určené na reklamnú propagáciu, za ktorú sa pre túto svoju úlohu prevádzkovatelia televízneho vysielania odmeňujú. Toto ustanovenie nezahŕňa oznamy inej povahy, ako sú oznamy viditeľné na paneloch zobrazených počas prenosu športového podujatia, za ktoré prevádzkovatelia vysielania nedostávajú žiadnu odplatu.

50. Články 10 a 11 ustanovujú, že reklama musí byť „zreteľne rozoznateľná ako taká a celkom sa oddelí od iných častí programovej služby“ (článok 10 ods. 1), a že v „programoch, ktoré pozostávajú zo samostatných častí, alebo v športových programoch a podobne štruktúrovaných podujatiach a vystúpeniach, ktoré majú prestávky, sa reklamy budú zaraďovať iba medzi jednotlivými časťami alebo cez prestávky“ (článok 11 ods. 2).

51. Teda ako správne zdôraznili Spojené kráľovstvo a Komisia, iba televízne oznamy výslovne určené na propagovanie tovaru alebo služieb môžu spĺňať tieto podmienky a môžu sa, ako vyžaduje smernica, zaraďovať iba medzi samostatnými časťami alebo cez prestávky športových prenosov tak, aby boli jasne od nich oddelené.

52. Naopak, zábery reklamných panelov viditeľných počas športových podujatí, keď sa vysielajú v televízii, nachádzajúce sa na okraji ihriska, na ktorom sa koná zápas, sa nevyhnutne objavujú v priebehu podujatia bez toho, aby mohli byť odlíšené jasným spôsobom od záberov akcií hry. Bolo by preto nelogické domnievať sa, že smernica 89/552 upravuje aj takúto formu nepriamej reklamy, ktorá pre svoju vlastnú štruktúru nemôže dodržiavať ustanovenia upravené touto smernicou.

53. Tento bod teda uzavriem vyjadrením, že smernica 89/552 nebráni takej právnej úprave členského štátu, akou je francúzska právna úprava, ktorá zakazuje na vnútroštátnom území televízne vysielanie športových podujatí konajúcich sa v iných členských štátoch, pokiaľ sa v nich zobrazujú reklamné panely viditeľné na mieste, kde sa konajú takéto podujatia, na účel reklamy výrobkov (v tomto prípade alkoholických nápojov), ktorých televízna reklama je v prvom uvedenom štáte zakázaná.

O článku 49 ES

54. Ako som sa už viackrát vyjadril, žaloba o nesplnenie povinnosti, ktorú podala Komisia, a druhá prejudiciálna otázka, ktorú položil Cour de cassation majú ten istý obsah. Ide v podstate o určenie, či je francúzska právna úprava tak, ako ju vykladá a uplatňuje CSA, v súlade s článkom 49 ES.

55. Komisia, Spojené kráľovstvo a Bacardi sa domnievajú, že predmetné opatrenia sú obmedzením poskytovania rôznych služieb cezhraničnej povahy, pričom sú neúmerné cieľom ochrany verejného zdravia a predchádzaniu porušovania zákona. Naopak, Francúzsko sa napriek uznaniu, že skúmaná právna úprava predstavuje obmedzenie voľného poskytovania služieb, domnieva, že táto právna úprava je opodstatnená dôvodmi verejného zdravia a dodržiavania zásady primeranosti.

1. O existencii obmedzenia voľného poskytovania služieb

56. Prvom rade treba určiť, či opatrenia prijaté CSA, najmä kódex dobrého správania vo svojom pôvodnom znení, predstavujú obmedzenie voľného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES.

57. Pravdu povediac, nezdá sa, že by v súvislosti s existenciou tohto obmedzenia existoval skutočný rozpor medzi subjektmi zúčastnenými v oboch konaniach, keďže v skutočnosti Francúzsko neodporovalo názoru Bacardi, Komisie a Spojeného kráľovstva.

58. Osobitne nebolo predmetom námietok, že opatrenia prijaté CSA predstavujú obmedzenie voľného cezhraničného poskytovania troch služieb: i) vysielania „medzištátnych“ športových podujatí francúzskymi prevádzkovateľmi vysielania, pokiaľ sa tieto podujatia konajú v zahraničí a sú v nich viditeľné reklamy na alkoholické nápoje, ii) predaj televíznych práv na takéto podujatia ich usporiadateľmi francúzskym prevádzkovateľom vysielania, iii) a nakoniec, predaj reklamného priestoru na propagáciu alkoholických nápojov zo strany prevádzkovateľov reklamných panelov viditeľných v rámci takýchto podujatí. V žalobe o nesplnenie povinnosti sa Komisia vyjadrila o možnosti existencie obmedzenia sponzorovania družstiev, ktoré sa zúčastňujú na „medzištátnych“ podujatiach (napríklad prostredníctvom zobrazenia značky alkoholických nápojov na dresoch športovcov). Ako však sama uznala, takáto námietka nebola obsiahnutá v odôvodnenom stanovisku, a teda na ňu vo veci C‑262/02 nemožno prihliadať ( ).

59. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že skúmaný právny predpis, hoci upravuje len povinnosti francúzskych subjektov, priamo bráni prístupu uvedených služieb na trh zo strany prevádzkovateľov, a to či už francúzskych služieb, alebo služieb z iných členských štátov.

60. Ako vidno, kódex dobrého správania totiž v prípade „iných podujatí“ ukladá stranám, ktoré rokujú s majiteľmi televíznych práv, aby využili všetky „dostupné prostriedky“ na zamedzenie zobrazovania reklamy na alkoholické nápoje vo francúzskych televíziách.

61. Predpokladám, že medzi „prostriedky“, ktoré kódex ukladá týmto subjektom na dosiahnutie uvedeného výsledku, patrí aj povinnosť nenakupovať televízne práva na vysielanie „iných podujatí“, pokiaľ sa najprv nepristúpi k preventívnemu odstráneniu reklám na alkoholické nápoje. Je vskutku nepochybné, že aj takýto „prostriedok“ je „dostupný“ osobe rokujúcej o televíznych právach.

62. Potom je ťažko možné popierať, že skúmaná právna úprava predstavuje prekážku prístupu k horeuvedeným službám. Skutočne, v prípade požiadavky na odstránenie predmetných reklám môžu alternatívne nastať dve situácie: ak usporiadatelia športového podujatia ponechajú reklamu, nebudú môcť predávať televízne práva k tomuto podujatiu, ktoré sa teda nebude môcť vysielať vo Francúzsku, naopak, ak nechajú odstrániť alebo zakážu umiestnenie takých reklám na ihriskách, nebudú môcť správcovia reklamných panelov predávať priestory, ktoré majú k dispozícii, výrobcom alkoholických nápojov a zároveň títo výrobcovia ich nebudú môcť kúpiť. V každom prípade, správanie stanovené kódexom pre strany rokujúce o televíznych právach zabraňuje viacerým subjektom poskytovať alebo užívať jednu alebo viaceré služby „cez hranice spoločenstva“.

63. Nemá význam namietať, že francúzski prevádzkovatelia vysielania by vďaka modernej technike, ktorá maskuje zábery, mohli namiesto odmietnutia vysielať „medzištátne podujatie“ z dôvodu prítomnosti dotknutých reklám postupovať tak, že začiernia panely šíriace reklamu na alkoholické nápoje. Ako správne tvrdí Komisia a ako na pojednávaní uznalo Francúzsko, ide totiž o také náročné techniky pochádzajúce zo systémov raketového navádzania, ktoré by pre prevádzkovateľov televíznych vysielaní predstavovalo príliš vysoké náklady.

64. Nie je možné ani vylúčiť existenciu obmedzenia, ktoré je zakázané v zmysle článku 49 ES, z dôvodu zdôrazneného predkladajúcim sudcom, že skúmaná vnútroštátna právna úprava sa týka všetkých alkoholických nápojov bez rozdielu a že sa uplatňovala na tieto nápoje „prevádzkovateľmi, zodpovednými za distribúciu televíznych programov“ bez ohľadu na to, či „[sú] vnútroštátneho pôvodu alebo pochádzajú z iných členských štátov Únie“ ( ).

65. Pripomínam totiž, že článok 49 ES nezakazuje len diskrimináciu založenú na národnosti, ale zakazuje všeobecne každé obmedzenie voľného poskytovania služieb voči poskytovateľom, ktorí sa usadili v inom členskom štáte ( ). Právna úprava teda bráni aj tým vnútroštátnym ustanoveniam, ktoré hoci sa uplatňujú bez rozdielu, priamo podmieňujú prístup na trh služieb v iných členských štátoch.( )

66. Ako som uviedol vyššie, práve o toto ide v tomto prípade.

67. Zdá sa mi teda, že môžem uzavrieť tento bod v zmysle, že opatrenia prijaté CSA na vykonanie zákona Evin, ktoré ukladajú tým, ktorí rokujú s majiteľmi televíznych práv k „iným podujatiam“, aby využili všetky „dostupné prostriedky“ na zamedzenie zobrazovania reklám na alkoholické nápoje vo Francúzsku, predstavujú obmedzenie voľného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES.

2) O primeranosti francúzskej právnej úpravy

68. Vzhľadom na uvedené treba zistiť, či naznačené obmedzenie môže byť dôvodné s ohľadom na potreby, ktoré právo Spoločenstva povoľuje chrániť pri neuplatení zásady voľného pohybu.

69. V tejto súvislosti predovšetkým zdôrazňujem, že všetci účastníci oboch konaní uznali tvrdenia Súdneho dvora, kde opatrenia, akými sú skúmané opatrenia, „ktoré obmedzujú možnosti reklamy na alkoholické nápoje, a tak sa snažia bojovať s alkoholizmom“, hoci tým vytvárajú obmedzenia poskytovania služieb, „zodpovedajú obavám o verejné zdravie“ ( ), a môžu byť preto odôvodnené týmto „dôvodom verejného poriadku uznaným článkom [46 ES], ktorý sa vzťahuje na oblasť voľného poskytovania služieb v zmysle článku [55 ES]“ ( ).

70. Ako je ale známe, podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sú vnútroštátne opatrenia povolené článkom 46 ES prípustné len pod podmienkou, že nie sú „neprimerané k sledovanému účelu“ ( ). Preto, ak je pravda, že v prípade neexistencie právnych predpisov Spoločenstva, ktorých úmyslom je upraviť všeobecným spôsobom reklamu alkoholických nápojov aj v tomto sektore, „je na členských štátoch, aby rozhodli, na akej úrovni chcú zabezpečiť ochranu verejného zdravia a spôsob, akým má byť táto úroveň dosiahnutá“, je tiež pravda, že to môžu urobiť len „v medziach stanovených Zmluvou, a osobitne pri dodržiavaní zásady primeranosti“ ( ), podľa ktorej sa vyžaduje, aby prijaté opatrenia „boli vhodné na zabezpečenie účelu, ktorý sledujú, a aby nešli nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie“ ( ).

71. Práve primeranosť francúzskej právnej úpravy je pravý dôvod konania pre nesplnenie povinnosti, ktorý namieta Komisia Francúzsku a návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour de cassation. Na vyriešenie oboch právnych vecí treba určiť, či táto právna úprava: i) je vhodná na dosiahnutie účelu ochrany verejného zdravia, ktorý sleduje; ii) nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

i) O vhodnosti francúzskej právnej úpravy na dosiahnutie sledovaného účelu ochrany verejného zdravia

72. Podľa Komisie a spoločnosti Bacardi sú skúmané francúzske ustanovenia nevhodné na dosiahnutie sledovaného účelu ochrany verejného zdravia, keďže sa zakladajú na normatívnych podkladoch a kritériách, ktoré sú nevhodné k takémuto cieľu. To vyplýva z veľkého počtu dôvodov, ktoré budem analyticky skúmať.

73. Prvý prvok nesúladu označili Bacardi a Komisia, pričom porovnali pravidlá týkajúce sa tabaku a pravidlá týkajúce sa alkoholických nápojov. Pokiaľ ide o tabak, francúzska právna úprava ustanovuje všeobecný zákaz reklamy s výnimkou pretekov Formule 1. Pokiaľ ide o alkoholické nápoje, naopak, pripúšťa rôzne formy reklamy (napríklad v tlači, rozhlase alebo na plagátoch), pričom ale ustanovuje zákaz televíznej reklamy, ktorý sa kódexom dobrého správania rozširuje na televízne zábery reklamných panelov šíriacich reklamu alkoholických nápojov.

74. Podľa Komisie, ak dobre rozumiem, tieto dve hypotézy si protirečia v rozsahu, v akom je všeobecný zákaz (akým je zákaz pre tabak) obmedzený prostredníctvom výnimky, zatiaľ čo čiastočný zákaz (akým je zákaz týkajúci sa alkoholických nápojov) sa rozširuje prostredníctvom svojho extenzívneho uplatňovania na televízne vysielanie.

75. Druhý nesúlad vidí Bacardi a Komisia v skutočnosti, že zákon Evin pripúšťa reklamu alkoholických nápojov spočívajúcu v umiestnení reklamných panelov v športových zariadeniach, ale zakazuje televízne zábery takýchto panelov. Aj v tomto prípade ide o nesúlad, pretože na jednej strane je povolená reklama na reklamných paneloch, ktorú môžu počas celého podujatia vidieť účastníci podujatí a na druhej strane zakazuje sa zobrazenie týchto istých panelov v televízii, hoci bývajú v zábere televíznych kamier zriedkavo, a preto ich televízni diváci vidia len na pár okamihov.

76. Voči takýmto námietkam oponuje francúzska vláda tvrdením, že si zvolila legislatívnu politiku, ktorá v súlade s účelom ochrany verejného zdravia odstupňuje zákaz reklamy podľa stupňa nebezpečnosti predávaného výrobku a dosahu použitého reklamného prostriedku.

77. Predovšetkým francúzska vláda tvrdí, že nejde o žiadne protirečenie v určení výnimky pre reklamu na tabak a neudelenej pre alkoholické nápoje, ktoré sú výrobkami s iným stupňom nebezpečnosti pre ľudské zdravie. Okrem toho, je úplne logické povoliť reklamu alkoholických nápojov na plagátoch, ktoré vidia iba osoby fyzicky prítomné na miestach športových podujatí a naopak, zakázať zobrazovanie toho istého v televízii, pričom sa vzalo do úvahy, že televízia má dosah na oveľa vyšší počet osôb.

78. Pokiaľ ide o mňa, nemám ťažkosti pripustiť, že skutočne niektoré voľby francúzskeho zákonodarcu sa môžu zdať sporné. Je totiž nepochybné, že ustanovenie dôležitých výnimiek zo zákazu reklamy alebo obmedzenie zobrazovania záberov reklamných panelov v televízii bez toho, aby sa zakázalo ich umiestňovanie na štadiónoch, môže znížiť dosah akcie štátu na ochranu verejného zdravia.

79. Zdá sa mi však, že tieto voľby patria do oblasti slobody členských štátov „rozhodnúť o úrovni, na akej majú v úmysle zabezpečiť ochranu verejného zdravia, a o spôsobe, akým má byť táto úroveň dosiahnutá“ ( ); a že teda patria medzi možnosti vyhradené členským štátom na sledovanie tohto účelu. To, čo naopak nepatrí do oblasti slobody členských štátov a patrí teda pod kontrolu Súdneho dvora, je, ako sme videli, vhodnosť a nevyhnutnosť týchto volieb vo vzťahu k sledovaniu vyhlásených účelov, keďže iba tieto podmienky môžu odôvodniť obmedzenia, ktoré so sebou tieto voľby prinášajú.

80. Netreba teda zistiťovať, aké opatrenia by boli teoreticky možné a účinnejšie, ale či konkrétne opatrenia, ktoré prijalo Francúzsko pri výkone vlastnej diskrečnej právomoci v snahe zabrániť televíznemu vysielaniu medzištátnych športových podujatí, na ktorých sú prítomné reklamy na alkoholické nápoje, sú vhodné na dosiahnutie úrovne ochrany verejného zdravia, sledovanej týmto štátom.

81. Domnievam sa, že aj napriek naznačeným obmedzeniam nemožno takú vhodnosť neuznať. Predmetnými opatreniami sa totiž znižuje počet prípadov, v ktorých môžu byť zábery reklamných panelov na alkoholické nápoje viditeľné, t. j. zábery, ktoré sa rozširujú na ihriskách zjavne práve preto, aby nabádali spotrebiteľov ku kúpe týchto výrobkov. Je teda rozumné domnievať sa, že takéto opatrenia obmedzujúce rozširovanie oznamov môžu tiež znížiť počet prípadov, v ktorých televízni diváci prijímajúci podnet z reklamy, konzumujú alkoholické nápoje.

82. Hlavná námietka Bacardi a Komisie sa však vzhľadom na to, čo nás v tomto prípade zaujíma, vťahuje v skutočnosti na niečoho iné. Týka sa kódexu dobrého správania, o ktorom som hovoril vyššie (body 19 až 23), a najmä rozlíšenia medzi „medzinárodnými podujatiami“ a „inými podujatiami“, na ktorom sa zakladá zákaz vysielania športových podujatí konajúcich sa v zahraničí.

83. Podľa Bacardi a Komisie totiž okrem toho, že toto rozdelenie je nepresné, je aj protirečivé. Zakazuje totiž na miestach športových súťaží, kde sú reklamné panely na alkoholické nápoje, vysielanie „iných podujatí“, ktoré sú menej sledované francúzskym publikom, ale nie „medzinárodných podujatí“, ktoré sú naopak, oveľa sledovanejšie týmto publikom. S výsledkom, že sa zavádza menej prísny režim práve na vysielanie podujatí, ktoré majú vyššiu sledovanosť a ktoré teda môžu prostredníctvom reklamy naviesť vyšší počet osôb ku konzumácii alkoholu.

84. Podľa môjho názoru však túto námietku nemožno zdieľať z dôvodov, ktoré sa tu pokúsim ilustrovať.

85. Predovšetkým pripomínam, že po zavedení zákazu televíznej reklamy pre alkoholické nápoje zákonom Evin, CSA, ktorej bola zverená úloha starať sa o dodržiavanie tohto zákona, upozornila, že v niektorých prípadoch výrobcovia alkoholických nápojov tento zákaz obchádzali. Títo totiž kúpili reklamné priestory na paneloch viditeľných počas športových podujatí vysielaných vo Francúzsku, ktoré aj keď sa konali v zahraničí, nemali osobitný medzinárodný význam, ale v skutočnosti zaujímali osobitne francúzske publikum.

86. Domnievam sa, že takéto správanie obchádzalo zákaz televíznej reklamy na alkoholické nápoje, ustanovený v zákone Evin, a teda poškodzovalo cieľ ochrany verejného zdravia, sledovaný týmto zákonom, CSA sa v roku 1995 rozhodla zakázať vo Francúzsku vysielania „iných podujatí“, v ktorých sú prítomné uvedené reklamy. Takto CSA rozšírila zákaz vysielania práve o tie podujatia, ktoré už boli predmetom zneužívajúceho správania, neboli vysielané „vo veľkom počte krajín“ a týkali sa „osobitne francúzskeho publika“.

87. Logika, ktorá bola za touto voľbou, sa mi zdá ešte zrejmejšia a viac súvisiaca s účelom francúzskej právnej úpravy, ak sa vezme do úvahy, že pri „iných podujatiach“, keďže boli určené „osobitne pre francúzske publikum“, môžu výrobcovia alkoholických nápojov a šíritelia reklamy disponovať (prostredníctvom výberu výrobku na jeho reklamu a definovaním odkazu umiestneným na paneloch) cielenou reklamou na francúzskych televíznych divákov, ktorá má z tohto dôvodu väčší dosah, a je teda škodlivejšia.

88. Navyše, práve pri „iných podujatiach“ sa zdá účinnosť predmetného zákazu vyššia. Keďže ide o podujatia vysielané v obmedzenom počte krajín, ich rozširovanie širokému publiku, akým je francúzske, má osobitnú dôležitosť pre majiteľov televíznych práv a pre prevádzkovateľov reklamy, ktorí takto ľahšie umožnia spoluprácu v súvislosti s týmto zákazom.

89. Mohol by som na druhej strane dodať, že rozlíšenie medzi „medzinárodnými podujatiami“ a „inými podujatiami“ lepšie umožňuje dosiahnuť súlad účelu ochrany verejného zdravia so zásadou voľného poskytovania služieb, pretože znižuje počet prípadov, v ktorých existuje zákaz vysielania športových podujatí konajúcich sa v zahraničí vo Francúzsku. Prostredníctvom takéhoto rozlíšenia sa totiž obmedzí zúženie len na „iné podujatia“, ktoré sa, ako som povedal, nevysielajú vo veľkom počte krajín a osobitne zaujímajú len francúzske publikum.

90. Iste, všeobecný zákaz vysielania, týkajúci sa všetkých športových podujatí, by bol účinný v boji proti alkoholizmu a následkom toho by bol vhodnejší na ochranu verejného zdravia. Je ale zrejmé, že by to vytvorilo oveľa väčšiu prekážku poskytovaniu služieb oproti tomu, čo bolo určené skúmanou právnou úpravou.

91. Pokiaľ ide potom o námietku, že všeobecný zákaz by lepšie zabezpečil právnu istotu, poznamenávam, že právnu istotu je možné dosiahnuť aj cieleným zákazom „iných podujatí“. Tieto podujatia sú totiž určené prostredníctvom dvoch presných kritérií (počet krajín, kde sa vysielajú, a osobitný záujem francúzskeho publika), dovoľujúcich pri ich vzájomnej kombinácii, podľa môjho názoru, prevádzkovateľom televízneho vysielania a ostatným prevádzkovateľom v odbore, aby jasne odlíšili prípady, v ktorých je vysielanie športového podujatia zakázané a v ktorých je naopak povolené ( ).

92. Doplním, že francúzski prevádzkovatelia vysielania, prví záujemcovia o televízne vysielanie športových stretnutí, majú spôsob, ako sa zbaviť akejkoľvek neistoty týkajúcej sa ich kvalifikácie ako medzinárodných podujatí alebo medzištátnych podujatí, prostredníctvom otázky na CSA. O to viac, že CSA je orgánom zodpovedným za vykonanie zákona Evin a všeobecnejšie, zodpovedným za dohliadanie nad televíznou oblasťou, udržiava s uvedenými prevádzkovateľmi vysielania časté a pravidelné styky ( ).

93. Na druhej strane sa domnievam, že námietka Bacardi a Komisie o väčšej právnej istote, a teda väčšej spoločenskej „tolerantnosti“ vyplývajúcej z celkového zákazu, je paradoxom, ktorý sa vyskytuje vo viacerých bodoch žaloby a vo vyjadreniach prednesených v skúmaných právnych veciach. Z toho totiž vyplýva, že predmetné francúzske opatrenie by sa malo považovať za nezlučiteľné so Zmluvou z dôvodu, že … príliš málo obmedzuje reklamu alkoholických nápojov tam, kde je úplný zákaz reklamy, a naopak, zamedzenie voľnému poskytovaniu služieb v oveľa väčšom rozsahu by bolo paradoxne zlučiteľné s právom Spoločenstva.

94. Na vyvrátenie vhodnosti francúzskej právnej úpravy, ktorou sa sleduje cieľ ochrany verejného zdravia, v žalobe o nesplnenie povinnosti Komisia kritizuje nakoniec spôsoby, akými CSA konkrétne uplatňovala zákon Evin a kódex dobrého správania. Podľa jej názoru totiž namietanými opatreniami CSA zabraňovala vysielaniu športových podujatí vo Francúzsku len vtedy, ak na miestach súťaží boli reklamné panely šíriace reklamu na alkoholické nápoje, ktoré sa predávajú na francúzskom trhu. Komisia vyjadruje svoj názor, že keby chcela CSA dôsledne sledovať cieľ ochrany verejného zdravia, mala by uplatňovať predmetný zákaz v prípade akejkoľvek reklamy na alkoholické nápoje, bez ohľadu na skutočnosť, či sa s nimi obchoduje vo Francúzsku, alebo nie.

95. Francúzska vláda odmietla obvinenie z diskriminačného uplatňovania kódexu dobrého správania, pričom tvrdí, že francúzsky právny predpis sa uplatňoval bez toho, aby sa robili akékoľvek rozdiely medzi výrobkami obchodovanými vo Francúzsku a v iných členských štátoch.

96. Pokiaľ ide o mňa, aj bez ohľadu na už naznačenú jedinečnosť tvrdenia, ktoré ešte raz kritizuje francúzske opatrenia, keďže sú ... málo obmedzujúce, zdôrazňujem, že ani zákon Evin, ani kódex dobrého správania neobmedzujú zákaz televíznej reklamy na alkoholické nápoje na výrobky predávané na francúzskom trhu. Vskutku, prvý zakazuje v televízii reklamu všetkých nápojov s obsahom alkoholu vyšším ako 1,2°, druhý potom ukladá výslovne „rovnaký dohľad […] nad všetkými alkoholickými nápojmi, či už francúzskymi alebo zahraničnými“, pričom spresňuje, že „francúzski výrobcovia a inzerenti nemôžu podliehať zaobchádzaniu odlišnému od toho, ako sa zaobchádza s ich zahraničnými konkurentmi“.

97. Odhliadnuc od toho poznamenávam, že vo svojej žalobe Komisia ani nedokázala, či CSA uplatňuje zákon Evin a kódex dobrého správania len na reklamy alkoholických nápojov obchodovaných vo Francúzsku. Tvrdenie, podľa ktorého uplatňovanie zásady zákazu diskriminácie potvrdenej v kódexe „sa menilo v tom zmysle, že [len] alkoholické nápoje predávané vo Francúzsku boli hlavne brané do úvahy“ ( ), alebo sa dokonca neočakávane umožnilo, aby sa objavili vo francúzskej televízii len „reklamy niektorých zahraničných značiek alkoholických nápojov“ ( ), nenachádza totiž žiadnu pevnú podporu v žalobe v tejto veci. Naopak, z podkladov, ktoré Komisia priložila k žalobe (týkajúcich sa z časti skutočností nasledujúcich po skutočnostiach namietaných v odôvodnenom stanovisku) vyplýva, že pri viacerých príležitostiach francúzska právna úprava bránila predaju reklamných priestorov pre všetky alkoholické nápoje, a teda uplatňovala sa aj na nápoje vyrobené v iných členských štátoch ( ).

98. Pri uzavieraní tohto bodu sa teda domnievam, že skúmaná francúzska právna úprava je vhodná na to, aby dosiahla účel ochrany verejného zdravia, ktorý sleduje.

ii) O nevyhnutnosti francúzskej právnej úpravy

99. Na posúdenie primeranosti francúzskej právnej úpravy v súvislosti so sledovaným účelom ochrany verejného zdravia ešte zostáva ubezpečiť sa, či táto úprava, okrem toho, že je vhodná na dosiahnutie tohto cieľa, nejde nad rámec toho, čo je potrebné.

100. Podľa Komisie táto druhá požiadavka vyžadovaná zásadou primeranosti nie je v tomto prípade splnená. Skutočne, francúzska právna úprava na to, aby zabránila sporadickému zobrazeniu panelov, ktoré šíria reklamu na alkoholické nápoje v televízii, bráni televíznemu vysielaniu celého športového podujatia, v rámci ktorého sú tieto reklamy viditeľné.

101. Hoci z iných dôvodov, k rovnakému záveru dospeli aj Bacardi a Spojené kráľovstvo, ktorí zdôrazňujú, že sledovaný cieľ skúmanej právnej úpravy by mohol byť dosiahnutý menej obmedzujúcimi opatreniami, ktoré majú za cieľ obmedziť obsah reklamy alebo upozorniť verejnosť na škody, vyplývajúce z nadmernej spotreby alkoholu. Okrem toho Spojené kráľovstvo namieta, že francúzska právna úprava v tejto právnej veci sa vzťahuje na všetky nápoje, ktoré majú obsah alkoholu vyšší než 1,2°, nezávisle na ich stupni, a že to by zabránilo vysielaniu reklamy vo Francúzsku, ktorá je už v súlade so zákonmi iného členského štátu, pričom by sa tak zdvojili kontroly už vykonané v tomto [druhom] štáte.

102. Podľa môjho názoru takéto argumenty nie je možné prijať.

103. Nemôže byť predovšetkým prijatá námietka Komisie, ako som už vyššie spomenul, že prevádzkovatelia televízneho vysielania nemajú v súčasnosti k dispozícii technické prostriedky umožňujúce postupovať počas záberov cieleným začiernením reklamných panelov šíriacich reklamu na alkoholické nápoje. Moderné techniky maskovania televíznych záberov, ktoré by aj umožnili taký menej obmedzujúci výsledok, nemôžu byť v skutočnosti použité prevádzkovateľmi vysielania pre ich nadmerné náklady.

104. Nie sú ale presvedčivé ani námietky, ktoré predložili Bacardi a Spojené kráľovstvo. Na ne, podľa môjho názoru, Francúzsko správne odpovedalo, že nadmerná spotreba alkoholických nápojov je nebezpečná pre ľudské zdravie nezávisle na ich stupni alkoholu a že tento typ reklamy zakázaný kódexom dobrého správania (televízne zábery panelov, ktoré šíria reklamu na alkoholické nápoje) sa objavuje na obrazovkách neočakávane a len na niekoľko sekúnd, čo neumožňuje ani kontrolu obsahu vysielanej reklamy, ani vloženie upozornenia o nebezpečenstve vyplývajúcom z nadmernej spotreby alkoholu zároveň s vysielaným televíznym odkazom.

105. Potom pokiaľ ide o riziko dvojitej kontroly reklamy, ktorá je už v súlade so zákonmi iného členského štátu, Francúzsko správne namieta, že alebo členský štát, kde sa koná športové podujatie, zakazuje rozširovanie záberov reklamných panelov šíriacich reklamu na alkoholické nápoje, a teda podujatie sa môže vysielať vo Francúzsku bez potreby kontroly; alebo naopak, v tomto štáte zákaz neexistuje, a teda ten zákaz, ktorý vydali francúzske orgány, bude predstavovať jedinú kontrolu v tomto prípade.

106. Z mojej strany doplním, že aj keby sa zistilo, že francúzska právna úprava je v nadradenom postavení voči menej obmedzujúcim ustanoveniam iných členských štátov, uvedená právna úprava by aj tak nemohla byť považovaná na tomto základe za neprimeranú, a teda nezlučiteľnú s právom Spoločenstva. Skutočne, Súdny dvor objasnil, že „skutočnosť, že členský štát prijme menej prísne pravidlá, ako sú pravidlá prijaté iným členským štátom, neznamená, že tieto pravidlá sú neprimerané“ ( ). Francúzske pravidlá sa teda nemôžu považovať za odporujúce zásade primeranosti výlučne z dôvodu, že iný členský štát v oblasti reklamy na alkoholické nápoje uplatňuje menej prísne ustanovenia.

107. Domnievam sa teda, že môžem tento bod uzavrieť v tom zmysle, že skúmaná francúzska právna úprava nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného účelu ochrany verejného zdravia.

108. Nakoniec poznamenávam, že, podľa môjho názoru, netreba zisťovať, či takáto právna úprava je odôvodnená aj zo základnej potreby zabrániť obchádzaniu zákona, čo bolo tiež vznesené účastníkmi v priebehu oboch konaní, pretože sa skúmaná právna úprava musí zdôvodniť účelom ochrany verejného zdravia a musí byť k nemu primeraná.

109. Na záver sa domnievam, že:

– vo veci C-429/02 treba Cour de cassation odpovedať, že smernica 89/552 a články 46, 49 a 55 ES neodporujú takej právnej úprave členského štátu, akou je francúzska právna úprava zakazujúca na vnútroštátnom území televízne vysielanie športových podujatí, ktoré sa konajú v iných členských štátoch, ale ktoré sa nevysielajú do veľkého počtu krajín a týkajú sa osobitne vnútroštátneho publika, pokiaľ sú zobrazené reklamné panely viditeľné na miestach, kde sa konajú takéto podujatia, aby šírili reklamu výrobkom (v tomto prípade alkoholických nápojov) ktorých televízna reklama je v prvom štáte zakázaná.

– žaloba Komisie vo veci C-262/02 sa musí zamietnuť.

IV – O trovách konania C-262/02

110. V súlade s ustanovením článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v konaní o nesplnenie povinnosti účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Francúzska republika navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je preto opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

111. V článku 69 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora sa uvádza, že členské štáty, ktoré boli účastníkmi konania, znášajú vlastné náklady. Spojené kráľovstvo bude v dôsledku toho znášať vlastné náklady.

V – Návrhy

Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor vyslovil:

– vo veci C-429/02, že smernica 89/552 a články 46, 49 a 55 ES neodporujú takej právnej úprave členského štátu, akou je francúzska právna úprava zakazujúca na vnútroštátnom území televízne vysielanie športových podujatí, ktoré sa konajú v iných členských štátoch, ale ktoré sa nevysielajú do veľkého počtu krajín a týkajú sa osobitne vnútroštátneho publika, pokiaľ sú zobrazené reklamné panely viditeľné na miestach, kde sa konajú takéto podujatia, aby šírili reklamu výrobkom (v tomto prípade alkoholických nápojov), ktorých televízna reklama je v prvom štáte zakázaná,

– vo veci C-262/02:

„1) Žaloba Komisie sa zamieta.

2) Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

3) Spojené kráľovstvo znáša vlastné trovy konania.“