Keywords

Summary



Keywords

1. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie č. 2201/2003

[Nariadenie Rady č. 2201/2003, článok 10 písm. b) bod iv)]

2. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie č. 2201/2003

(Nariadenie Rady č. 2201/2003, článok 11 ods. 8, články 40 a 42)

3. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie č. 2201/2003

(Nariadenie Rady č. 2201/2003, odôvodnenie č. 24, článok 11 ods. 8, článok 42 ods. 1, článok 43 ods. 2, článok 47 ods. 2 druhý pododsek a článok 60)

4. Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie č. 2201/2003

(Nariadenie Rady č. 2201/2003, článok 42 ods. 1)

Summary

1. Článok 10 písm. b) bod iv) nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že predbežné opatrenie nie je „rozsudkom o opatrovníckom práve [alebo o práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad ], z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa“ v zmysle tohto ustanovenia a nemôže založiť postúpenie právomoci na súdy členského štátu, do ktorého bolo dieťa protiprávne premiestnené. So zreteľom na ústrednú úlohu, ktorú nariadenie priznáva súdu majúcemu právomoc, a na zásadu zachovania jeho právomoci je „rozsudok o opatrovníckom práve [alebo práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti – neoficiálny preklad ], z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa“ právoplatným rozhodnutím prijatým na základe úplného skúmania všetkých relevantných skutočností, na základe ktorého súd majúci právomoc rozhoduje o opatrovníckom práve alebo práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti, ktoré viac nepodlieha iným administratívnym a súdnym rozhodnutiam. Skutočnosť, že toto vyriešenie otázky opatrovníckeho práva alebo práva na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti stanovuje zmenu alebo pravidelné preskúmanie v stanovenej lehote alebo v závislosti od určitých okolností tejto otázky, neodníma tomuto rozhodnutiu právoplatnosť. Tento záver vyplýva zo systému nariadenia č. 2201/20033 a tiež slúži záujmom dieťaťa. V prípade, že by predbežné rozhodnutie viedlo k zániku právomoci, pokiaľ ide o opatrovnícke právo alebo právo na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti, by totiž existovala hrozba, že súd členského štátu, ktorý má právomoc a v ktorého obvode sa nachádza skoršie zvyčajné bydlisko, by mohol byť odradený od toho, aby prijal takéto predbežné rozhodnutie, a to napriek skutočnosti, že si to vyžadujú záujmy dieťaťa.

(pozri body 46, 47, bod 1 výroku)

2. Článok 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie súdu majúceho právomoc, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa, patrí do pôsobnosti tohto ustanovenia, aj keď mu nepredchádzalo vydanie právoplatného rozhodnutie toho istého súdu v otázke opatrovníckeho práva alebo práva na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti.

V tomto ohľade výklad, ktorý necháva závisieť výkon rozhodnutia súdu, ktorý má právomoc, nariaďujúceho návrat dieťaťa, od existencie právoplatného rozhodnutia o opatrovníckom práve alebo práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti, ktorý prijal ten istý súd, nenachádza žiadnu oporu v znení článku 11 nariadenia, a osobitne v jeho odseku 8, ktorý sa, naopak, vzťahuje na „každý následný rozsudok požadujúci [nariaďujúci – neoficiálny preklad ] návrat dieťaťa“. Tak isto články 40 a 42 až 47 nariadenia vôbec nepodmieňujú výkon rozhodnutia vydaného na základe článku 11 ods. 8 a pripojenie osvedčenia uvedeného v článku 42 ods. 1 nariadenia prijatím predchádzajúceho rozhodnutia v oblasti opatrovníckeho práva k dieťaťu alebo práva na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti. Okrem toho cieľ konať bez prieťahov, ktorý sledujú ustanovenia článku 11 ods. 8 a článkov 40 a 42 nariadenia, a prednosť daná právomoci súdu pôvodu sú ťažko zlučiteľné s výkladom, podľa ktorého by rozhodnutiu o návrate malo predchádzať právoplatné rozhodnutie o práve opatrovníctva alebo o práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti. Takáto podmienka by predstavovala obmedzenie, ktoré by prípadne zaväzovalo vnútroštátny súd rozhodnúť o práve opatrovníctva alebo práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti bez toho, aby mal k dispozícii všetky informácie a všetky relevantné skutočnosti na tento účel, ako aj čas potrebný na ich objektívne a pokojné posúdenie. Nakoniec záujem vydať správne a dôvodné súdne rozhodnutie o práve opatrovníctva alebo práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti, požiadavka odradiť od únosov detí, ako aj právo dieťaťa udržiavať pravidelné osobné vzťahy a priame kontakty s oboma rodičmi prevládajú nad prípadnými nevýhodami, ktoré by mohli spôsobiť tieto presťahovania z dôvodu výkonu rozhodnutia prijatého na základe článku 11 ods. 8 a neskôr právoplatného rozhodnutia o práve opatrovníctva alebo o práve na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti.

(pozri body 52, 54, 62, 63, bod 2 výroku)

3. Článok 47 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie, ktorým sa priznáva dočasné právo opatrovníctva alebo dočasné právo na zverenie dieťaťa do osobnej starostlivosti, ktoré následne vydal súd členského štátu výkonu a ktoré sa považuje za vykonateľné podľa práva tohto štátu, nemôže brániť výkonu osvedčeného rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa, ktoré skôr vydal príslušný súd členského pôvodu. Opačné rozhodnutie by bolo obídením mechanizmu, ktorý zakladá oddiel 4 kapitoly III nariadenia. Takáto výnimka z právomocí súdov členského štátu pôvodu by zbavila potrebného účinku článok 11 ods. 8 nariadenia, ktorý priznáva na poslednom stupni právo súdu majúceho právomoc rozhodovať, prevládne na základe článku 60 nariadenia nad Haagskym dohovorom z roku 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí a priznáva právomoc, pokiaľ ide o vec samu, súdom členského štátu výkonu. Okrem toho, ako vyplýva z odôvodnenia č. 24, článku 42 ods. 1 a článku 43 ods. 2 nariadenia, proti vydaniu osvedčenia nie je prípustné odvolanie a takto osvedčené rozhodnutie sa stáva vykonateľným bez toho, aby bolo možné brániť jeho uznaniu. Preto nezlučiteľný charakter v zmysle článku 47 ods. 2 druhého pododseku nariadenia, osvedčeného rozhodnutia s neskorším vykonateľným rozhodnutím, sa musí overiť len so zreteľom na prípadné rozhodnutia vyhlásené neskôr súdmi členského štátu pôvodu, ktoré majú právomoc. Takýto charakter sa vyskytuje nielen v prípadoch, keď je rozhodnutie zrušené alebo zmenené z dôvodu podania žaloby na súd v členskom štáte pôvodu, ale taktiež v prípade, keď súd, ktorý má právomoc, môže ex offo , prípadne na návrh sociálnej služby zmeniť vlastné stanovisko, keď si to vyžaduje záujem dieťaťa, a prijať nové vykonateľné rozhodnutie bez toho, aby výslovne zrušil prvé rozhodnutie, ktoré sa takto stane neplatné.

(pozri body 70, 76 – 78, bod 3 výroku)

4. Výkon osvedčeného rozhodnutia nemožno odmietnuť v členskom štáte výkonu z dôvodu, že vzhľadom na zmenu okolností, ktorá nastala po jeho prijatí, môže tento výkon závažne zasiahnuť do najlepšieho záujmu dieťaťa. Takáto zmena je totiž otázkou veci samej, ktorá môže prípadne viesť k zmene rozhodnutia súdu majúceho právomoc v otázke návratu dieťaťa. V súlade s rozdelením právomocí medzi súdom členského štátu pôvodu a súdom členského štátu výkonu však patrí takáto otázka do pôsobnosti príslušný súd členského štátu pôvodu, na ktorý by sa mal podať aj prípadný návrh na odklad výkonu jeho rozhodnutia.

(pozri body 81, 83, bod 4 výroku)