ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Po druhé sa EUIPO domnieva, že všetky kolidujúce tovary by mohli byť v skutočnosti adresované konečným spotrebiteľom. Hodinky alebo odevy by tiež príležitostne mohli zdieľať rovnaké distribučné okruhy ako automobily, keďže by mohli byť ponúkané na internetových stránkach automobilových koncesionárov alebo tiež fyzicky u automobilových koncesionárov ako odvodené tovary. Tento prípadný vzťah však neznamená, že tovary, akými sú odevy alebo hodinky, tvoria rovnorodú skupinu s automobilmi, ani že by boli spolu s automobilmi vo všeobecnosti ponúkané a predávané vedľa seba. V každom prípade ani prípadné väzby týkajúce sa relatívne slabých dodatočných faktorov, akými sú príslušná skupina verejnosti alebo distribučné okruhy, nemôžu v žiadnom prípade prevážiť nad nedostatkom podobnosti vzhľadom na povahu, určenie a používanie tovarov alebo akékoľvek iné kritérium Canon.
24

V druhom rade odvolací senát v bodoch 50 až 58 napadnutého rozhodnutia najprv odpovedal na tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého EUIPO nemal tieto zápisy vymazať, keďže nezávisle od platobnej neschopnosti vedľajšieho účastníka konania predmetná ochranná známka už bola prevedená na Spring Holdings v júni 2014. Odvolací senát v tejto súvislosti konštatoval, že podľa článku 45 talianskeho zákona o konkurze sú formálne náležitosti vyžadované na to, aby sa úkon stal účinným voči tretím osobám, neúčinné, pokiaľ ide o insolvenčné konanie, ak boli splnené po vyhlásení platobnej neschopnosti. V súlade s článkom 27 ods. 1 nariadenia 2017/1001 pritom údajné prevody predmetnej ochrannej známky neboli zapísané do registra pred vyhlásením platobnej neschopnosti vedľajšieho účastníka konania, a teda neboli účinné voči tretím osobám, teda v prejednávanej veci správcovi. Bolo by teda irelevantné určiť, či dátum 26. jún 2014 uvedený v prvej zmluve o prevode predmetnej ochrannej známky bol určitý v zmysle talianskej právnej úpravy, o čom účastníci konania podrobne diskutovali, keďže prevod nebol zapísaný do registra EUIPO. V každom prípade, ako uznala samotná žalobkyňa, odvolací senát sa domnieval, že nemal právomoc rozhodnúť o tejto otázke, ktorá patrí do právomoci vnútroštátnych súdov. Podľa odvolacieho senátu, hoci bola pravda, že zápis prevodu do registra EUIPO nebol podmienkou platnosti tohto prevodu medzi účastníkmi konania, ako to tvrdila žalobkyňa, išlo však o podmienku na to, aby bol prevod ochrannej známky účinný voči tretím osobám, a to v prejednávanej veci správcovi.
96

Okrem toho treba zamietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého námietkové oddelenie potvrdilo, že určenie počítačových programov je veľmi odlišné. Uviedlo totiž, že hoci ich špecifické určenie nie je rovnaké (their specific purpose of use is not the same), všetky sa vo všeobecnosti používajú na spracovanie údajov (data processing), a okrem toho je aj spôsob ich používania (prostredníctvom počítača) rovnaký. Z týchto rozhodnutí teda tiež vyplýva prelínanie určenia počítačových programov, keďže všetky umožňujú spracovanie údajov. [omissis]
25

V prvom rade treba zdôrazniť, že „nealkoholické nápoje“ patriace do triedy 32, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka (pozri bod 3 vyššie), nie sú predmetom žaloby. Tieto výrobky neboli ani predmetom odvolania v rámci konania pred odvolacím senátom. Ide o taký prípad, pretože po prvé, pokiaľ ide o tieto výrobky, námietkové oddelenie vyhovelo námietke pána Pereho Venturiho Vendrella, takže v súlade s článkom 67 nariadenia 2017/1001, uplatniteľným ku dňu podania jeho odvolania na odvolací senát, a to 19. decembra 2018 (pozri bod 10 vyššie), sa toto odvolanie nevzťahovalo na tieto výrobky. Podľa článku 67 nariadenia 2017/1001 možno na odvolací senát v podstate podať odvolanie proti rozhodnutiu prijatému na nižšom stupni len v rozsahu, v akom toto rozhodnutie zamietlo žiadosť alebo návrh. Po druhé samotná žalobkyňa nepodala na odvolací senát odvolanie, či už hlavné alebo vzájomné, na základe ktorého by mohla rozšíriť rozsah žaloby nad rámec všetkých výrobkov, ktoré už boli predmetom konania pred odvolacím senátom z dôvodu podania odvolania pánom Venturom Vendrellom. Okrem toho treba konštatovať, že rozhodnutie námietkového oddelenia nadobudlo právoplatnosť v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týkalo „nealkoholických nápojov“ patriacich do triedy 32, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka (pozri bod 3 vyššie).
93

Na jednej strane Rada v tejto súvislosti poukazuje na to, že potrebovala lehotu troch mesiacov, teda od 1. marca 2020 až do dátumu uplynutia posledného predĺženia platnosti rozhodnutia 2013/255 podľa rozhodnutia 2019/806, teda do 1. júna 2020, aby vykonala každoročné preskúmanie. Takéto preskúmanie zahŕňa podľa Rady analýzu individuálnej situácie približne tristopäťdesiatich osôb a subjektov, ktorých mená sú uvedené na sporných zoznamoch. Na druhej strane Rada tvrdí, že odpovedá na predložené pripomienky a ponúka možnosť formulovať nové komentáre, takže počas tohto trojmesačného obdobia prebieha kontradiktórna komunikácia medzi ňou a osobami, ako aj subjektmi, ktoré predložili pripomienky.
46

Naopak treba zamietnuť výklad odvolacieho senátu podporovaný vedľajším účastníkom konania, podľa ktorého sa článok 53 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 uplatňuje nielen vtedy, keď majiteľ staršieho práva uvedeného v článku 53 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia podal pôvodný návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na inom staršom práve, než je právo, na ktorom sa zakladá nový návrh na vyhlásenie neplatnosti, ale aj vtedy, keď sa tieto návrhy na vyhlásenie neplatnosti zakladajú na tom istom staršom práve. V tejto súvislosti sa odvolací senát domnieval, že ak nebolo možné podať nijaký nový návrh na vyhlásenie neplatnosti na základe starších práv, ktoré neboli základom pôvodného návrhu na vyhlásenie neplatnosti, o to menej mohol byť podaný na základe práva, na ktorom bol založený tento pôvodný návrh. Takýto výklad pritom a fortiori nemožno prijať. Na jednej strane by to bolo v rozpore s vôľou normotvorcu a jasným znením článku 53 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, ktorý odkazuje len na rôzne staršie práva, a nie na to isté právo. Na druhej strane by to malo za následok, že článok 56 ods. 3 toho istého nariadenia by bol zbavený potrebného účinku, alebo by bol dokonca v rozpore so znením tohto článku. Podľa tohto výkladu by bol totiž návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na tom istom staršom práve uvedenom v ods. 1 alebo 2 článku 53 nariadenia č. 207/2009 ako pôvodný návrh na vyhlásenie neplatnosti neprípustný, aj keď tento návrh nebol predmetom právoplatného rozhodnutia vo veci samej.
123

Rovnako by bolo zbytočné, aby tento zamestnanec vynaložil náklady na presťahovanie do iného štátu, aby mohol naďalej poberať príspevok, na ktorý mal nárok pri predchádzajúcom prijatí do zamestnania.
162

Napokon v deviatom rade žalobca bez toho, aby vzniesol námietku nezákonnosti v zmysle článku 103 rokovacieho poriadku, však tvrdí, že vzhľadom na to, že dôverná verzia príloh správy OLAF‑u mu nemohla byť oznámená v súlade so záväzkami o dôvernosti, ktoré prijali jeho advokáti, pripomienky týchto advokátov sú minimálne a v každom prípade nemôžu nahradiť pripomienky, ktoré by mohol urobiť, ak by mal sám prístup k uvedeným prílohám.
128

Žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila článok 296 druhý odsek ZFEÚ, keďže po prvé v napadnutom rozhodnutí neuviedla dôvod, pre ktorý opomenula overiť, či by predmetné opatrenie poskytnuté spoločnosti AUA prinieslo prospech skupine Lufthansa alebo či by pomoc poskytnutá spoločnosti Lufthansa mohla priniesť prospech spoločnosti AUA, po druhé neoverila, či toto opatrenie bolo v súlade so zásadou zákazu diskriminácie, ako aj so zásadami týkajúcimi sa slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť sa, po tretie neposúdila konkurenčnú výhodu poskytnutú spoločnosti AUA, a po štvrté neposúdila škody spôsobené obmedzeniami v oblasti cestovania a tiež neodôvodnila svoje posúdenie proporcionality uvedeného opatrenia a jeho kumulácie s nemeckým úverom, pomocou, ktorá je predmetom rozhodnutia Lufthansa a rakúskou schémou pomoci.
36

Pokiaľ ide o porovnanie kolidujúcich označení z fonetického hľadiska, odvolací senát sa domnieval, že z tohto hľadiska ich nebolo možné porovnať, lebo vzhľadom na to, že žiadne z týchto označení nemá pre väčšinu frankofónnej verejnosti žiadny význam, sa nebudú vyslovovať. Dodal, že ak by sa kolidujúce označenia mali vyslovovať opisom ich vzhľadu, obe by sa vyslovovali ako „rozpoltená kružnica“, v dôsledku čoho by v takom prípade boli z fonetického hľadiska zhodné.
25

Na skorší dizajn sa tak pri skúmaní prvých troch etáp posúdenia pripomenutého v bode 21 vyššie neprihliada. Osobitý charakter sporného dizajnu totiž môže byť zrušený skorším dizajnom, ktorý má byť použitý na výrobky patriace do sektora úplne odlišného od sektora, do ktorého patria výrobky dotknuté sporným dizajnom. Zo znenia článku 7 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 6/2002 teda vyplýva, že toto ustanovenie viaže existenciu sprístupnenia dizajnu verejnosti len na faktické spôsoby tohto sprístupnenia, a nie na výrobok, v ktorom má byť dizajn stelesnený alebo na ktorom má byť použitý (rozsudok z 21. septembra 2017, Easy Sanitary Solutions a EUIPO/Group Nivelles, C‑361/15 P a C‑405/15 P, EU:C:2017:720, bod 99). Súdny dvor spresnil, že nič v tomto ustanovení neumožňuje domnievať sa, že by bolo nevyhnutné, aby informovaný užívateľ výrobku, v ktorom je sporný dizajn stelesnený alebo na ktorom je použitý, poznal skorší dizajn, ak je tento dizajn stelesnený vo výrobku z priemyselného sektora, ktorý je odlišný od priemyselného sektora dotknutého sporným dizajnom, alebo je na takom výrobku použitý (rozsudok z 21. septembra 2017, Easy Sanitary Solutions a EUIPO/Group Nivelles, C‑361/15 P a C‑405/15 P, EU:C:2017:720, bod 131). Vzhľadom na to, že skorší dizajn teda môže patriť do úplne odlišného sektora, ktorý sa vyznačuje odlišným informovaným užívateľom a odlišnou tvorivou voľnosťou pôvodcu, nie je tento skorší dizajn relevantný na účely určenia sektora dotknutého sporným dizajnom, informovaného užívateľa tohto sektora ani tvorivej voľnosti jeho pôvodcu.
1

Loi no 2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (zákon č. 2000‑108 z 10. februára 2000 o modernizácii a rozvoji verejných služieb elektrickej energie) (JORF z 11. februára 2000, s. 2143) má za cieľ podporiť rozvoj energie z obnoviteľných zdrojov na francúzskom území. Na tento účel uvedený zákon zaviedol povinnosť nákupu, ktorá bola prevzatá do článkov L.314‑1 a nasl. code de l’énergie (Energetický zákonník) a v súlade s ktorou spoločnosť Electricité de France (EDF) a nezoštátnení distribútori uvedení v článku 23 loi no 46‑628, du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (zákon č. 46‑628 z 8. apríla 1946 o znárodnení elektrickej energie a plynu) majú v prípade, že o to požiadajú dotknutí výrobcovia elektrickej energie, povinnosť uzavrieť na 20 rokov zmluvu o nákupe elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov, vrátane fotovoltickej energie, a to za cenu stanovenú ministerským sadzobným výnosom. Až do 31. decembra 2015 sa na náklady, ktoré spoločnosť EDF a nezoštátnení distribútori uvedení v článku 23 zákona č. 46-628 znášali z dôvodu povinnosti nákupu podľa décret no 2004‑90, du 28 janvier 2004, relatif à la compensation de charges de service public d’électricité (dekrét č. 2004-90 z 28. januára 2004 o náhradách za náklady na verejné služby elektrickej energie) vzťahoval mechanizmus úplnej kompenzácie, financovaný z príspevku na verejné služby elektrickej energie, vyberaného od odberateľov elektrickej energie. Od 1. januára 2016 sú tieto náklady kompenzované z účtu určeného osobitne na energetický prechod, financovaného z daní zo spotreby energetických výrobkov.
16

Vzhľadom na to, že EUIPO sa „môže“ v podobných prípadoch rozhodnúť nebrať takéto oneskorene predložené dôkazy do úvahy, článok 63 ods. 2 nariadenia č. 6/2002 mu v skutočnosti poskytuje širokú mieru voľnej úvahy na rozhodovanie, či je alebo nie je potrebné zobrať tieto skutočnosti a dôkazy do úvahy, pričom svoje rozhodnutie musí vždy odôvodniť (rozsudok zo 14. marca 2018, Topánky, T‑651/16, neuverejnený, EU:T:2018:137, bod 32).
5

V tomto ohľade Všeobecný súd v bodoch 62 až 70 rozsudku zo 14. februára 2017, Kerstens/Komisia (T‑270/16 P, neuverejnený, EU:T:2017:74), uviedol, že disciplinárne konanie CMS 12/063 bolo začaté bez toho, aby bolo vedené predchádzajúce administratívne vyšetrovanie, aby bol žalobca predtým vypočutý a aby bola po ukončení takéhoto vyšetrovania riadne vypracovaná vyšetrovacia správa, čím došlo k porušeniu povinností zo strany Komisie. V bodoch 88 a 89 uvedeného rozsudku Všeobecný súd dospel k záveru, že disciplinárne konanie, ktoré malo byť vedené menovacím orgánom na základe takéhoto vyšetrovania a správy, ktorá by ho ukončila, a po vypočutí žalobcu, bolo vo veľkej miere poznačené týmito chybami, takže nebolo možné vylúčiť, že by toto konanie mohlo viesť k inému výsledku, ak by boli dodržané pravidlá uplatniteľné na toto konanie a žalobca by bol vypočutý. V dôsledku toho Všeobecný súd rozhodnutie z 15. apríla 2014 zrušil.
12

Dňa 27. apríla 2020 žalobkyňa predložila EUIPO odôvodnenie odvolania, v ktorom uviedla, že rozhodnutie námietkového oddelenia bolo nesprávne, pretože uvedené oddelenie v rozpore s článkom 34 ods. 1 nariadenia 2017/1001 nerešpektovalo požiadavku zhody výrobkov a služieb uvedených v prihláške ochrannej známky Európskej únie s výrobkami a službami označenými ochrannou známkou zakladajúcej právo prednosti. Žalobkyňa pripustila, že veľký počet výrobkov a služieb označených prihlasovanou ochrannou známkou je buď zhodný, alebo zahrnutý do výrobkov a služieb označených prihláškou libanonskej ochrannej známky. Naproti tomu sa domnievala, že niektoré výrobky a služby patriace do tried 9, 38 a 39, označené prihlasovanou ochrannou známkou, a to „informačné zariadenia; navigačné, riadiace, monitorovacie, sledovacie, zameriavacie a kartografické zariadenia; navigačný softvér“ patriace do triedy 9, „elektronický prenos údajov, poskytovanie elektronických komunikačných služieb“ patriace do triedy 38 a „organizácia zájazdov; sprostredkovanie dopravy“ patriace do triedy 39, nie sú ani zhodné s výrobkami a službami označenými v prihláške libanonskej ochrannej známky ani nie sú do nich zahrnuté. Preto sa domnievala, že na prihlasovanú ochrannú známku sa nemôže vzťahovať uplatnenie práva prednosti pre tieto výrobky a služby patriace do tried 9, 38 a 39. V tom istom odôvodnení odvolania preto navrhla čiastočne zrušiť rozhodnutie námietkového oddelenia v rozsahu, v akom sa týkalo iba týchto výrobkov a služieb.
38

Po tretie sa EUIPO domnieva, že aj keby žalobca predložil administratíve spolu so sťažnosťou zo 14. júna 2019 v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku žiadosť o pokračovanie v konaní o invalidite, a táto na ňu neodpovedala, bola by uvedená žiadosť neprípustná jednak z dôvodu, že v čase jej podania už žalobca nebol úradníkom, a jednak preto, že táto žiadosť bola podaná po uplynutí primeranej lehoty s ohľadom na dátum ukončenia vyšetrovania OLAF‑om v novembri 2017. Okrem toho, aj keby bola uvedená žiadosť prípustná, odmietnutie administratívy obsiahnuté v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti by nebolo možné napadnúť v rámci tohto sporu, pretože žalobca nepodal sťažnosť proti takémuto implicitnému zamietnutiu, ktoré následne nadobudlo právoplatnosť.
27

Okrem toho EUIPO nesprávne tvrdí, že odvolací senát, ktorému by bol spor vrátený, ak by Všeobecný súd zrušil napadnuté rozhodnutie, by bol nútený zamietnuť odvolanie pre neexistenciu staršej ochrannej známky chránenej právom členského štátu. EUIPO vychádza z nesprávneho predpokladu, keď tvrdí, že odvolací senát by mal pri posudzovaní skutkových okolností vychádzať zo stavu v okamihu svojho nového rozhodnutia. Po zrušení rozhodnutia odvolacieho senátu sa totiž o odvolaní, ktoré podala žalobkyňa na odvolací senát, rozhoduje opätovne [rozsudok z 8. februára 2018, Sony Interactive Entertainment Europe/EUIPO – Marpefa (Vieta), T‑879/16, EU:T:2018:77, bod 40]. Odvolaciemu senátu teda prináleží, aby znova rozhodol o tom istom odvolaní, a to v závislosti od situácie existujúcej v okamihu jeho podania, pričom odvolanie sa prejedná v tom istom štádiu, v akom sa nachádzalo pred napadnutým rozhodnutím. Z toho vyplýva, že judikatúra citovaná EUIPO na podporu jeho odôvodnenia je irelevantná. Táto judikatúra totiž iba potvrdzuje, že v žiadnom prípade nemožno vyžadovať, aby ochranná známka, na ktorej sa zakladá námietka, existovala aj v okamihu, ktorý z hľadiska času nasleduje po rozhodnutí odvolacieho senátu.
53

Napokon v článku 26 šiestom odseku služobného poriadku je spresnené, že „každý úradník má len jeden osobný spis“, čo je pravidlo, ktoré rovnako ako zaevidovanie, očíslovanie a vloženie dokumentov do spisu v poradí, v akom prišli (pozri bod 50 vyššie), uľahčuje úradníkovi prístup k dokumentom, ktoré by voči nemu mohli byť namietnuté alebo použité, a to tak, že sa zamedzuje tomu, aby tieto dokumenty boli rozptýlené vo viacerých spisoch.
75

Napríklad prahové hodnoty stanovené podľa časti C prílohy IV k napadnutému vykonávaciemu nariadeniu by viedli k zákazu obchodovania v prípade 57,7 % odrôd viniča určených na výrobu vína zapísaných do talianskeho registra viníc, a to z dôvodu neexistencie klonov schopných zabezpečiť dodržanie nulovej prahovej hodnoty miery výskytu RNKŠ. Tento zákaz by aspoň na desaťročie znemožnil obnovenie alebo novú výsadbu pôvodných odrôd, na ktoré sa vzťahujú označenia pôvodu alebo zemepisné označenia, a mal by za následok radikálne zjednodušenie niektorých biotypov odrôd. Významné zníženie vnútroodrodovej biodiverzity by bolo predovšetkým výsledkom sanačných opatrení potrebných na boj proti vírusom, viroidom a chorobám spojeným s virózami. Tieto nepriaznivé účinky sa však nespájajú so žiadnou výhodou ani nezaručujú, že rastliny, ktoré prešli sanáciou, sa po výsadbe nenakazia prostredníctvom hmyzu prenášajúceho infekcie. Komisia však mala tieto účinky zohľadniť v rámci svojho posúdenia týkajúceho sa neprijateľného hospodárskeho vplyvu RNKŠ na rastliny na výsadbu. Súčasná situácia naopak ukazuje, že výskyt RNKŠ, ktorých sa týkajú sporné častí prílohy IV k napadnutému vykonávaciemu nariadeniu, neovplyvnila rentabilitu dotknutých poľnohospodárskych podnikov, takže sa nemožno domnievať, že dôsledkom tohto výskytu bol akýkoľvek neprijateľný hospodársky vplyv v zmysle článku 36 písm. e) nariadenia 2016/2031.
59

V prvom rade treba konštatovať, že rozhodnutie z 15. apríla 2020 nepatrí do prvého štádia uvedeného v judikatúre Súdneho dvora, ktoré sa týka pripustenia uchádzačov do výberového konania po overení, či uchádzači dodržali podmienky stanovené na tento účel v oznámení o výberovom konaní. Patrí do druhého štádia, keďže výberová komisia sporného výberového konania musela posúdiť výkon žalobkyne počas ústnej skúšky nielen s cieľom preskúmať, či jej možno priznať minimálnu známku 10/20 stanovenú v oznámení o výberovom konaní, ale aj posúdiť tento výkon vo vzťahu k výkonom ostatných uchádzačov. Oznámenie o výberovom konaní totiž stanovovalo, že v oblasti, ktorú si vybrala žalobkyňa, môže byť do rezervného zoznamu zapísaných iba 30 uchádzačov, ktorí dosiahli najlepšie známky na ústnej skúške (pozri body 3, 6 a 7 vyššie).
45

V tejto súvislosti treba pre úplnosť dodať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, okolnosť – aj keby bola preukázaná –, že ku dňu podania prihlášky výrobky označené napadnutou ochrannou známkou spĺňali podmienky, ktoré nariadenie č. 1151/2012 stanovuje na získanie ochrany na základe chránených zemepisných označení, nemá vplyv na toto preskúmanie. Na jednej strane takáto okolnosť znamená len to, že v súlade s článkom 12 nariadenia č. 1151/2012 môže hospodársky subjekt, ktorý uvádza na trh tieto výrobky, používať predmetné zemepisné označenie bez toho, aby mu to umožňovalo používať takéto označenie ako ochrannú známku. Na druhej strane dotknuté výrobky môžu v budúcnosti prestať spĺňať uvedené podmienky. Dokonca aj v tomto prípade by dotknutá ochranná známka naďalej obsahovala symbol CHZO a mohla by prípadne uviesť verejnosť do omylu, pokiaľ ide o pôvod alebo vlastnosti tovarov označených touto ochrannou známkou.
60

Za týchto okolností vzhľadom na skutočnosť, že konzorcium tvorené žalobkyňami a úspešný uchádzač boli jedinými, ktorí predložili ponuku pre časť A, a že teda existovalo iba jedno porovnávacie hľadisko, a to cena ponuky žalobkýň, umožňujúce určiť, či existuje náznak, že cena vybranej ponuky mohla byť považovaná za neobvykle nízku, sa Komisia nemohla obmedziť na konštatovanie, že vybraná ponuka bola v súlade s trhovými podmienkami krajín, z ktorých budú predmetné služby poskytované dodávateľmi a ich subdodávateľmi. Vzhľadom na to, že kritérium ceny bolo rozhodujúcim pri určení poradia ponúk a že cena vybranej ponuky bola jedinou relatívnou výhodou, ktorá ju charakterizovala, Komisia mala na účely náležitej odpovede na žiadosť žalobkýň poskytnúť prinajmenšom informácie týkajúce sa percentuálneho podielu zodpovedajúceho časti zákazky, ktorá bude vykonávaná v rámci subdodávok, ako aj krajín, z ktorých budú predmetné služby poskytované, ako to urobila vo vyjadrení k žalobe a na pojednávaní, čo by žalobkyniam umožnilo lepšie pochopiť dôvody existujúceho rozdielu medzi cenami dvoch ponúk. Tieto informácie by im tiež umožnili získať dostatok údajov na to, aby sa oboznámili s dôvodmi, na základe ktorých sa Komisia domnievala, že cena vybranej ponuky sa nezdala byť neprimerane nízka, a na základe toho prípadne spochybniť dôvodnosť tohto posúdenia.
92

Komisia sa totiž domnieva, že ak by uchádzači výberového konania mali prístup ku koeficientom váženia jednotlivých prvkov tohto výberového konania, mohli by vstúpiť do jadra právomoci voľnej úvahy, ktorou disponuje výberová komisia na účely hodnotenia uchádzačov, právomoci, ktorá je široká a podlieha veľmi obmedzenej kontrole zákonnosti, odkazujúc na rozsudky z 11. mája 2005, de Stefano/Komisia (T‑25/03, EU:T:2005:168, point 34), a z 8. mája 2019, Stamatopoulos/ENISA (T‑99/18, neuverejnený, EU:T:2019:305, bod 49). Domnieva sa, že uchádzači výberových konaní by tak mohli vyvodiť závery o voľbe koeficientov váženia s cieľom spochybniť výsledok výberového konania a mohli by napríklad namietať, že tieto koeficienty váženia boli zavedené na účel zvýhodnenia tej alebo inej kategórie uchádzačov.
Porušenie vyššie uvedených ustanovení je pri rozhodnutí zo 16. marca 2020 tým zjavnejšie, že v čase prijatia tohto rozhodnutia mala EIB k dispozícii aj potvrdenie od C z 15. marca 2019, v ktorom C uviedol jednak to, že podľa jednomyseľného názoru posudkovej komisie je žalobca invalidný vo vzťahu k EIB, a po druhé, že ak by formulár z 23. januára 2019 pochopil, zaškrtol by „políčko ‚invalid‘ vo vzťahu k EIB“. Toto potvrdenie bez toho, aby to bolo potrebné, potvrdzovalo, že podľa názoru posudkovej komisie je žalobca neschopný vrátiť sa do práce v EIB.
77

Po prvé a z dôvodu uvedeného v bode 74 vyššie sa žalobca neúspešne odvoláva na závery výboru pre preskúmanie dodržiavania ustanovení Aarhuského dohovoru zo 17. marca 2017 s názvom „Findings and Recommendations of the Compliance Committee with regard to Communication ACCC/C/2008/32 (Part II) Concerning Compliance by the European Union“ [Závery a odporúčania výboru pre preskúmanie s ohľadom na oznámenie ACCC/C/2008/32 (časť II) týkajúce sa dodržiavania ustanovení Európskou úniou], v zmysle ktorých je prístup Komisie v rozpore s povinnosťami týkajúcimi sa prístupu k spravodlivosti v otázkach životného prostredia, ktoré vyplývajú z Aarhuského dohovoru.