Článok 13 ods. 1 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého vstup bol tolerovaný orgánmi prvého členského štátu konfrontovanými s príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli prejsť cez tento členský štát, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, bez toho, aby spĺňali podmienky vstupu v zásade vyžadované v tomto prvom členskom štáte, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu uvedeného prvého členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.

Vzhľadom na obvyklý význam pojmu „protiprávne prekročenie“ hranice treba konštatovať, že prekročenie hranice bez dodržania podmienok vyžadovaných právnou úpravou uplatniteľnou v dotknutom členskom štáte treba nevyhnutne považovať za „protiprávne“ v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III.

Z toho vyplýva, že v prípade ak je prekračovanou hranicou hranica členského štátu viazaného kódexom schengenských hraníc, protiprávnosť jej prekročenia treba posudzovať najmä vzhľadom na pravidlá stanovené týmto kódexom.

Vzhľadom na to konštatovanie uvedené v bode 74 tohto rozsudku nemôže stačiť na úplné definovanie pojmu „protiprávne prekročenie“ v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III. Treba teda zohľadniť skutočnosť, že právne predpisy týkajúce sa prekročenia vonkajších hraníc môžu príslušným vnútroštátnym orgánom udeľovať možnosť odchýliť sa s poukázaním na humanitárne dôvody od podmienok vstupu, ktoré sú v zásade uložené štátnym príslušníkom tretích krajín s cieľom ubezpečiť sa o riadnej povahe ich budúceho pobytu v členských štátoch. Takáto možnosť je uvedená najmä v článku 5 ods. 4 písm. c) kódexu schengenských hraníc, ktorý umožňuje členským štátom zúčastneným na tomto kódexe, aby štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorí nespĺňajú jednu alebo viac podmienok pre vstup v zásade uložených týmto štátnym príslušníkom, výnimočne povolili vstup na svoje územie z humanitárnych dôvodov, z dôvodov štátneho záujmu alebo z dôvodu medzinárodných záväzkov. Vzhľadom na to treba hneď na úvod poznamenať, že článok 5 ods. 4 písm. c) kódexu schengenských hraníc na rozdiel od článku 5 ods. 4 písm. b) tohto kódexu spresňuje, že toto povolenie je platné iba pre územie dotknutého členského štátu a nie pre územie „členských štátov“ ako celku. Preto toto prvé uvedené ustanovenie nemôže viesť k tomu, že prekročenie hranice štátnym príslušníkom tretej krajiny umožnené orgánmi členského štátu len na účely umožnenia tranzitu tohto štátneho príslušníka do iného členského štátu, aby tam podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, sa konvaliduje na riadne prekročenie hranice.

V tomto kontexte zo znenia článkov 12 a 14 nariadenia Dublin III vyplýva, že tieto články sa v zásade vzťahujú na všetky hypotézy riadneho vstupu na územie členských štátov, pretože riadny vstup štátneho príslušníka tretej krajiny na toto územie je obvykle založený buď na víze alebo povolení na pobyt, alebo na vyňatí z vízovej povinnosti. Uplatnenie rôznych kritérií stanovených v týchto článkoch, ako aj v článku 13 tohto nariadenia musí v zásade umožniť členskému štátu, ktorý umožnil vstup alebo pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny na území členských štátov, určiť zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, prípadne podanú týmto štátnym príslušníkom. Vzhľadom na tieto skutočnosti nemožno kritériá uvedené v článkoch 12 až 14 nariadenia Dublin III bez spochybnenia štruktúry tohto nariadenia vykladať tak, že svojej zodpovednosti bude zbavený členský štát, ktorý sa s poukázaním na humanitárne dôvody rozhodol povoliť vstup na svoje územie štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý nemá víza a na ktorého sa nevzťahovala vízová výnimka.

Okrem toho skutočnosť, že ako v predmetnom prípade štátny príslušník tretej krajiny vstúpil na územie členských štátov pod dohľadom príslušných orgánov bez toho, aby sa akokoľvek vyhol kontrole na hraniciach, nemôže byť rozhodujúca pre uplatnenie článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia.

Okolnosť, že k prekročeniu hranice došlo v situácii charakterizovanej príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín žiadajúcich o získanie medzinárodnej ochrany, nie je takej povahy, aby mala vplyv na výklad alebo uplatňovanie článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III. V každom prípade treba pripomenúť, že pri uplatnení článku 3 ods. 2 druhej vety toho istého nariadenia a článku 4 Charty základných práv Európskej únie sa odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu nemá vykonať, ak toto odovzdanie so sebou prináša skutočné riziko, že dotknutá osoba bude vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle tohto článku 4 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2017, C.K. a i., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 65). Odovzdanie teda nemožno vykonať, ak v dôsledku príchodu mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli získať medzinárodnú ochranu, v tomto zodpovednom členskom štáte takéto riziko existuje.

(pozri body 74, 75, 77 – 80, 86, 87, 89, 90, 93, 101, 102, bod 2 výroku)