NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NIILO JÄÄSKINEN

prednesené 9. júna 2011 ( )

Vec C‑163/10

Aldo Patriciello

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Isernia (Taliansko)]

„Člen Európskeho parlamentu – Článok 8 protokolu o výsadách a imunitách – Význam pojmu ,názor vyjadrený pri výkone poslaneckých úloh‘ – Trestné konanie pre trestný čin krivého obvinenia – Hmotnoprávna imunita – Správanie člena Európskeho parlamentu mimo priestorov Európskeho parlamentu – Organická súvislosť“

I – Úvod

1. Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na hmotnoprávne podmienky uplatňovania imunity, ktorú právo Únie priznáva členom Európskeho parlamentu, pokiaľ ide o názory, ktoré vyjadria pri výkone svojich úloh.

2. Hoci sa už Súdny dvor mohol vyjadriť k procesným podmienkam týkajúcim sa uplatňovania poslaneckej imunity priznanej členom Parlamentu( ), v prejednávanej veci je vyzvaný, aby vymedzil hmotnoprávne hranice imunity s prihliadnutím na článok 8 (pôvodný článok 9) protokolu č. 7 o výsadách a imunitách Európskej únie( ).

3. Podľa vzoru ústavných systémov viacerých členských štátov, ktoré nasledovali model vyvíjajúci sa vo Francúzsku po revolúcii v roku 1789, protokol ponúka dve hlavné formy vlastnej ochrany členov Parlamentu( ), a to na jednej strane ochranu slobody prejavu pri výkone úloh poslanca, teda hmotnoprávnu imunitu označovanú aj ako „parlamentná beztrestnosť“( ), a na druhej strane procesnú imunitu nazývanú tiež „nestíhateľnosť“( ), ktorá je zabezpečená členom Parlamentu proti súdnym stíhaniam počas obdobia ich mandátu. Navyše protokol zabezpečuje poslancom slobodu zúčastniť sa a podieľať sa na činnostiach Parlamentu počas trvania jeho zasadnutí.( ) V tomto prípade je Súdny dvor vyzvaný, aby definoval pôsobnosť prvej formy imunity, teda hmotnoprávnej imunity.

II – Právny rámec

A – Právo Únie

1. Charta základných práv

4. Podľa článku 11 Charty základných práv Európskej únie( ) má každý právo na slobodu prejavu, ktoré zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice.

2. Protokol č. 7 o výsadách a imunitách Európskej únie

5. Článok 8 protokolu stanovuje, že „členovia Európskeho parlamentu nepodliehajú žiadnej forme vyšetrovania, zadržania alebo súdneho stíhania vo vzťahu k vyjadreným názorom alebo hlasovaniu pri výkone svojich úloh“.

6. Článok 9 (pôvodný článok 10) prvý odsek písm. a) a b) tohto protokolu stanovuje, že členovia Parlamentu požívajú v priebehu jeho zasadnutí na území ich vlastného štátu imunitu priznanú členom parlamentu ich krajiny a na území ktoréhokoľvek iného členského štátu imunitu proti zadržaniu a trestnému stíhaniu. Posledný odsek tohto článku tiež stanovuje, že Parlament môže zbaviť imunity hociktorého zo svojich členov.

3. Rokovací poriadok Európskeho parlamentu( )

7. Článok 6 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu (ďalej len „rokovací poriadok Parlamentu“) s názvom „Zbavenie imunity“ vo svojom odseku 1 stanovuje, že pri výkone svojich právomocí týkajúcich sa výsad a imunít sa Parlament predovšetkým usiluje o zachovanie svojej integrity ako demokratického zákonodarného zhromaždenia a o zabezpečenie nezávislosti poslancov pri výkone ich povinností. Odsek 3 tohto článku upresňuje, že každá žiadosť poslanca alebo bývalého poslanca o ochranu imunity predložená predsedovi sa oznámi v pléne a pridelí príslušnému výboru.

8. Článok 9 rokovacieho poriadku Parlamentu s názvom „Finančné záujmy poslancov, pravidlá správania a prístup do Parlamentu“ znie:

„…

2. Správanie poslancov je založené na vzájomnej úcte, hodnotách a princípoch ustanovených v základných zmluvách Európskej únie, rešpektuje dôstojnosť Parlamentu a nenarúša riadny priebeh parlamentnej činnosti ani pokojnú atmosféru vo všetkých priestoroch Parlamentu. …

3. Použitie tohto článku v žiadnom prípade nebráni živým parlamentným diskusiám ani slobode prejavu poslancov.

Je založené na plnom dodržiavaní výsadných práv poslancov, ktoré sú vymedzené v primárnom práve a štatúte poslancov.

Opiera sa o princíp transparentnosti a zaručuje, že s každým príslušným ustanovením v tejto veci budú poslanci, ktorí sú jednotlivo informovaní o svojich právach a povinnostiach, oboznámení.

…“

9. Kapitola 4 hlavy VI rokovacieho poriadku Parlamentu, ktorá obsahuje články 152 až 154, upravuje opatrenia v prípade nedodržiavania pravidiel správania poslancov.

10. Článok 152 tohto poriadku, ktorý sa týka okamžitých opatrení, upravuje právomoc predsedu, ktorá mu umožňuje napomenúť každého poslanca, ktorý narúša riadny priebeh rokovania, alebo ktorého správanie sa nezlučuje s príslušnými ustanoveniami uvedeného článku 9. Článok 153 rokovacieho poriadku Parlamentu upravuje sankcie, ktoré možno uložiť poslancom, pričom sa medzi nimi nachádza najmä pokarhanie a dočasné prerušenie účasti na činnostiach Parlamentu. Článok 154 tohto poriadku upravuje opravné prostriedky.

11. Príloha XVI rokovacieho poriadku Parlamentu s názvom „Usmernenia týkajúce sa výkladu pravidiel správania poslancov“ znie:

„1. Je potrebné odlišovať správanie vizuálnej povahy, ktoré možno tolerovať, ak nie je urážlivé a/ani hanlivé, ak neprekračuje rozumnú mieru a nevyvoláva konflikt, od správania, ktoré aktívnym spôsobom narúša akúkoľvek parlamentnú činnosť.

2. Poslanci nesú zodpovednosť v prípade, že [keď – neoficiálny preklad] osoby, ktoré zamestnávajú alebo ktorým umožňujú vstup do Parlamentu, nedodržia v priestoroch Parlamentu pravidlá správania vzťahujúce sa na poslancov.

Predseda alebo jeho zástupcovia uplatnia svoju disciplinárnu právomoc voči týmto osobám alebo ktorejkoľvek inej externej osobe, ktorá sa nachádza v priestoroch Parlamentu.“

B – Vnútroštátne právo

12. Článok 68 talianskej Ústavy vo svojom prvom odseku stanovuje, že členovia vnútroštátneho parlamentu nezodpovedajú za vyjadrené názory alebo hlasovanie pri výkone svojich úloh.

III – Skutkový stav a prejudiciálna otázka

13. A. Patriciello, taliansky člen Parlamentu, je stíhaný v trestnom konaní, ktoré sa proti nemu vedie na Tribunale di Isernia (Taliansko), za to, že nepravdivo obvinil z protiprávneho správania príslušníka mestskej polície v Pozzili (Taliansko) počas roztržky, ku ktorej došlo 1. augusta 2007 na verejnom parkovisku nachádzajúcom sa neďaleko neurologického ústavu.

14. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že A. Patriciello má v tomto ohľade zodpovedať za trestný čin krivého obvinenia upravený v článku 368 talianskeho trestného zákona kvôli tomu, že tvrdil, že príslušník polície falšoval časové údaje pri zaprotokolovaní niekoľkých motoristov, ktorých vozidlá boli zaparkované v rozpore s pravidlami cestnej premávky, čiže kvôli tomu, že uvedeného príslušníka obvinil z trestného činu falšovania listiny. A. Patriciello trval na svojom tvrdení v prítomnosti polície zasahujúcej na mieste s cieľom overiť existenciu vytýkaných porušení.

15. Rozhodnutím z 5. mája 2009 Parlament po žiadosti, ktorú podal A. Patriciello na základe článku 6 ods. 3 rokovacieho poriadku Parlamentu, rozhodol na základe správy výboru pre právne veci ochrániť jeho imunitu (ďalej len „rozhodnutie o ochrane imunity“). Toto rozhodnutie je odôvodnené takto:

„Vo svojich vyhláseniach sa A. Patriciello v skutočnosti obmedzil na komentovanie všeobecne známych skutočností, a to práva občanov na ľahký prístup do nemocnice a k zdravotnej starostlivosti, čo má významné dôsledky pre každodenný život občanov v jej obvode. Aldo Patriciello nekonal vo svojom vlastnom záujme, nemal v úmysle uraziť úradníka, ale zasiahol vo všeobecnom záujme svojich voličov v rámci svojej politickej činnosti. Týmto konaním plnil svoju úlohu ako poslanec Európskeho parlamentu, keď vyjadril svoj názor na otázku, ktorá je vo verejnom záujme jeho voličov[( )].“

16. V rozhodnutí, ktorým sa podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, Tribunale di Isernia konštatuje, že podľa článku 9 písm. a) protokolu požívajú európski poslanci v prípade skutkov spáchaných na vnútroštátnom území imunitu a výsady v rovnakých hmotnoprávnych a formálnych medziach, ako stanovuje vnútroštátne právo. Podľa článku 68 talianskej Ústavy sa však výsada beztrestnosti vzťahuje na mimoparlamentné činnosti iba vtedy, ak úzko súvisia s výkonom úloh a samotným účelom poslaneckého mandátu.

17. Za uvedených okolností tento vnútroštátny súd uvádza, že bez toho, aby bolo dotknuté posúdenie opodstatnenosti alebo neopodstatnenosti obvinenia, skutkový stav, ktorý je základom konania vo veci samej, nesúvisí s nijakou formou prejavu názoru pri výkone úloh európskeho poslanca. Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, podľa štátneho zastupiteľstva sa zdá tvrdenie, že A. Patriciello sa obmedzil na komentovanie všeobecne známych skutočností, a to práva občanov na ľahký prístup do nemocníc a k zdravotnej starostlivosti, bez úmyslu uraziť verejného činiteľa, neopodstatnené. Poslanec totiž, hoci to treba ešte overiť, výslovne obvinil príslušníka polície v prítomnosti poriadkových síl z falšovania verejnej listiny. Takéto správanie sa však na prvý pohľad odchyľuje od všeobecných záujmov jeho voličov a dokonca bez ohľadu na okolnosti sa nezdá, že by sa na neho mohol vzťahovať režim imunity priznaný Parlamentom v jeho rozhodnutí o ochrane imunity.

18. Tribunale di Isernia však poznamenáva, že rozhodnutie o ochrane imunity bolo prijaté po tom, čo bol pripomenutý nielen článok 9 písm. a) protokolu, ale aj jeho článok 8.

19. Tribunale di Isernia v tomto kontexte a vzhľadom na povinnosť lojálnej spolupráce, ktorú má podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

„Predstavuje údajný trestný čin, z ktorého je obvinený európsky poslanec Aldo Patriciello (opísaný v obžalobe štátneho zastupiteľstva, v súvislosti s ktorým už Európsky parlament vydal rozhodnutie o ochrane imunity z 5. mája 2009) a ktorý je kvalifikovaný ako krivé obvinenie podľa článku 368 trestného zákona, názor vyjadrený pri výkone poslaneckých úloh v zmysle článku [8][( )] protokolu?“

IV – Konanie na Súdnom dvore

20. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený Súdnemu dvoru 2. apríla 2010. Písomné pripomienky podal A. Patriciello, talianska a grécka vláda, ako aj Parlament a Európska komisia. Všetci, s výnimkou talianskej vlády, sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. februára 2011.

V – O procesných aspektoch prejudiciálnej otázky

A – O prípustnosti pripomienok Parlamentu

21. Na úvod poznamenávam, že prípustnosť písomných pripomienok Parlamentu môže vyvolávať určité pochybnosti vzhľadom na znenie článku 23 prvého a druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Podľa tohto ustanovenia Súdny dvor oznámi návrh na začatie prejudiciálneho konania účastníkom konania, členským štátom a Komisii, ako aj inštitúcii, orgánu, úradu alebo agentúre Únie, ktoré prijali akt, ktorého platnosť alebo výklad sú sporné.

22. V tomto prípade je zjavné, že Parlament nie je autorom protokolu, ktorý je ako jediný predmetom prejudiciálnej otázky.( ) Prejednávaná vec sa však nepochybne týka ústavných záujmov Parlamentu a jeho inštitucionálneho rozmeru.

23. Vzhľadom na vnútornú súvislosť medzi ustanoveniami rokovacieho poriadku Parlamentu a článkami 8 a 9 protokolu, ako aj ich spoločný cieľ, ktorým je zabezpečiť Parlamentu podmienky na to, aby bez prekážok plnil svoju ústavnú úlohu ako zástupca občanov na úrovni Únie( ), si teda myslím, že Súdny dvor by mal v tomto prípade zaujať skôr liberálny prístup. Dodávam, že z judikatúry Súdneho dvora sa podľa môjho názoru dá vyvodiť možnosť Parlamentu vyjadriť sa na Súdnom dvore.( ) V dôsledku toho navrhujem Súdnemu dvoru, aby považoval písomné pripomienky Parlamentu za prípustné.

B – O rozsahu prejudiciálnej otázky

24. Na úvod sa mi zdá dôležité jasne ukázať rozsah prejednávaného návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prostredníctvom ktorého je Súdnemu dvoru položená otázka, či také konanie, ako je to, o ktoré ide vo veci samej, predstavuje názor vyjadrený pri výkone poslaneckých úloh.

25. Zdá sa, že problém, s ktorým je konfrontovaný vnútroštátny súd v tomto prípade, spočíva v napätí medzi obsahom odôvodnenia rozhodnutia o ochrane imunity A. Patriciella na jednej strane a obsahom obvinení vzťahujúcich sa na sporné skutočnosti na druhej strane. V rozhodnutí o ochrane imunity sa Parlament odvolal tak na článok 9 písm. a) protokolu, ako aj na jeho článok 8.

26. Hoci v tomto ohľade rovnako ako generálny advokát Poiares Maduro pripúšťam, že články 8 a 9 protokolu sa niekedy môžu vzťahovať na rovnaké konania, keďže sa uplatňujú kumulatívne a musia sa vnímať spolu( ), napriek tomu sa mi však zdá zjavné, že článok 9 protokolu sa často týka konaní, ktoré sú trestnými činmi alebo deliktmi všeobecného práva nepatriacimi do pôsobnosti článku 8 protokolu, a najmä konaní, ktoré nemožno posúdiť ako názory alebo hlasovanie, ku ktorým došlo v Parlamente či mimo neho.

27. Súdny dvor už navyše rozhodol, že v prípade, ak je európsky poslanec súdne stíhaný kvôli vyjadreným názorom alebo hlasovaniu, patrí posúdenie podmienok uplatnenia absolútnej imunity upravenej v článku 8 protokolu do výlučnej právomoci vnútroštátneho súdu, ktorý môže v prípade pochybností podať na Súdny dvor návrh podľa článku 267 ZFEÚ, pričom súdy rozhodujúce v poslednom stupni sú v takomto prípade povinné podať takýto návrh.( ) Aj keď teda Parlament prijme po žiadosti dotknutého európskeho poslanca na základe rokovacieho poriadku Parlamentu rozhodnutie o ochrane imunity, toto rozhodnutie predstavuje len stanovisko, ktoré nie je pre vnútroštátne súdne orgány záväzné.( )

28. Vnútroštátny súd okrem toho výslovne vylúčil, že by sa v prospech A. Patriciella mohli uplatniť ustanovenia talianskej Ústavy v spojení so zásadou nachádzajúcou sa v článku 9 písm. a) protokolu, podľa ktorej poslanec požíva na vnútroštátnom území imunitu priznanú členom parlamentu svojej krajiny.

29. Vzhľadom na uvedené sa domnievam, že odpoveď, ktorú treba dať v prejednávanej veci, sa musí zakladať výhradne na článku 8 protokolu, ktorý sa týka rozsahu hmotnoprávnej imunity.

30. Napokon je samozrejmé, že zistenie vytýkaných skutkov, ako aj ich posúdenie podľa talianskej právnej úpravy prináleží iba vnútroštátnemu súdu. V dôsledku toho treba podľa môjho názoru prejudiciálnu otázku citeľne preformulovať v tom zmysle, že Súdny dvor má rozhodovať o výklade príslušných ustanovení protokolu a o rozsahu imunity, ktorú požívajú európski poslanci, aby tak poskytol vnútroštátnemu súdu čo najviac informácií užitočných pre rozhodnutie sporu, ktorý na ňom prebieha.

VI – O merite prejudiciálnej otázky

A – O slobode politického prejavu ako o základnom práve

31. Cieľom článku 8 protokolu je nepochybne chrániť slobodu prejavu členov Parlamentu, bez ktorej zastupiteľský orgán nemôže existovať. Členovia Parlamentu totiž nemôžu byť viazaní pokynmi ani prijímať imperatívny mandát. Ide teda o slobodný mandát, ktorý predstavuje zhmotnenie ich slobody politického prejavu.( )

32. Slobodu prejavu má však každý jednotlivec. Táto sloboda zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice.( )

33. Sloboda prejavu ako základné právo tak dáva každej osobe právo vyjadrovať názory, aj keď akokoľvek sporné alebo šokujúce, menšinové alebo extravagantné. Výkon tejto slobody však napriek tomu môže byť obmedzený právami a záujmami iných.

34. Legitimita týchto obmedzení slobody prejavu je rôzna v závislosti od povahy a kontextu, v ktorom sú názory vyjadrené, na jednej strane a od postavenia toho, kto ich vyjadruje, na druhej strane. Tak napríklad sloboda prejavu vo sfére politickej diskusie je širšia ako v rámci komerčnej komunikácie. Vzhľadom na špecifické poslanie novinárov alebo poslancov musia byť naliehavé dôvody odôvodňujúce obmedzenia ich slobody prejavu vážnejšie ako dôvody uplatňované vo všeobecnosti.

35. Sloboda prejavu má tú osobitosť, že je zároveň právom sama osebe, ale tiež základom nevyhnutným pre takmer všetky ostatné slobody.( ) V kontexte politickej diskusie predstavuje sloboda prejavu jeden z pilierov demokratickej spoločnosti, ktorej základnými prvkami sú podľa Európskeho súdu pre ľudské práva pluralizmus, tolerancia a otvorenosť.( ) Slobodu prejavu totiž nemožno oddeliť od demokratického úsilia.( )

36. Podľa vzoru členských štátov aj legitimita Únie spočíva na zásade demokratického zastúpenia.( ) Európskym poslancom je tak zverená osobitná úloha demokratického zastúpenia, ktorá sa realizuje najmä prostredníctvom slobodného politického prejavu.

37. V súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva sa sloboda politického prejavu ako privilegovaný prostriedok na dosiahnutie cieľov súvisiacich s rozvojom demokratickej spoločnosti vzťahuje na volebné a parlamentné vyhlásenia. Je nesporné, že hranice kritiky politika, ktorý je terčom kritiky práve v tomto postavení, ako aj vlády musia byť flexibilnejšie ako v prípade obyčajného jednotlivca.( ) Sloboda politickej diskusie samozrejme nie je podľa Európskeho súdu pre ľudské práva absolútna.( ) Urážlivý alebo hanlivý prejav sa naopak môže stať súčasťou politickej diskusie vtedy, keď existuje všeobecný záujem na tom, aby sa o ňom diskutovalo. Ide totiž o vytvorenie zabezpečeného priestoru, v ktorom môže prebiehať verejná diskusia.( ) Vo svojej nedávnej judikatúre však Európsky súd pre ľudské práva pripustil možnosť zásahu v kontexte volebnej diskusie.( )

38. V tomto prípade sa Parlament vo svojom rozhodnutí o ochrane imunity domnieval, že A. Patriciello konal vo všeobecnom záujme svojich voličov. V tomto ohľade treba podotknúť, že názory týkajúce sa otázok všeobecného záujmu sú v judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva postavené na roveň politickému prejavu.( ) Tento súd výslovne potvrdil, že všeobecný záujem sa vzťahuje najmä na problematiku použitia prostriedkov sociálneho zabezpečenia( ), verejné výdavky( ), spreneveru verejného majetku( ) a korupciu medzi politikmi( ). Vnútroštátne súdy musia mať vzhľadom na túto judikatúru právomoc určiť, či kritika týkajúca sa konkrétnej otázky tvorí súčasť všeobecnejšej diskusie. Ak je to tak, dotknutý názor má osobitné postavenie a vyžaduje väčšiu ochranu.( )

39. Keďže vec sa týka príslušníka mestskej polície, treba okrem toho pripomenúť, že podľa Európskeho súdu pre ľudské práva sa úradníci vo verejnej službe svojím postavením nachádzajú na polceste medzi jednotlivcom a politikom. Bez toho, aby tento súd prirovnával politika k úradníkovi, zdôrazňuje, že hranice prípustnej kritiky týkajúcej sa úradníka pri výkone jeho úradných funkcií môžu byť v niektorých prípadoch širšie ako v prípade obyčajného jednotlivca.( )

40. Európsky súd pre ľudské práva však pripomenul, že úradníci musia mať na to, aby plnili svoje úlohy, dôveru verejnosti, pričom nesmú byť nenáležite rušení, a že sa preto môže ukázať nevyhnutné chrániť ich v službe zvlášť proti urážlivým slovným útokom. To platí rovnako pre hanlivé obvinenia vzťahujúce sa na konania pri plnení ich úloh.( ) Požiadavky súvisiace s ochranou úradníkov musia byť v prípade potreby uvedené do rovnováhy so záujmami slobody tlače alebo slobodnej diskusie týkajúcej sa otázok všeobecného záujmu.( )

B – O zásadách, ktorými sa riadi parlamentná imunita Parlamentu a Parlamentného zhromaždenia Rady Európy

41. Na úvod poznamenávam, že medzi systémom výsad a imunít priznaným členom Parlamentného zhromaždenia Rady Európy a systémom priznaným poslancom Parlamentu existuje historická súvislosť založená na spoločnom princípe a rovnakých ustanoveniach.( ) Táto súvislosť podľa môjho názoru odôvodňuje porovnanie medzi oboma textami na účely výkladu rozsahu parlamentnej imunity v prejednávanej veci.

42. Podľa článku 343 ZFEÚ požíva Únia na území členských štátov za podmienok definovaných v protokole také výsady a imunity, aké sú potrebné na plnenie jej úloh. Kapitola III protokolu opakuje myšlienku právnych garancií vlastných členom Parlamentu.

43. Výsady a imunity členov Parlamentu sú tak výsadami a imunitami Únie, ktoré boli zavedené preto, aby Únia mohla plniť svoju úlohu.

44. Treba zdôrazniť, že veľmi nepresný rozsah imunít, ktorých sa môžu dovolávať európski poslanci, odráža ich pôvod, a síce to, že režim imunity bol koncipovaný iba ako doplnok vnútroštátnych pravidiel upravujúcich výsady poslancov.( ) Napriek rozličným iniciatívam Parlamentu k dnešnému dňu neuspel žiadny návrh na zmenu článkov 8 a 9 protokolu.( )

45. V tomto ohľade chcem uviesť, že hlavným dôvodom zavedenia európskej imunity nie je prospech jednotlivcov, ale aby účinne prispela k ochrane ich úloh. Parlamentná imunita teda nie je koncipovaná ako osobné privilégium poslancov, ale ako garancia pre inštitúciu. Keďže treba chrániť integritu Parlamentu, jeho členom sú priznané určité slobody a imunity, aby sa mohli voľne pohybovať v rámci Únie, slobodne konať pri výkone ich úloh ako poslanci a neboli vystavení nijakej hrozbe v súvislosti s týmito úlohami.( )

46. Ako vyplýva z rokovacieho poriadku Parlamentu, pri výkone svojich právomocí týkajúcich sa výsad a imunít sa Parlament usiluje predovšetkým o zachovanie svojej integrity ako demokratického zákonodarného zhromaždenia a o zabezpečenie nezávislosti poslancov pri plnení ich úloh.( )

47. Na porovnanie uvádzam, že podľa štatútu Rady Európy požívajú zástupcovia členských štátov Rady výsady a imunity nevyhnutné na výkon ich úloh.( ) Imunity sú priznané na zachovanie integrity Parlamentného zhromaždenia Rady Európy a na zabezpečenie nezávislosti jeho členov pri výkone ich európskeho mandátu.( ) Navyše podľa Dodatkového protokolu Všeobecnej dohody o výsadách a imunitách Rady Európy sa tieto výsady a imunity neposkytujú zástupcom členských štátov pre ich osobný prospech, ale na zabezpečenie nezávislého výkonu ich funkcií vo vzťahu k Rade Európy.( )

48. Predchádzajúce úvahy však nespochybňujú hypotézu o dvojakej povahe parlamentnej imunity, ktorej cieľom je chrániť Parlament a zároveň jeho členov ako jednotlivcov.( )

49. Pokiaľ teda ide v prvom rade o ochranu slobody prejavu a hlasovania pri výkone úloh poslanca, hmotnoprávna imunita, označovaná aj ako „parlamentná beztrestnosť“( ), ktorej výrazom je článok 8 protokolu, vedie k tomu, že poslanca nemožno vôbec stíhať za určité kategórie konaní, a to tie, ktoré súvisia s výkonom jeho mandátu.

50. Súdny dvor už rozhodol, že uvedená hmotnoprávna imunita má absolútnu povahu.( )

51. Túto úvahu treba chápať s prihliadnutím na princíp( ), ktorý stojí v pozadí hmotnoprávnej imunity a podľa ktorého, keďže beztrestnosť je časovo neobmedzená, táto imunita platí tak počas trvania mandátu, ako aj po jeho zániku. Táto beztrestnosť je absolútna aj v tom zmysle, že sa vzťahuje na všetky formy právnej zodpovednosti, a to najmä na trestnoprávnu a občianskoprávnu zodpovednosť. Navyše ide o bezpodmienečnú beztrestnosť, pretože Parlament nemôže poslanca tejto beztrestnosti zbaviť a poslanec sa jej nemôže vzdať. Absolútna povaha imunity sa však v súlade s článkom 8 protokolu vzťahuje výlučne na „názory alebo hlasovanie pri výkone poslaneckých úloh“.

52. V druhom rade procesná imunita alebo nestíhateľnosť, upravená v článku 9 protokolu, má za cieľ zabrániť tomu, aby bol výkon poslaneckého mandátu rušený trestnými stíhaniami vzťahujúcimi sa na konania, ktorých sa dopustili poslanci ako občania. Tento článok 9 tak garantuje členom Parlamentu ochranu proti súdnym stíhaniam počas trvania ich mandátu. Nestíhateľnosť upravená v článku 9 protokolu je obmedzená na trvanie zasadnutí a stráca svoj účinok v prípade, keď je poslanec pristihnutý pri páchaní trestného činu a zbavený imunity Parlamentom.( )

53. Historicky bolo cieľom procesnej imunity zabrániť tomu, aby mohla výkonná moc alebo jednotlivci brániť výkonu úloh poslancov alebo tento výkon narúšať tým, že proti poslancom povedú vyšetrovania alebo vznesú nedôvodné obvinenia. Táto imunita teda nemá absolútnu povahu, ale vyžaduje iba to, aby opatrenia prijaté proti poslancovi boli vykonané po zasadnutiach Parlamentu alebo medzi nimi.

54. Hmotnoprávna imunita odvodená z beztrestnosti pôsobí iba na základe jej formulácie v protokole a pod podmienkou, že konania poslanca patria do jej pôsobnosti. Naopak, na uplatnenie procesnej imunity je nevyhnutné rozhodnutie Parlamentu, ktorým sa povolí alebo zakáže väzba alebo stíhanie.

55. Po pripomenutí týchto zásad sa mi zdá, že sloboda prejavu vo všeobecnosti, sloboda politického prejavu a prejavu týkajúceho sa otázky všeobecného záujmu, ako aj rozsah hmotnoprávnej imunity člena Parlamentu sú právami, ktoré sa napriek ich odlišnosti prelínajú. Je potrebné zdôrazniť, že názor prejavený členom Parlamentu môže byť chránený buď na princípe širšej slobody prejavu, ktorá sa vzťahuje na politický prejav, alebo na princípe slobody prejavu uplatniteľnej vo všeobecnosti v tom zmysle, že takýto názor nemožno automaticky odsúdiť, hoci bol vyjadrený za okolností, ktoré nepatria do pôsobnosti hmotnoprávnej imunity spojenej s výkonom funkcií člena Parlamentu. Prejednávaná vec sa teda týka toho, ako v rámci slobody prejavu vymedziť hraničnú líniu medzi stupňom ochrany jednotlivca vo všeobecnosti, účastníka politickej diskusie a člena Parlamentu.

C – O pravidlách správania, ktoré sa uplatňujú na členov Parlamentu

56. Podľa článku 232 ZFEÚ Parlament prijme svoj rokovací poriadok. Bez toho, aby som chcel vytvoriť priamu paralelu medzi ustanoveniami protokolu a ustanoveniami rokovacieho poriadku Parlamentu, tento rokovací poriadok predstavuje podľa môjho názoru referenčný dokument, ktorý je užitočný na účely odpovede potrebnej pre prejednávanú vec. Treba dodať, že pokiaľ ide o uplatnenie článku 9 protokolu, inštitucionálna prax ustálená v Parlamente sa vyvíjala na základe žiadostí o zbavenie európskych poslancov imunity.( )

57. Podľa môjho názoru zahŕňa parlamentná imunita vzhľadom na jej cieľ nielen práva, ale aj povinnosti.( ) Význam tohto prístupu zdôraznilo aj Parlamentné zhromaždenie Rady Európy, podľa ktorého musia byť posilnené možnosti sankcií( ) v prípade, keď názory vyjadrené členmi tohto zhromaždenia obsahujú ohováranie, urážky alebo krivé obvinenia.( ) Zriedkavé prípady hanlivých názorov viedli k návrhu posilniť ochranu dobrého mena poškodených osôb.( )

58. Treba zdôrazniť, že hoci členovia Parlamentu majú pri výkone svojich úloh hmotnoprávnu imunitu, naďalej podliehajú pravidlám správania vydaným touto inštitúciou.

59. Tieto pravidlá, najmä článok 9 ods. 2 a články 152 a 153 rokovacieho poriadku Parlamentu majú upresniť hranice správania člena Parlamentu, ako aj sankcie v prípade ich porušenia. Z uvedeného rokovacieho poriadku vyplýva, že správanie poslancov musí spočívať na hodnotách a princípoch stanovených v základných textoch Únie, rešpektovať dôstojnosť Parlamentu a nenarúšať riadny priebeh parlamentnej činnosti.

60. Keďže z týchto pravidiel vyplýva samotná povaha správania, ktoré je charakteristické pre výkon poslaneckých úloh, myslím si, že tieto kritériá možno zohľadniť aj pri výklade článku 8 protokolu s cieľom definovať rozsah hmotnoprávnej imunity.

D – O rozsahu hmotnoprávnej imunity v zmysle článku 8 protokolu

61. Podľa názoru presadzovaného doktrínou sa hmotnoprávna imunita vzťahuje na všetky formy, ktoré môže mať parlamentná činnosť v parlamentných zhromaždeniach a výboroch, či už v písomnej forme v parlamentných dokumentoch alebo v prejavoch a hlasovaniach vo všetkých ich formách.( )

62. Medzi členskými štátmi Únie nepochybne existujú rôzne parlamentné modely a prístupy k hmotnoprávnej imunite. Tieto modely a prístupy však sledujú rovnaký cieľ, ktorým je garantovať plnenie úloh člena Parlamentu a v konečnom dôsledku fungovanie inštitúcie.( )

63. Klasický model hmotnoprávnej imunity, ktorý sa vzťahuje na názory alebo hlasovanie poslancov pri plnení ich úloh, sa uplatňuje aj na členov Parlamentného zhromaždenia Rady Európy.( ) V tomto rámci výraz „názory“ zahŕňa tak ústne, ako aj písomné príspevky členov pri plnení ich úloh v rámci tohto zhromaždenia. Urážky poslanca adresované osobe, ktorá sa nachádza za rečníckym pultom, nespadajú pod pojem názor.( ) Hmotnoprávna imunita zahŕňa aj názory vyjadrené počas oficiálnych úloh, ktoré poslanci plnia v členských štátoch.( ) Ide teda o ochranu poslancov, ktorí majú oficiálne poslanie v členských štátoch Rady Európy.

64. Okrem toho je zaujímavé spomenúť iniciatívu Parlamentu z roku 1987, ktorej cieľom bola zmena článku 8 protokolu tak, aby európski poslanci boli chránení v súvislosti s názormi a hlasovaním počas diskusií v Parlamente, v orgánoch vytvorených Parlamentom alebo fungujúcich spolu s ním, prípadne v ktorých poslanci zasadajú ako členovia Parlamentu.( )

65. Súčasná diskusia týkajúca sa kritéria, ktoré treba použiť na účely určenia parlamentných činností v zmysle článku 8 protokolu, sa teda sústreďuje na výber medzi tzv. „priestorovým“ kritériom a tzv. „funkčným kritériom“. S cieľom prispieť k tejto diskusii by som chcel vyzvať Súdny dvor, aby zmenil perspektívu, z ktorej preskúma sporné vyhlásenia.

66. Hmotnoprávna imunita má podľa môjho názoru tri aspekty. Prvý aspekt je objektívnej povahy a má zabezpečiť poslancom, aby mohli úplne slobodne začať a viesť parlamentnú politickú diskusiu a podporovať tak rôzne politické sily s cieľom ovplyvniť výkon normotvornej, rozpočtovej a kontrolnej právomoci Parlamentu. Druhý aspekt, ktorý má rovnako objektívnu povahu, má chrániť možnosť vyjadrovať kritické názory, najmä pokiaľ ide o výkonnú moc Únie a členských štátov, a prispieť tak k vertikálnej a horizontálnej deľbe právomoci v rámci Únie. Tretí aspekt, ktorý má subjektívnu povahu, treba chápať z pohľadu základného práva, ktoré obmedzuje základné práva ostatných občanov, ako je napríklad právo na prístup k spravodlivosti. Tieto tri aspekty hmotnoprávnej imunity tak smerujú k zavedeniu výnimky zo zásady rovnosti zaobchádzania medzi občanmi.( ) Z tohto dôvodu je prvoradé hľadať pri výklade jej pôsobnosti rovnováhu, ktorá je nevyhnutná v demokratickej spoločnosti.

67. V tomto ohľade súhlasím s názorom Komisie, ktorá tvrdí, že článok 8 protokolu musí mať pôsobnosť plne zlučiteľnú s článkom 6 EDĽP, ktorý zodpovedá článku 47 Charty základných práv. Obmedzenie práva na prístup k spravodlivosti z dôvodu parlamentnej imunity nesmie byť neprimerané legitímnemu cieľu chránenému touto imunitou.( )

68. Pokiaľ ide o tzv. „priestorové“ kritérium, rovnako ako generálnemu advokátovi Poiaresovi Madurovi sa mi nezdá sporné, že obmedzenie pôsobnosti beztrestnosti iba na miesto, kde Parlament zasadá, už nezodpovedá súčasnej realite politickej diskusie, a nemôže tak uspieť ako výlučné kritérium.( )

69. Zdôrazňujem, že podľa Parlamentného zhromaždenia Rady Európy je vzhľadom na medzinárodnú povahu tohto zhromaždenia dôležité, aby bola beztrestnosť definovaná vo vzťahu k typickým činnostiam jeho členov a nie vo vzťahu k pojmu priestor.( )

70. Podľa môjho názoru však netreba zanedbávať význam parlamentných priestorov ako privilegovaného miesta politickej diskusie, a to aj na úrovni Únie. Výklad pojmu parlamentnej imunity tak nesmie viesť k banalizovaniu Parlamentu ako politickej inštitúcie tým, že sa bude rovnako zaobchádzať s názormi, ktoré európsky poslanec vyjadrí za rečníckym pultom Parlamentu, a tými, ktoré môže vysloviť napríklad v „reality show“ v televízii.

71. Po tomto vysvetlení je dôležité pripomenúť, že hmotnoprávna imunita sa nevzťahuje na všetky činnosti člena Parlamentu, hoci sa odohrávajú v Parlamente alebo počas zasadnutí.( ) Aby sa uplatnilo priestorové kritérium, musí mať dotknutá činnosť nevyhnutne súvislosť s činnosťami vykonávanými v postavení člena Parlamentu. V členských štátoch existuje vo väčšine prípadov súvislosť medzi vecnou a časovou pôsobnosťou beztrestnosti na jednej strane a pojmom „názory spojené s vlastnými činnosťami Parlamentu“ na druhej strane.( ) Prejavy intra muros počas parlamentných prác v širokom zmysle( ) tak celkom zjavne patria do pôsobnosti článku 8 protokolu.

72. Pokiaľ ide o činnosti a vyhlásenia mimo priestorov Parlamentu, hlavný problém súvisí s uplatnením tzv. „funkčného“ kritéria, ktoré je potom jediným relevantným kritériom na účely výkladu pôsobnosti hmotnoprávnej imunity. Podľa môjho názoru cieľ článku 8 protokolu nemôže spočívať v rozšírení imunity na všetky vyhlásenia člena Parlamentu. Zdá sa, že takýto výklad je v rozpore so základnými právami, ktorými sú rovnosť pred zákonom( ) a prístup k spravodlivosti, hoci sa zdá, že Parlament zaujal práve tento postoj vo svojej praxi týkajúcej sa zbavenia imunity.( ) Hmotnoprávna imunita má však chrániť členov Parlamentu ako európskych poslancov a nie ako politikov vo všeobecnosti.

73. Vo svojich návrhoch vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Marra, generálny advokát Poiares Maduro s cieľom určiť, či vyhlásenia poslanca boli urobené pri plnení jeho úloh, navrhol zohľadniť ako kritérium povahu a obsah výrokov európskych poslancov. Kvalifikáciu názorov podriadil dvom podmienkam, a to na jednej strane, že názory musia byť vyjadrené v skutočnom všeobecnom záujme, a na druhej strane, že treba rozlišovať medzi skutkovými tvrdeniami a hodnotiacimi úsudkami.( )

74. Keďže tento aspekt si podľa môjho názoru zaslúži dôkladnejšiu analýzu, skôr než odpoviem na otázku týkajúcu sa výkladu pojmu „názor alebo hlasovanie pri výkone svojich úloh“, ktorý sa nachádza v článku 8 protokolu, chcem preskúmať pojem všeobecného záujmu a rozdiel medzi hodnotiacimi úsudkami a skutkovými vyhláseniami, aby som následne navrhol vymedziť pôsobnosť hmotnoprávnej imunity skôr prostredníctvom organickej, než funkčnej súvislosti.

1. O skutočnom všeobecnom záujme

75. Všeobecný záujem predstavuje jeden zo základných aspektov slobody prejavu, pretože prispieva k ochrane plurality hodnôt v spoločnosti, ktorú je táto sloboda spôsobilá zachovať. Pokiaľ však ide o pôsobnosť beztrestnosti vyplývajúcej z článku 8 protokolu, zdá sa mi problematické vyžadovať, aby každé vyhlásenie európskeho poslanca malo politický podtext, ktorý vždy odráža skutočný všeobecný záujem.

76. Cieľom širokej slobody prejavu tak, ako je priznaná členom Parlamentu, je ponúknuť im možnosť zúčastniť sa bez neopodstatnených prekážok na politických diskusiách súvisiacich s ich úlohami. Táto sloboda musí zahŕňať aj možnosť vyjadrovať subjektívne, egoistické, ba dokonca nevhodné názory, pretože poslaním poslanca je podporovať politické sily bez toho, aby mal akúkoľvek povinnosť objektívnosti.

77. Cieľom demokratických politických diskusií je v skutočnosti prispieť k vymedzeniu všeobecného záujmu tým, že ponúkajú jeho rôzne poňatia. Všeobecný záujem totiž nepredchádza demokratickým diskusiám, ale práve tieto diskusie prispievajú k jeho lepšiemu pochopeniu.

78. Pojem skutočného všeobecného záujmu nemôže preto podľa môjho názoru predstavovať relevantné kritérium na uplatnenie hmotnoprávnej imunity na stanoviská členov Parlamentu, na ktoré sa vzťahuje článok 8 protokolu. Obsah politických diskusií by inak podliehal následnej cenzúre zo strany súdnych orgánov, čo je samo osebe v jasnom rozpore s myšlienkou parlamentnej imunity.( )

2. O hodnotiacich úsudkoch a skutkových vyhláseniach

79. Rozdiel medzi skutkovým vyhlásením a hodnotiacim úsudkom( ), ktorý pripomenuli vo svojich pripomienkach najmä Parlament a Komisia, sa zdá byť v modernom myslení nesporný. Tento názor má svoj pôvod v tvrdení Davida Huma, podľa ktorého povinnosť nemožno vyvodzovať zo skutočností.( ) Vo filozofii 20. storočia si túto zásadu osvojili tzv. „nekognitívne“ teórie, podľa ktorých sa výroky týkajúce sa hodnôt alebo noriem nachádzajú mimo delenia medzi pravdou a lžou. Naopak, skutkové tvrdenia sú buď pravdivé, alebo nepravdivé. Objektivita je tak možná v rozsahu, v akom sa diskusia týka skutočností, ale hodnotiace úsudky sú viac alebo menej relatívne, ba dokonca subjektívne.( )

80. Vzhľadom na pojmové ťažkosti súvisiace s týmto rozdielom, ktoré patria do oblasti morálnej filozofie, sa mi zdá nebezpečné založiť právny výklad normy práva Únie na tomto rozdiele. Tak ako niektorým predstaviteľom teórie práva sa mi zdá vymedzenie jasného rozdielu medzi hodnotiacimi úsudkami a skutkovými vyhláseniami z pojmového hľadiska ťažké, ba dokonca nemožné. Okrem toho podotýkam, že možno úplne vyjadriť hodnotiace úsudky prostredníctvom frázy, ktorá na sémantickej úrovni vyzerá ako čisto skutkové tvrdenie.( )

81. Napriek tomu je užitočné pripomenúť, že rozdiel medzi hodnotiacimi úsudkami a skutkovými vyhláseniami je jedným z klasických kritérií v praxi Európskeho súdu pre ľudské práva. Stručne povedené, skutkové vyhlásenie pripúšťa možnosť preukázať pravdivosť skutočností (exceptio veritatis)( ), čo je vylúčené v prípade hodnotiacich úsudkov.

82. V doktríne bolo oprávnene zdôraznené, že Európsky súd pre ľudské práva neuplatňuje čisté delenie medzi týmito dvomi pojmami, a že teda rozlišuje nie medzi „čistým názorom“ a „skutkovým tvrdením“, ale medzi „čistými skutkovými tvrdeniami“ a zmiešanými prejavmi obsahujúcimi skutkové prvky a zároveň prvky názoru.( )

83. To podľa môjho názoru preukazuje, že kontrast medzi týmito dvomi pojmami nie je úplne bez pochybností, ako to uznal samotný Európsky súd pre ľudské práva.( ) Podľa judikatúry tohto súdu teda rozdiel medzi hodnotiacimi úsudkami a skutkovými vyhláseniami spočíva v stupni skutkového dôkazu, ktorý treba zabezpečiť.( ) Pochybujem však, že túto judikatúru možno jednoducho prebrať, pokiaľ ide o hranice hmotnoprávnej imunity člena Parlamentu.

84. Zdôrazňujem, že hmotnoprávna imunita chráni niektoré názory vyjadrené členmi Parlamentu pred prípadnou trestnoprávnou alebo občianskoprávnou zodpovednosťou. Z tohto pohľadu treba názory skúmať ako akty, konkrétnejšie ako rečové akty, ktoré môžu alebo nemusia predstavovať také trestné činy, ako je napríklad krivé obvinenie, ohováranie alebo urážka.( )

85. Pri posúdení názorov ako aktov sa mi otázka, či ide o skutkové tvrdenie, alebo hodnotiaci úsudok, zdá menej dôležitá ako cieľ sledovaný autorom názoru, ako aj reakcia, ktorú tento rečový akt vyvolal u partnerov v diskusii, hoci pravdivosť tvrdenia môže mať vplyv na právnu kvalifikáciu dotknutého aktu. Dodávam, že sa mi nezdá, že by prax Parlamentu pri zbavovaní imunity rozlišovala medzi skutkovými tvrdeniami a hodnotiacimi úsudkami.( )

86. Napokon sa mi zdá vhodné upriamiť pozornosť Súdneho dvora na skutočnosť, že zbližovanie medzi pojmom „výkon poslaneckých úloh“ a hodnotiacimi úsudkami vedie k obmedzeniu pôsobnosti slobody politického prejavu.

87. V rámci svojich úloh musí byť totiž člen Parlamentu schopný upozorniť na obavy a musí brániť záujmy voličov. Z tohto dôvodu musí mať slobodu vyjadriť skutkové zistenia, ktoré nie sú overené alebo ktoré sa môžu ukázať nesprávne, pričom musí byť chránený hmotnoprávnou imunitou. Najčastejšie pôjde o zmiešané prejavy v zmysle judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva. Členovi Parlamentu musí byť v dôsledku toho priznaná „výhoda pochybnosti“, teda možnosť kritizovať fungovanie iných inštitúcií bez toho, aby musel najprv urobiť prácny prieskum na to, aby preukázal svoje tvrdenia.

88. Preto si myslím, že hmotnoprávna imunita sa vzťahuje nielen na hodnotiace úsudky, ale aj na skutkové tvrdenia, pokiaľ spĺňajú organické kritérium, ktoré navrhnem.

E – O zavedení organického kritéria( )

89. Keďže som presvedčený, že kritérium tzv. „funkčnej“ súvislosti založené na pojme všeobecného záujmu a na rozlišovaní medzi hodnotiacimi úsudkami a skutkovými vyhláseniami neumožňuje dať užitočnú odpoveď na otázku týkajúcu sa hmotnoprávnych podmienok uplatňovania imunity priznanej právom Únie, navrhujem Súdnemu dvoru, aby vypracoval kritérium, ktoré bude špecifické pre povahu úloh európskeho poslanca, inšpirujúc sa pritom judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva. Toto kritérium nespája hmotnoprávnu imunitu s obsahom výrokov poslanca, ale skôr so vzťahom existujúcim medzi kontextom, v ktorom sú tieto výroky vyslovené, a parlamentnými prácami Parlamentu.

1. O kritériu proporcionality vyplývajúcom z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva

90. Pokiaľ ide o judikatúru týkajúcu sa hraníc imunity, podľa Európskeho súdu pre ľudské práva platí, že hoci je sloboda prejavu cenná pre každého, je zvlášť cenná pre zvoleného zástupcu, ktorý zastupuje svojich voličov, upozorňuje na ich obavy a bráni ich záujmy. V demokracii sú Parlament alebo porovnateľné orgány tribúnami nevyhnutnými na politickú diskusiu.( ) Tento súd zdôrazňuje aj význam, ktorý má posúdenie s prihliadnutím na konkrétne okolnosti, a nie preskúmanie in abstracto.( )

91. Vo všeobecnosti sa pri výklade rozsahu parlamentnej imunity zdá, že Európsky súd pre ľudské práva volí reštriktívny prístup. Tento súd tak považoval za zlučiteľnú s EDĽP takú imunitu, ktorá sa vzťahovala na skutkové vyhlásenia počas parlamentných diskusií v legislatívnych komorách a smerovala k ochrane záujmov Parlamentu ako celku na rozdiel od záujmov jeho členov zohľadňovaných individuálne.( )

92. Zásadným rozsudkom sa mi zdá byť už citovaný rozsudok A v. Spojené kráľovstvo. Európsky súd pre ľudské práva po tom, čo dospel k záveru, že parlamentná imunita, ktorú požíval poslanec House of Commons v tomto prípade, sledovala legitímne ciele, ako sú ochrana slobody prejavu v Parlamente a zachovanie oddelenia právomocí medzi zákonodarnou a súdnou mocou, preskúmal proporcionalitu imunity v konkrétnom prípade. Z pohľadu zlučiteľnosti s EDĽP teda platí, že čím širšia je imunita, tým naliehavejšie musia byť dôvody, ktoré ju ospravedlňujú.( )

93. Navyše rozsudok Cordova v. Taliansko( ) okrem iného viedol k reštriktívnemu výkladu imunity v tom zmysle, že jej cieľom nie je chrániť člena parlamentu, keď nekoná ako taký. V tomto rozsudku Európsky súd pre ľudské práva zdôraznil, že je možné nespájať správanie poslanca s výkonom jeho poslaneckých úloh stricto sensu a najmä že ho v dôsledku jeho povahy nemožno porovnávať s konaním, ktoré je súčasťou poslaneckých úloh. Súd sa domnieval, že sporné správanie( ) bolo skôr súčasťou hádky medzi jednotlivcami a že v takom prípade nemôže byť odmietnutie prístupu k spravodlivosti odôvodnené.( )

94. Vychádzajúc z tohto konštatovania súd vyslovil, že „neexistencia zjavnej súvislosti s poslaneckou činnosťou vyžaduje reštriktívny výklad pojmu proporcionality medzi sledovaným cieľom a použitými prostriedkami. Je tomu tak obzvlášť vtedy, keď obmedzenia práva na prístup vyplývajú z úvahy politického orgánu. Dospieť k inému záveru by znamenalo obmedziť v rozpore s článkom 6 ods. 1 EDĽP právo jednotlivca na prístup k súdu vždy vtedy, keď vyhlásenia napadnuté na súde urobil člen Parlamentu“( ).

95. Vzhľadom na tieto úvahy treba podľa môjho názoru proporcionalitu pôsobnosti imunity použiť ako kľúčové hľadisko na účely výkladu článku 8 protokolu, čo ma vedie k tomu, že navrhujem Súdnemu dvoru, aby zaviedol nové kritérium analýzy, tzv. „organické“ kritérium.

2. O kritériu organickej súvislosti

96. Na účely výkladu článku 8 protokolu navrhujem uplatniť kritérium organickej súvislosti medzi činnosťami európskeho poslanca a pôsobnosťou hmotnoprávnej imunity.( ) Podľa môjho názoru je v rámci toho istého pojmu hmotnoprávnej imunity namieste rozlišovať medzi tvrdým jadrom a oblasťou, ktorá ho obklopuje.

97. Navrhujem zaradiť do centra imunity činnosti, ktoré tvoria výkon funkcie člena Parlamentu par excellence. Tieto činnosti by zahŕňali najmä názory a hlasovanie v Parlamente, vo výboroch, v delegáciách a v politických orgánoch Parlamentu, ako aj v politických skupinách. Navrhujem, aby sa tu nachádzali činnosti, ako je napríklad účasť na konferenciách, misiách a politických stretnutiach mimo Parlamentu v postavení člena Parlamentu.( )

98. Hoci pripúšťam, že je pravdepodobne nemožné vymenovať všetky dotknuté činnosti, myslím si, že samotné uznanie pojmu „svojou podstatou parlamentné činnosti“ umožňuje uľahčiť preskúmanie vnútroštátnym súdom, ktorý by v prípade pochybností mohol alebo musel položiť v tomto ohľade Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.

99. V prípade konaní, ktoré nemožno kvalifikovať ako súčasť funkcie európskeho poslanca, treba podľa vzoru Európskeho súdu pre ľudské práva uplatniť zásadu proporcionality. Ako rozhodol tento súd, neexistencia zjavnej súvislosti s poslaneckou činnosťou vyžaduje reštriktívny výklad proporcionality medzi sledovaným cieľom a použitými prostriedkami.( )

100. V dôsledku toho čím viac sa konanie alebo konštatovanie člena Parlamentu vzďaľuje od tvrdého jadra jeho úloh, tým naliehavejšie musia byť dôvody odôvodňujúce beztrestnosť poslanca. To predpokladá rovnováhu medzi slobodou prejavu poslanca na jednej strane a prístupom k spravodlivosti a rovnosťou zaobchádzania medzi občanmi na druhej strane.

101. Naopak, čím väčší je vecný súvis s činnosťami člena Parlamentu, tým širšia musí byť pôsobnosť hmotnoprávnej imunity priznanej týmto činnostiam. Na základe týchto kritérií treba posúdiť najmä otázku, či do pôsobnosti hmotnoprávnej imunity patrí prejav európskeho poslanca v médiách. Myslím si, že hmotnoprávna imunita sa musí vzťahovať na vyhlásenia, ktoré priamo nasledujú po parlamentných diskusiách, ktoré reprodukujú alebo komentujú. Naopak, pokiaľ ide o účasť členov Parlamentu na predvolebných diskusiách alebo na iných politických diskusiách vo všeobecnosti, nesmú mať členovia Parlamentu právne lepšie postavenie ako ostatní účastníci týchto diskusií.

102. Otázka, ktorá vzniká v tejto súvislosti, sa však týka toho, či je európsky poslanec oprávnený odvolávať sa na ochranu, ktorú mu priznáva článok 8 protokolu, keď jasne koná ako vnútroštátny, ba dokonca regionálny alebo miestny politik.

103. Výzva, ktorej dnes musia parlamenty a poslanci čeliť, totiž spočíva v informovaní, čo robia v záujme obyvateľstva, v zlepšovaní kvality života občanov a v konaní takým spôsobom, aby ich posolstvo nestrácalo vierohodnosť.( )

104. Keďže hmotnoprávna imunita zavedená protokolom sa zakladá na Zmluve, ktorá vo svojom článku 343 ZFEÚ odkazuje na plnenie úloh Únie, myslím si, že táto imunita sa má vzťahovať na činnosti európskeho poslanca v prípade, ak vykonáva činnosti ako európsky poslanec, a nie keď sa zaoberá otázkami, ktoré zaujímajú výlučne vnútroštátneho politika.

105. Je jasné, že vzhľadom na rozsah súčasnej politickej diskusie má väčšina výrokov európskeho poslanca dvojakú povahu. Prejav na európskej úrovni môže mať zjavnú súvislosť s vnútroštátnou, regionálnou alebo lokálnou úrovňou. V opačnom prípade, teda keď sú vyhlásenia súčasťou čisto vnútroštátneho alebo lokálneho kontextu, sa môže preukázanie súvislosti s dimenziou Únie zdať zložitejšie.

106. V tomto ohľade podotýkam, že Rokovací poriadok Parlamentného zhromaždenia Rady Európy odkazuje na „európsky mandát“( ), čo môže potvrdzovať názor, že jeho pôsobnosť sa obmedzuje na túto oblasť.

107. Pre rekapituláciu uvádzam, že vzhľadom na povahu imunity členov Parlamentu, ktorá sa chápe ako imunita Únie nevyhnutná na plnenie jej úloh, nemožno konania, ktoré sú súčasťou politickej diskusie vo všeobecnosti, alebo keď sa poslanec vyjadruje ako garant záujmov voličov na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni, s ohľadom na organické kritérium považovať za konania, na ktoré sa vzťahuje hmotnoprávna imunita v zmysle článku 8 protokolu.

108. Navrhujem teda Súdnemu dvoru, aby uplatnil vyvážený výklad hmotnoprávnej imunity založený na kritériu organickej súvislosti, ktorý treba konfrontovať so zásadou rovnosti zaobchádzania s občanmi, ako aj s právom na prístup k súdu.

109. Nezdá sa mi, že odôvodnenie beztrestnosti A. Patriciella vo veci samej môže prevážiť nad týmito zásadami. Ako vyplýva zo všeobecnej správy Parlamentu, ohováranie, ktoré sa týkalo skôr jednotlivcov ako inštitúcií, sa zvyčajne považovalo za konanie nachádzajúce sa mimo politickej činnosti poslanca. To platí napríklad pre útoky proti individuálnym príslušníkom polície, a nie pre kritiku polície ako inštitúcie.( ) Zdá sa teda, že rozhodnutie o ochrane imunity A. Patriciella sa odchyľuje od tejto línie.

110. S prihliadnutím na všetko, čo bolo uvedené, sa domnievam, že konanie, ktorého sa dopustil A. Patriciello, sa nachádza mimo rámca činností člena Parlamentu v organickom zmysle, ktorý som práve navrhol. Ako totiž vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, A. Patriciello konal mimo priestorov Parlamentu. Vzhľadom na cieľ jeho konania sa zdá, že konal ako vnútroštátny politik, ba dokonca ako rozhorčený občan. Navyše, pokiaľ niečo iné nevyplynie z overenia skutkového stavu vnútroštátnym súdom, ako aj z jeho posúdenia s ohľadom na ustanovenia talianskeho trestného práva, nemožno sa domnievať, že správanie A. Patriciella má relevantnú súvislosť s výkonom jeho úloh ako člena Parlamentu.

VII – Návrh

111. Vzhľadom na uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázku Tribunale di Isernia odpovedal takto:

Keďže také správanie člena Európskeho parlamentu, akým je správanie, o ktoré ide vo veci samej, nemá súvislosť s činnosťami Európskeho parlamentu, nepredstavuje názor vyjadrený pri výkone poslaneckých úloh v zmysle článku 8 protokolu č. 7 o výsadách a imunitách Európskej únie.