13.

Nakoniec je potrebné zohľadniť novú situáciu, ktorú predstavuje smernica 2004/38. Aj za predpokladu, že riešenie podľa už citovaného rozsudku Akrich malo dosah, ktorý sa neobmedzoval na osobitné okolnosti prejednávanej veci (zneužitie práva), bolo prijaté za účinnosti a na účely uplatnenia nariadenia č. 1612/68. Ako sa však uvádza v odôvodnení č. 3 smernice 2004/38, jej cieľom je, aby sa nielen kodifikovali, ale aj preskúmali existujúce legislatívne nástroje, aby sa „posilnilo“ právo všetkých občanov Únie na voľný pohyb a pobyt. Okrem toho, zatiaľ čo nariadenie č. 1612/68 sa podľa svojho názvu týkalo iba „slobody pohybu“ pracovníkov v rámci Spoločenstva, smernica 2004/38 sa v súlade s právom stanoveným v článku 18 ES týka práva občanov Únie nielen voľne „sa pohybovať“, ale aj „zdržiavať sa“ v rámci územia členských štátov. Inak povedané, sloboda pohybu pracovníkov a právna úprava prijatá na jej uplatňovanie v podstate smerovali k odstráneniu prekážok mobility pracovníkov. Dôraz sa teda kládol na odstrašujúci účinok, ktorý mohli vyvolať opatrenia prijaté členskými štátmi pri opúšťaní členského štátu alebo pri vstupe do členského štátu. V konečnom dôsledku sa ratio decidendi citovaného rozsudku Akrich zakladalo na tomto hľadisku. Súdny dvor po pripomenutí, že štruktúra ustanovení práva Spoločenstva má za cieľ zabezpečiť slobodu pohybu pracovníkov v Spoločenstve, za ktorej vykonávanie nemožno penalizovať migrujúceho pracovníka a jeho rodinu, z toho totiž vyvodil, že pokiaľ sa občan Únie usadený v členskom štáte, ktorý uzatvoril manželstvo so štátnym príslušníkom tretieho štátu nepožívajúcim právo na pobyt v tomto členskom štáte, premiestni do iného členského štátu, aby tam pracoval ako zamestnanec, skutočnosť, že jeho manželský partner nemá právo podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 usadiť sa spolu s ním v tomto inom členskom štáte, nemôže predstavovať menej priaznivé zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré by im bolo priznané predtým, než uvedený občan Únie využil možnosti, ktoré ponúka Zmluva v oblasti pohybu osôb, a teda nemôže odradiť občana Únie od toho, aby vykonával práva na pohyb, ktoré sú priznané v článku 39 ES; naopak, pokiaľ sa občan Únie usadený v inom členskom štáte, ktorý uzavrel manželstvo so štátnym príslušníkom tretieho štátu požívajúcim právo na pobyt v tomto členskom štáte, premiestni do iného členského štátu, aby tam pracoval ako zamestnanec, toto premiestnenie sa nesmie prejaviť stratou možnosti legálne spolu žiť, čo predstavuje dôvod, pre ktorý článok 10 nariadenia č. 1612/68 priznáva uvedenému manželskému partnerovi právo usadiť sa v tomto inom členskom štáte. ( 22 ) V súčasnosti kladie smernica 2004/38 rovnaký dôraz na právo voľného pobytu na území členských štátov. Má sa teda zabezpečiť nielen mobilita, ale aj stabilita, trvalosť pobytu v inom členskom štáte. Z tohto nového hľadiska možno vyvodiť záver, že uplatňovanie podmienky predchádzajúceho legálneho pobytu, uloženej v prípade práva na pobyt, ktoré priznáva smernica 2004/38 štátnym príslušníkom tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, by mohlo ovplyvniť ďalší pobyt v členskom štáte, pre ktorý sa občan slobodne rozhodol. Ak sa jeho rodinný život zmení a jeho rodinný príslušník sa nemôže dovolávať práva Spoločenstva, aby sa k nemu pripojil, pretože predtým nemal legálny pobyt v inom členskom štáte, bude to občana Únie viesť k tomu, aby opustil územie členského štátu, v ktorom sa rozhodol usadiť, v prospech štátu, a to buď členského štátu, alebo tretieho štátu, v ktorom sa bude môcť jeho rodina spojiť. Zásah do práva viesť normálny rodinný život, ku ktorému by viedla požiadavka predchádzajúceho legálneho pobytu v inom členskom štáte, by teda zjavne ovplyvnil účinnosť práva na pobyt. Nie je však nijaký dôvod, aby sa rozdielne zaobchádzalo so zásahmi do rodinného života podľa toho, či bránia slobode občana Únie premiestniť sa do iného členského štátu, alebo zdržiavať sa v inom členskom štáte. Keďže smernica 2004/38, rovnako ako nariadenie č. 1612/68, ( 23 ) sa má vykladať s ohľadom na základné právo na rešpektovanie rodinného života, je potrebné dospieť k záveru, že právo na pobyt, ktoré štátnym príslušníkom tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, priznáva smernica 2004/38, nemožno podmieniť existenciou predchádzajúceho legálneho pobytu uvedených štátnych príslušníkov v inom členkom štáte.