Článok 21 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, v ktorej občan Únie rozvinul alebo začal rodinný život so štátnym príslušníkom tretieho štátu počas stáleho pobytu v inom členskom štáte ako členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 a 2 alebo článku 16 ods. 1 a 2 smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa analogicky uplatnia ustanovenia tejto smernice, keď sa uvedený občan Únie vráti so svojím rodinným príslušníkom do svojho členského štátu pôvodu. Podmienky priznania odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, v členskom štáte pôvodu tohto občana Únie, by totiž nemali byť v zásade prísnejšie ako podmienky stanovené uvedenou smernicou pre priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý vykonal svoje právo na voľný pohyb a usadil sa v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.

Na jednej strane pri návrate občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, má priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, s ktorým sa tento občan zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte iba na základe postavenia občana Únie, podľa práva Únie a v súlade s ním, za cieľ odstrániť prekážku pri odchode z členského štátu jeho pôvodu, so zárukou, že uvedený občan bude môcť pokračovať v tomto jeho členskom štáte pôvodu v rodinnom živote, ktorý rozvinul alebo začal v hostiteľskom členskom štáte.

Na druhej strane, pokiaľ ide o podmienky priznania odvodeného práva na pobyt pri návrate takého občana Únie, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom tohto občana Únie, hoci smernica 2004/38 neuvádza takýto prípad návratu, jej analogické uplatnenie je odôvodnené skutočnosťou, že tak v prípade občana Únie, ktorý sa vracia do svojho členského štátu pôvodu, po tom, čo vykonal svoje právo na voľný pohyb, ako aj v prípade keď sa takýto občan usadil v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, je to občan Únie, ktorý je referenčnou osobou, od ktorej sa odvíja priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu.

V tomto kontexte prekážka pri odchode z členského štátu, ktorého štátnym príslušníkom je občan Únie, vyplývajúca zo zamietnutia priznať odvodené právo na pobyt, pri návrate tohto občana do jeho členského štátu pôvodu, pre rodinných príslušníkov uvedeného občana, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu, vznikne, iba ak je pobyt občana v hostiteľskom členskom štáte dostatočne stály na to, aby mu umožnil rozvinúť alebo začať v tomto členskom štáte rodinný život. Teda iba skutočný pobyt v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice a v súlade s nimi totiž v podstate svedčí o usadení sa, a teda stálej povahe pobytu občana Únie v tomto hostiteľskom členskom štáte a ide ruka v ruke s rozvojom alebo začatím rodinného života v tomto členskom štáte, čím pri návrate tohto občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, zakladá odvodené právo na pobyt podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ pre štátnych príslušníkov tretích štátov, s ktorými uvedený občan viedol rodinný život v hostiteľskom členskom štáte.

(pozri body 49, 50 – 53, 56, 61 a výrok)