ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 107 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že na účely určenia, či sú záruky poskytnuté verejnoprávnym podnikom pripísateľné orgánu verejnej moci, ktorý ho ovláda, sú spolu so súborom indícií vyplývajúcich z okolností veci samej a kontextu, v ktorom nastali, relevantné okolnosti, podľa ktorých jednak jediný konateľ tohto podniku, ktorý poskytol tieto záruky, konal neoprávnene, prevzatie záruk vedome utajoval a porušil stanovy svojho podniku a jednak tento orgán verejnej moci by nesúhlasil s poskytnutím týchto záruk, ak by o nich bol informovaný. Tieto okolnosti však nie sú samy osebe spôsobilé vylúčiť v situácii, ako je situácia dotknutá vo veci samej, takúto pripísateľnosť.

(pozri bod 39 a výrok)
V súlade so zásadou obozretnosti ak pretrváva neistota týkajúca sa existencie alebo rozsahu rizík pre ľudské zdravie, možno prijať ochranné opatrenia bez nutnosti čakať na to, že sa existencia a závažnosť týchto rizík preukážu v plnom rozsahu. Ak sa najmä ukáže nemožné určiť s istotou existenciu alebo rozsah uvádzaného rizika z dôvodu nedostatočnej, nepresvedčivej alebo nepresnej povahy výsledkov vykonaných štúdií, ale pravdepodobnosť skutočnej škody pre verejné zdravie pretrváva za predpokladu, že riziko by sa zmenilo na skutočnosť, zásada obozretnosti odôvodňuje prijatie obmedzujúcich opatrení. Hoci je pravda, že cieľom všetkých dôvodov uvedených v článku 116 prvom odseku smernice 2001/83 o právnych predpisoch spoločenstva, týkajúcich sa liekov na humánne použitie, je predchádzať určitým rizikám pre zdravie, stále platí, že tieto riziká nemusia mať konkrétnu povahu a stačí ich potenciálna povaha.

(pozri body 57 – 59)
Článok 4 ods. 2 uvedenej smernice sa má totiž vykladať v tom zmysle, že požiadavka, podľa ktorej zmluvná podmienka musí byť formulovaná jasne a zrozumiteľne, sa má chápať tak, že stanovuje nielen to, aby dotknutá podmienka bola pre spotrebiteľa gramaticky jasná a zrozumiteľná, ale aj to, aby zmluva jasne vysvetľovala konkrétne fungovanie mechanizmu zmeny cudzej meny, na ktorý sa odvoláva dotknutá podmienka, ako aj vzťah medzi týmto mechanizmom a mechanizmom stanoveným ostatnými podmienkami týkajúcimi sa poskytnutia úveru, aby bol tento spotrebiteľ schopný na základe jasných a zrozumiteľných kritérií posúdiť hospodárske dôsledky, ktoré z toho pre neho vyplývajú.

Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, v ktorej zmluva uzavretá medzi podnikateľom a spotrebiteľom nemôže ďalej existovať po odstránení nekalej zmluvnej podmienky, toto ustanovenie nebráni vnútroštátnej právnej úprave umožňujúcej vnútroštátnemu súdu napraviť neplatnosť tejto podmienky jej nahradením ustanovením vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy.

Nahradenie nekalej podmienky vnútroštátnym ustanovením dispozitívnej povahy je totiž v súlade s cieľom článku 6 ods. 1 smernice 93/13, keďže toto ustanovenie smeruje k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť, a nie k vyhláseniu neplatnosti všetkých zmlúv obsahujúcich nekalé podmienky.

Naproti tomu, ak by nebolo možné nahradiť nekalú podmienku ustanovením dispozitívnej povahy, pričom súd by bol povinný vyhlásiť neplatnosť zmluvy ako celku, spotrebiteľ by mohol byť vystavený obzvlášť škodlivým dôsledkom, takže by mohol byť zmarený odstrašujúci účinok vyplývajúci z vyhlásenia neplatnosti zmluvy.

Dôsledkom takéhoto vyhlásenia neplatnosti je totiž v zásade okamžitá splatnosť nesplatenej časti úveru vo výške, ktorá by mohla prekročiť finančné možnosti spotrebiteľa, a z toho dôvodu by viedla k potrestaniu skôr spotrebiteľa než veriteľa, ktorý by v dôsledku tejto skutočnosti nebol odrádzaný od toho, aby do zmlúv, ktoré navrhuje, vkladal takéto podmienky.

(pozri body 82 – 85, bod 3 výroku)
Keywords

Summary



Keywords

1. Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 92/12 – Zabezpečenie rovnakej vymáhateľnosti spotrebnej dane vo všetkých členských štátoch – Predchádzanie dvojitému zdaneniu

(Smernica Rady 92/12)

2. Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Určenie relevantných prvkov práva Únie – Preformulovanie položených otázok

(Článok 267 ZFEÚ; smernica Rady 92/12)

3. Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 92/12 – Výrobky uvoľnené na spotrebu v jednom členskom štáte a skladované na komerčné účely v inom členskom štáte – Osoba, ktorá získala výrobky – Výrobky držané postupne viacerými držiteľmi – Vymáhateľnosť spotrebnej dane od každého držiteľa výrobkov

(Smernica Rady 2008/118, článok 33 ods. 3, a smernica Rady 92/12, článok 7 ods. 3 a článok 9 ods. 1)

Summary

1. Pozri text rozhodnutia.

(pozri bod 17)

2. Pozri text rozhodnutia.

(pozri bod 20)

3. Pokiaľ článok 7 ods. 3 smernice 92/12 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov výslovne stanovuje, že osoba, „ktorá získa [dotknuté] výrobky“, môže byť povinná platiť spotrebnú daň za výrobky, ktoré tejto dani podliehajú a ktoré sú uvoľnené na spotrebu v jednom členskom štáte a určené na komerčné účely v inom členskom štáte, treba toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že osoba povinná platiť spotrebnú daň je každý držiteľ dotknutých výrobkov.

Reštriktívnejší výklad, ktorý by obmedzil postavenie platiteľa spotrebnej dane na prvého držiteľa dotknutých výrobkov, by bol v rozpore s účelnosťou smernice 92/12. Podľa tejto smernice totiž pohyb výrobkov z územia jedného členského štátu na územie iného členského štátu nemá byť podnetom na vznik systematických kontrol vnútroštátnymi orgánmi, ktoré by prekážali voľnému pohybu tovaru v rámci vnútorného trhu Európskej únie. Takýto výklad by následne viedol k neistejšiemu výberu spotrebnej dane splatnej pri prechode cez hranice Únie.

Tento záver je tiež v súlade s článkom 33 ods. 3 smernice Rady 2008/118 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12, ktorá zjednodušila obsah článku 7 smernice 92/12 tým, že uvádza iba osobu, „ktorej sa tovar dodá v inom členskom štáte“.

Z toho vyplýva, že článok 9 ods. 1 smernice 92/12 v spojení s článkom 7 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie umožňuje, aby členský štát označil za platiteľa spotrebnej dane osobu, ktorá má v držbe na daňovom území tohto štátu na komerčné účely výrobky podliehajúce spotrebnej dani uvoľnené na spotrebu v inom členskom štáte, za okolností, akými sú okolnosti sporu vo veci samej, aj keď táto osoba nebola v členskom štáte určenia prvým držiteľom týchto výrobkov.

(pozri body 25 – 28 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Zjavne nerelevantná otázka

(Článok 267 ZFEÚ)

2. Harmonizácia daňových právnych predpisov – Nepriame dane z tvorby a zo zvyšovania základného imania – Transformácia kapitálovej spoločnosti na iný typ kapitálovej spoločnosti, ktorá nevedie k nijakému zvýšeniu základného imania – Poplatky za vyhotovenie notárskej zápisnice, ktorou sa osvedčuje táto transformácia – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca odvedenie časti poplatkov vyberaných štátnym notárom do štátnej pokladnice – Neprípustnosť

[Smernica Rady 69/335, článok 4 ods. 1 písm. c), článok 4 ods. 3 písm. a), článok 10 písm. c) a článok 12 ods. 1 písm. e)]

Summary

1. Pozri text rozhodnutia.

(pozri body 22 – 24)

2. Článok 10 písm. c) smernice Rady 69/335 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že do štátnej pokladnice sa odvádza podiel na poplatkoch vyberaných štátnym notárom za vyhotovenie notárskej zápisnice o právnom úkone, ktorého predmetom je transformácia kapitálovej spoločnosti na iný typ kapitálovej spoločnosti, ktorá nevedie k zvýšeniu základného imania ani nadobúdajúcej spoločnosti, ani spoločnosti, ktorej právna forma sa zmenila.

Naopak tento článok nezakazuje, aby štátny notár vyberal za také notárske zápisnice poplatky, ktoré predstavujú jeho konečný príjem, pokiaľ uvedené poplatky majú povahu poplatkov alebo príspevkov v zmysle článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 69/335.

Na jednej strane notárske poplatky vyberané štátnymi notármi za úkon patriaci do pôsobnosti smernice 69/335 predstavujú totiž daň podľa tejto smernice, keďže uvedené poplatky sú, aj keď len sčasti, odvádzané orgánu verejnej moci zamestnávajúcemu štátnych notárov a použité na financovanie jeho úloh.

Na druhej strane, keďže transformácia kapitálových spoločností na iný typ kapitálových spoločností musí byť podľa tejto právnej úpravy notársky osvedčená, treba túto povinnosť považovať za formalitu, ktorá podmieňuje výkon podnikateľskej činnosti takto transformovanou kapitálovou spoločnosťou a pokračovanie v jej výkone. Taká notárska zápisnica preto predstavuje predbežnú formalitu, ktorej kapitálová spoločnosť z dôvodu svojej právnej formy podlieha v zmysle článku 10 písm. c).

Z článku 4 ods. 3 písm. a) smernice 69/335 však jasne vyplýva, že členské štáty nemôžu vyberať kapitálové dane za „konverziu kapitálového podniku na rôzny typ kapitálového podniku [transformáciu kapitálovej spoločnosti na iný typ kapitálovej spoločnosti – neoficiálny preklad ]“. Toto ustanovenie sa nevyhnutne týka transformácií spoločností bez zvýšenia základného imania. Na transformáciu so zvýšením základného imania sa totiž uplatňuje článok 4 ods. 1 písm. c) uvedenej smernice. Cieľ sledovaný článkom 4 ods. 3 písm. a) smernice 69/335 by však bol narušený, ak by mohli byť v súvislosti s transformáciou kapitálovej spoločnosti na iný typ kapitálovej spoločnosti vyberané iné dane, ktoré majú rovnaký účinok ako kapitálová daň.

(pozri body 27, 30, 33, 35 – 37 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86 – Vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej musí manželský alebo registrovaný partner garanta dovŕšiť vek 21 rokov už v čase podania žiadosti o zlúčenie rodiny – Prípustnosť

(Smernica Rady 2003/86, článok 4 ods. 5)

Summary

Článok 4 ods. 5 smernice 2003/86 o práve na zlúčenie rodiny sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej musia manželskí a registrovaní partneri dovŕšiť vek 21 rokov už v čase podania žiadosti, aby sa mohli považovať za rodinných príslušníkov, ktorí sú oprávnení pripojiť sa ku garantovi.

Minimálny vek stanovený členskými štátmi podľa článku 4 ods. 5 smernice 2003/86 v konečnom dôsledku zodpovedá veku, v ktorom dotknutá osoba dosiahne podľa príslušného členského štátu potrebnú úroveň zrelosti na to, aby sa dokázala postaviť proti nútenému manželstvu a tiež aby sa dokázala rozhodnúť, že so svojím manželským partnerom sa usadí v inej krajine, aby s ním v tejto krajine viedla rodinný život a integrovala sa do spoločnosti tejto krajiny.

Opatrenie, ktoré vyžaduje, aby garant a jeho rodinný príslušník dosiahli minimálny požadovaný vek ku dňu podania žiadosti, nebráni výkonu práva na zlúčenie rodiny a ani nevedie k nadmernému sťaženiu výkonu tohto práva.

Zohľadnenie dátumu podania žiadosti o zlúčenie rodiny na účely určenia, či je splnená podmienka minimálneho veku, je okrem toho v súlade so zásadami rovnosti zaobchádzania a právnej istoty.

(pozri body 15 – 17, 19 a výrok)
Keywords

Summary



Keywords

Harmonizácia daňových právnych predpisov – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Tovary a služby používané tak pri plneniach oprávňujúcich na odpočítanie dane, ako aj pri plneniach, ktoré neoprávňujú na odpočítanie dane – Lízingové operácie – Pomerné odpočítanie dane – Výpočet – Kľúč rozdelenia, ktorý je odlišný od kľúča založeného na obrate – Prípustnosť – Podmienka

[Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 5 tretí pododsek písm. c)]

Summary

Článok 17 ods. 5 tretí pododsek písm. c) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát uložil banke, ktorá vykonáva najmä lízingové činnosti, povinnosť uviesť v čitateli a menovateli zlomku, ktorý slúži na stanovenie jednej a tej istej pomernej čiastky odpočtu pre všetky jej tovary a služby na účely zmiešaného používania, len časť splátok, ktoré splácajú zákazníci v rámci ich lízingových zmlúv, ktorá zodpovedá úrokom, ak sa používanie týchto tovarov a služieb uskutočňuje predovšetkým financovaním a správou týchto zmlúv.

Iste, pri výkone možnosti, ktorú dáva článok 17 ods. 5 tretí pododsek písm. c) šiestej smernice, spočívajúcej v uplatnení odchýlky od metódy výpočtu stanovenej touto smernicou, sú však členské štáty povinné rešpektovať účel a štruktúru uvedenej smernice, ako aj zásady, na ktorých spočíva spoločným systém dane z pridanej hodnoty.

Vzhľadom po prvé na článok 17 ods. 5 tretí pododsek písm. c) šiestej smernice, po druhé na kontext, do ktorého spadá toto ustanovenie, po tretie na zásady daňovej neutrality a proporcionality a po štvrté na účel článku 17 ods. 5 tretieho pododseku tejto smernice každý členský štát, ktorý uplatní možnosť danú článkom 17 ods. 5 tretím pododsekom písm. c) šiestej smernice, musí dbať o to, aby metódy výpočtu práva na odpočet umožňovali čo najpresnejšie stanoviť pomernú časť DPH, ktorá súvisí s plneniami, pri ktorých vzniká právo na odpočet.

Zásada neutrality charakterizujúca spoločný systém dane z pridanej hodnoty totiž vyžaduje, aby metódy výpočtu odpočtu objektívne odrážali skutočnú pomernú časť výdavkov vynaložených pri obstarávaní tovarov a služieb na účely zmiešaného požívania, ktorú možno uplatniť v prípade plnení, pri ktorých vzniká právo na odpočet.

Na tieto účely šiesta smernica nebráni tomu, aby členské štáty v prípade určitého plnenia uplatnili metódu alebo kľúč rozdelenia, ktorý je odlišný od metódy založenej na obrate, pod podmienkou, že táto metóda zaručí presnejšie stanovenie pomernej odpočítateľnej čiastky dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe, než to, ktoré vyplýva z použitia metódy založenej na obrate.

(pozri body 27, 30 – 32, 35 a výrok)
Článok 4 ods. 1 smernice 79/7 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takému vnútroštátnemu právnemu predpisu, podľa ktorého sa rozdielna očakávaná dĺžka života v prípade mužov a žien uplatňuje ako poistno‑matematické kritérium na účely výpočtu zákonných dávok sociálneho zabezpečenia vyplácaných v dôsledku pracovného úrazu, v prípade, že pri uplatnení tohto kritéria je jednorazová dávka odškodnenia, ktorá sa má vyplatiť mužovi, nižšia ako odškodnenie, ktoré by dostala žena v rovnakom veku nachádzajúca sa v porovnateľnej situácii.

Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby posúdil, či sú splnené podmienky na uplatnenie zodpovednosti členského štátu, ak vnútroštátna právna úprava, v zmysle ktorej sa rozdielna očakávaná dĺžka života v prípade mužov a žien uplatňuje ako poistno‑matematické kritérium na účely výpočtu zákonných dávok sociálneho zabezpečenia vyplácaných v dôsledku pracovného úrazu, porušuje článok 4 ods. 1 smernice 97/7 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením. Taktiež pokiaľ ide o otázku, či takáto vnútroštátna právna úprava predstavuje „dostatočne závažné“ porušenie práva Únie, je tento súd povinný vziať do úvahy predovšetkým skutočnosť, že Súdny dvor sa doposiaľ nevyjadril k zákonnosti zohľadnenia faktora založeného na priemernej očakávanej dĺžke života podľa pohlavia pri stanovení dávky vyplácanej na základe zákonného systému sociálneho zabezpečenia, ktorý patrí do pôsobnosti smernice 79/7. Vnútroštátny súd musí tiež prihliadať na možnosť poskytnutú členským štátom normotvorcom Únie, vyjadrenú v článku 5 ods. 2 smernice Rady 2004/113 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania medzi mužmi a ženami v prístupe k tovaru a službám a k ich poskytovaniu, ako aj v článku 9 ods. 1 písm. h) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania. Uvedený súd bude okrem toho musieť vziať do úvahy, že Súdny dvor 1. marca 2011 (C‑236/09, EU:C:2011:100) rozhodol, že prvé z uvedených ustanovení je neplatné, pretože porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami.

(pozri bod 51, bod 2 výroku)
Článok 1 ods. 1 nariadenia Rady č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že pod pojem „občianske a obchodné veci“ v zmysle tohto ustanovenia patrí žaloba o zaplatenie pohľadávky založenej na poskytnutí dopravných služieb, ktorú podal správca konkurznej podstaty podniku vymenovaný v rámci konkurzného konania začatého v členskom štáte a ktorá smeruje proti príjemcovi týchto služieb so sídlom v inom členskom štáte.

Rozhodujúcim kritériom, ktoré Súdny dvor použil na stanovenie oblasti, do ktorej patrí určitá žaloba, totiž nie je procesný kontext, do ktorého táto žaloba patrí, ale jej právny základ. Podľa tohto prístupu treba preskúmať, či právo alebo povinnosť, ktoré sú základom žaloby, majú svoj pôvod vo všeobecných pravidlách občianskeho alebo obchodného práva, alebo v odchylných pravidlách, ktoré sú osobitné pre konkurzné konania.

Žalobu o zaplatenie pohľadávky, ktorá vznikla pri poskytovaní služieb podľa prepravnej zmluvy, by mohol podať samotný veriteľ predtým, než ho začatie konkurzného konania tohto práva pozbavilo, a v takom prípade by sa spravovala pravidlami súdnej právomoci, ktoré sa uplatňujú v občianskych alebo obchodných veciach. Skutočnosť, že po začatí konkurzného konania voči poskytovateľovi služieb podal žalobu o zaplatenie správca konkurznej podstaty vymenovaný v rámci tohto konania a že tento správca koná v záujme veriteľov, nemení podstatne povahu uplatňovanej pohľadávky, ktorá meritórne naďalej podlieha tým istým právnym predpisom. Takáto žaloba teda priamo nesúvisí s konkurzným konaním začatým voči navrhovateľovi. Preto bez toho, aby bolo potrebné skúmať, či je uvedená žaloba úzko spätá s konkurzným konaním, treba konštatovať, že nepatrí do pôsobnosti článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 a symetricky sa na ňu nevzťahuje pojem konkurz v zmysle článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001.

(pozri body 27 – 32, bod 1 výroku)
V oblasti protisúťažných správaní patriacich do pôsobnosti článku 81 ES majú niektoré typy koordinácie medzi podnikmi vzhľadom na samotnú svoju povahu dostatočný stupeň škodlivosti pre riadne fungovanie normálnej hospodárskej súťaže na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že preskúmanie ich účinkov nie je nevyhnutné. Preto určité zosúladené správania, ako tie, ktoré vedú k horizontálnemu určeniu cien prostredníctvom kartelov, možno považovať za do tej miery schopné mať negatívne účinky predovšetkým na cenu, množstvo a kvalitu výrobkov a služieb, že sa môže považovať preukázanie ich konkrétnych účinkov na trhu za nepotrebné na účely uplatnenia článku 81 ods. 1 ES.

V prípade, že analýza určitého typu koordinácie medzi podnikmi neodhalí dostatočný stupeň škodlivosti vo vzťahu k hospodárskej súťaži, však bude potrebné skúmať jeho následky a aby bolo možné ho zakázať, požadovať zhromaždenie dôkazov preukazujúcich, že hospodárska súťaž bola skutočne citeľným spôsobom vylúčená, obmedzená alebo skreslená.

Na účely posúdenia, či určitá dohoda medzi podnikmi alebo rozhodnutie združenia podnikov má dostatočný stupeň škodlivosti na to, aby mohli byť považované za obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa, je potrebné sústrediť sa na obsah týchto ustanovení, na ciele, ktoré chcú dosiahnuť, ako aj na hospodársky a právny kontext, do ktorého patria. V rámci posúdenia uvedeného kontextu je potrebné takisto zohľadniť povahu dotknutých výrobkov alebo služieb, ako aj skutočné podmienky fungovania a štruktúry relevantného trhu alebo relevantných trhov. Navyše, hoci úmysel dotknutých osôb nie je prvkom nevyhnutným na určenie obmedzujúcej povahy dohody medzi podnikmi, orgánom pre hospodársku súťaž ani súdom členského štátu alebo Únie nič nebráni v tom, aby tento úmysel zohľadnili.

Pokiaľ ide o pojem hospodárska súťaž z hľadiska cieľa, nemožno pripustiť, aby sa vykladal reštriktívnym spôsobom. Pod hrozbou zbavenia Komisie povinnosti preukázať konkrétne účinky na trh v prípade dohôd, v súvislosti s ktorými nie je nijako dokázané, že už na základe samotnej svojej povahy škodia riadnemu fungovaniu hospodárskej súťaže, pojem obmedzenie hospodárskej súťaže z hľadiska cieľa možno uplatniť len na určité typy koordinácie medzi podnikmi, ktoré majú dostatočný stupeň škodlivosti na hospodársku súťaž, aby bolo možné sa domnievať, že preskúmanie ich účinkov nie je nevyhnutné. Okolnosť, že typy dohôd predpokladané v článku 81 ods. 1 ES nepredstavujú taxatívny zoznam zakázaných dohôd, je v tomto ohľade irelevantná.

(pozri body 49 – 54, 57, 58)
Keywords

Summary



Keywords

Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Návrh na výklad Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov – Ustanovenia dohovoru, ktoré nezaväzujú Úniu – Nedostatok zmienky o predpise práva Únie, ktorý by odkazoval na článok 31 dohovoru, v prejudiciálnej otázke – Nedostatok právomoci Súdneho dvora

(Článok 267 ZFEÚ; Ženevský dohovor o právnom postavení utečencov, článok 31; smernica Rady 2004/83)

Summary

Len v rozsahu, v akom Únia prebrala právomoci pôvodne vykonávané členskými štátmi v oblasti uplatňovania medzinárodného dohovoru, ktorý nebol uzatvorený Úniou, a v akom v dôsledku toho ustanovenia tohto dohovoru Úniu zaväzujú, má Súdny dvor právomoc taký dohovor vykladať.

Hoci boli v rámci vytvorenia spoločného európskeho azylového systému prijaté viaceré právne predpisy práva Únie v oblasti uplatnenia Ženevského dohovoru o právnom postavení utečencov, je nesporné, že členské štáty si zachovali určité právomoci súvisiace s touto oblasťou, predovšetkým pokiaľ ide o oblasť, na ktorú sa vzťahuje článok 31 tohto dohovoru. Súdny dvor teda nemá právomoc podávať výklad priamo článku 31 tohto dohovoru.

Skutočnosť, že článok 78 ZFEÚ spresňuje, že spoločná politika v oblasti azylu musí byť v súlade so Ženevským dohovorom a že článok 18 Charty základných práv Európskej únie zdôrazňuje, že právo na azyl sa zaručuje dodržiavaním tohto dohovoru a protokolu týkajúceho sa postavenia utečencov z 31. januára 1967, nemôže spochybniť zistenie, že Súdny dvor nemá právomoc.

Navyše, ak aj existuje nepochybný záujem Únie na tom, aby sa ustanovenia medzinárodných dohovorov prevzaté do vnútroštátneho práva a práva Únie vykladali jednotne bez ohľadu na okolnosti, za ktorých sa majú aplikovať, aby sa do budúcna predišlo výkladovým odchýlkam, treba konštatovať, že hoci článok 31 Ženevského dohovoru nebol prevzatý do právnych predpisov práva Únie, viaceré ustanovenia tohto práva na tento článok odkazujú.

Hoci sa uznalo, že Súdny dvor má právomoc vykladať ustanovenia Ženevského dohovoru, na ktoré odkazujú ustanovenia práva Únie, o taký prípad nejde, ak návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadnu zmienku predpisu práva Únie, ktorý by odkazoval na článok 31 Ženevského dohovoru.

(pozri body 23 – 26, 28)