NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 10. júna 2004 ( )

Vec C‑457/02

Antonio Niselli

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale penale di Terni)

„Smernica 75/442/EHS – Pojem odpad – Železný šrot – Vnútroštátna definícia, ktorá vylučuje z pojmu odpad zostatky po výrobe alebo spotrebe, ak sú určené do výrobného procesu – Priame uplatnenie smerníc v trestnom konaní – Zásada retroaktívneho uplatnenia priaznivejšieho trestného zákona“

I – Úvod

1. Pred Tribunale penale di Terni sa vedie trestné konanie, v ktorom je obžalovaný Antonio Niselli obvinený zo zodpovednosti za prepravu železného šrotu vozidlom neschváleným na prepravu odpadov. Týmto uznesením o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania Tribunale žiada Súdny dvor o výklad smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch( ) (ďalej len „smernica 75/442“), s cieľom posúdiť, či prebraté talianske právne predpisy, ktoré upresňujú pojem odpad, sú v súlade so smernicou.

2. Podľa vnútroštátneho súdu v zmysle vnútroštátnych ustanovení účinných v čase spáchania skutku by sa železné materiály považovali za odpad. Ustanovenia prijaté neskoršie však z pojmu odpad vylučujú materiály, ako je železný šrot opätovne použiteľný v tom istom výrobnom alebo spotrebnom procese. V prípade, že takéto vylúčenie je v rozpore so smernicou 75/442, je nevyhnutné objasniť, aké následky bude mať takýto výrok na trestné konanie.

II – Právny rámec

A – Právo Spoločenstva

3. Podľa článku 1 písm. a) prvého odseku smernice 75/442 „odpad“ znamená:

„akúkoľvek látku alebo predmet v kategórii ustanovenej v prílohe I, ktorej sa jej držiteľ zbavuje, chce sa jej zbaviť alebo je povinný sa jej zbaviť”.

4. V prílohe I smernice sa v bode Q 14 uvádzajú „výrobky, pre ktoré už držiteľ nemá využitie“. Príloha obsahuje okrem toho aj dve zostatkové kategórie, a to v bode Q 1 „odpad z výroby alebo spotreby, ktorý nie je ďalej bližšie špecifikovaný“ a v bode Q 16, „akékoľvek materiály, látky či výrobky, ktoré nie sú obsiahnuté v uvedených kategóriách“.

5. Podľa článkov 9 a 10 smernice 75/442 na účely vykonania opatrení na zneškodňovanie odpadov podľa prílohy II A smernice alebo zhodnocovanie podľa prílohy II B zariadenia alebo podniky musia získať povolenie. Zariadenia alebo podniky, ktoré vykonávajú zber alebo prepravu odpadu na obchodnom základe, alebo ktoré zariaďujú zneškodňovanie či zhodnocovanie odpadu v mene tretej osoby, musia byť príslušnými orgánmi registrované podľa článku 12 smernice.

B – Vnútroštátne právo

6. Článok 6 ods. 1 písm. a) legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997( ) (ďalej len „legislatívny dekrét č. 22/97“) preberá do talianskej právnej úpravy pojem odpad podľa smernice 75/442. Prílohy A, B a C legislatívneho dekrétu č. 22/97 zodpovedajú prílohám I, II A a II B smernice 75/442.

7. Článok 51 legislatívneho dekrétu č. 22/97 sankcionuje porušenie povinnosti mať povolenie, povinnosti registrácie alebo povinnosti informovať podľa článkov 27 až 33.

8. V článku 14 zákonný dekrét č. 138 z 8. júla 2002( ) (ďalej len „zákonný dekrét č. 138/02“), schváleného zákonom č. 178 z 8. augusta 2002( ), zaviedol taliansky zákonodarca „autentický výklad“ pojmu odpad. V ustanovení sa uvádza:

„1. Výrazy: ‚zbavuje sa‘, ‚má v úmysle‘ alebo ‚má povinnosť sa zbaviť‘ uvádzané v článku 6 ods. 1 písm. a) [legislatívneho dekrétu č. 22/97] a ich neskoršie zmeny… sa vykladajú takto:

a) ‚zbavuje sa‘: akékoľvek správanie, na základe ktorého priamo alebo nepriamo, určitá látka, predmet alebo hmota sú určené alebo podliehajú činnosti zneškodňovania alebo zhodnocovania podľa príloh B a C [legislatívneho dekrétu č. 22/97];

b) ‚má v úmysle‘: vôľa určiť látky, predmety alebo hmoty k výkonu činnosti zneškodňovania alebo zhodnocovania podľa príloh B a C [legislatívneho dekrétu č. 22/97];

c) ‚má povinnosť sa zbaviť‘: povinnosť postúpiť predmet, látku, alebo hmotu k výkonu činnosti zhodnocovania alebo zneškodňovania, uložená ustanovením zákona, aktom orgánov verejnej moci alebo samotnou povahou tohto predmetu, látky alebo hmoty či z dôvodu, že tieto sú uvedené v zozname nebezpečných odpadov uvedeného v prílohe D [legislatívneho dekrétu č. 22/97].

2. Písmená b) a c) odseku 1 sa nevzťahujú na hmoty, látky alebo predmety, ktoré sú zostatkom po výrobe alebo spotrebe, pokiaľ je splnená jedna z nasledujúcich podmienok:

a) tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, bez žiadneho predchádzajúceho spracovania a bez poškodzovania životného prostredia;

b) tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, po predchádzajúcom spracovaní bez potreby žiadnej z činností zhodnocovania, ktoré sú uvedené v prílohe C [legislatívneho dekrétu č. 22/97]“.

III – Skutkový stav a prejudiciálne otázky

9. Dňa 18. júla 2000 zadržala talianska polícia v Terni náves vo vlastníctve spoločnosti ILFER SpA, pretože neboli splnené určité predpísané formality podľa [legislatívneho dekrétu č. 22/97]. Právne zodpovednou osobou za prepravu bol Antonio Niselli.

10. Nákladné auto prepravovalo približne 10 m3 železného šrotu ako časti strojov, plechy, rúry a nosníky, čiastočne lakované drôtené pletivo, čiastočne lakované časti prevodov s olejom a mazivami, malé kovové časti, liatinové kanálové kryty, časti potrubí s ochranným krytom, prázdne tlakové fľaše, ráfy kolies motorových vozidiel, plechové mriežky a betonársku oceľ. Materiály pochádzali zo zošrotovania strojov a motorových vozidiel alebo zo zberu vyradených predmetov.

11. Pred Tribunale penale di Terni sa začalo trestné konanie, v ktorom bol pán Niselli obvinený z porušenia článku 51 ods. 4 a 1 písm. a) (v spojení s ustanovením článku 28) legislatívneho dekrétu č. 22/97. Uznesením z 18. decembra 2002 Tribunale položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Je možné, aby pojem odpad závisel taxatívne od nasledujúcej podmienky, a to že výrazy: ‚zbavuje sa‘, ‚má v úmysle‘ alebo ‚má povinnosť sa zbaviť‘ prebraté Talianskom článkom 6 ods. 1 písm. a) legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997, sa vykladajú:

a) ‚zbavuje sa‘: akékoľvek správanie, na základe ktorého priamo alebo nepriamo, určitá látka, materiál alebo hmota sú určené alebo podliehajú činnosti zneškodňovania alebo zhodnocovania podľa príloh B a C legislatívneho dekrétu č. 22;

b) ‚má v úmysle‘: vôľa určiť látky, materiály alebo hmoty k výkonu činnosti zneškodňovania alebo zhodnocovania podľa príloh B a C legislatívneho dekrétu č. 22;

c) ‚má povinnosť sa zbaviť‘: povinnosť postúpiť materiál, látku alebo hmotu k výkonu činnosti zhodnocovania alebo zneškodňovania, uložená ustanovením zákona alebo rozhodnutím orgánov verejnej moci alebo samotnou povahou tohto materiálu, látky alebo hmoty či z dôvodu, že tieto sú uvedené v zozname nebezpečných odpadov uvedeného v prílohe D legislatívneho dekrétu č. 22?

2. Je možné, aby sa pojem odpad taxatívne nevzťahoval na hmoty, látky alebo materiály, ktoré sú zostatkom po výrobe alebo spotrebe, pokiaľ je splnená jedna z týchto podmienok:

a) ak tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, bez žiadneho predchádzajúceho spracovania a bez poškodzovania životného prostredia;

b) ak tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, po predchádzajúcom spracovaní bez potreby žiadnej z činností zhodnocovania, ktoré sú uvedené v prílohe C legislatívneho dekrétu č. 22 platného v Taliansku (ktorý doslovne prebral prílohu II B smernice 91/156/EHS)?“

12. Vnútroštátny súd tvrdí, že prijatím sporného ustanovenia mal zákonodarca v úmysle vylúčiť železný šrot z definície odpadu. Podľa údajov uvedených v odôvodnení právneho predpisu, ustanovenie je reakciou na príliš zužujúci výklad pojmu zo strany niektorých prokurátorov, ktorých úkony ohrozili prevádzkyschopnosť oceliarskeho priemyslu a iných odvetví ekonomiky.

13. Keby sa výklad pojmu odpad upravený v zákonnom dekréte č. 138/02 skutočne vzťahoval na predmetný železný šrot, obvinený by musel byť bezodkladne oslobodený spod obžaloby. Tribunale však pochybuje, či definícia použitá talianskym zákonodarcom v článku 14 zákonného dekrétu č. 138/02 je v súlade so smernicou 75/442. Tieto pochybnosti sa zakladajú aj na skutočnosti, že Komisia začala konanie o nesplnení povinnosti proti Talianskej republike z dôvodu tohto ustanovenia.

14. V konaní pred Súdnym dvorom predložili pripomienky obvinený, talianska a rakúska vláda a Komisia. Tvrdenia strán budú predložené – v potrebnom rozsahu – v rámci právneho rozboru.

IV – Právne posúdenie

A – O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

15. Talianska vláda zastáva názor, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný, pretože položené otázky sú na účely konania vo veci samej irelevantné. Podľa názoru Komisie je návrh určite prípustný, vo svojich písomných pripomienkach však Komisia uvádza, že odpoveď na prejudiciálne otázky nemá žiadny význam pre rozhodnutie vnútroštátneho súdu.

16. V tejto súvislosti odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej „smernica nemôže mať účinok sama osebe a nezávisle na vnútroštátnom zákone členského štátu prijatom na účely jej zavedenia, nemôže určiť alebo sprísniť trestnú zodpovednosť tých, ktorí porušujú jej ustanovenia“( ).

17. Sporná právna úprava by vylúčila trestnú zodpovednosť obvineného. Aj keby Súdny dvor dospel k záveru, že príslušná právna úprava nie je v súlade so smernicou 75/442, vnútroštátny sudca by ju musel použiť. V opačnom prípade by sa trestná zodpovednosť zakladala na priamom použití smernice.

18. Na pojednávaní však Komisia zastávala opačné stanovisko, a to, že vnútroštátny súd je povinný neuplatniť vnútroštátny právny predpis, priaznivejší pre obvineného, pokiaľ by to bolo v rozpore so smernicou 75/442.

19. Podľa ustálenej judikatúry je výlučne vecou vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje vo veci, aby posúdil, s ohľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu, či je potrebné prejudiciálne rozhodnutie na účely výroku rozsudku, ako aj opodstatnenosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Ak sa preto položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť.( )

20. Súdny dvor sa tiež vyslovil aj o tom, že vo výnimočných prípadoch mu prislúcha preskúmať podmienky, za ktorých sa naň obrátil vnútroštátny sudca na účely zistenia vlastnej príslušnosti, avšak objasnil, že môže odmietnuť rozhodnutie o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny sudca, len ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťami alebo s predmetom sporu vo veci samej, alebo ak problém je hypotetickej povahy, alebo v prípade, keď Súdny dvor nemá poznatky o skutkovom alebo právnom stave, potrebných na riadne zodpovedanie otázok, ktoré boli položené.( )

21. V tomto prípade nejde o žiadnu z týchto okolností. Otázky sú spojené s predmetom sporu vo veci samej a netýkajú sa hypotetického problému. Nie je totiž vôbec jasné, aké dôsledky pre rozhodnutie sporu vo veci samej môžu vyplynúť z možného porušenia smernice 75/442 článkom 14 zákonného dekrétu č. 138/02.

22. V čase spáchania skutku sa uplatňovali ustanovenia legislatívneho dekrétu č. 22/97. V zmysle tohto predpisu, podľa údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom, železný šrot, ktorý je predmetom sporu, mal byť považovaný za odpad, a preto by sa Antonio Niselli mohol dopustiť porušenia zákona. Len s uplatnením zúženia pojmu odpad, ktoré bolo zavedené neskoršie, než bol spáchaný skutok, a to článkom 14 zákonného dekrétu č. 138/02, by bolo možné vylúčiť trestnú zodpovednosť.

23. Táto situácia nie je sama osebe nevyhnutne porovnateľná s – neprípustnou – priamou definíciou určitého porušenia zákona prostredníctvom smernice. V tomto prípade by odvolanie sa na smernicu viedlo len k neuplatneniu ustanovenia, ktoré vylučuje trestnú zodpovednosť, s následkom toho, že sa opätovne uplatní trestná zodpovednosť na základe vnútroštátneho všeobecného predpisu.

24. Okrem toho je potrebné odpovedať na predbežnú otázku, do akej miery sa na obvineného vzťahuje priaznivejší zákon prijatý neskoršie. V doposiaľ uplatňovanej judikatúre Súdny dvor vyššie uvedenú otázku posúdil tak, že je to vecou vnútroštátneho práva, ktoré musí posúdiť vnútroštátny súd.( ) Je však tiež možné považovať zásadu použitia neskoršieho trestného zákona, priaznivejšieho pre obvineného, ako zásadu práva Spoločenstva.( ) V každom prípade je nevyhnutné objasniť, či je možné sa dovolávať uplatnenia takej zásady, keď priaznivejší trestný zákon je v rozpore s právom Spoločenstva.( )

25. Nakoniec treba zdôrazniť, že doposiaľ Súdny dvor vždy považoval za prípustné prejudiciálne otázky týkajúce sa podobných situácií. Tak v uznesení Caterino( ), ktoré cituje Komisia, Súdny dvor odkazuje na judikatúru, podľa ktorej priame uplatnenie smernice nemôže odôvodniť trestnú zodpovednosť bez toho, aby sa zodpovedala prejudiciálna otázka na základe výkladu samotnej smernice o odpadoch. Súdny dvor rozhodol uznesením (na základe článku 104 ods. 3 rokovacieho poriadku), pretože odpoveď sa mohla získať jasne z judikatúry, a nie preto, že by prejudiciálna otázka bola hypotetickej povahy a ako taká neprípustná.( ) V rozsudku v spojených právnych veciach C‑74/95 a C‑129/95( ) sa Súdny dvor obmedzil na odkaz na citovanú judikatúru, odpovedajúc nakoniec na prejudiciálne otázky.

26. Veci Arcaro( ) a Kolpinghuis Nijmegen( ) boli úplne iné. V týchto konaniach sa nekládla otázka prípustnosti návrhu na prejudiciálne konanie, a to preto, že Súdnemu dvoru boli predložené výslovné otázky v oblasti účinnosti smernice v trestnom konaní.

27. Z týchto dôvodov je návrh na prejudiciálne konanie prípustný. Na účely toho, aby bola sudcovi poskytnutá riadna odpoveď, okrem výkladu smernice 75/442, je tiež potrebné preskúmať, či a v akom rozsahu sa smernica môže použiť priamo v trestnom konaní s ohľadom na okolnosti uvedené vo veci samej.

B – O prvej prejudiciálnej otázke

28. Svojou prvou otázkou by vnútroštátny súd chcel zistiť, či je smernica 75/442 v rozpore s vnútroštátnym ustanovením, ktoré upresňuje pojem odpad, podľa ktorého držiteľ látky alebo predmetu sa zbavuje alebo má v úmysle alebo má povinnosť sa zbaviť predmetného materiálu, iba ak látka alebo predmet podlieha činnosti zhodnocovania alebo zneškodňovania uvedenej v prílohách II A a II B smernice a vo vnútroštátnych ustanoveniach rovnakého obsahu, alebo keď existuje tomu zodpovedajúca vôľa alebo povinnosť.

29. Pred zodpovedaním tejto otázky treba mať predovšetkým na pamäti, že cieľom smernice 75/442 je, na základe jej tretieho odôvodnenia, ochrana ľudského zdravia a životného prostredia proti škodlivým účinkom spôsobovaným zberom, prepravou, úpravou, skladovaním a odstraňovaním odpadu. Podľa článku 174 ods. 2 ES politika Spoločenstva v oblasti životného prostredia sa zameriava na vysokú úroveň jeho ochrany a zvlášť vychádza zo zásad ochrany a prevencie. Z toho Súdny dvor vyvodzuje, že pojem odpad nemôže byť vykladaný zužujúcim spôsobom.( )

30. Článok 1 písm. a) prvý odsek smernice 75/442 definuje odpad ako akúkoľvek látku alebo predmet v kategórii ustanovenej v prílohe I, ktorej sa jej držiteľ zbavuje, chce sa jej zbaviť alebo je povinný sa jej zbaviť. Táto príloha rovnako ako európsky zoznam odpadov( ) vysvetľujú a objasňujú túto definíciu prostredníctvom zoznamu látok a predmetov, ktoré môžu byť považované za odpady. Súdny dvor však zastáva názor, že tieto zoznamy majú len indikatívnu povahu.( )

31. Rozhodujúcou otázkou je, či sa držiteľ zbavuje, má v úmysle alebo má povinnosť sa zbaviť nejakého predmetu. Podľa rozsudku ARCO Chemie Nederland a i. musí byť táto otázka posudzovaná na základe súhrnu okolností. V osobitnom prípade sa musí vziať do úvahy cieľ smernice a dbať o to, aby jej účinnosť nebola obmedzená.( )

32. Isteže, môže vzniknúť potreba viac upresniť tieto neprecizované pojmy tak, aby sa pojem odpad určil presnejšie. V tomto prípade však musíme mať na zreteli cieľ smernice 75/442, ktorým je zosúladiť ustanovenia vnútroštátnych ustanovení týkajúce sa nakladania s odpadmi( ) a položiť za základ právnej úpravy v oblasti odpadov jednotnú terminológiu platnú pre celé Spoločenstvo.( ) Vnútroštátne právne predpisy preto nemôžu v žiadnom prípade upresňovať základnú podstatu pojmu odpad, a to pojem zbaviť sa predmetu tak, že by to viedlo k rozdielom vo vnútroštátnom pojme odpad a pojme podľa práva Spoločenstva, čo by spôsobilo diskusie o účinku smernice a článku 175 ES.( )

33. Na základe spornej talianskej právnej úpravy treba sa dovolávať konceptu „zbavuje sa“, „má v úmysle“ alebo „má za povinnosť sa zbaviť“ vždy a len vtedy, keď sú priamo alebo nepriamo nejaká látka, materiál alebo hmotný statok zneškodňované alebo zhodnocované niektorou z činností uvedených v prílohách B a C legislatívneho dekrétu č. 22/97, zodpovedajúcich prílohám II A a II B smernice 75/442, alebo keď existuje tomu zodpovedajúca vôľa alebo povinnosť.

34. Súdny dvor naopak rozhodol, že výkon činnosti uvedenej v prílohe II A alebo II B smernice 75/442 nedovoľuje, sám osebe, posúdiť nejakú látku alebo predmet ako odpad.( ) Systém dohľadu a nakladania, ktorý bol zavedený smernicou 75/442, má totiž v úmysle postihnúť všetky predmety a látky, ktorých sa ich vlastník zbavuje, aj ak majú obchodnú hodnotu a sú predmetom zberu na obchodnom základe na účel recyklácie, zhodnotenia alebo opätovného použitia.( )

35. Keďže, opačne než ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, vnútroštátna definícia kvalifikuje látku ako odpad, len ak podlieha niektorej z vymenovaných činností zneškodňovania alebo zhodnocovania, predstavuje neprípustné zúženie pojmu odpad. Hoci je pravdou, že talianska vláda správne naznačuje, že činnosti zneškodňovania a zhodnocovania, uvedené v prílohách smernice obsahujú veľa možností spracovania odpadov, na jednej strane tieto zoznamy však nie sú taxatívne, na druhej strane, neobsahujú prípad opätovného použitia odpadov bez predchádzajúcej činnosti zhodnocovania.

36. Z ďalšieho hľadiska vnútroštátna definícia konceptu „zbavenia sa“ je príliš široká a odlišuje sa v tomto zmysle od zodpovedajúceho pojmu smernice 75/442. Určite skutočnosť, že nejaká látka podlieha niektorej z činností uvedených v prílohách II A a II B smernice 75/442, môže naznačovať, že ide o proces zneškodňovania, a teda že látka je odpadom. Skutočnosť, že tieto prílohy opisujú činnosti zneškodňovania alebo zhodnocovania odpadov, nevedie nevyhnutne k tomu, aby sa za odpad považovala akákoľvek látka, ktorá podlieha takýmto činnostiam.( ) Mnohé z procesov uvedených v prílohách totiž môžu mať za predmet aj látky, ktoré nie sú odpadmi. Takmer každý predmet alebo pevná látka môže byť uložená do zeme alebo na povrchu zeme (bod D 1 prílohy II A). Ako palivá (bod R 1 prílohy II B) sa používajú najmä uhlie, ropa a zemný plyn bez toho, aby sa tieto suroviny preto považovali za odpad.

37. Keď vychádzame zo zásady, že podľa článku 176 ES môžu členské štáty zaviesť alebo si zachovať vyššiu úroveň ochrany, ako je úroveň ochrany uvádzaná smernicou 75/442, širšia formulácia pojmu odpad vo vnútroštátnom práve by bola prípustná. No skutočnosť, že smernica musí vylúčiť aj vytváranie nerovných podmienok pre hospodársku súťaž vyplývajúcich z uplatňovania rôznych stupňov ochrany tomuto odporuje.( )

38. V rozsudku Fornasar a i.( ), na ktorý odkazuje talianska vláda, Súdny dvor s určitosťou vyslovil prípustnosť toho, že v istých prípadoch môžu členské štáty zaviesť vyššiu úroveň ochrany, než je úroveň ochrany podľa právnej úpravy Spoločenstva uvedená v smernici 91/689 o nebezpečných odpadoch.( ) Takým spôsobom môžu kvalifikovať ako nebezpečné odpady aj ďalšie látky, nezahrnuté do zodpovedajúceho zoznamu Spoločenstva. Táto judikatúra však nie je použiteľná v tomto prípade, pretože smernica 91/689 obsahuje výslovne doložku o výhrade v tomto ohľade a určuje konkrétne podmienky pre látky, ktoré môžu členské štáty zahrnúť do oblasti uplatňovania smernice nad rámec tých, ktoré sú uvedené v zozname Spoločenstva.

39. Vnútroštátny súd a účastníci konania pred Súdnym dvorom citujú okrem toho vyhlásenie Súdneho dvora v rozsudku ARCO Chemie Nederland a i., podľa ktorého „pri nedostatku ustanovení Spoločenstva, členské štáty môžu slobodne rozhodnúť o výbere foriem dokazovania rôznych prvkov, definovaných v smerniciach, ktoré preberajú, za predpokladu, že to neobmedzí účinok práva Spoločenstva… Použitie foriem dokazovania… ako sú právne domnienky, ktoré majú za účinok zúžiť oblasť uplatňovania smernice, vylučujúc látky alebo výrobky, ktoré zodpovedajú definícii pojmu ‚odpady‘ podľa smernice, by mohlo obmedziť účinok článku 130 R Zmluvy [zmenený, teraz článok 174 ES] a smernice [75/442]“( ).

40. Rakúska vláda zastáva názor, že definície obsiahnuté v článku 14 ods. 1 zákonného dekrétu č. 138/02 sú prípustnými dôkaznými predpismi v tomto zmysle.

41. S tým názorom nemožno súhlasiť. Ako správne zdôraznil vnútroštátny súd, citované ustanovenia neupravujú spôsob, akým má byť vykonaný dôkaz existencie prvkov „zbavuje“, „má v úmysle “ alebo „má povinnosť sa zbaviť“. Ide skôr o presnejšie definície každého z týchto právnych pojmov. Aj keby ustanovenia boli dôkaznými pravidlami, ako už bolo uvedené, obmedzili by neprípustným spôsobom dosah dotknutých pojmov práva Spoločenstva.

42. Je teda vhodné odpovedať na prvú otázku tak, že smernica 75/442 bráni právnemu ustanoveniu členského štátu, konkretizujúcemu pojem odpad, v zmysle ktorého sa držiteľ látky alebo predmetu zbavuje, chce sa alebo je povinný sa zbaviť tohto materiálu, (len) keď táto látka alebo predmet podlieha niektorej z činností zneškodňovania alebo zhodnocovania uvedených v prílohách II A a II B smernice a vo vnútroštátnych ustanoveniach rovnakého obsahu, alebo keď existuje tomu zodpovedajúca vôľa alebo povinnosť.

C – O druhej prejudiciálnej otázke

43. V druhej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či smernica 75/442 bráni takému právnemu ustanoveniu členského štátu, upresňujúcemu pojem odpad, v zmysle ktorého zostatky po výrobe alebo spotrebe, nie sú odpadom, ak

– tieto môžu byť efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, bez žiadneho predchádzajúceho spracovania a bez poškodzovania životného prostredia, alebo

– ak tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, po predchádzajúcom spracovaní, bez toho, aby bolo nevyhnutné spätné získavanie v zmysle prílohy II B smernice a vnútroštátnych ustanovení rovnakého obsahu.

44. Ako už bolo uvedené, pre to, aby sa nejaká látka kvalifikovala ako odpad, je rozhodujúce, či sa jej držiteľ zbavuje, chce sa, alebo je povinný sa jej zbaviť. To sa zisťuje s ohľadom na všetky okolnosti. V tomto osobitnom prípade treba vziať do úvahy cieľ smernice a dbať o to, aby nebol obmedzený jej účinok.( )

45. Metódy spracovania alebo spôsoby použitia predmetu alebo látky nie sú rozhodujúce.( ) Aj skutočnosť, že materiál môže podliehať opätovnému hospodárskemu použitiu, alebo že zhodnocovanie sa vykonáva bez toho, aby sa spôsobili škody na životnom prostredí, nemá žiadny vplyv na jeho povahu ako odpadu.( )

46. Napriek tomu Súdny dvor považuje za významný znak existencie odpadu skutočnosť, že ide o zostatok po výrobe, a teda o látku, ktorá nebola vyrobená úmyselne.( ) Látky pochádzajúce z výroby môžu byť považované za vedľajšie produkty a nie za odpady, len keď sú splnené veľmi prísne podmienky, a to keď ich opätovné použitie sa vykoná „bez predchádzajúceho spracovania a v priebehu výrobného procesu“( ). Skutočnosť, že následkom spotrebného procesu alebo procesu použitia už predmet alebo látka nie je určená na účel zhodný s pôvodným účelom, je znakom toho, že sa jej chce jej držiteľ zbaviť.

47. Sporná právna úprava je v úplnom rozpore s týmto tvrdením. Platí pre zostatky po výrobe alebo spotrebe, ktoré by sa už prima facie mali považovať za odpad. Nenecháva žiadny voľný priestor na uváženie všetkých okolností, avšak sústreďuje sa na použitie materiálu (s alebo bez predchádzajúceho spracovania) v obdobnom výrobnom alebo spotrebnom procese, aj keď podľa judikatúry to neposkytuje objasnenie vo veci povahy ako odpadu. Vylučuje z definície odpadu dokonca tie zostatky z výroby alebo spotreby, ktoré ešte musia byť predmetom „predchádzajúceho spracovania“ (čo však nemusí byť činnosťou zhodnocovania) pred ich opätovným použitím.

48. Ako jasne poukázala Komisia, podľa spornej právnej úpravy by boli vylúčené z definície mnohé látky, ktoré by jednoznačne bolo možné považovať za odpady na základe európskeho zoznamu odpadov.( ) Komisia cituje ako príklad kovové obaly (kód 15 01 04), kovy vyprodukované zo zneškodnenia starých vozidiel (16 01 17 a 16 01 18), kovové stavebné odpady a kovové odpady z demolácií (17 09), obaly z papiera a lepenky (15 01 01), vyprodukované z mechanického spracovania odpadov (19 12 01) a papier a lepenka ako predmet separovaného zberu komunálnych odpadov (20 01 01). Aj keď uvedenie v zozname odpadov nie je v konečnom dôsledku právne rozhodujúce na účely kvalifikácie, má určite hodnotu ako znak.

49. V tejto súvislosti sa uvádza aj rozsudok Súdneho dvora vo veci Mayer Parry Recycling( ). Predmetom tohto konania bola otázka, kedy kovové obalové odpady stratia svoju povahu odpadu. Súdny dvor dospel k záveru, že kovový šrot, ktorý podlieha spracovaniu zošrotovaním a triedením nestráca svoj charakter odpadu. Iba prostredníctvom tavenia vo vysokej peci na výrobu oceľových odliatkov, plechov alebo zvitkov sa odpad stane znovu výrobkom.

50. Podľa článku 14 zákonného dekrétu č. 138/02 by bol materiál, ktorý Súdny dvor kvalifikoval jednoznačne ako odpad v rozsudku Mayer Parry Recycling, vylúčený z pojmu odpad.( ) Použité kovové obaly sú totiž zostatkovým materiálom po spotrebe, ktorý po predchádzajúcom spracovaní (zošrotovanie a triedenie) ide do obdobného výrobného procesu (tavenie vo vysokej peci). Tento príklad ukazuje už sám osebe, že talianske ustanovenie vo veci vedie aj v praxi k výsledkom, ktoré nie sú v súlade s ustanoveniami právnej úpravy Spoločenstva v oblasti odpadov.

51. Na druhú otázku teda treba odpovedať tak, že smernica 75/442 bráni takému právnemu ustanoveniu členského štátu, ktoré upresňuje pojem odpad, v zmysle ktorého zostatky po výrobe alebo spotrebe, nie sú odpadom:

– ak tieto môžu byť efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, bez žiadneho predchádzajúceho spracovania a bez poškodzovania životného prostredia, alebo

– ak tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, po predchádzajúcom spracovaní bez toho, aby bolo nevyhnutné spätné získavanie v zmysle prílohy II B smernice a vnútroštátnych ustanovení rovnakého obsahu.

D – O účinkoch porušenia smernice 75/442 vnútroštátnymi ustanoveniami na prebiehajúce trestné konanie pred vnútroštátnym súdom

52. S cieľom poskytnúť odpoveď, významnú pre rozhodnutie vo veci samej, vnútroštátnemu súdu, je potrebné overiť, aký bude mať výklad smernice 75/442 navrhnutý vo veci účinok na trestné konanie.

53. V judikatúre už bolo ustálené, že smernica nemôže mať účinok sama osebe, nezávisle na vnútroštátnom zákone členského štátu, prijatom na jej vykonanie, nemôže určiť alebo sprísniť trestnú zodpovednosť tých, ktorí konajú v rozpore s jej ustanoveniami.( )

54. Na jednej strane takéto konštatovanie vychádza zo zásady legality trestu (nullum crimen, nulla poena sine lege)( ), ktorá patrí k všeobecným právnym zásadám, ktoré tvoria základ spoločných ústavných tradícií členských štátov a je tiež zakotvená( ) v článku 7 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a v článku 49 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie( ). Z dôvodu tejto zásady, ktorá zakazuje rozširujúci výklad trestných ustanovení v neprospech dotknutej osoby, výklad v súlade so smernicou v trestnom konaní sa musí podriadiť prísnym obmedzeniam.( )

55. Na druhej strane Súdny dvor založil pravidlo, podľa ktorého sa smernice nemôžu uplatňovať priamo na určenie alebo sprísnenie trestnej zodpovednosti, na skutočnosti, že zo smernice samej osebe nemôžu vyplývať záväzky pre jednotlivé subjekty.( )

56. V právnej veci Pfeiffer, týkajúcej sa prípadu priameho použitia smernice vo vzťahu medzi dvomi súkromnými osobami, generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer spochybnil zásadu, podľa ktorej zo smernice nemôžu vyplývať záväzky pre subjekt.( ) On sám však poukázal na skutočnosť, že v trestných konaniach, v ktorých sa jednotlivec obhajuje proti štátu, sa uplatňujú iné kritériá.( ) Na záver ostáva stále pravdou, že aj tak v trestnom konaní priamy účinok smernice nemôže viesť k ukladaniu záväzkov jednotlivým subjektom.

57. Na tento prípad sa však žiadny z dôvodov, prijatých Súdnym dvorom s odkazom na obmedzenie priameho účinku smerníc v trestnom konaní, nevzťahuje.

58. Po prvé zásada legality trestu nie je porušená, pretože priamy účinok smernice 75/442 nemá vo veci za následok uplatnenie trestnej zodpovednosti zo smernice samej osebe a nezávisle od vnútroštátneho zákona prijatého členským štátom na jej vykonanie.( ) Keby zákonný dekrét č. 138/02, prijatý iba následne po skutku, nebol uplatňovaný, trestná zodpovednosť by sa zakladala na vnútroštátnom práve uplatniteľnom v okamihu spáchania skutku, a to na znovuuplatniteľnom všeobecnom ustanovení, ktorým sa preberá smernica 75/442 (článok 6 legislatívneho dekrétu č. 22/97). Smernica by mala účinok len pri neuplatnení ustanovenia, prijatého následne po trestnom čine, ktoré vylučuje trestnú zodpovednosť.

59. V rozsudku Tombesi( ), založenom na veľmi podobnom vnútroštátnom právnom stave, Súdny dvor potvrdil:

„V konečnom dôsledku z uznesení o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v čase spáchania skutkov, ktoré tvoria predmet konaní vo veciach, mohli byť skutky potrestané na základe vnútroštátneho práva, a že zákonné dekréty, ktoré spôsobili neúčinnosť sankcií vyplývajúcich z prezidentského nariadenia č. 915/82 nadobudli účinnosť len následne. Nie je preto dôvod na preverovanie dôsledkov, ktoré by mohli vyplývať zo zásady legality trestu pre uplatňovanie nariadenia č. 259/93“.

60. Po druhé tiež nie je potrebný výklad podľa smerníc, ktorý by mohol porušiť zákaz rozširujúceho výkladu v neprospech obvineného. Na účely určenia trestnej zodpovednosti – v prípade neuplatňovania zákonného dekrétu č. 138/02 – by bol podstatný len legislatívny dekrét č. 22/97, ktorý obsahuje rovnakú definíciu odpadu ako smernica 75/442, a teda nepotrebuje rozširujúci výklad na to, aby bol v súlade s cieľmi smernice.

61. Nakoniec smernica 75/442 neurčuje v predmetnej veci žiadny záväzok pre jednotlivé subjekty. Otázka povinností zaväzujúcich subjekt musí byť rozhodnutá na základe právneho stavu, ktorý existoval v čase spáchania skutku, keďže záväzky môžu byť uložené len s odkazom na budúce správanie. Záväzky nemôžu byť uložené so spätnou účinnosťou. V okamihu vykonania prepravy šrotu, ktorá je predmetom konania, boli ustanovenia, ktoré bolo treba dodržiavať, a definície, ktoré bolo treba vziať do úvahy, predsa obsiahnuté v legislatívnom dekréte č. 22/97 bez toho, aby bolo potrebné priame odvolanie na smernicu.

62. Právna vec by sa mohla hodnotiť inak, keby sa skutok stal následne po prijatí zákonného dekrétu č. 138/02. Jeho ustanovenia priniesli, medzi iným, obmedzenie existujúcich záväzkov pre spracovanie zostatkov po výrobe alebo po spotrebe. Keby sa neuplatnil zákonný dekrét č. 138/02 v tom období, bolo by dôvodnejšie zastávať stanovisko, že priamy účinok smernice určuje niektoré záväzky.

63. V tomto prípade by však priamemu účinku smernice mohla brániť zásada, na základe ktorej sa musí uplatniť priaznivejší trestný zákon, ktorý nadobudol účinnosť po spáchaní trestného činu, namiesto trestného zákona platného v čase spáchania skutku.

64. Zásada retroaktívneho uplatňovania priaznivejšieho trestného zákona, ktorá je uznávaná vo väčšine právnych poriadkov členských štátoch Spoločenstva (avšak nie, napríklad, v Írsku a v Spojenom kráľovstve) bola prijatá článkom 49 ods. 1 treťou vetou Charty základných práv Európskej únie. Okrem toho vstúpila do sekundárneho práva Spoločenstva prostredníctvom správnych sankcií pri nezrovnalostiach na ujmu finančných záujmov Spoločenstva.( )

65. V rozsudku Allain( ) Súdny dvor mlčky uznal túto zásadu, keď vyslovil, že správanie, ktoré pôvodne porušovalo právo Spoločenstva, a preto mohlo byť potrestané na základe vnútroštátneho práva, môže byť znova prehodnotené pri uplatňovaní vnútroštátnych procesných zásad (najmä zásady retroaktívneho uplatnenia priaznivejšieho trestného zákona), ak sa skutkový a právny stav následne zmenil.

66. Z toho vyplýva, že táto zásada by nemala byť považovaná len za čisto vnútroštátnu zásadu, ale aj za všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorú by mal vnútroštátny súd brať do úvahy pri výklade vnútroštátneho zákona, ktorý členský štát prijal na prebratie smernice 75/442.( )

67. Aj keď zákonný dekrét č. 138/02 nie je sám osebe trestnoprávnym ustanovením, vedie k priaznivejšiemu výkladu pojmu odpad pre obvineného, a teda aj porušení právneho predpisu upravených v legislatívnom dekréte č. 22/97, ktoré predpokladajú existenciu odpadov.

68. Retroaktívne uplatnenie zákonného dekrétu č. 138/02 ako „priaznivejšieho trestného zákona“ na skutky spáchané pred jeho prijatím by malo byť vylúčené tam, kde to porušuje smernicu 75/442.

69. Dôvodom retroaktívneho uplatnenia priaznivejšieho trestného zákona je úvaha, že obvinený by nemal byť odsúdený za správanie, ktoré si už podľa (zmeneného) názoru zákonodarcu nezaslúži trest v okamihu hlavného pojednávania. Zmenené právne hodnotenia musia teda byť v jeho prospech. Tak sa zaručuje jednotnosť právneho poriadku. Pri uplatnení priaznivejšieho zákona so spätnou účinnosťou sa berie okrem toho do úvahy aj skutočnosť, že represívny účel všeobecnej a osobitnej prevencie odpadne, pokiaľ už predmetné správanie nie je trestné.

70. To preukazuje, že táto zásada je založená na úvahách o spravodlivosti, ktoré nie sú také významné oproti tým, ktoré majú za základ zásadu legality trestu (zásada právneho štátu a zásada právnej istoty). Z tohto dôvodu mnohé vnútroštátne právne poriadky pripúšťajú aj výnimky z tejto zásady, napríklad keď sa trestná zodpovednosť zakladá na zákone už od počiatku účinnom iba do istého dátumu.

71. V prípade spojenom s právnou úpravou Spoločenstva však treba zohľadniť možnosť, že názory vnútroštátneho zákonodarcu, ktoré sú základom priaznivejšieho trestného zákona prijatého neskoršie, sú v rozpore s hodnoteniami zákonodarcu Spoločenstva, ktoré upravujú predmetnú oblasť. V rámci zhrnutia je možné vysloviť, že zákon prijatý neskoršie nie je takým priaznivejším trestným zákonom, ktorý je možné uplatniť.

72. Nezdá sa, že by bol nejaký dôvod, aby musel mať subjekt prospech zo zmeneného hodnotenia vnútroštátneho zákonodarcu so spätnou účinnosťou, ak je také hodnotenie v rozpore s predpismi práva Spoločenstva, ktoré ostávajú nezmenené.( ) Skôr naopak, jednotnosť právneho poriadku ukladá, aby sa prednostne dodržiavala právna úprava Spoločenstva, ktorú je možné uplatniť. Okrem toho, ak nejaké správanie ostane trestné podľa práva Spoločenstva, neodpadne ani represívny účel všeobecnej a osobitnej prevencie.

73. Zistenia Súdneho dvora v rozsudku Allain( ) nie sú v rozpore s tu obhajovaným výkladom. Na rozdiel od tohto prípadu vo veci Allain bol právny stav Spoločenstva a skutkové okolnosti zmenené v prospech obvineného v neskoršom okamihu. Tento stav nie je porovnateľný so stavom, keď sa ustanovenie, priaznivejšie pre obvineného, ktoré ale nie je v súlade s právom Spoločenstva, zavedie následne na vnútroštátnej úrovni.

74. Rovnako ako zásada legality trestu aj zásada retroaktívneho uplatnenia priaznivejšieho trestného zákona nie je úplne v rozpore s priamym účinkom smernice 75/442 vo veci samej. To, že sa vezme do úvahy smernica, nevedie k ukladaniu záväzkov, ale má nepriaznivý vplyv na obvineného len nepriamo. To však vnútroštátneho sudcu nezbavuje záväzku vyplývajúceho z článku 249 ods. 3 ES a z článku 10 ES uplatňovať smernicu 75/442.( )

75. Na záver preto treba konštatovať, že vnútroštátny súd je povinný dbať o to, aby sa uplatňovala smernica 75/442 v tom zmysle, aby sa neuplatnil priaznivejší trestný zákon, ktorý bol prijatý následne po trestnom čine, ak taký zákon nie je v súlade so smernicou.

V – Návrh

76. S ohľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunale penale di Terni, takto:

1. Smernica Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch, bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu členského štátu, podľa ktorého v rámci definície odpadu existuje koncept „zbavuje sa“, „má v úmysle“ alebo „má povinnosť sa zbaviť“ len vtedy, keď látka, materiál alebo hmota podliehajú niektorej z činností zneškodňovania alebo zhodnocovania uvedených v prílohách II A a II B smernice a vo vnútroštátnych ustanoveniach rovnakého obsahu, alebo keď existuje tomu zodpovedajúca vôľa alebo povinnosť.

2. Smernica 75/442 bráni takému právnemu ustanoveniu členského štátu, upresňujúcemu pojem odpad, v zmysle ktorého zostatky po výrobe alebo spotrebe, nie sú odpadom:

– ak tieto môžu byť efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, bez žiadneho predchádzajúceho spracovania a bez poškodzovania životného prostredia, alebo

– ak tieto môžu byť alebo sú efektívne a reálne opätovne použité v rovnakom výrobnom alebo spotrebnom procese, alebo analogickom či odlišnom procese, po predchádzajúcom spracovaní bez toho, aby bolo nevyhnutné spätné získavanie v zmysle prílohy II B smernice a vnútroštátnych ustanovení rovnakého obsahu.

3. Súd členského štátu je povinný dbať o to, aby sa dodržiavala smernica 75/442 v tom zmysle, aby sa neuplatnil priaznivejší trestný zákon, ktorý bol prijatý následne po trestnom čine, ak taký zákon nie je v súlade so smernicou.