Cieľ stanovený v Únii vytvoriť priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, tak ako vyplýva z článku 67 ods. 3 ZFEÚ, vedie k tomu, že Únia musí zabezpečiť vysokú úroveň bezpečnosti prostredníctvom opatrení na predchádzanie trestnej činnosti a na boj proti nej prostredníctvom opatrení na koordináciu a spoluprácu medzi policajnými a justičnými orgánmi a inými príslušnými orgánmi, ako aj vzájomným uznávaním rozsudkov v trestných veciach a v prípade potreby tiež aproximáciou trestnoprávnych predpisov. Podmienka vykonania uvedená v článku 54 DVSD teda zapadá do tohto kontextu, keďže jej cieľom je v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti zabrániť beztrestnosti, z ktorej by mohli mať prospech osoby odsúdené v jednom členskom štáte Únie právoplatným trestným rozsudkom. Podmienka vykonania je schopná dosiahnuť sledovaný cieľ tým, že v prípade nevykonania uloženého trestu umožňuje orgánom zmluvného štátu stíhať pre rovnaký skutok osobu právoplatne odsúdenú iným zmluvným štátom, totiž vylučuje riziko, že tento odsúdený nebude potrestaný z dôvodu, že opustil územie štátu, v ktorom bol vynesený odsudzujúci rozsudok. Pokiaľ ide o nevyhnutnosť uvedenej podmienky, na úrovni Únie existuje samozrejme množstvo nástrojov sekundárneho práva, ktoré uľahčujú spoluprácu medzi členskými štátmi v trestnoprávnej oblasti, ale tieto nástroje pomoci neukladajú vykonávaciu podmienku analogickú podmienke uvedenej v článku 54 DVSD a preto nemôžu zabezpečiť úplnú realizáciu sledovaného cieľa. Pri konkrétnom uplatnení podmienky vykonania obsiahnutej v článku 54 DVSD v určitej veci však nemožno vylúčiť, že na základe článku 4 ods. 3 ZEÚ a právnych nástrojov sekundárneho práva Únie v trestnoprávnej oblasti uvedených Komisiou príslušné vnútroštátne súdy nadviažu kontakt a začnú konzultácie, aby overili, či má členský štát, v ktorom bol vynesený prvý odsudzujúci rozsudok, skutočne v úmysle pristúpiť k výkonu uložených trestov.

Článok 54 DVSD, treba považovať za ustanovenie, ktoré rešpektuje podstatu zásady ne bis in idem. Podmienka vykonania uvedená v tomto článku nespochybňuje samotnú zásadu ne bis in idem, pretože má totiž najmä zabrániť tomu, aby osoba, ktorá bola právoplatne odsúdená v prvom zmluvnom štáte, už nemohla byť stíhaná za rovnaký skutok v druhom zmluvnom štáte, a teda aby v konečnom dôsledku zostala nepotrestaná v prípade, keď prvý štát nezabezpečil výkon uloženého trestu.

Článok 54 DVSD sa má vykladať v tom zmysle, že samotné zaplatenie peňažného trestu uloženého osobe odsúdenej tým istým rozhodnutím súdu iného členského štátu aj na trest odňatia slobody, ktorý nebol vykonaný, neumožňuje domnievať sa, že trest bol už odpykaný alebo sa práve odpykáva v zmysle tohto ustanovenia.

Hoci článok 54 DVSD stanovuje, že je potrebné, aby bol trest „už odpykaný“, pričom používa jednotné číslo, táto podmienka sa zjavne vzťahuje aj na situáciu, keď boli uložené dva hlavné tresty. Iný výklad by mal totiž za následok, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 by nemala zmysel, a ohrozil by riadne uplatňovanie uvedeného článku. Na základe toho treba dospieť k záveru, že keďže jeden z dvoch uložených trestov nebol „odpykaný“ v zmysle článku 54 DVSD, túto podmienku nemožno považovať za splnenú.

Pokiaľ boli uložené dva hlavné tresty a odsúdený nezačal výkon trestu odňatia slobody, nemožno sa domnievať, že zaplatením peňažného trestu sa trest práve odpykáva v zmysle článku 54 DVSD.

(pozri body 80 – 85, bod 2 výroku)