Podľa definície neoprávneného premiestnenia alebo zadržania, uvedenej v článku 2 bode 11 nariadenia č. 2201/2003 v znení veľmi podobnom so znením článku 3 Haagskeho dohovoru z roku 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí, totiž na to, aby sa premiestnenie alebo zadržanie považovalo za neoprávnené v zmysle nariadenia, musí k nemu dôjsť v rozpore s opatrovníckym právom vyplývajúcim z rozsudku, zo zákona alebo dohody, ktorá má právne účinky, podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním. Z tejto definície vyplýva, že existencia neoprávneného premiestnenia alebo zadržania v zmysle článku 2 bodu 11 nariadenia predpokladá, že dieťa malo svoj obvyklý pobyt v členskom štáte pôvodu bezprostredne pred jeho premiestnením alebo zadržaním a vyplýva z porušenia opatrovníckeho práva prideleného podľa právnej úpravy tohto členského štátu.

Článok 2 bod 11 a článok 11 nariadenia č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností sa majú vykladať v tom zmysle, že v prípade, že k premiestneniu dieťaťa došlo v súlade s predbežne vykonateľným súdnym rozhodnutím, ktoré bolo následne zmenené súdnym rozhodnutím stanovujúcim pobyt dieťaťa v mieste bydliska rodiča bývajúceho v členskom štáte pôvodu, súd členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené, na ktorý bola podaná žiadosť o návrat dieťaťa, musí overiť, pričom vykoná posúdenie všetkých konkrétnych okolností predmetného prípadu, či dieťa malo ešte svoj obvyklý pobyt v členskom štáte pôvodu bezprostredne pred údajným neoprávneným zadržaním. V rámci tohto posúdenia treba zohľadniť skutočnosť, že súdne rozhodnutie povoľujúce premiestnenie mohlo byť predbežne vykonané a bolo proti nemu podané odvolanie.

Pojem „obvyklý pobyt“ dieťaťa nachádzajúci sa v článku 2 bode 11 a článku 11 nariadenia č. 2201/2003 nemôže mať iný obsah, ako je obsah pojmu „obvyklý pobyt“ v článkoch 8 a 10 nariadenia. Súdu členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené, na ktorý bola podaná žiadosť o návrat založená na Haagskom dohovore z roku 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí a článku 11 nariadenia č. 2201/2003, preto prináleží overiť, či dieťa malo svoj obvyklý pobyt v členskom štáte pôvodu bezprostredne pred údajným neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, zohľadniac pritom všetky osobitné skutkové okolnosti predmetného prípadu, podľa vyššie uvedených kritérií posúdenia.

Na tieto účely sa musia zohľadniť najmä trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území členského štátu a presťahovania rodiny do tohto štátu, štátna príslušnosť dieťaťa, miesto a podmienky školskej dochádzky, jazykové znalosti a rodinné a sociálne väzby dieťaťa v danom štáte. Zámer rodičov alebo jedného z rodičov usadiť sa s dieťaťom v inom členskom štáte, ktorý sa prejaví určitými hmatateľnými krokmi, ako sú kúpa alebo nájom bytu v tomto členskom štáte, môže byť ukazovateľom zmeny obvyklého pobytu dieťaťa.

Okrem toho je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt, a zohľadnil pritom všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu. V tejto súvislosti okrem fyzickej prítomnosti dieťaťa v členskom štáte musia byť zohľadnené ďalšie faktory, z ktorých možno vyvodiť, že táto prítomnosť vôbec nemá dočasný alebo príležitostný charakter a že pobyt dieťaťa zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia.

Nariadenie č. 2201/2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, že k premiestneniu dieťaťa došlo v súlade s predbežne vykonateľným súdnym rozhodnutím, ktoré bolo následne zmenené súdnym rozhodnutím stanovujúcim pobyt dieťaťa v mieste bydliska rodiča bývajúceho v členskom štáte pôvodu, zadržanie dieťaťa v tomto členskom štáte po vydaní tohto druhého rozhodnutia je neoprávnené a uplatní sa článok 11 tohto nariadenia, ak platí, že dieťa malo bezprostredne pred týmto zadržaním svoj obvyklý pobyt v uvedenom členskom štáte.

Ak naopak platí, že dieťa už nemalo v tomto okamihu obvyklý pobyt v členskom štáte pôvodu, rozhodnutie zamietajúce žiadosť o návrat založené na tomto ustanovení sa prijme bez toho, aby tým bolo dotknuté uplatnenie pravidiel týkajúcich sa uznávania a výkonu rozhodnutí vydaných v niektorom členskom štáte, stanovených v kapitole III nariadenia.

V tejto súvislosti okolnosť, že obvyklý pobyt dieťaťa sa mohol zmeniť po vydaní rozsudku na prvom stupni v priebehu odvolacieho konania a že túto zmenu prípadne konštatuje súd, na ktorý bola podaná žiadosť o návrat, založená na Haagskom dohovore z roku 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí a článku 11 citovaného nariadenia, nemôže predstavovať prvok, na ktorý by sa mohol odvolávať rodič, ktorý zadržal dieťa v rozpore s opatrovníckym právom, na účely predĺženia skutkovej situácie vzniknutej jeho neoprávneným správaním a bránenia výkonu rozhodnutia vydaného v členskom štáte pôvodu, týkajúceho sa výkonu rodičovských práv a povinností, ktorý tam je vykonateľný a bol doručený alebo oznámený.

Domnievať sa, že konštatovanie zmeny obvyklého pobytu dieťaťa zo strany súdu, na ktorý bola podaná takáto žiadosť, umožní predĺžiť túto skutkovú situáciu a brániť výkonu takéhoto rozhodnutia, by totiž predstavovalo obchádzanie mechanizmu stanoveného oddielom 2 kapitoly III nariadenia č. 2201/2003 a zbavilo by ho to zmyslu.

Takisto ani podanie žaloby proti takému rozhodnutiu vydanému členským štátom pôvodu, týkajúcemu sa výkonu rodičovských práv a povinností nemôže mať dosah na výkon tohto rozhodnutia.

(pozri body 67 – 69, bod 2 výroku)