NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NILS WAHL

prednesené 29. mája 2013 ( 1 )

Vec C‑95/12

Európska komisia

proti

Spolkovej republike Nemecko

„Žaloba podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ — Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti — Význam a dosah rozsudku — Peňažné sankcie — Penále — Paušálna pokuta — Údajná nejednoznačnosť rozsudku — Čas, ktorý uplynul od skončenia konania pred podaním žaloby do začatia konania na Súdnom dvore — Žiadosť o výklad“

1. V prejednávanej veci podala Európska komisia žalobu proti Spolkovej republike Nemecko podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ v nadväznosti na údajné nevykonanie rozsudku, ktorý Súdny dvor vyhlásil 23. októbra 2007 vo veci Komisia/Nemecko ( 2 ) (ďalej len „rozsudok z roku 2007“).

2. V tomto rozsudku Súdny dvor konštatoval, že Spolková republika Nemecko si tým, že zachovala účinnosť § 4 ods. 1 a § 2 ods. 1 v spojení s § 4 ods. 3 zákona z 21. júla 1960 o privatizácii obchodných podielov spoločnosti Volkswagenwerk GmbH ( 3 ) (ďalej len „zákon o VW“), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ods. 1 ES. Vzhľadom na to, že Spolková republika Nemecko v skutočnosti prijala novú právnu úpravu, ktorou bol zrušený § 2 ods. 1 a § 4 ods. 1 zákona o VW, prejednávaná vec sa týka nesplnenia si povinnosti, iba pokiaľ ide o § 4 ods. 3 tohto zákona.

3. Keďže účastníci konania zastávajú odlišné názory na rozsudok z roku 2007, v prejednávanej veci sa vynorila predbežná otázka týkajúca sa toho, či Súdny dvor rozhodol, že § 4 ods. 3 zákona o VW – ktorý zveruje každému akcionárovi, ktorého účasť na základnom imaní spoločnosti je 20 %, právo predstavovať blokujúcu menšinu – sám osebe predstavuje porušenie voľného pohybu kapitálu, alebo či namiesto toho Súdny dvor rozhodol, že toto ustanovenie predstavuje porušenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES len vtedy, ak sa vykladá v spojení s § 2 ods. 1 zákona o VW. § 2 ods. 1 zákona o VW stanovil strop hlasovacích práv každého akcionára na 20 % základného imania spoločnosti Volkswagenwerk GmbH (ďalej len „Volkswagen“).

4. V prípade, že Súdny dvor žalobe Komisie, ktorá bola podaná v nadväznosti na nevykonanie rozsudku z roku 2007, vyhovie, v prejednávanej veci sa tiež vynoria zložité otázky týkajúce sa správneho spôsobu výpočtu výšky peňažných sankcií. Podstatou správneho výpočtu je na jednej strane rozsah, v akom by sa mal pripisovať význam údajnej nejednoznačnosti rozsudku z roku 2007, pokiaľ ide o uloženie peňažných sankcií, a na druhej strane to, či – a ak áno, ako – sa má pri výpočte peňažných sankcií zohľadniť nezvyčajne dlhé obdobie, ktoré uplynulo od okamihu, kedy Spolková republika Nemecko odpovedala na odôvodnené stanovisko, do predloženia veci Súdnemu dvoru.

I – Konanie pred podaním žaloby

5. Listom z 24. decembra 2007 Komisia požiadala nemeckú vládu, aby jej oznámila opatrenia, ktoré prijala vzhľadom na rozsudok z roku 2007.

6. Nemecké orgány odpovedali listom zo 6. marca 2008, v ktorom uviedli, že na účely vykonania rozsudku z roku 2007 vypracovali novú právnu úpravu, ktorá existujúcu právnu úpravu nemí a dopĺňa.

7. Vzhľadom na to, že list neposkytoval žiadne informácie, čo sa týka harmonogramu prijatia právnej úpravy alebo obsahu návrhu právnej úpravy, ktorá sa v tomto liste spomínala, 5. júna 2008 Komisia zaslala Spolkovej republike Nemecko výzvu, v ktorej Spolkovú republiku Nemecko vyzvala, aby v lehote dvoch mesiacov predložila svoje pripomienky.

8. Nemecká vláda odpovedala v ten istý deň a informovala Komisiu o vývoji navrhovanej právnej úpravy. Spolková republika Nemecko uviedla, že návrh znenia právnej úpravy, ktorou sa mení a dopĺňa zákon o VW, nemecká vláda schválila a že čoskoro sa začne legislatívny postup.

9. Dňa 1. augusta 2008 nemecká vláda spresnila harmonogram prijatia právnej úpravy a informovala Komisiu o obsahu návrhu právnej úpravy.

10. Komisia, ktorá stále nebola spokojná s odpoveďou, ktorú jej poskytla nemecká vláda, 1. decembra 2008 zaslala Spolkovej republike Nemecko odôvodnené stanovisko, v ktorom žiadala Spolkovú republiku Nemecko, aby v lehote dvoch mesiacov prijala opatrenia potrebné na splnenie si povinností stanovených v rozsudku z roku 2007. Pokiaľ ide o návrh znenia právnej úpravy, uviedla, že predmetné znenie ponechalo právo akcionárov podľa § 4 ods. 3 zákona o VW predstavovať blokujúcu menšinu bez zmeny. Komisia tiež uviedla, že jej neboli poskytnuté informácie o zámeroch nemeckej vlády, pokiaľ ide o zmenu stanov spoločnosti Volkswagen, ktoré predstavovali vykonanie protiprávnych ustanovení zákona o VW, a napokon uviedla, že doposiaľ nebola informovaná o novele samotného zákona o VW.

11. Dňa 10. decembra 2008 bol schválený zákon z 8. decembra 2008, ktorý menil a dopĺňal zákon o VW ( 4 ) (ďalej len „zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o VW“), ktorého znenie sa v podstate zhodovalo so znením návrhu zákona. Tento zákon, ktorý nadobudol platnosť 11. decembra 2008, zrušil § 4 ods. 1 a § 2 ods. 1 zákona o VW, ako aj § 101 ods. 5 zákona o akciových spoločnostiach ( 5 ). Tento zákon však ponechal § 4 ods. 3 zákona o VW bez zmeny.

12. Vzhľadom na to, že účastníci konania aj naďalej zastávajú odlišné názory na rozsudok z roku 2007, nemecká vláda v liste zo 17. decembra 2008 navrhla, aby účastníci konania spoločne predložili Súdnemu dvoru žiadosť o výklad predmetného rozsudku podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 102 jeho rokovacieho poriadku ( 6 ). Komisia odpovedala listom z 15. januára 2009, v ktorom uviedla, že vzhľadom na to, že nemá žiadne pochybnosti o význame a rozsahu rozsudku z roku 2007, nemá v úmysle predložiť Súdnemu dvoru žiadosť o výklad.

13. Nemecká vláda odpovedala na odôvodnené stanovisko listom z 29. januára 2009, v ktorom konštatovala, že prijatím zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o VW, dôkladne vykonala rozsudok z roku 2007.

14. Dňa 21. februára 2012 Komisia vychádzajúca z toho, že Spolková republika Nemecko vykonala rozsudok z roku 2007 iba čiastočne, podala prejednávanú žalobu.

II – Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania

15. Svojou žalobou Komisia navrhuje, aby Súdny dvor: — určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že neprijala všetky opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku z roku 2007 týkajúceho sa rozporu ustanovení zákona o VW s právom Únie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 260 ods. 2 ZFEÚ, — zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na zaplatenie penále vo výške 282725,10 eura denne, ako aj paušálnej pokuty vo výške 31114,72 eura denne na účet vlastných zdrojov Európskej únie, — zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania.

16. Spolková republika Nemecko navrhuje, aby Súdny dvor: — zamietol žalobu alebo subsidiárne na základe svojej diskrečnej právomoci znížil penále a paušálnu pokutu, ktoré Komisia navrhuje, a v rozsudku v prejednávanej veci určil dátum, od ktorého táto povinnosť platenia nadobudne účinnosť, — zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

17. Nemecká vláda a Komisia sa vyjadrili na pojednávaní, ktoré sa konalo 12. marca 2013. Účastníci konania tiež poskytli odpovede na otázky, ktoré im boli v mojom mene zaslané na účely prípravy na pojednávanie ( 7 ).

III – Posúdenie

A – Nesplnila si Spolková republika Nemecko povinnosti?

1. Donucovací mechanizmus podľa článku 260 ZFEÚ

18. Postup stanovený v článku 260 ods. 2 ZFEÚ možno opísať ako posledný prostriedok Komisie, ktorá plní úlohu „strážkyne zmlúv“, na dosiahnutie súladu s právnymi predpismi Únie. Predstavuje osobitné súdne konanie na vykonanie rozsudkov alebo, inými slovami, donucovaciu metódu na ich vykonanie. ( 8 )

19. V rámci prejednávanej žaloby Komisia predložila žalobné dôvody nielen pokiaľ ide o ustanovenia § 4 ods. 3 zákona o VW, ale aj pokiaľ ide o stanovy spoločnosti Volkswagen. Vo vyjadrení k týmto žalobným dôvodom nemecká vláda uvádza, že uvedené stanovy Súdny dvor v rozsudku z roku 2007 nespochybnil. V dôsledku toho by podľa jej názoru mali byť tieto žalobné dôvody odmietnuté ako neprípustné.

20. V tejto súvislosti postačuje poznamenať, že Súdny dvor ‑ vzhľadom na špecifické vlastnosti konania na vykonanie rozsudku podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ ‑ rozhodol, že iba nesplnenie si povinnosti, ktoré Súdny dvor určil na základe článku 258 ZFEÚ za opodstatnené, môže byť predmetom tohto konania. ( 9 ) Vzhľadom na to, že stanovy Súdny dvor v rozsudku z roku 2007 neskúmal, domnievam sa, že uvedené žalobné dôvody sú neprípustné. ( 10 )

21. V tomto kontexte účelom prejednávanej žaloby nie je určiť, či § 4 ods. 3 zákona o VW, ktorý požaduje na prijatie rozhodnutia väčšinu zodpovedajúcu 80 % základného imania zúčastnenú na hlasovaní valného zhromaždenia spoločnosti Volkswagen, porušuje právo Únie. Namiesto toho sa táto žaloba týka otázky, či Spolková republika Nemecko vykonala rozsudok z roku 2007.

22. Po vydaní deklaratórneho rozsudku v konaní začatom podľa článku 258 ZFEÚ je dotknutý členský štát povinný prijať všetky potrebné opatrenia, aby vykonal rozsudok Súdneho dvora, ako sa uvádza v článku 260 ods. 1 ZFEÚ. Keď sa po skončení súdneho konania zistí, že rozsudok nebol vykonaný, Komisia zohráva kľúčovú úlohu ešte predtým, ako sa vec predloží Súdnemu dvoru podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ, pri určovaní rozsahu, v akom členský štát prijal všetky potrebné opatrenia na vykonanie pôvodného rozsudku Súdneho dvora, v ktorom bolo konštatované nesplnenie si povinnosti.

23. V prejednávanej veci však Súdny dvor musí ešte pred rozhodnutím, či boli prijaté potrebné opatrenia, najprv určiť, či vôbec došlo k nesplneniu si povinnosti, pokiaľ ide o § 4 ods. 3 zákona o VW, z čoho by mohla vyplývať povinnosť prijať opatrenia na vykonanie.

24. To, že účastníci konania vyvodili z rozsudku z roku 2007 odlišné závery, je poľutovaniahodné. Hoci odlišnosť záverov vzhľadom na význam a dosah rozsudkov je nevyhnutným aspektom práva, domnievam sa, že v kontexte konania o nesplnení si povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ môže Súdny dvor pomôcť vyhnúť sa takejto neistote tým, že zabezpečí, aby jeho odôvodnenie bolo transparentné a aby výroková časť jeho rozsudkov bola starostlivo formulovaná. V skutočnosti, hoci Komisii prislúcha, aby po skončení konania o nesplnení si povinnosti posúdila, či si členský štát dostatočne splnil povinnosti, vykonávanie tohto posúdenia si nevyhnutne vyžaduje, aby Súdny dvor jasne vymedzil existenciu nesplnenia si povinnosti.

25. Ďalej rozsudok z roku 2007 nie je podľa mňa obzvlášť nejednoznačný. Ako však ilustruje prejednávaná vec, zdá sa, že formulácia použitá v tomto rozsudku vytvára priestor pre argumentáciu, pokiaľ ide o § 4 ods. 3 zákona o VW.

26. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že sa nebudem pokúšať zistiť, aký je „subjektívny výklad“ rozsudku z roku 2007 alebo čo Súdny dvor mal alebo nemal v úmysle. Namiesto toho sa budem snažiť v rámci môjho výkladu určiť zmysel výroku tohto rozsudku vzhľadom na jeho odôvodnenie. Keďže členský štát, ktorý si nesplnil povinnosti, musí byť schopný určiť, čo predstavuje protiprávne konanie na základe predmetného rozsudku, v tomto kontexte sú relevantné iba tie informácie, ktoré možno odvodiť z tohto rozsudku. Inými slovami, vzhľadom na predmetné peňažné sankcie nemožno prijať extenzívny výklad rozsudku z roku 2007.

27. Z nižšie uvedených dôvodov si myslím, že výklad rozsudku z roku 2007 navrhovaný Spolkovou republikou Nemecko je potrebné uprednostniť pred výkladom, ktorý navrhuje Komisia.

2. Rekonštrukcia významu a dosahu rozsudku z roku 2007

28. Vo výrokovej časti rozsudku z roku 2007 Súdny dvor rozhodol, že Spolková republika Nemecko si tým, že zachovala účinnosť § 4 ods. 1 a § 2 ods. 1 „v spojení s“ ( 11 ) § 4 ods. 3 zákona o VW, nesplnila povinnosti, ktorej jej vyplývajú z článku 56 ods. 1 ES.

29. V dôsledku toho rozhodnutie, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti podľa článku 260 ods. 1 ZFEÚ, otvára otázku, či sa má rozsudok z roku 2007 vykladať buď i) ako rozhodnutie o protiprávnosti troch samostatných ustanovení, alebo ii) ako rozhodnutie o dvoch rôznych porušeniach: prvé, pokiaľ ide o § 4 ods. 1 zákona o VW, a druhé, pokiaľ ide o § 2 ods. 1 zákona o VW v spojení s § 4 ods. 3 tohto zákona. Tento druhý uvedený výklad ii) sa zakladá na samotnej interakcii medzi predmetnými ustanoveniami. Protiprávnosť teda vyplýva z kombinovaného účinku týchto ustanovení.

30. Komisia tvrdí, že skutočnosť, že relevantná časť výroku rozsudku z roku 2007 obsahuje výraz „v spojení s“, nevylučuje protiprávnosť každého jedného z predmetných ustanovení. Protiprávnosť týchto ustanovení v skutočnosti potvrdzuje, ako uviedla Komisia, odôvodnenie tohto rozsudku.

31. Nemecká vláda tvrdí opak. Zastáva názor, že výrok rozsudku z roku 2007 nemožno vykladať ako odkaz na tri samostatné protiprávne ustanovenia. Tvrdí, že Súdny dvor zistil dve porušenia článku 56 ods. 1 ES: prvé, pokiaľ ide o § 4 ods. 1 zákona o VW, a druhé, pokiaľ ide o § 2 ods. 1 v spojení s § 4 ods. 3 zákona o VW. Preto nemecká vláda tvrdí, že zrušením § 4 ods. 1 a § 2 ods. 1 zákona o VW si splnila povinnosti podľa článku 260 ods. 1 ZFEÚ.

32. Domnievam sa, že použitie výrazu „v spojení s“ vo výroku rozsudku samo osebe vylučuje výklad navrhovaný Komisiou. ( 12 ) Vzhľadom však na význam, ktorý sa prisudzuje odôvodneniu rozsudku pri jeho výklade ( 13 ), sa zdá, že je vhodné analyzovať výrok rozsudku z roku 2007 vzhľadom na dôvody, ktoré Súdny dvor poskytol na odôvodnenie svojho rozhodnutia.

a) Jediné obmedzenie týkajúce sa § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW

33. Na začiatku je potrebné zdôrazniť, že odôvodnenie rozsudku z roku 2007 ‑ najmä body 31 až 56 rozsudku ‑ podľa môjho názoru nepodporuje stanovisko, ktoré prijala Komisia.

34. Po prvé vzhľadom na argumentáciu účastníkov konania týkajúcu sa jednotlivých výhrad uvádzaných Komisiou, pokiaľ ide o § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW, ako aj na kumulovaný účinok vyplývajúci z týchto ustanovení, Súdny dvor dospel k záveru, že tieto výhrady je potrebné preskúmať spoločne. ( 14 ) V tejto súvislosti je podľa môjho názoru potrebné klásť dôraz na skutočnosť, že Súdny dvor výslovne odkazoval na kumulatívny účinok predmetných ustanovení. ( 15 )

35. Po druhé sa Komisia odvoláva na viacero bodov rozsudku z roku 2007 ( 16 ), ktoré ‑ ak sa vykladajú samostatne ‑ možno vyložiť ako podporu jej stanoviska. Musím však zdôrazniť, že k zisteniam Súdneho dvora, pokiaľ ide o predmetné ustanovenia, je potrebné prijať komplexný prístup.

36. Rozsudok z roku 2007 vnímam tak, že kombinovaný účinok relevantných ustanovení bol základom rozhodnutia Súdneho dvora, že výhrady týkajúce sa § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW je potrebné preskúmať spoločne. Potvrdzuje to skutočnosť, že Súdny dvor rozhodol, že je potrebné preskúmať účinky stanovenia stropu hlasovacích práv vo vzťahu k právu predstavovať blokujúcu menšinu, ktoré je stanovené v § 4 ods. 3 zákona o VW. ( 17 )

37. V bode 50 rozsudku z roku 2007 Súdny dvor rozhodol, že § 4 ods. 3 zákona o VW predstavuje prostriedok, ktorý umožňuje verejnoprávnym subjektom zabezpečiť si postavenie blokujúcej menšiny, keďže Spolková krajina Dolné Sasko si zachovala účasť na základnom imaní spoločnosti Volkswagen predstavujúcu približne 20 %. To im umožnilo prostredníctvom menšej investície, ako vyžaduje nemecká právna úprava v oblasti akciových spoločností, brániť prijatiu dôležitých rozhodnutí.

38. Komisia vykladá tento bod rozsudku z roku 2007 v tom zmysle, že potvrdzuje existenciu obmedzenia, pokiaľ ide o samostatný § 4 ods. 3 zákona o VW. Pri odvolávaní sa na tento bod rozsudku by som však bol opatrný.

39. Myslím si, že bod 50 uvedeného rozsudku je potrebné vykladať v spojení s bodom 51, v ktorom Súdny dvor konštatoval, že stanovením stropu hlasovacích práv na rovnakú výšku 20 % dopĺňa § 2 ods. 1 zákona o VW právny rámec, ktorý týmto verejnoprávnym subjektom umožňuje vykonávať prostredníctvom menších investícií podstatný vplyv. Je to práve tento právny rámec ‑ vyplývajúci z interakcie medzi predmetnými ustanoveniami ‑, ktorý je predmetom analýzy vykonanej Súdnym dvorom, pokiaľ ide o existenciu obmedzenia voľného pohybu kapitálu, a konkrétnejšie, priamych investícií.

40. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES zahŕňa priame investície, t. j. investície, ktoré boli vykonané a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie trvalých a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a podnikom, ktorému sa kapitál poskytuje na účely vykonávania jeho hospodárskej činnosti. ( 18 ) Cieľ vytvorenia alebo udržania trvalých hospodárskych prepojení predpokladá, že akcie, ktoré vlastní akcionár, mu umožňujú účinne sa zúčastňovať na riadení tejto spoločnosti alebo jej kontrole. ( 19 )

41. Pokiaľ ide o priame investície, vnútroštátne opatrenia, ktoré sú spôsobilé zabrániť nadobúdaniu akcií v dotknutých podnikoch alebo ho obmedziť alebo ktoré sú spôsobilé odradiť investorov z iných členských štátov od investovania do ich kapitálu, sa majú kvalifikovať ako „obmedzenia“ v zmysle článku 56 ods. 1 ES. ( 20 )

42. Okrem toho sa Komisia odvoláva na prvú vetu bodu 54 rozsudku z roku 2007. Konkrétnejšie tvrdí, že použitie výrazu „obmedzenia“ v množnom čísle v tomto kontexte svedčí v prospech zistenia, že v prípade § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW došlo k dvom samostatným porušeniam.

43. Musím zdôrazniť, že v tomto bode rozsudku Súdny dvor na jednej strane uviedol, že „obmedzenia voľného pohybu kapitálu, ktoré sú predmetom tejto žaloby, sa týkajú skôr priamych investícií do kapitálu Volkswagenu, než portfóliových investícií…, ktorých sa táto žaloba netýka“ ( 21 ). Na druhej strane Súdny dvor konštatoval, pokiaľ ide o priame investície ‑ ktoré boli podľa prvej vety predmetom žaloby ‑, že „§ 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona VW tým, že vytvárajú prostriedok spôsobilý obmedziť… možnosť účasti [priamych investorov] na tejto spoločnosti s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení s ňou a umožňujúcich účinnú účasť na jej riadení alebo jej kontrole, znižujú záujem nadobudnúť účasť na kapitáli Volkswagenu“ ( 22 ).

44. Myslím si, že z použitia výrazu „obmedzenia“ v množnom čísle a neexistencie výrazu „v spojení s“ v uvedenom bode nemožno vyvodzovať závery. V tejto súvislosti sa prvá veta jednoducho obmedzuje na posúdenie údajných obmedzení na priame investície a vylučuje analýzu portfóliových investícií na základe toho, že sú irelevantné. Druhá veta uplatňuje judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa priamych investícií na vec, ktorú Súdny dvor prejednáva. Podľa Súdneho dvora spojenie § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW znižuje záujem akcionárov nadobudnúť účasť na kapitáli spoločnosti Volkswagen, pretože vytvára právny rámec ‑ alebo prostriedok ‑, ktorý môže obmedziť možnosť účasti priamych investorov na tejto spoločnosti s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení s ňou. ( 23 ) Inými slovami, interakcia týchto dvoch ustanovení je samotným jadrom tohto obmedzenia.

45. Akýkoľvek iný výklad by podľa môjho názoru nezohľadňoval bod 56 rozsudku z roku 2007, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že spojenie § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES.

46. Z tohto dôvodu sa zdá, že keď sa zruší § 2 ods. 1 zákona o VW, relevantný právny rámec prestane existovať, v dôsledku čoho zanikne nežiaduci účinok interakcie medzi § 2 ods. 1 a § 4 ods. 3 zákona o VW, t. j. zanikne obmedzenie priamych investícií do kapitálu Volkswagen, ktoré sú ‑ ako to vyplýva z rozsudku z roku 2007 – hlavným predmetom výhrad uvádzaných Komisiou. Hoci nie som presvedčený o tom, že taký istý výsledok možno dosiahnuť v prípade, že sa zruší § 4 ods. 3 zákona o VW namiesto § 2 ods. 1 tohto zákona, zdá sa, že odôvodnenie rozsudku z roku 2007, ako aj jeho výrok takéto riešenie umožňujú.

47. Okrem toho si nemyslím, že zvyšnú časť posúdenia Súdneho dvora týkajúceho sa predmetných ustanovení zákona o VW možno vykladať ako vyvrátenie takejto analýzy.

b) Ďalšie úvahy týkajúce sa rozsudku z roku 2007

48. Po tom, ako sa rozhodlo o existencii obmedzenia, Súdny dvor preskúmal, či napadnuté ustanovenia sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. Po zistení, že záujmy, na ktoré sa odvolávala Spolková republika Nemecko, konkrétne ochrana pracovníkov a menšinových akcionárov, nemôžu odôvodniť predmetné obmedzenia, Súdny dvor rozhodol, že „treba výhradám uvedeným Komisiou a založeným na porušení článku 56 ods. 1 ES vyhovieť“ ( 24 ).

49. V tomto prípade opäť platí, že tento bod rozsudku, ak ho posudzujeme samostatne, by sa mohol vykladať tak, že potvrdzuje výklad rozsudku z roku 2007 poskytnutý Komisiou. Vzhľadom na predbežný záver Súdneho dvora v bode 56 rozsudku z roku 2007 o existencii obmedzenia sa zdá, že bod 81 je formulovaný nešťastne. ( 25 ) Rozpor však medzi týmito dvoma bodmi sa zmierňuje, keď v bode 82 Súdny dvor uzatvára svoju analýzu tým, že znovu potvrdzuje, že „Spolková republika Nemecko si tým, že zachovala účinnosť § 4 ods. 1, ako aj § 2 ods. 1 v spojení s § 4 ods. 3 zákona VW, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ods. 1 ES“.

50. Skutočnosť, že Súdny dvor rozhodol, že Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania v súlade s návrhom Komisie, pretože Spolková republika Nemecko „nemala úspech v podstatnej časti svojich dôvodov“ ( 26 ), nie je v rozpore s mojím výkladom rozsudku z roku 2007. V tejto súvislosti je v podstate irelevantné, či Spolková republika Nemecko mala, alebo nemala úspech, pokiaľ ide o všetky výhrady Komisie voči zákonu o VW v kontexte článku 56 ods. 1 ES alebo iba pokiaľ ide o dve tretiny týchto výhrad. ( 27 )

51. Napokon argumenty, ktoré predložila Komisia, pokiaľ ide o relevantnosť „judikatúry týkajúcej sa zlatých akcií“ ( 28 ) pri výklade rozsudku z roku 2007, ma nepresvedčili. Je pravda, že táto judikatúra predstavuje základ analýzy týkajúcej sa existencie obmedzenia voľného pohybu kapitálu a jeho prípadného odôvodnenia, ako to vyplýva z odôvodnenia Súdneho dvora. ( 29 ) Nemožno sa však na ňu odvolávať na účely širokého výkladu rozsudku z roku 2007.

52. V tejto súvislosti je potrebné pripisovať osobitný význam kontextu. Ako som už uviedol, rozsudok z roku 2007 bol vydaný v rámci stanovenom článkom 258 ZFEÚ (predtým článok 226 ES). Hoci Komisia má pri posudzovaní rozsahu, v akom opatrenia prijaté členským štátom vykonávajú rozsudok, rozsiahlu diskrečnú právomoc, som proti tomu, aby sa priznala Komisii právomoc jednostranne rozšíriť rozsah deklaratórneho rozsudku Súdneho dvora ex post na základe iných podobných, avšak nie identických prípadov. ( 30 )

53. Domnievam sa, že je potrebné byť rovnako obozretný, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, že rozsudok z roku 2007 je potrebné vykladať vzhľadom na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci, ktorá je predmetom tohto rozsudku. ( 31 ) Je potrebné pripomenúť, že generálny advokát po tom, ako odmietol argumentáciu nemeckej vlády, navrhol, aby Súdny dvor určil, že všetky tri sporné ustanovenia sú protizákonné. Hoci návrhy generálneho advokáta určite ponúkajú hĺbkovú analýzu právnych a politických otázok, z ktorých rozsudok Súdneho dvora vychádza, musia sa náležite zohľadniť rôzne formulácie použité vo výroku rozsudku a návrhoch, pokiaľ ide o existenciu protizákonných obmedzení.

54. V tejto súvislosti, a preto, že účelom prejednávanej veci nie je určiť, či § 4 ods. 3 zákona o VW, ak sa posudzuje samostatne, predstavuje porušenie práva Únie, nie je potrebné ďalej skúmať, či právo vytvoriť blokujúcu menšinu podľa § 4 ods. 3 zákona o VW predstavuje porušenie práva Únie. O tejto otázke by sa malo podľa môjho názoru rozhodnúť v rámci konania podľa článku 258 ZFEÚ. ( 32 )

55. Preto sa domnievam, že žaloba Komisie by sa mala zamietnuť a Komisia by mala byť zaviazaná na náhradu trov konania.

56. Pre prípad, že by Súdny dvor nesúhlasil s mojím výkladom rozsudku z roku 2007, sa však v ďalšej časti týchto návrhov budem zaoberať peňažnými sankciami.

B – Peňažné sankcie

1. Predbežné otázky

57. Ak Súdny dvor dospeje k záveru, že Spolková republika Nemecko nevykonala rozsudok z roku 2007, môže jej podľa článku 260 ods. 2 druhého pododseku ZFEÚ uložiť penále a/alebo paušálnu pokutu. ( 33 ) Podľa ustálenej judikatúry návrhy Komisie týkajúce sa peňažných sankcií nie sú pre Súdny dvor záväzné, hoci sú užitočným referenčným bodom. Preto Súdnemu dvoru prináleží, aby v každej veci vzhľadom na okolnosti prípadu posúdil výšku peňažných sankcií, ktoré sa majú uložiť. ( 34 )

58. Komisia sa odvoláva na spôsob výpočtu výšky peňažných sankcií stanovený v „Oznámení o uplatňovaní článku 228 Zmluvy o ES“ ( 35 ) a navrhuje, aby Súdny dvor zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na zaplatenie penále vo výške 282725,10 eura za každý deň omeškania v súvislosti s vykonaním rozsudku z roku 2007. Svoj návrh zakladá na kombinácii základnej paušálnej sumy vo výške 630 eur vynásobenej koeficientom závažnosti 7, koeficientom trvania 3 a osobitným faktorom „n“ v hodnote 21,37. ( 36 )

59. Pokiaľ ide o paušálnu pokutu, Komisia navrhuje vzhľadom na všetky právne a skutkové okolnosti, ktoré sa týkajú predmetného nesplnenia si povinnosti, že denná suma vo výške 31114,72 eura (vypočítaná ako súčin základnej paušálnej sumy vo výške 208 eur, koeficientu závažnosti 7 a osobitného faktora „n“ v hodnote 21,37) by sa mala vynásobiť počtom dní, ktoré uplynuli od vyhlásenia rozsudku z roku 2007 do splnenia si povinnosti Spolkovou republikou Nemecko, alebo v prípade, že si túto povinnosť nesplní, do dátumu vyhlásenia rozsudku v prejednávanej veci.

60. V súlade s usmerneniami, ktoré vydala Komisia ako východiskový bod, Súdny dvor systematicky posudzuje tri základné kritériá, t. j. stupeň závažnosti porušenia, dĺžku jeho trvania a platobnú schopnosť dotknutého členského štátu. ( 37 ) Konkrétnejšie, Súdny dvor posudzuje vplyv, ktorý má nevykonanie rozsudku na súkromné a verejné záujmy, a ako veľmi je naliehavé donútiť dotknutý členský štát splniť si povinnosti. ( 38 ) V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že výška uložených peňažných sankcií musí byť stanovená tak, aby bola vhodná vzhľadom na okolnosti a proporcionálna vzhľadom na preukázané nesplnenie si povinnosti, ako aj platobnú schopnosť dotknutého členského štátu. ( 39 )

61. V tejto súvislosti by som chcel poukázať na to, že hospodárske údaje, na ktorých Komisia založila svoje návrhy, boli od predloženia veci Súdnemu dvoru aktualizované. Preto sa zdá byť vhodné zohľadniť zmeny týchto údajov, ku ktorým mohlo dôjsť. Týka sa to predovšetkým potreby posúdiť platobnú schopnosť členského štátu vzhľadom na nedávny vývoj inflácie a HDP dotknutého členského štátu v čase, keď Súdny dvor skúma skutkové okolnosti. ( 40 )

62. Myslím si, že odvolávanie sa na aktualizované hospodárske údaje riadne odráža zásadu vhodnosti a zásadu proporcionality, ktoré sa uplatňujú v oblasti peňažných sankcií. ( 41 ) Preto mám v úmysle použiť najnovšie dostupné údaje, a to tie, ktoré poskytla Komisia vo svojom oznámení z roku 2012 ( 42 ). V tomto oznámení je štandardná paušálna suma pre výpočet penále stanovená vo výške 640 eur na deň, štandardná paušálna suma pre výpočet paušálnej pokuty vo výške 210 eur, a osobitný faktor „n“ pre Spolkovú republiku Nemecko v hodnote 21,12. ( 43 )

2. Osobitné okolnosti prejednávanej veci

63. V rámci prejednávanej veci sa vynorilo niekoľko zásadných otázok. Konkrétne otázka, či – a ak áno, ako – daná nejednoznačnosť rozsudku z roku 2007, obdobie troch rokov, ktoré uplynulo od skončenia konania pred podaním žaloby do začatia konania na Súdnom dvore, a napokon návrh Spolkovej republiky Nemecko spoločne predložiť Súdnemu dvoru žiadosť o výklad, by sa mali zohľadniť pri výpočte výšky peňažných sankcií, ktoré sa majú uložiť.

64. Tieto faktory preskúmam ešte predtým, ako podrobne rozoberiem výpočet výšky peňažných sankcií.

a) Mala by mať údajná nejednoznačnosť rozsudku z roku 2007 vplyv na uloženie peňažných sankcií?

65. Nemecká vláda vo svojich pripomienkach tvrdí, že vzhľadom na to, že neexistuje jasný a jednoznačný právny základ povinností, ktoré vyplývajú z rozsudku z roku 2007, by Súdny dvor nemal uložiť žiadne peňažné sankcie.

66. Toto tvrdenie nemôžem prijať. V takom prípade by sa, podľa môjho názoru, nerealizoval účel článku 260 ZFEÚ, t. j. potreba zabezpečiť účinné vykonávanie práva Únie.

67. Treba pripomenúť, že konkrétny systém zavedený komplementárnymi článkami 258 a 260 ZFEÚ, ktorého cieľom je zabezpečiť vykonávanie práva Únie, navrhli samotné členské štáty. Ako osobitné súdne konanie sui generis, ktoré je typické pre právo Únie a poskytuje primárny mechanizmus ukladania peňažných sankcií členským štátom, ktoré si nesplnili povinnosti, konanie o výkone rozsudku upravené článkom 260 ZFEÚ je potrebné odlišovať od občianskeho súdneho konania. ( 44 )

68. V dôsledku toho sa práva priznané členskému štátu, ktorý si nesplnil povinnosti, v súvislosti s plánovanými peňažnými sankciami vykladajú v rámci ustálenej judikatúry Súdneho dvora striktne. Konkrétnejšie, musia sa vykladať vzhľadom na cieľ sledovaný článkom 260 ZFEÚ, ktorým je zabezpečiť dosiahnutie súladu s príslušnou právnou úpravou. ( 45 ) V tomto kontexte prislúcha členskému štátu, ktorý si nesplnil povinnosti, vyvodiť z rozsudku konštatujúceho nesplnenie si povinnosti dôsledky, o ktorých sa domnieva, že z neho vyplývajú, a odôvodniť, ak je to potrebné, ich opodstatnenosť pred Súdnym dvorom v konaní podľa článku 260 ZFEÚ. ( 46 )

69. Na to, aby boli splnené minimálne požiadavky, pokiaľ ide o tieto práva, postačuje, aby členský štát mal možnosť predložiť pripomienky ku všetkým právnym a skutkovým otázkam potrebným na určenie pretrvávania a závažnosti údajného nesplnenia si povinnosti, ako aj k opatreniam, ktoré mohli byť prijaté s cieľom ukončiť toto nesplnenie si povinnosti. ( 47 ) Za predpokladu, že členský štát má takúto možnosť, môže Súdny dvor uložiť peňažné sankcie, ktoré považuje za primerané na zabezpečenie čo najrýchlejšieho vykonania pôvodného rozsudku a na zabránenie tomu, aby sa opakovali podobné porušenia práva Únie. ( 48 )

70. Inými slovami, v prípade, že by bolo možné proti potrebe uloženia peňažných sankcií úspešne vzniesť námietku týkajúcu sa údajnej nejednoznačnosti rozsudku Súdneho dvora, donucovací mechanizmus stanovený v článku 260 ZFEÚ by stratil význam. Okrem toho takéto riešenie by si vyžadovalo, aby Súdny dvor systematicky posudzoval svoje deklaratórne rozsudky podľa článku 258 ZFEÚ pri akejkoľvek nejednoznačnosti schopnej oslobodiť členské štáty od peňažných sankcií. To by bolo zjavne v rozpore s cieľom článku 260 ZFEÚ, konkrétne s cieľom čo najrýchlejšie ukončiť nesúlad s právom Únie. V tejto súvislosti predstavuje možnosť uloženia peňažných sankcií pre členské štáty silnú motiváciu k tomu, aby čo najrýchlejšie ukončili nesplnenie si povinnosti.

71. Dalo by sa povedať, že pri určovaní závažnosti porušenia je potrebné údajnú nejednoznačnosť rozsudku z roku 2007 považovať za poľahčujúcu okolnosť. To by mohlo byť opodstatnené, keďže obsah povinností členského štátu je určený definitívne len v samotnom rozsudku, ktorým je uložená povinnosť zaplatiť penále. ( 49 )

72. Hoci má Súdny dvor plnú právomoc zohľadniť všetky okolnosti, ktoré považuje za vhodné, tento prístup neobhajujem. V rámci konania o žalobe o nesplnenie si povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ je Súdny dvor povinný iba určiť, či došlo k porušeniu ustanovenia práva Únie. ( 50 ) Súdny dvor však nezaujíma stanovisko k opatreniam, ktoré musí členský štát, ktorý si nesplnil povinnosti, prijať na účely ukončenia porušenia. V tejto súvislosti nie je nezvyčajné, keď rozsudky určujúce porušenie vytvárajú priestor pre argumentáciu, pokiaľ ide o potrebné opatrenia, ktoré sa majú prijať.

73. Okrem toho nesplnenie si povinností, na základe ktorého bol vydaný pôvodný rozsudok podľa článku 258 ZFEÚ, vyplýva z toho, že členský štát si nesplnil povinnosti vyplývajúce zo Zmlúv. Na relevantné právne ustanovenia ako také, z ktorých tieto povinnosti vyplývajú, v skutočnosti nemá vplyv spôsob, akým je formulovaný rozsudok konštatujúci predmetné nesplnenie. Preto sa domnievam, že jednoznačnosť relevantných právnych predpisov Únie môže v niektorých prípadoch predstavovať vhodnejšie meradlo pri analýze závažnosti než jednoznačnosť rozhodnutia o konštatovaní nesplnenia si povinnosti. ( 51 )

74. Z vyššie uvedených dôvodov si myslím, že Spolková republika Nemecko sa vo svojej obhajobe proti uloženiu peňažných sankcií nemôže úspešne odvolávať na nejednoznačnosť rozsudku z roku 2007.

b) Kto by mal konať v prípade, že rozdielne názory, pokiaľ ide o vykonanie rozsudku, pretrvávajú?

75. Na pojednávaní boli účastníci konania vyzvaní k tomu, aby sa vyjadrili k otázke, či za okolností, aké nastali v prejednávanej veci, bola jedna zo strán povinná konať v určitej lehote, a ak áno, ako by sa malo opomenutie konania zohľadniť pri výpočte výšky peňažných sankcií. V podstate sa táto otázka týka toho, kto by mal niesť riziko nekonania po tom, ako sa ukáže, že strany majú odlišné názory na vykonanie pôvodného rozsudku.

76. Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 258 ZFEÚ má Komisia rozsiahlu diskrečnú právomoc pri prijímaní rozhodnutí o začatí konania a pri určovaní vhodného okamihu na podanie žaloby o nesplnenie si povinnosti na Súdny dvor. ( 52 ) V kontexte článku 260 ZFEÚ však presný rozsah tejto diskrečnej právomoci určuje Súdny dvor.

77. Medzi týmito dvoma ustanoveniami existuje určitá analógia. Podobne ako je tomu v prípade článku 258 ods. 2 ZFEÚ, ani článok 260 ods. 2 ZFEÚ nestanovuje žiadnu lehotu na podanie žaloby na Súdny dvor. V skutočnosti sa zdá, že v tejto súvislosti zverujú tieto ustanovenia Komisii rozsiahlu diskrečnú právomoc. ( 53 ).Podľa môjho názoru skutočnosť, že v prípade oboch ustanovení neexistuje presná lehota na podanie žaloby na Súdny dvor, zjavne zaručuje analogické uplatnenie judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa článku 258 ZFEÚ, najmä pokiaľ ide o diskrečnú právomoc Komisie, ktorá jej bola zverená v súvislosti so stanovením vhodného okamihu na podanie žaloby na Súdny dvor. ( 54 )

78. V tejto súvislosti je diskrečná právomoc Komisie podať žalobu o nesplnenie si povinnosti obmedzená len vtedy, ak jej konanie porušuje práva na obhajobu dotknutého členského štátu. ( 55 ) Ak neprimeraná dĺžka konania bráni členskému štátu v jeho obhajobe, môže to mať za následok neprípustnosť žaloby podanej podľa článku 258 ZFEÚ. ( 56 )

79. V prejednávanej veci neexistuje žiaden dôkaz, ktorý by naznačoval, že konanie Komisie a čas, ktorý uplynul od skončenia konania pred podaním žaloby, mal nejaký vplyv na spôsob, akým sa Spolková republika Nemecko obhajovala.

80. V skutočnosti sa domnievam, že podľa článku 260 ZFEÚ sa obmedzujúci účinok práv na obhajobu uplatní len za veľmi výnimočných okolností a že Komisia v zásade nie je povinná predložiť Súdnemu dvoru vec v konkrétnej lehote. ( 57 ) To však vyvoláva nasledujúcu otázku: aj keby omeškanie pri podaní žaloby na Súdny dvor nemalo vplyv na prípustnosť žaloby, malo by mať vplyv na uloženie peňažných sankcií?

81. Na prvý pohľad by sa mohlo zdať, že zohľadnenie správania Komisie či už takým, alebo onakým spôsobom je opodstatnené, pretože čím dlhšie je oneskorenie pri podaní žaloby na Súdny dvor, tým dlhšie pretrváva nesplnenie si povinnosti. Oneskorenie pri predložení veci Súdnemu dvoru po skončení konania pred podaním žaloby by sa v skutočnosti mohlo v niektorých prípadoch ukázať ako škodlivé pri zabezpečovaní „čo najrýchlejšieho“ ( 58 ) vykonania rozsudku a v konečnom dôsledku pri zabezpečovaní účinného vykonania práva Únie.

82. Túto anomáliu však nemožno považovať za dostatočnú na to, aby sa článok 260 ZFEÚ vykladal tak, že stanovuje konkrétnu lehotu, v rámci ktorej musí byť vec predložená Súdnemu dvoru.

83. Požiadavka, aby Komisia predložila vec Súdnemu dvoru v konkrétnej lehote ‑ a jej sankcionovanie v prípade, že v rámci tejto konkrétnej lehoty nekonala, a to buď oslobodením členského štátu od peňažných sankcií, alebo znížením výšky jeho peňažných sankcií ‑, by podľa môjho názoru bola v rozpore so základným cieľom donucovacieho mechanizmu. ( 59 ) Je to tak preto, lebo takáto požiadavka by zbavovala Komisiu prostriedkov na donútenie dotknutého členského štátu k tomu, aby čo najskôr vykonal opatrenia, vrátane hospodárskeho tlaku v podobe peňažných sankcií.

84. To znamená, že skutočnosť, že v prejednávanej veci uplynuli od skončenia konania pred podaním žaloby do predloženia veci Súdnemu dvoru tri roky, sa nezdá byť úplne v súlade s cieľom rýchleho a efektívneho riešenia situácie spočívajúcej v nesplnení si povinnosti. ( 60 ) V tejto súvislosti nemôže konanie Komisie uniknúť kritike.

85. Bez ohľadu na konanie Komisie faktom ostáva, že dotknutý členský štát je povinný prijať všetky potrebné opatrenia na splnenie si povinností, ktoré mu vyplývajú z práva Únie. Hoci článok 260 ZFEÚ nestanovuje lehotu, v rámci ktorej sa má pôvodný rozsudok o určení nesplnenia si povinnosti vykonať, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že požiadavka okamžitého a jednotného uplatňovania práva Únie vyžaduje, aby sa „postup vykonania rozsudku začal okamžite a skončil sa čo možno najskôr“ ( 61 ).

86. Za nápravu nesplnenia si povinnosti je výlučne zodpovedný dotknutý členský štát. Keďže článok 260 ZFEÚ stanovuje donucovaciu metódu výkonu a keďže možnosť uloženia peňažných sankcií má za cieľ odradiť členské štáty od pokračovania v porušovaní povinností, nepovažujem za vhodné, aby bola Spolková republika Nemecko oslobodená od peňažných sankcií alebo dokonca aby bola ich výška znížená z dôvodu konania Komisie v prejednávanej veci. Vo všeobecnosti by tento prístup v praxi oslaboval donucovací charakter článku 260 ZFEÚ a robil by zo splnenia si povinností menej atraktívnu alternatívu. ( 62 )

87. Napokon vzhľadom na požiadavku, ktorá je výslovne stanovená v článku 260 ods. 1 ZFEÚ, aby členské štáty prijali potrebné opatrenia na vykonanie rozsudku, nevidím žiaden dôvod, prečo by Spolková republika Nemecko nemohla sama predložiť Súdnemu dvoru žiadosť o výklad s cieľom znížiť výšku peňažných sankcií, ktoré by jej mohli byť uložené. ( 63 ) Vzhľadom na to, že konanie o výkone rozsudku podanie takejto žiadosti nepožaduje, skutočnosť, že sa členský štát rozhodol, že takúto žiadosť nepodá, by nemala mať žiaden vplyv na posúdenie príslušných peňažných sankcií. ( 64 )

88. V ďalšej časti týchto návrhov preskúmam výpočet výšky peňažných sankcií, pričom začnem s penále.

3. Penále

89. Penále má za cieľ podnietiť porušujúci členský štát k tomu, aby ukončil pretrvávajúce nesplnenie si povinností. ( 65 ) Pri rozhodovaní o tom, či by sa členskému štátu mala uložiť povinnosť zaplatiť penále, je rozhodujúce, či porušenie pretrváva aj v čase, keď vec preskúmava Súdny dvor.

90. Za predpokladu, že by Súdny dvor mal vyhovieť žalobe Komisie o nesplnenie si povinnosti, sa zdá, že účastníci konania sa zhodujú v tom, že dôvodom, prečo Spolková republika Nemecko neukončila nesplnenie si povinnosti, je jednoducho to, že zachovala účinnosť § 4 ods. 3 zákona o VW.

91. Za týchto okolností a v prípade, že by Súdny dvor nesúhlasil s mojím výkladom rozsudku z roku 2007, zastávam názor, že Spolkovej republike Nemecko by sa mala uložiť povinnosť zaplatiť penále.

a) Závažnosť údajného porušenia

92. Pokiaľ ide o závažnosť porušenia, je potrebné pripomenúť, že článok 56 ES stanovuje základnú zásadu, ktorá predstavuje jeden zo základných kameňov vnútorného trhu. Na to, aby sa táto zásada realizovala, je nevyhnutné, aby boli zrušené všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami. ( 66 )

93. Podľa analýzy Komisie má údajné nesplnenie si povinnosti za následok to, že verejnoprávne subjekty majú naďalej možnosť vykonávať v podniku vplyv, ktorý je väčší ako vplyv, ktorý by mal zodpovedať ich investíciám. Presnejšie povedané, konanie verejnoprávnych subjektov v súkromnom podniku, ktoré im umožňuje právna úprava (t. j. právo predstavovať blokujúcu menšinu stanovené v § 4 ods. 3 zákona o VW), by mohlo obmedziť možnosť účasti ostatných akcionárov na tejto spoločnosti s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení s ňou.

94. Hoci porušenie základných zásad Zmluvy sa musí považovať za obzvlášť závažné ( 67 ), je potrebné poznamenať, že Spolková republika Nemecko tým, že zrušila § 2 ods. 1 a § 4 ods. 1 zákona o VW, čiastočne vykonala rozsudok z roku 2007. Tento faktor by podľa môjho názoru mal zmierňovať závažnosť predmetného porušenia.

95. Okrem toho sa prikláňam k názoru, že bez právneho rámca stanoveného stropom hlasovacích práv v § 2 ods. 1 zákona o VW má právo predstavovať blokujúcu menšinu, ktoré je stanovené v § 4 ods. 3 zákona o VW, len veľmi obmedzený vplyv na pohyb kapitálu. Samozrejme, je nesporné, že právo predstavovať blokujúcu menšinu sa od všeobecného stropu 25 % stanoveného v zákone o akciových spoločnostiach líši a že zahŕňa osobitnú povinnosť, ktorú akcionárom ukladá právna úprava. Pri posudzovaní závažnosti údajného porušenia je však dôležité, že toto právo predstavovať blokujúcu menšinu požívajú všetci akcionári bez rozdielu, a to či už veľkí, alebo malí. Preto nie som presvedčený o tom, že toto právo predstavovať blokujúcu menšinu ‑ hoci sa posudzuje vzhľadom na existujúcu účasť na základnom imaní spoločnosti Volkswagen predstavujúcu približne 20 %, ktorú si zachovali verejnoprávne subjekty (konkrétne Spolková krajina Dolné Sasko) ‑ môže značne obmedzovať pohyb kapitálu.

96. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy si myslím, že koeficient 2 je vhodný na vyjadrenie závažnosti porušenia.

b) Trvanie porušenia a platobná schopnosť členského štátu

97. Trvanie porušenia podľa článku 260 ods. 1 ZFEÚ, ktoré sa musí počítať od dátumu vyhlásenia rozsudku z roku 2007 Súdnym dvorom, je v súčasnosti päť rokov a sedem mesiacov. Hoci ustanovenie neuvádza lehotu, v rámci ktorej musí byť rozsudok vykonaný, ustálená judikatúra vyžaduje, aby sa postup vykonania rozsudku začal okamžite a skončil sa čo možno najskôr. ( 68 )

98. Keby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko rozsudok z roku 2007 stále nevykonala, toto nesplnenie si povinnosti je zvlášť predmetom kritiky, pretože opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku z roku 2007 možno charakterizovať ako priamočiare. V skutočnosti, ako to ilustruje prijatie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o VW, úplné vykonanie rozsudku z roku 2007 by nemalo spôsobovať žiadne väčšie ťažkosti.

99. Za týchto okolností sa koeficient 3 zdá byť vhodný na zohľadnenie dĺžky trvania porušenia.

100. Súdny dvor rozhodol, pokiaľ ide o platobnú schopnosť členského štátu, ktorý si nesplnil povinnosti, že vynásobenie základnej sumy osobitným koeficientom, ktorý sa vzťahuje na daný členský štát, predstavuje vhodný nástroj na odzrkadlenie platobnej schopnosti dotknutého členského štátu, pričom zároveň zachováva primeraný odstup medzi jednotlivými členskými štátmi. ( 69 ) Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci je vhodné použiť pre Spolkovú republiku Nemecko faktor „n“ v hodnote 21,12. ( 70 )

101. Napokon nesúhlasím s návrhom nemeckej vlády, pokiaľ ide o to, že by jej mala byť poskytnutá dodatočná lehota na splnenie si povinností. Tento návrh odôvodňuje neexistenciou jasného a jednoznačného právneho základu, z ktorého vyplývajú jej povinnosti. ( 71 )

102. Ako som sa už snažil ilustrovať vyššie, údajná nejednoznačnosť rozsudku by sa nemala považovať za relevantný faktor pri posudzovaní závažnosti porušenia. Vzhľadom na to, že rozsudok z roku 2007 nijak nezmenil obsah povinností, ktoré členským štátom vyplývajú z článku 56 ES, nie je potrebné, aby bola Spolkovej republike Nemecko poskytnutá dodatočná lehota na splnenie si povinností.

103. Z vyššie uvedených dôvodov si myslím, že Spolkovej republike Nemecko by sa mali uložiť penále vo výške 81100,8 eura (= 640 x 2 x 3 x 21,12) za každý deň odo dňa vyhlásenia rozsudku v prejednávanej veci až do úplného vykonania rozsudku z roku 2007.

4. Paušálna pokuta

104. S cieľom vytvoriť dostatočný finančný tlak na členský štát, ktorý si nesplnil povinnosti, môže Súdny dvor na účely nápravy porušenia určeného v pôvodnom rozsudku podľa článku 258 ZFEÚ uložiť popri penále aj povinnosť zaplatiť paušálnu pokutu. ( 72 )

105. Účelom penále je podnietiť členský štát, ktorý si nesplnil povinnosti, k tomu, aby po vyhlásení rozsudku v konaní podľa článku 260 ZFEÚ čo možno najskôr ukončil porušenie. Naproti tomu uloženie paušálnej pokuty predstavuje prostriedok na odstrašenie, ktorého účelom je to, aby členské štáty neuprednostňovali takéto konanie pred prijatím vhodných opatrení na nápravu nesplnenia si povinnosti konštatovaného Súdnym dvorom v konaní o nesplnení si povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ. ( 73 )

106. Podľa ustálenej judikatúry článok 260 ZFEÚ poskytuje Súdnemu dvoru rozsiahlu diskrečnú právomoc, aby mohol rozhodnúť o uložení alebo neuložení paušálnej pokuty vzhľadom na všetky relevantné faktory, ktoré sa týkajú tak charakteristiky konštatovaného nesplnenia si povinnosti, ako aj postoja dotknutého členského štátu. ( 74 ) Medzi relevantné faktory patria najmä také okolnosti ako dĺžka trvania nesplnenia si povinnosti od vyhlásenia rozsudku, ktorým sa konštatovalo nesplnenie si povinnosti, a závažnosť porušenia. ( 75 )

107. V prejednávanej veci je to práve dĺžka trvania porušenia, z ktorého podľa môjho názoru vyplýva uloženie paušálnej pokuty. Porušenie trvalo značné časové obdobie, pretože od vyhlásenia rozsudku z roku 2007 uplynulo viac ako päť rokov. Predmetné porušenie existuje bez ohľadu na čiastočné vykonanie rozsudku z roku 2007 prostredníctvom zákona, ktorým bol zákon o VW zmenený a doplnený.

108. Konkrétne, pokiaľ ide o paušálnu pokutu, Súdny dvor zriedkakedy objasňuje kritériá uplatnené pri výpočte sumy, ktorú za okolností prejednávanej veci považuje za primeranú. Na účely dosiahnutia väčšej transparentnosti a tým aj na účely posilnenia odstrašujúceho účinku paušálnej pokuty považujem za mimoriadne dôležité jednoznačne objasniť uplatnené kritériá. ( 76 )

109. V prejednávanej veci nevidím žiaden dôvod, prečo by sa usmernenia Komisie ( 77 ) nemohli uplatniť ako meradlo. Vzhľadom na vyššie uvedenú analýzu závažnosti a platobnú schopnosť členského štátu sa zdá byť vhodné uplatniť paušálnu pokutu vo výške 8870,40 eura denne ‑ ktorá je vypočítaná ako súčin základnej paušálnej sumy vo výške 210 eur, koeficientu závažnosti 2 a osobitného faktora „n“ v hodnote 21,12 ‑ za každý deň nesplnenia si povinnosti.

110. Ku dňu prednesenia týchto návrhov je dĺžka trvania nesplnenia si povinnosti 2045 dní. Vynásobením paušálnej pokuty vo výške 8870,40 eura denne počtom dní 2045 dostaneme sumu 18139968 eur. Keďže táto suma presahuje minimum, ktoré Komisia stanovila vo vzťahu k Spolkovej republike Nemecko (11192000 eur) ( 78 ), navrhovaná paušálna pokuta podľa môjho názoru tiež správne vyjadruje odrádzajúcu a trestnú povahu tejto finančnej sankcie.

111. Preto zastávam názor, že Spolkovej republike Nemecko by mala byť uložená paušálna pokuta vo výške 8870,40 eura denne vynásobená počtom dní, ktoré uplynuli odo dňa vyhlásenia rozsudku z roku 2007 do dátumu vyhlásenia rozsudku v prejednávanej veci.

IV – Návrh

112. Z týchto dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: — žaloba Komisie sa zamieta, — Komisia je povinná nahradiť trovy konania. Subsidiárne, ak Súdny dvor určí, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti podľa článku 260 ods. 1 ZFEÚ, navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: — Spolková republika Nemecko je povinná zaplatiť penále vo výške 81100,80 eura denne za obdobie odo dňa vyhlásenia rozsudku v prejednávanej veci až do vykonania rozsudku z roku 2007, ako aj paušálnu pokutu vo výške 8870,40 eura denne vynásobenú počtom dní, ktoré uplynuli odo dňa vyhlásenia rozsudku z roku 2007 do vyhlásenia rozsudku v prejednávanej veci, na účet vlastných zdrojov Európskej únie, — Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Rozsudok z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko (C-112/05, Zb. s. I-8995).

( 3 ) Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand (zákon z 21. júla 1960 o privatizácii obchodných podielov spoločnosti s ručením obmedzeným Volkswagenwerk), BGBl. 1960 I č. 39, s. 585, a BGBl. 1960 III, s. 641‑1‑1.

( 4 ) Gesetz zur Änderung des Gesetzes über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand (zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o privatizácii obchodných podielov spoločnosti s ručením obmedzeným Volkswagenwerk), BGBl. 2008 I č. 56, s. 2369.

( 5 ) Aktiengesetz (zákon o akciových spoločnostiach), BGBl. 1965 I č. 48, s. 1089.

( 6 ) Po zmene a doplnení rokovacieho poriadku sa toto ustanovenie nachádza v článku 158 tohto poriadku.

( 7 ) Pozri bod 75 a nasl. týchto návrhov.

( 8 ) Pozri tejto súvislosti rozsudok z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko (C-304/02, Zb. s. I-6263, bod 92).

( 9 ) Rozsudok z 10. septembra 2009, Komisia/Portugalsko (C‑ 457/07, Zb. s. I-8091, bod 47). Pozri tiež, pokiaľ ide o požiadavku koherencie a presnosti žaloby Komisie, ktorou sa začalo konanie o nesplnení si povinnosti, rozsudok z 19. decembra 2012, Komisia/Taliansko (C‑68/11, body 50 a 51 a tam citovanú judikatúru).

( 10 ) Na pojednávaní bola Komisia vyzvaná objasniť svoje stanovisko k tejto otázke. Vzhľadom na nejasnosť poskytnutej odpovede sa musím domnievať, že Komisia nemala v úmysle obmedziť svoje výhrady iba na § 4 ods. 3 zákona o VW. Inými slovami, zdá sa, že jej argumenty týkajúce sa stanov neboli predložené len na účely objasnenia kontextu diskusie.

( 11 ) Samotná nemecká verzia rozsudku z roku 2007 používa v tomto kontexte výraz „in Verbindung mit“.

( 12 ) V skutočnosti, ako Spolková republika Nemecko správne uviedla vo svojich ústnych pripomienkach, Súdny dvor mohol spresniť, ako to urobil okrem iného v rozsudku zo 6. decembra 2007, Federconsumatori a i. (C-463/04 a C-464/04, Zb. s. I-10419, bod 43), že predmetné ustanovenia predstavujú protizákonné obmedzenie jednak samy osebe a jednak v spojení s iným relevantným ustanovením.

( 13 ) Rozsudok z 29. júna 2010, Komisia/Luxembursko (C-526/08, Zb. s. I-6151, bod 29); pozri tiež rozsudok zo 16. marca 1978, Bosch/Hauptzollamt Hildesheim (135/77, Zb. s. 855, bod 4).

( 14 ) Bod 30 rozsudku z roku 2007.

( 15 ) V protiklade s tým, čo tvrdí Komisia, by mal podľa môjho názoru ostať obsah žaloby podanej vo veci C‑112/05, ktorou sa začalo konanie o nesplnení si povinnosti, aj naďalej irelevantný na účely výkladu rozsudku z roku 2007 v rozsahu, v akom podrobnosti obsahu žaloby nemožno zistiť zo samotného rozsudku.

( 16 ) Pozri najmä body 40, 50 a 81 rozsudku z roku 2007.

( 17 ) Bod 43 rozsudku z roku 2007.

( 18 ) Pozri rozsudok 20. mája 2008, Orange European Smallcap Fund (C-194/06, Zb. s. I-3747, bod 100 a citovanú judikatúru).

( 19 ) Tamže, bod 101. Pozri tiež bod 18 rozsudku z roku 2007 a citovanú judikatúru.

( 20 ) Pozri rozsudok z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko (C-543/08, Zb. s. I-11241, bod 47 a citovanú judikatúru).

( 21 ) Prvá veta bodu 54 rozsudku z roku 2007.

( 22 ) Druhá veta bodu 54 rozsudku z roku 2007.

( 23 ) Pozri najmä body 52 a 54 in fine rozsudku z roku 2007.

( 24 ) Bod 81 rozsudku z roku 2007.

( 25 ) Pozri bod 45 vyššie.

( 26 ) Bod 83 rozsudku z roku 2007.

( 27 ) To platí bez ohľadu na skutočnosť, že Súdny dvor zamietol žalobu Komisie v časti, ktorá sa zakladala na porušení článku 43 ES, keďže výsledkom tohto konania bolo, že dve z troch predmetných ustanovení považoval za protizákonné.

( 28 ) Pozri bod 40 a nasl. návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer 13. februára 2007 vo veci C‑112/05.

( 29 ) Pozri najmä body 18, 72 a 73 rozsudku z roku 2007.

( 30 ) Pokiaľ ide o rozdiely medzi okolnosťami, na ktorých sa zakladal rozsudok z roku 2007, a okolnosťami, na ktorých sa zakladala judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa zlatých akcií, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer 13. februára 2007 vo veci C‑112/05.

( 31 ) Pozri najmä body 103 a 107 uvedených návrhov.

( 32 ) V tomto kontexte by sa mala zohľadniť zásada res judicata, ktorá sa tiež uplatňuje na konania o nesplnení si povinnosti. Táto zásada sa však vzťahuje len na skutkové a právne otázky, o ktorých skutočne alebo nevyhnutne rozhodol deklaratórny rozsudok podľa článku 258 ZFEÚ. Z tohto dôvodu sa môže členský štát oprávnene odvolávať na res judicata vzhľadom na skorší rozsudok iba vtedy, ak medzi týmito dvoma vecami v podstate existuje zhoda skutkových a právnych okolností, pokiaľ ide o obsah žalobných dôvodov, ktoré uviedla Komisia. Pozri rozsudok Komisia/Luxembursko (C‑526/08), už citovaný, body 27 a 34 a citovanú judikatúru.

( 33 ) Pozri rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, bod 86).

( 34 ) Pozri rozsudok z 10. januára 2008, Komisia/Portugalsko (C-70/06, Zb. s. I-1, body 34 a 38 a citovanú judikatúru).

( 35 ) SEK(2005) 1658.

( 36 ) Komisia sa v rámci žaloby odvoláva na údaje, na ktorých sa zakladá oznámenie Komisie „Aktualizácia údajov používaných pri výpočte paušálnych pokút a penále v konaniach o porušení povinnosti“ SEK(2011) 1024.

( 37 ) Pozri rozsudok z 11. decembra 2012, Komisia/Španielsko (C‑610/10, bod 119 a citovanú judikatúru). Pozri tiež rozsudky zo 4. júla 2000, Komisia/Grécko (C-387/97, Zb. s. I-5047, bod 92), a z 25. novembra 2003, Komisia/Španielsko (C-278/01, Zb. s. I-14141, bod 52).

( 38 ) Pozri rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, bod 104). Pozri tiež rozsudok Komisia/Grécko (C‑387/97, už citovaný, bod 92).

( 39 ) Pokiaľ ide o penále, pozri rozsudok Komisia/Španielsko (C‑610/10, už citovaný, bod 118 a tam citovanú judikatúru). Tá istá zásada sa uplatňuje v kontexte paušálnej pokuty. Pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 4. júna 2009, Komisia/Grécko (C-568/07, Zb. s. I-4505, bod 47 a citovanú judikatúru).

( 40 ) Rozsudky z 31. marca 2011, Komisia/Grécko (C-407/09, Zb. s. I-2467, bod 42); Komisia/Španielsko (C‑610/10, už citovaný, bod 131), a z 19. decembra 2012, Komisia/Írsko (C‑279/11, body 78 a 79).

( 41 ) Pozri tiež bod 86 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen 21. marca 2013 vo veci, ktorá bola predmetom rozsudku Komisia/Česká republika (C‑241/11).

( 42 ) Pozri oznámenie Komisie „Aktualizácia údajov používaných pri výpočte paušálnych pokút a penále, ktoré Komisia bude navrhovať Súdnemu dvoru v konaniach o porušení povinnosti“ C(2012) 6106 final.

( 43 ) Tamže, s. 3 a 4.

( 44 ) Pozri najmä rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, bod 91).

( 45 ) Pokiaľ ide o zásadu právnej istoty a práva na obhajobu, pozri rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, body 85 až 97).

( 46 ) Pozri rozsudok Komisia/Nemecko (C‑503/04, už citovaný, bod 16).

( 47 ) Pozri rozsudok Komisia/Francúzsko(C‑304/02, už citovaný, bod 97).

( 48 ) Tamže.

( 49 ) Pozri tiež bod 70 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Geelhoed 24. novembra 2005 vo veci Komisia/Francúzsko (rozsudok zo 14. marca 2006, C-177/04, Zb. s. I-2461). V rozsudku v tejto veci sa však Súdny dvor odklonil od návrhu generálneho advokáta. Pozri bod 78 uvedeného rozsudku.

( 50 ) Pozri rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko (C-503/04, Zb. s. I-6153, bod 15). V skutočnosti len čo sa uplatní článok 260 ZFEÚ, porušenie sa už neobmedzuje iba na základné nesplnenie si povinností vyplývajúcich zo Zmluvy podľa článku 258 ZFEÚ, ale dochádza ku „kombinovanému nesplneniu povinností“, ktoré zahŕňa nielen pôvodné nesplnenie si povinnosti, ale aj nesplnenie si povinností vyplývajúcich z článku 260 ods. 1 ZFEÚ. Pozri bod 19 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Fenelly 9. decembra 1999 vo veci Komisia/Grécko (rozsudok zo 6. októbra 2000, C-197/98, Zb. s. I-8609).

( 51 ) V rámci svojho posúdenia Súdny dvor naozaj zohľadnil rozsah, v akom boli povinnosti členského štátu jasne definované v relevantných ustanoveniach. Pozri v tejto súvislosti rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑177/04, bod 72).

( 52 ) Pozri okrem iného rozsudok z 21. januára 2010, Komisia/Nemecko (C-546/07, Zb. s. I-439, body 21 a 22 a citovanú judikatúru). V rámci postupu upraveného v článku 258 ZFEÚ Komisia nie je povinná dodržať určitú lehotu, pokiaľ nejde o prípad, v ktorom by neprimeraná dĺžka konania pred podaním žaloby, upraveného v tomto článku, mohla dotknutému členskému štátu sťažiť možnosť vyvrátiť argumenty Komisie, a tým porušiť právo na obhajobu.

( 53 ) Podľa prvej vety článku 260 ods. 2 ZFEÚ: „Ak sa Komisia domnieva, že dotknutý členský štát neprijal potrebné opatrenia, aby vyhovel rozsudku Súdneho dvora Európskej únie, môže predložiť vec Súdnemu dvoru Európskej únie potom, ako tomuto štátu umožní vyjadriť sa.“ Pozri tiež bod 19 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Fenelly 9. decembra 1999 vo veciC‑197/98.

( 54 ) Zdá sa, že to tiež odráža stanovisko, ktoré v právnej vede prevláda, pozri okrem iného BONNIE, A.: Commission discretion under Art. 171(2) EC. In: European Law Review. 1998, 23(6), s. 544, a MASSON, B.: L’obscure clarté de l’article 228, par. 2, CE. In: Revue trimestrielle du droit européen. 2004, 4(4), s. 639 až 668.

( 55 ) Pozri bod 76 vyššie.

( 56 ) Pozri rozsudok z 24. apríla 2007, Komisia/Holandsko (C-523/04, Zb. s. I-3267, bod 27). Pozri tiež rozsudok zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko (C-96/89, Zb. s. I-2461, bod 16).

( 57 ) Pokiaľ ide o kritériá, ktoré sa uplatňujú pri posudzovaní práv na obhajobu, pozri rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, bod 97).

( 58 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 19. decembra 2012, Komisia/Írsko (C‑374/11, bod 21 a citovanú judikatúru).

( 59 ) Takáto požiadavka by zahŕňala aj komplexné a podrobné posúdenie toho, čo predstavuje primeraný časový rámec v závislosti od konkrétneho prípadu.

( 60 ) Tento cieľ má obzvlášť veľký význam vzhľadom na zmeny a doplnenia, ktoré v súvislosti s článkom 260 ZFEÚ vykonala Lisabonská zmluva, ktorá umožňuje, aby Komisia podala na Súdny dvor žalobu proti príslušnému členskému štátu bez toho, aby vydala odôvodnené stanovisko. Hoci sa v prejednávanej veci konanie pred podaním žaloby skončilo ešte predtým, ako nadobudla platnosť Lisabonská zmluva, takže v prejednávanej veci Komisia tiež vydala odôvodnené stanovisko, táto zmena a doplnenie opäť zdôrazňuje, že cieľom tohto konania je zabezpečiť, aby sa porušenie skončilo rýchlo a efektívne. Pozri tiež: Secretariat of the European Convention, „Final report of the discussion circle on the Court of Justice“, document CONV 636/03, bod 28.

( 61 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudok Komisia/Írsko (C‑374/11, už citovaný, bod 21 a citovanú judikatúru).

( 62 ) Je to tak najmä preto, lebo členské štáty môžu oddialiť predloženie veci Súdnemu dvoru predlžovaním rokovaní s Komisiou. V takých prípadoch by oneskorenie pri podaní žaloby neoprávnene zvýhodňovalo členský štát, ktorý si nesplnil povinnosti.

( 63 ) Pozri tiež bod 70 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen 21. marca 2013 vo veci C‑241/11.

( 64 ) Naopak, tento záver by bol nevyhnutne iný vtedy, keby Spolková republika Nemecko podala v tejto súvislosti žiadosť a keby Súdny dvor dospel k záveru, že rozsudok z roku 2007 v skutočnosti konštatoval porušenie, pokiaľ ide o § 4 ods. 3 zákona o VW. Podľa tejto hypotézy by konanie členského štátu jasne ilustrovalo jeho zámer čo najskôr ukončiť porušovanie.

( 65 ) Pozri rozsudok Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, bod 103).

( 66 ) Článok 56 ods. 1 ES.

( 67 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 4. júna 2009, Komisia/Grécko (C-109/08, Zb. s. I-4657, bod 33), a Komisia/Francúzsko (C‑304/02, už citovaný, body 105 a 107).

( 68 ) Rozsudok Komisia/Španielsko (C‑287/01, už citovaný, bod 27 a citovaná judikatúra).

( 69 ) Rozsudok zo 17. novembra 2011, Komisia/Taliansko (C-496/09, Zb. s. I-11483, bod 65 a citovaná judikatúra).

( 70 ) Oznámenie Komisie C(2012) 6106 final, s. 5.

( 71 ) Pozri, mutatis mutandis, rozsudok z 2. júla 1996, Komisia/Luxembursko (C-473/93, Zb. s. I-3207, body 51 a 52).

( 72 ) Pozri bod 46 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro 26. januára 2006 vo veci Komisia/Taliansko (rozsudok z 18. júla 2006, C-119/04, Zb. s. I-6885). Čo sa týka úlohy paušálnej pokuty, pozri tiež rozsudok zo 7. júla 2009, Komisia/Grécko (C-369/07, Zb. s. I-5703, bod 140 a citovanú judikatúru).

( 73 ) Rozsudok z 9. decembra 2008, Komisia/Francúzsko (C-121/07, Zb. s. I-9159, bod 58), a bod 46 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro 26. januára 2006 vo veci Komisia/Taliansko. Čo sa týka trestnej povahy paušálnej pokuty, pozri tiež body 34 a 35 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen 21. marca 2013 vo veci Komisia/Česká republika (C‑241/11).

( 74 ) Pozri okrem iného rozsudok Komisia/Írsko (C‑279/11, už citovaný, bod 67 a citovaná judikatúra).

( 75 ) Rozsudok Komisia/Španielsko (C‑610/10), už citovaný, bod 144 a citovaná judikatúra.

( 76 ) Nedostatok transparentnosti môže podľa môjho názoru umocniť odstrašujúci účinok len vtedy, ak sumu pokuty nadhodnotia dotknuté osoby. Nezdá sa však, že je to prípad článku 260 ZFEÚ, pretože nie je nezvyčajné, aby Súdny dvor na základe svojej diskrečnej právomoci znížil sumu pokuty, ktorú navrhuje Komisia, bez toho, aby nevyhnutne poskytol jasné kritériá, na základe ktorých sa tak rozhodol.

( 77 ) Oznámenie Komisie C(2012) 6106 final.

( 78 ) Oznámenie Komisie C(2012) 6106 final, s. 5.