ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Oznámenie o výberovom konaní by bolo pozbavené svojho účelu, ktorým je informovať uchádzačov o podmienkach, ktoré treba splniť na to, aby sa mohli uchádzať o pracovné miesto, ak by administratíva mohla vylúčiť uchádzača z dôvodu výslovne neuvedeného v uvedenom oznámení alebo v služobnom poriadku, alebo z dôvodu, ktorý nebol uverejnený. Oznámenie o výberovom konaní sa môže oprávnene obmedziť na to, že bez špecifikácie stupňa praxe požadovaného pre obsadzované pracovné miesto prevezme všeobecnú formuláciu zodpovedajúcu článku 5 ods. 1 služobného poriadku, a teda prenechá výberovej komisii výberového konania úlohu, aby v každom jednotlivom prípade posúdila, či predložené doklady o formálnej kvalifikácii a diplomy, ako aj odborná prax uvádzaná každým uchádzačom zodpovedajú stupňu, ktorý služobný poriadok, a teda oznámenie o výberovom konaní požaduje na výkon povinností patriacich do kategórie uvedenej v tomto oznámení. V takom prípade, keď podmienka uvedená v oznámení o výberovom konaní je formulovaná všeobecne, má výberová komisia širokú mieru voľnej úvahy pri definovaní kritérií uplatnenia podmienok pripustenia do výberového konania, vrátane podmienky týkajúcej sa dĺžky požadovanej odbornej praxe. Pokiaľ oznámenie o výberovom konaní vyžaduje iba to, aby zárobková činnosť bola vykonávaná počas minimálnej doby dvoch rokov, túto podmienku treba chápať tak, že odkazuje na dobu odpracovanú počas dvoch rokov na plný úväzok alebo na dobu odpracovanú na jeden, alebo viac čiastočných úväzkov, alebo v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby, ktorá z hľadiska pracovného času zodpovedá dobe dvoch rokov odpracovanej na plný úväzok. Tento výklad je jediným, ktorý umožňuje zabezpečiť jednotné uplatnenie prijímacieho konania na všetkých uchádzačov vo výberovom konaní, pretože v závislosti od toho, či je činnosť vykonávaná na plný úväzok, polovičný úväzok, štvrtinový úväzok alebo jeden deň v týždni počas troch rokov, by sa požadovaná doba činnosti mohla značne líšiť, čo by prípadne viedlo k nerovnosti medzi uchádzačmi, pokaľ ide o požadovanú dĺžku praxe.

(pozri body 24, 26, 29, 30, 85)
Z článkov 101 a 102 nariadenia č. 966/2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a z článku 134 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 1268/2012 o pravidlách uplatňovania rozpočtového nariadenia vyplýva, že v rámci rokovacieho konania bez predchádzajúceho zverejnenia oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania disponuje verejný obstarávateľ veľmi širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré sa zohľadnia na účely rozhodnutia, či zadá, alebo nezadá verejnú zákazku na nehnuteľnosť, o ktorú ide, ako aj pri výbere uchádzača alebo uchádzačov, pričom také verejné zákazky však netreba zadať na základe čo možno najširšej súťaže medzi dotknutými subjektmi. To platí a fortiori aj vo fáze preskúmania miestneho trhu, ktorá predchádza fáze rokovania o zákazke v pravom zmysle slova pri dodržaní zásad transparentnosti, proporcionality, rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie. Táto veľmi široká miera voľnej úvahy je priznaná verejnému obstarávateľovi tiež pri výbere a posúdení výberových kritérií, pokiaľ ich predtým definoval v podkladoch k zákazke súvisiacich s dotknutým rokovacím konaním.

Na účely preukázania, že verejný obstarávateľ sa pri posúdení skutkových okolností dopustil takého zjavného pochybenia, že to môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia zamietnuť ponuku, musia byť dôkazné prostriedky uvedené žalobkyňami dostatočné na to, aby sa posúdenia v dotknutom rozhodnutí stali neprijateľnými. Inými slovami, žalobný dôvod založený na zjavnom pochybení treba zamietnuť, ak napriek dôkazom uvádzaným žalobcom možno spochybňované posúdenie pripustiť ako pravdivé alebo prijateľné. Je to tak predovšetkým vtedy, keď je dotknuté rozhodnutie poznačené pochybeniami v posúdení, ktoré sú vo svojom súhrne iba menej významné a nemohli byť pre administratívu určujúce.

(pozri body 38, 39)
Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 14. septembra 2017 – Università del Salento/Komisia

(vec T‑393/15)

„Arbitrážna doložka – Všeobecný program ‚Základné práva a spravodlivosť‘ – Osobitný program ‚Trestná justícia‘ – Vymáhanie súm, ktoré Komisia vyplatila v rámci výkonu dohody o grante – Započítanie pohľadávok – Čiastočná zmena kvalifikácie žaloby – Návrh na určenie neexistencie zmluvnej pohľadávky“

1. Súdne konanie–Podanie návrhu na Všeobecný súd na základe arbitrážnej doložky–Dohody o grante uzatvorené v rámci osobitného programu v oblasti základných práv a spravodlivosti–Rozhodnutie o mimosúdnom započítaní dlhov voči pohľadávkam prijaté Komisiou na základe nariadenia č. 1605/2002–Žaloba smerujúca k zrušeniu tohto rozhodnutia a ku konštatovaniu neexistencie uvedených pohľadávok–Čiastočná zmena kvalifikácie žaloby o neplatnosť na žalobu týkajúcu sa sporu zmluvnej povahy–Podmienky [články 263 a 272 ZFEÚ; Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 76 písm. d); nariadenie Rady č. 1605/2002] (pozri body 26 29, 31 – 34)

2. Súdne konanie–Právne odôvodnenie žaloby–Výber prislúchajúci žalobcovi, a nie súdu Únie (pozri bod 30)

3. Žaloba o neplatnosť–Právomoc súdu Únie–Návrhy smerujúce k tomu, aby bol prijatý deklaratórny rozsudok–Neprípustnosť (článok 263 ZFEÚ) (pozri bod 68)

4. Súdne konanie–Návrh na začatie konania–Formálne náležitosti–Určenie predmetu konania–Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený–Jednoznačná formulácia návrhov žalobcu [Štatút Súdneho dvora, článok 21; Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 76 písm. d) a e)] (pozri body 74 77)

5. Komisia–Právomoci–Plnenie rozpočtu Únie–Vymáhanie pohľadávok započítaním–Podmienky–Započítané pohľadávky súvisiace s rovnakým projektom–Neexistencia–Predchádzajúca povinnosť ubezpečiť sa o použití dotknutých prostriedkov na stanovené účely a o uskutočnení konaní odôvodňujúcich pridelenie uvedených prostriedkov napriek očakávanému započítaniu–Neexistencia (pozri body 107, 108)

6. Akty inštitúcií–Odôvodnenie–Povinnosť–Rozsah–Rozhodnutie prijaté v súvislostiach známych osobe, ktorej bolo určené (článok 296 ZFEÚ) (pozri bod 112)

Predmet

Na jednej strane návrh na základe článku 263 ZFEÚ po prvé na zrušenie rozhodnutia Komisie D/C4 – B.2 – 005817 zo 4. mája 2015, ktorým došlo k započítaniu pohľadávky žalobkyne týkajúcej sa plnenia zmluvy v rámci prvého projektu, Entice (Explaining the Nature of Technological Innovation in Chinese Enterprises), a dlhu žalobkyne týkajúceho sa plnenia zmluvy v rámci druhého projektu s názvom „Judicial Training and Research on EU crimes against environment and maritime pollution“, po druhé na zrušenie všetkých ostatných predchádzajúcich, nasledujúcich, alebo v každom prípade súvisiacich aktov s týmto rozhodnutím a po tretie uložiť Komisii povinnosť zaplatiť žalobkyni sumy, ktoré jej dlhuje pri vykonávaní projektu Entice, a na druhej strane návrh na základe článku 272 ZFEÚ na určenie neexistencie pohľadávky uplatňovanej Komisiou v rámci výkonu druhého projektu

Výrok

1. Žaloba sa zamieta.
2.

Akty inštitúcií–Odôvodnenie–Povinnosť–Rozsah–Reštriktívne opatrenia prijaté voči určitým osobám a subjektom s ohľadom na situáciu na Ukrajine–Zmrazenie finančných prostriedkov osôb zapojených do sprenevery verejných finančných prostriedkov–Rozhodnutie prijaté v súvislostiach známych dotknutej osobe, ktoré jej umožňujú pochopiť rozsah opatrenia prijatého voči nej–Prípustnosť stručného odôvodnenia–Obmedzenia–Odôvodnenie, ktoré by nemalo pozostávať zo všeobecnej a stereotypnej formulky [článok 296 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 41 ods. 2 písm. c); rozhodnutia Rady (SZBP) 2015/143 a 2015/364; nariadenia Rady 2015/138 a 2015/357] (pozri body 63 65)
V rámci rozhodnutia 2011/72/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči určitým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Tunisku v zásade nie je teda úlohou Rady preskúmať a posúdiť relevantnosť a presnosť skutočností, na ktorých sú založené súdne konania voči osobám, ktorých mená sú uvedené v prílohe tohto rozhodnutia. Prijatím tohto rozhodnutia a následnými rozhodnutiami sa totiž Rada neusiluje o to, aby sama sankcionovala spreneveru štátnych finančných prostriedkov, ktorú vyšetrujú tuniské orgány, ale o zachovanie možnosti týchto orgánov konštatovať takúto spreneveru a vymôcť prospech z tejto sprenevery späť. Prináleží preto iba príslušným tuniským orgánom, aby overili uvedené dôkazy a vyvodili z toho primerané dôsledky. V zásade teda neprináleží Rade a Všeobecnému súdu, aby overoval dôvodnosť týchto konaní, ale len dôvodnosť zmrazenia finančných prostriedkov s ohľadom na dôkazy predložené tuniskými orgánmi. V opačnom prípade by sa mohli vyskytnúť situácie, kedy Rada by predčasne vyvodzovala závery s ohľadom na dôvodnosť uvedeného vyšetrovania, ktoré by sa mohlo líšiť od tých, k akým dospeli samy tuniské orgány. Takáto situácia by mohla mať paradoxne za následok, že v čase, keď by dané orgány súdili dotknutú osobu a prípadne ju uznali za zodpovednú za spreneveru verejných prostriedkov, v Európskej únii by už neexistovalo zmrazenie jej majetku, ktoré by umožňovalo vymôcť prospech z tejto sprenevery, ktorá sa jej vytýka. Užitočný účinok rozhodnutia 2011/72 by tak zjavne nebol zabezpečený.

(pozri body 40, 46)
8.

Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Reštriktívne opatrenia voči určitým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Tunisku – Zmrazenie finančných prostriedkov osôb zapojených do sprenevery verejných finančných prostriedkov a s nimi spojených fyzických alebo právnických osôb, subjektov a orgánov – Rozhodnutie prijaté v súvislostiach známych dotknutej osobe, ktoré jej umožňujú pochopiť rozsah opatrenia prijatého voči nej – Prípustnosť stručného odôvodnenia – Hranice – Odôvodnenie, ktoré by nemalo pozostávať zo všeobecnej a stereotypnej formulky [článok 296 ZFEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 41 ods. 2 písm. c); rozhodnutia Rady 2011/72/SZBP a (SZBP) 2015/157; nariadenia Rady č. 101/2011 a 2015/147] (pozri body 90 92)
Pokiaľ ide o žalobu proti rozhodnutiu stanovujúcemu prudenciálne požiadavky uplatniteľné na žalobkyňu, ktoré bolo v priebehu konania zrušené a nahradené rozhodnutím stanovujúcim nové prudenciálne požiadavky, ktoré je tiež predmetom žaloby o neplatnosť, zrušenie napadnutého rozhodnutia druhým rozhodnutím nezbavuje žalobkyňu záujmu na konaní proti nemu. Zrušenie aktu inštitúcie totiž nie je uznaním jeho nezákonnosti a vyvoláva účinky ex nunc, na rozdiel od zrušovacieho rozsudku, podľa ktorého je zrušený akt so spätnou účinnosťou odstránený z právneho poriadku a hľadí sa na neho, ako keby nikdy neexistoval. Navyše žalobkyňa si zachováva záujem na konaní proti napadnutému rozhodnutiu s cieľom zabrániť tomu, aby prípadné zrušenie rozhodnutia, ktorým bolo zrušené napadnuté rozhodnutie, malo za následok, že napadnuté rozhodnutie znovu vyvolá účinky. V prípade, ak by druhé rozhodnutie bolo zrušené, by sa totiž účastníci konania vrátili do situácie pred nadobudnutím jeho účinnosti, ktorá by sa potom opäť riadila napadnutým rozhodnutím.

(pozri body 41 – 43)
Zo žiadneho ustanovenia nevyplýva, že namietateľ, ktorý podal námietku podľa článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Európskej únie musí preukázať, že je „výlučným“ majiteľom skoršej nezapísanej všeobecne známej ochrannej známky, na ktorej zakladá svoju námietku. Z ustanovení článku 41 nariadenia č. 207/2009, pravidla 19 ods. 2 a pravidla 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, vyplýva, že namietateľ je povinný preukázať, že v zmysle článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 nadobudol dostatočné práva ku skoršej nezapísanej všeobecne známej ochrannej známke na to, aby bol považovaný za majiteľa tejto ochrannej známky, čo nevyžaduje preukázanie výlučného práva k tejto ochrannej známke.

Pravidlo 15 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 okrem iného stanovuje, že „ak má staršia známka alebo staršie právo viac ako jedného majiteľa (spoluvlastníctvo), námietky môže podať ktorýkoľvek z nich alebo všetci“, čo umožňuje, ako potvrdil EUIPO na pojednávaní, každému spolumajiteľovi skoršej ochrannej známky namietať zápis ochrannej známky, ktorá sa prihlasuje.

(pozri body 46, 47)
Ak sa v predpise so všeobecnou pôsobnosťou používajú dva rôzne výrazy, potom v záujme koherencie a právnej istoty nie je možné takýmto výrazom pripisovať rovnaký význam. To platí a fortiori, keď majú tieto výrazy rôzne významy v bežnom jazyku.

Článok 18 prvý odsek ZFEÚ sa nachádza v druhej časti tejto Zmluvy s názvom „Nediskriminácia a občianstvo Únie“. Týka sa situácií, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie a v ktorých sa so štátnym príslušníkom členského štátu v porovnaní s príslušníkmi iného členského štátu zaobchádza diskriminujúco len na základe jeho štátnej príslušnosti. Tento článok sa preto nemôže uplatniť v prípade eventuálneho rozdielneho zaobchádzania medzi štátnymi príslušníkmi členských štátov a štátnymi príslušníkmi tretích štátov. V dôsledku toho, keďže sa článok 21 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie má vykladať tak, že má rovnaký rozsah ako článok 18 prvý odsek ZFEÚ, štátny príslušník tretej krajiny sa nemôže odvolávať na článok 21 ods. 2 Charty.

O zneužitie právomoci pri rozhodnutí ide iba vtedy, keď sa na základe objektívnych, relevantných a súhlasných nepriamych dôkazov zdá, že rozhodnutie bolo prijaté na dosiahnutie iného ako stanoveného cieľa.

O taký prípad nejde, pokiaľ ide o okolnosť, keď predseda Parlamentu radšej prijal rozhodnutie, ktorým sa členom alebo sympatizantom ruskej politickej strany zabránilo v tom, aby vstúpili do priestorov inštitúcie s cieľom vyjadriť sa počas politického stretnutia, než aby sa spoliehal na schopnosť svojich bezpečnostných služieb zasiahnuť, keďže uvedené rozhodnutie patrí do osobitného kontextu, ktorý v danom čase charakterizoval politické vzťahy medzi Ruskou federáciou a Úniou. Platí to tým viac, že uvedené rozhodnutie, ktoré súviselo s daným kontextom, malo iba dočasnú povahu.

(pozri body 57, 65, 74)
Nariadenie č. 726/2004 totiž ukladá agentúre EMA vo svojom článku 11 a článku 13 ods. 3, článku 36, článku 38 ods. 3 a článku 57 ods. 1 a 2 povinnosť zverejniť tri dokumenty, konkrétne verejnú európsku hodnotiacu správu, súhrn charakteristík dotknutých liekov a príbalový leták pre používateľa, a to potom, ako odstráni všetky informácie, ktoré majú povahu obchodného tajomstva. Tieto ustanovenia uvádzajú minimálne informácie, prostredníctvom troch vyššie uvedených dokumentov, ktoré je EMA povinná proaktívne sprístupniť verejnosti. Cieľ normotvorcu Únie je, aby sa jednak čo najzrozumiteľnejšie oznámili zdravotníckym odborníkom charakteristiky dotknutého lieku a spôsob, akým ho treba predpisovať, a jednak, aby neodborná verejnosť bola zrozumiteľnou rečou informovaná o optimálnom využívaní lieku a jeho účinkoch. Tento režim proaktívneho zverejnenia určitého minima informácií teda nepredstavuje osobitný režim prístupu k dokumentom, ktorý by sa mal vykladať v tom zmysle, že všetky údaje a informácie, ktoré sa nenachádzajú v troch vyššie uvedených dokumentoch, sa považujú za dôverné.

Neexistuje všeobecná domnienka dôvernosti dokumentov a správ v spise predloženom Európskej agentúre pre lieky (EMA) v rámci žiadosti o uvedenie na trh určitého lieku, ktorá by vyplývala z uplatnenia ustanovení nariadenia č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie, nariadenia č. 726/2004, ktorým sa stanovujú postupy spoločenstva pri povoľovaní liekov na humánne použitie a na veterinárne použitie a pri vykonávaní dozoru nad týmito liekmi.

Na to, aby sa uplatnila výnimka týkajúca sa ochrany obchodných záujmov upravená v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie, je nevyhnutné preukázať, že požadované dokumenty obsahujú skutočnosti, ktorých zverejnenie môže poškodiť obchodné záujmy právnickej osoby. Je to tak najmä vtedy, keď požadované dokumenty obsahujú citlivé obchodné informácie týkajúce sa najmä obchodných stratégií dotknutých podnikov alebo ich obchodných vzťahov alebo keď tieto dokumenty obsahujú vlastné údaje podniku, ktoré odhaľujú jeho odborné znalosti.

Pokiaľ ide o žiadosť o prístup k správam k štúdiám predloženým EMA v rámci žiadosti o povolenie na uvedenie na trh určitého lieku, ktoré obsahujú určité množstvo informácií, ktoré už boli uverejnené, aby bolo možné požadovať dôverné zaobchádzanie s celými dotknutými správami, je nutné preukázať, že celé usporiadanie údajov dostupných verejnosti s údajmi, ktoré jej nie sú dostupné, predstavuje citlivý obchodný údaj, ktorého zverejnenie by poškodilo obchodné záujmy určitej právnickej osoby. V tomto ohľade nestačí len uviesť nejasné a všeobecné vysvetlenia s cieľom preukázať, že uvedené usporiadanie by mohlo vyvolať tvrdené následky, pokiaľ ide o porušenie know‑how a obchodných tajomstiev určitej právnickej osoby. Presné a konkrétne vysvetlenia sa ukazujú byť o to nevyhnutnejšie, keďže výnimky upravené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 sa odchyľujú od zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom a majú sa teda vykladať a uplatňovať reštriktívne.

(pozri body 68, 81)
Vzhľadom na špecifickosť sporov týkajúcich sa verejného obstarávania Únie žaloba o náhradu škody, ktorá údajne vznikla uchádzačovi vylúčenému v dôsledku pochybení, ktorých sa dopustila inštitúcia ako verejný obstarávateľ počas postupu verejného obstarávania, nemá rovnaký predmet ani rovnaké právne a hospodárske dôsledky ako žaloba o neplatnosť rozhodnutia o zamietnutí ponuky tohto uchádzača a v dôsledku toho nemôže mať za následok odstránenie účinkov uvedeného rozhodnutia.

Zatiaľ čo totiž cieľom žalôb o neplatnosť je postihovať protiprávnosť právne záväzného aktu, predmetom žaloby o náhradu škody je návrh na náhradu škody vyplývajúcej z aktu alebo z protiprávneho konania, ktoré možno pripísať inštitúcii alebo orgánu Únie. Predmetom žaloby o neplatnosť podanej uchádzačom by však bolo len rozhodnutie o zamietnutí jeho ponuky a uzavretie zmluvy s iným uchádzačom a pokiaľ by jej Všeobecný súd vyhovel, jej následkom by bolo len zrušenie uvedeného rozhodnutia. Naopak, svojou žalobou o náhradu škody sa uchádzač nedomáha zrušenia tohto rozhodnutia, ale priznania náhrady škody údajne vyplývajúcej z jeho prijatia. Uchádzač sa teda žalobou o náhradu škody nedomáha výsledku, ktorý by bol porovnateľný alebo dokonca identický s výsledkom, k akému by smerovala žaloba o neplatnosť.

Okrem toho žaloba o neplatnosť a žaloba o náhradu škody nemajú rovnaké právne účinky. V rámci žaloby o neplatnosť má konštatovanie protiprávnosti aktu a v dôsledku toho výrok rozsudku o zrušení uvedeného aktu účinky ex tunc, zatiaľ čo konštatovanie súdu Únie o protiprávnosti aktu, ktoré môže založiť vznik zodpovednosti Únie, má účinky ex nunc, a jeho účinkom v zásade nie je odstránenie právneho základu uvedeného aktu so spätnou účinnosťou. Osobitne platí, že v rámci sporov týkajúcich sa verejného obstarávania Únie sa okolnosti, ktoré treba zohľadniť podľa článkov 264 a 266 ZFEÚ na vyhovenie rozsudku o zrušení, netýkajú len zrušovaného ustanovenia a účinkov takéhoto rozsudku, ale aj iných skutočností, ako je dátum podpísania zmluvy, prípadné vykonávania zákazky alebo uplatnenie článku 103 nariadenia nariadenie č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev. Nemožno totiž vylúčiť, že po rozsudku, ktorým sa zrušuje rozhodnutie o zadaní verejnej zákazky, by inštitúcia mohla prikročiť k ukončeniu dotknutej zmluvy a k uskutočneniu nového verejného obstarávania. Na druhej strane nevyhnutným dôsledkom rozsudku zakladajúceho zodpovednosť Únie je poskytnutie náhrady škody žalobcovi vtedy, ak sa žalobca domáhal takejto náhrady škody, a nie náhrady v naturálnej forme.

(pozri body 35 – 38)
Ako totiž vyplýva z nariadenia č. 1083/2006, toto posúdenie Komisie sa odlišuje od výberu vykonaného členským štátom, a to tak svojimi pravidlami, ako aj svojím cieľom. Po prvé operácie, ktorých cieľom je, aby Komisia zhodnotila a potvrdila či nepotvrdila členskému štátu finančný príspevok z EFRR na veľký projekt, sa odohrávajú len v rámci vzťahov medzi Komisiou a členským štátom. Komisia nevykonáva žiadny výber veľkých projektov, ktoré žiadatelia navrhujú vnútroštátnym orgánom, ale výlučne vo vzťahu k členským štátom vykonáva len posúdenie veľkých projektov, ktoré už vnútroštátne orgány vybrali a ktoré jej predložili, aby potvrdila či nepotvrdila finančný príspevok z EFRR alebo z Kohézneho fondu. Po druhé posúdenie Komisie nemá za cieľ overiť, či členský štát vyberie na základe kritérií výberu stanovených monitorovacím výborom, ale posúdiť, na základe informácií uvedených v článku 40 nariadenia č. 1083/2006 a obsiahnuté v žiadosti o potvrdenie, ako uvádza odôvodnenie 49 tohto nariadenia, cieľ a účinok veľkého projektu a spôsob plánovaného využívania zdrojov Únie, a to podľa článku 41 ods. 1 uvedeného nariadenia, pričom posúdi veľký projekt na základe uvedených informácií, jeho súlad s prioritami operačného programu, jeho prínos k dosiahnutiu cieľov týchto priorít a jeho súlad s ostatnými politikami Únie.

Pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia zo strany Komisie o financovaní veľkého projektu vybratého členským štátom z Európskeho fondu regionálneho rozvoja (EFRR), lehota uvedená v článku 41 ods. 2 nariadenia č. 1083/2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o EFRR, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde, je záväznou lehotou.

Pokiaľ ide o dôsledky prekročenia tejto lehoty, z účelu a štruktúry nariadenia č. 1083/2006 vyplýva, že neposkytnutie odpovede na žiadosť o potvrdenie v lehote stanovenej v článku 41 ods. 2 tohto nariadenia nevedie k schváleniu žiadosti o potvrdenie finančného príspevku z EFRR. Takéto neposkytnutie odpovede nemá za následok ani stratu právomoci Komisie rozhodnúť o žiadosti o potvrdenie. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že nariadenie č. 1083/2006 nemožno vykladať v tom zmysle, že akékoľvek prekročenie automaticky vedie k zrušeniu rozhodnutia o odmietnutí, ktoré bolo prijaté po uplynutí lehoty.

Okrem toho platí, že keďže nie je preukázané, že ak by sa neprekročila uvedená lehota, mohlo by konanie o posúdení projektu viesť k inému výsledku, nemôže viesť dané prekročenie k zrušeniu rozhodnutia prijatého po uplynutí lehoty. Nedodržanie takej lehoty, aká je stanovená v článku 41 ods. 2 nariadenia č. 1083/2006, totiž môže viesť k zrušeniu aktu prijatého na záver konania len vtedy, ak existuje možnosť, že by uvedené konanie mohlo na základe tejto nezrovnalosti viesť k inému výsledku. Navyše aj keď od osoby, ktorá sa odvoláva na takúto nezrovnalosť, nemožno požadovať, aby preukázala, že bez takejto nezrovnalosti by predmetné rozhodnutie malo priaznivejší obsah, pokiaľ ide o jej záujmy, takáto osoba musí konkrétnym spôsobom preukázať, že takáto hypotéza nie je úplne vylúčená.

(pozri body 69, 79, 90, 91, 93, 94)