ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Právo dovolávať sa ochrany legitímnej dôvery predpokladá splnenie troch podmienok. Po prvé, dotknutej osobe museli byť administratívou Únie poskytnuté presné, bezpodmienečné a zhodujúce sa ubezpečenia, pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov. Po druhé, tieto ubezpečenia musia byť spôsobilé vyvolať legitímne očakávanie u toho, komu sú určené. Po tretie, poskytnuté ubezpečenia musia byť v súlade s uplatniteľnými predpismi. Keďže tieto podmienky sú kumulatívne, nesplnenie jednej z nich je dostatočnou prekážkou pre právo na ochranu legitímnej dôvery.

Samotnú skutočnosť, že v minulosti úrad pre plnenie nárokov vyhovel žiadostiam dotknutej osoby o predchádzajúce povolenie na využívanie opatrovateľských služieb, však nemožno považovať za informáciu vyjadrujúcu prísľub poskytnutia predchádzajúceho povolenia v budúcnosti a teda za rovnajúcu sa presným, bezpodmienečným a zhodujúcim sa ubezpečeniam zo strany úradu pre plnenie nárokov.

Z článku 27 spoločných pravidiel pre zdravotné poistenie úradníkov Európskej únie v súvislosti s bodom 2 kapitoly 3 hlavy II všeobecných vykonávacích ustanovení o náhrade zdravotných nákladov prijatých Komisiou totiž vyplýva, že každá žiadosť o predchádzajúce povolenie na využívanie opatrovateľských služieb sa musí posúdiť individuálne. Preskúmanie takejto žiadosti vyžaduje overiť, či sú splnené všetky podmienky stanovené v bode 2 kapitole 3 hlavy II týchto všeobecných vykonávacích ustanovení, okrem iného, či je spis predložený na podporu žiadosti o povolenie úplný a obsahuje všetky požadované podrobnosti o zdravotnom stave poistenca, ako aj o zariadení alebo osobe, ktoré poskytuje danú starostlivosť. Navyše z bodu 2.2 kapitoly 3 hlavy II uvedených všeobecných vykonávacích ustanovení vyplýva, že úrad pre plnenie nárokov môže poskytnúť predchádzajúce povolenie na dlhodobé využívanie opatrovateľských služieb iba na obmedzenú dobu najviac dvanástich mesiacov.

Napokon výplatu peňažných dávok administratívou, dokonca aj počas niekoľkých rokov, nemožno samú osebe považovať za presné, bezpodmienečné a zhodujúce sa ubezpečenie v zmysle judikatúry. V opačnom prípade by totiž každé rozhodnutie administratívy, ktorým sa pre budúcnosť, a prípadne aj so spätnou účinnosťou, odmieta výplata peňažnej dávky neoprávnene vyplácanej dotknutej osobe počas niekoľkých rokov, bolo systematicky zrušované súdom Únie na základe porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery a malo by za následok, že článok 85 služobného poriadku týkajúci sa náhrady neoprávnených platieb by z veľkej časti stratil svoj potrebný účinok.

(pozri body 53 – 55 a 57)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: rozsudok zo 7. novembra 2002, G/Komisia, T‑199/01, EU:T:2002:271, bod 38

Súd pre verejnú službu: rozsudky z 1. marca 2007, Neirinck/Komisia, F‑84/05, EU:F:2007:33, bod 79; z 1. júla 2010, Mandt/Parlament, F‑45/07, EU:F:2010:72, bod 125; z 5. júna 2012, AW/Komisia, F‑14/11, EU:F:2012:74, bod 58, a zo 7. júla 2015, Kur/Komisia, F‑53/14, EU:F:2015:81, bod 64
Článok 91 ods. 3 druhá zarážka služobného poriadku, podľa ktorej „ak sťažnosť bude zamietnutá výslovným rozhodnutím po tom, ako bola zamietnutá konkludentne prijatým rozhodnutím, no pred uplynutím lehoty na podanie odvolania, lehota na podanie odvolania začne bežať znovu“, sa neuplatňuje v štádiu žiadosti a pred podaním sťažnosti. Toto osobitné ustanovenie, ktoré sa týka spôsobu výpočtu lehôt na podanie žaloby, treba totiž vykladať doslovne a úzko. Z toho vyplýva, že výslovné zamietnutie žiadosti po tom, ako bolo implicitne rozhodnuté o zamietnutí tej istej žiadosti, ktoré má povahu výlučne potvrdzujúceho aktu, nemôže dotknutému úradníkovi umožniť, aby pokračoval v konaní pred podaním žaloby tým, že mu začne plynúť nová lehota na podanie sťažnosti.

Sťažnosť podaná viac ako tri mesiace po implicitnom rozhodnutí o zamietnutí žiadosti teda nemôže predstavovať riadne predbežné predloženie veci menovaciemu orgánu umožňujúce pokračovať v konaní pred podaním žaloby.

Navyše, ak by sa pripustilo, že iba oznámenie dôvodov zamietnutia uvedeným rozhodnutím o zamietnutí žiadosti môže spôsobiť opätovné plynutie lehôt na podanie žaloby, potom by každé implicitné rozhodnutie administratívy, ktoré je z dôvodu svojej povahy neodôvodnené, mohlo byť kedykoľvek predmetom žiadosti o odôvodnenie umožňujúcej úradníkom alebo zamestnancom získať novú lehotu na podanie sťažnosti do troch mesiacov od doručenia doplnenia odôvodnenia, hoci nedostatok odôvodnenia rozhodnutia v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku môže, ba dokonca musí byť uvedený práve v sťažnosti a byť tak prípadne riadne napravený administratívou v rozhodnutí o tejto sťažnosti.

(pozri body 24, 25 a 28)

Súd prvého stupňa: uznesenie zo 17. novembra 2000, Martinelli/Komisia,T‑200/99, EU:T:2000:269, bod 11

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudky zo 7. júla 2011, Longinidis/Cedefop,T‑283/08 P, EU:T:2011:338, bod 72, a z 21. mája 2014, Mocová/Komisia,T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 35

Súd pre verejnú službu: uznesenia z 8. júla 2009, Sevenier/Komisia,F‑62/08, EU:F:2009:88, bod 33, a z 22. apríla 2015, ED/ENISA,F‑105/14, EU:F:2015:33, bod 41
V žalobách úradníkov návrhy predložené súdu Únie môžu obsahovať len námietky, ktoré spočívajú na rovnakom dôvode ako je dôvod, na ktorom spočívajú námietky uvedené v sťažnosti, pričom však tieto námietky môžu byť na súde Únie rozvinuté predložením dôvodov a tvrdení, ktoré nemusia byť nevyhnutne obsiahnuté v sťažnosti, ale úzko s ňou súvisia. V tejto súvislosti treba zdôrazniť na jednej strane to, že keďže konanie pred podaním žaloby má neformálny charakter a dotknuté osoby vo všeobecnosti konajú v tomto štádiu bez pomoci advokáta, administratíva nesmie vykladať sťažnosti reštriktívnym spôsobom, ale musí ich naopak preskúmať ústretovo a na druhej strane to, že článok 91 služobného poriadku nemá za cieľ striktne a definitívne vymedzovať prípadnú sporovú fázu, pokiaľ žaloba nemení ani dôvod, ani predmet sťažnosti. Zároveň však platí, že na to, aby konanie pred podaním žaloby upravené v článku 91 ods. 2 služobného poriadku mohlo dosiahnuť svoj cieľ treba, aby menovací orgán alebo orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy mohli dostatočne presne poznať výhrady, ktoré dotknuté osoby formulujú proti napadnutému rozhodnutiu.

(pozri body 41 a 42)

Všeobecný súd: rozsudok Komisia/Moschonaki, T‑476/11 P, EU:T:2013:557, body 73, 76 a 77 a tam citovaná judikatúra
V súlade s požiadavkami článku 45 služobného poriadku, keď sa úradník stane spôsobilým na povýšenie počas roka, v priebehu ktorého je preložený z jednej inštitúcie do druhej, menovacím orgánom príslušným na rozhodnutie o jeho povýšení je menovací orgán pôvodnej inštitúcie. Pre posúdenie, či má byť úradník povýšený so spätným účinkom k 1. januáru roku N, alebo všeobecnejšie počas roku N, musí totiž uvedený orgán v praxi pristúpiť k porovnávaciemu hodnoteniu minulých zásluh úradníkov, najmä počas roka N‑1 a vzhľadom na hodnotiace správy o výkonoch týchto úradníkov počas roka N‑1 a prechádzajúcich rokov. Je teda nevyhnutné porovnať zásluhy preložených úradníkov so zásluhami úradníkov, ktorí boli ich kolegami ešte počas roka pred ich preložením, čo je posúdenie, ktoré môže platne vykonať iba pôvodná inštitúcia.

To neplatí v prípade, ak k preloženiu dôjde v roku predchádzajúcom roku, počas ktorého mohol byť úradník povýšený s účinkom od 1. januára. V takejto situácii nemôžu byť zásluhy úradníka za rok N‑1 porovnávané len so zásluhami jeho bývalých kolegov v pôvodnej inštitúcii, keďže treba zohľadniť aj zásluhy kolegov v novej inštitúcii. Za takých okolností prináleží menovaciemu orgánu prijímajúcej inštitúcie rozhodnúť o jeho povýšení. Porovnanie zásluh a hodnotiacich správ úradníka, ktorý bol preložený medzi inštitúciami, je zložitejšie ako porovnanie úradníkov prijímajúcej inštitúcie, ale nie je ako také ani nemožné ani diskriminačné. Také porovnanie si pri porovnaní posúdení vyžaduje dodatočné úsilie, ktoré pôvodne nebolo nevyhnutné, pričom však takýto postup nemožno prirovnať k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania.

(pozri body 22 – 25)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 11. júna 1998, Skrikas/Parlament, T‑167/97, bod 45

Súd pre verejnú službu: 28. júna 2011, Mora Carrasco a i./Parlament, F‑128/10, body 35 a 39; 5. júla 2011, Alari/Parlament, F‑38/11, bod 31
UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU

EURÓPSKEJ ÚNIE (prvá komora)

z 3. decembra 2012

Vec F‑45/12

BT

proti

Európskej komisii

„Verejná služba – Zmluvný zamestnanec – Neobnovenie zmluvy – Nedostatočne odôvodnená žaloba – Zjavne neprípustná žaloba“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu ESAE na základe jej článku 106a, ktorou BT navrhuje najmä zrušenie rozhodnutia Komisie neobnoviť jeho zmluvu zmluvného zamestnanca (ďalej len „sporné rozhodnutie“)

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta ako zjavne neprípustná. Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

Abstrakt

Súdne konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený – Chýbajúca jasnosť – Neprípustnosť

[Štatút Súdneho dvora, článok 19 tretí odsek, a príloha I, článok 7 ods. 1; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 35 ods. 1 písm. e)]

Žalobné návrhy, ktoré nespĺňajú požiadavky vyžadované článkom 35 ods. 1 písm. e) Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, pretože z nich žiadny právny dôvod nevyplýva dostatočne jasne na to, aby mohol byť ľahko a presne určený žalovaným účastníkom konania, ako aj konajúcim súdom, treba zamietnuť ako zjavne neprípustné. Podľa uvedeného článku 35 ods. 1 písm. e) totiž žaloba musí obsahovať skutkové a právne dôvody a tvrdenia. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby žalovanému umožnili pripraviť si obranu a Súdu pre verejnú službu umožnili rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez ďalších informácií. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na prípustnosť žaloby nevyhnutné, aby zo samotného textu žaloby vyplývali podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, a to koherentným a zrozumiteľným spôsobom. Hoci však treba uznať, že formulácia žalobných dôvodov nie je viazaná na terminológiu a vymenovanie v rokovacom poriadku a hoci môže postačovať, keď sú tieto dôvody vyjadrené skôr prostredníctvom ich podstaty než prostredníctvom ich právnej kvalifikácie, platí to pod podmienkou, že uvedené dôvody vyplývajú zo žaloby dostatočne jasne.

V tejto súvislosti článok 19 tretí odsek Štatútu Súdneho dvora, ktorý je uplatniteľný na konanie pred Súdom pre verejnú službu v súlade s článkom 7 ods. 1 prílohy I tohto štatútu, stanovuje, že strany konania, s výnimkou členských štátov, inštitúcií Únie, zmluvných strán Dohody o Európskom hospodárskom priestore a Dozorného úradu Európskeho združenia voľného obchodu uvedeného v tejto dohode, zastupuje advokát. Základnou úlohou advokáta ako pomocnej osoby v súdnictve je práve založiť návrhy žaloby na dostatočne zrozumiteľnej a koherentnej právnej argumentácii vzhľadom na skutočnosť, že písomná časť konania pred Súdom pre verejnú službu v zásade obsahuje iba jednu výmenu vyjadrení.

(pozri body 15 – 19 a 21)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, bod 21

Súd pre verejnú službu: 15. februára 2011, AH/Komisia, F‑76/09, body 29 a 31
Akty inštitúcií Únie v zásade požívajú prezumpciu zákonnosti, a preto majú právne účinky aj v prípade, že sú postihnuté nejakou vadou, dovtedy, kým neboli zrušené alebo odvolané. Výnimkou z tohto pravidla sú však akty postihnuté vadou, ktorej závažnosť je taká evidentná, že nemôže byť právnym poriadkom Únie tolerovaná a musia sa považovať za akty, ktoré nemajú žiadny právny účinok. Závažnosť následkov, ktoré sa spájajú s konštatovaním ničotnosti aktu inštitúcií Únie, si vyžaduje, aby z dôvodov právnej istoty bolo toto konštatovanie vyhradené iba pre skutočne výnimočné prípady.

Za také výnimočné prípady sa v nijakom prípade nemôže považovať porušenie práva na rešpektovanie obydlia, súkromného života, ako aj porušenie povinnosti odôvodnenia uvádzané úradníkom proti rozhodnutiu Komisie o implicitnom zamietnutí žiadosti o náhradu škody údajne spôsobenej vniknutím do jeho služobného bytu zamestnancami Komisie, už z dôvodu, že Komisia tým, že neodpovedala počas štvormesačnej lehoty na žiadosť dotknutého úradníka, nezasiahla do jeho práva na nedotknuteľnosť obydlia ani do práva na rešpektovanie súkromného života, ako aj preto, že rozhodnutie, ktorým bola jeho žiadosť zamietnutá nemožno považovať za ničotné len z dôvodu, že nebolo odôvodnené, keďže taká vady nemá vplyv na zákonnosť takého rozhodnutia, ktoré má iba za následok, že žalobca môže podať návrh na súd návrh na náhradu škody.

(pozri body 25 a 28)

Odkaz:

Všeobecný súd Európskej únie: 24. novembra 2010, Marcuccio/Komisia, T‑9/09 P, bod 37 a tam citovaná judikatúra
SK
Zbierkasúdnychroz hodnutí
ECLI:EU:F:2010 :157 1UZNESENIE PR EDSEDU PR VEJ KOMORY S ÚDU PR E VEREJNÚ S LUŽBU
z 8. decembra 2010
Vec F-79/10
Charles Dubus
proti
Európskej komisii
„Urovnanie sporu zmierom — Výmaz“
Predmet: Žaloba podaná podľa článku 270 Z FEÚ uplatniteľného na Zmluvu o ESAE podľa jej 
článku 106a, kt orou Ch. Dubus n avrhuje z rušenie r ozhodnutia K omisie 
z 20. novembra 2009 o jeho nezarad ení do zoznamu úradníkov povýšených do platovej 
triedy AS T 4 v rámci povyšovania v roku 2009
Roz hodnutie:Vec F-79/10, Dubus/Komisia, sa vymaže z registra Sú du pre verejnú službu. Účastníci 
konania znášajú trovy kon ania podľa dohody uzatvorenej me dzi nimi.
Abstrakt
Úradníci — Žaloba — Urovnanie sporu zm ierom n a Súde p re verejnú službu — Výmaz z registra
(Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 69)
UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)

zo 7. októbra 2009

Vec F‑3/08

Luigi Marcuccio

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Verejná služba – Úradníci – Zamietnutie inštitúcie preložiť rozhodnutie – Žaloba zjavne bez právneho základu – Článok 94 rokovacieho poriadku“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou L. Marcuccio navrhuje zrušiť rozhodnutie Komisie o zamietnutí jeho žiadosti o zaslanie prekladu predchádzajúceho rozhodnutia do taliančiny a zaviazať Komisiu na náhradu škody, ktorá mu vznikla

Rozhodnutie: Žaloba žalobcu sa zamieta ako zjavne bez právneho základu. Žalobca je povinný nahradiť trovy konania. Žalobca je povinný zaplatiť Súdu pre verejnú službu sumu 1 000 eur.

Abstrakt

Úradníci – Povinnosť starostlivosti prislúchajúca administratíve – Povinnosť vydať individuálne rozhodnutie určené úradníkovi v jazyku, ktorý on dôkladne ovláda

(Článok 21 ES; Charta základných práv, článok 41 ods. 4; Rokovací poriadok Komisie, príloha bod 4)

Inštitúcie majú na základe povinnosti starostlivosti vydať individuálne rozhodnutie určené úradníkovi v jazyku, ktorý on dôkladne ovláda.

Ani z článku 21 tretieho odseku ES, ani z bodu 4 kódexu dobrého správania, ani z článku 41 ods. 4 Charty základných práv nevyplýva, že by každé rozhodnutie inštitúcie Spoločenstva určené jednému z jej úradníkov muselo byť vydané v jazyku pôvodnej korešpondencie. Tieto ustanovenia sa uplatnia na vzťahy medzi inštitúciami a ich zamestnancami totiž iba vtedy, keď títo zamestnanci zašlú inštitúciám písomnosť v postavení občana Únie a nie v postavení úradníka alebo zamestnanca Spoločenstva. V každom prípade, ak by inštitúcie boli povinné odpovedať na žiadosť úradníka v tom istom jazyku, ako je jazyk žiadosti, spôsobovalo by to inštitúciám neprekonateľné problémy.

(pozri body 29 – 33)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 23. marca 2000, Rudolph/Komisia, T‑197/98, Zb. VS s. I‑A‑55, II‑241, bod 46; 7. februára 2001, Bonaiti Brighina/Komisia, T‑118/99, Zb. VS s. I‑A‑25, II‑97, bod 13; 17. mája 2006, Lavagnoli/Komisia, T‑95/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑12, II‑A‑2‑569, bod 48

Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Duyster/Komisia, F‑51/05 a F‑18/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 58 a 59
Akonáhle orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy odôvodní rozhodnutie o prepustení dočasného zamestnanca okrem iného údajnými problematickými vzťahmi dotknutej osoby v jej pracovnom prostredí, je na základe článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv Európskej únie povinný vypočuť dotknutú osobu aj v súvislosti s týmto dôvodom prepustenia. Splnenie takej povinnosti uvedenému orgánu umožní s dotknutou osobou overiť, či problémy súvisiace s správaní v službe jej možno skutočne pripísať alebo či súvisia aj s inými okolnosťami, či dokonca so správaním ostatných kolegov dotknutej osoby. Po vypočutí dotknutej osoby v súvislosti s týmto dodatočným dôvodom prepustenia môže orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy s ňou prípadne prebrať i to, či by mala záujem o preloženie. Nemožno teda vylúčiť, že ak je dotknutá osoba v súvislosti s uvedeným dôvodom vypočutá, má skutočne možnosť ovplyvniť daný rozhodovací proces.

Okolnosť, že by uvedený orgán prijal rozhodnutie totožné s rozhodnutím o prepustení, hoci predtým dotknutú osobu vypočul, okrem toho nie je relevantná, pretože by sa tým svojej podstaty zbavilo právo byť vypočutý zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty vzhľadom na to, že toto právo predpokladá možnosť dotknutej osoby ovplyvniť daný rozhodovací proces, a to predovšetkým v prípade, že v rozhodnutí o prepustení je výslovne spochybnené jej osobné správanie alebo jej pracovný výkon.

(pozri body 30, 31)

Odkaz:

Súdny dvor: rozsudok z 1. júla 2010, Knauf Gips/Komisia, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, bod 23 a citovaná judikatúra

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudok zo 14. septembra 2011, Marcuccio/Komisia, T‑236/02, EU:T:2011:465, bod 115

Súd pre verejnú službu: rozsudky zo 14. mája 2014, Delcroix/ESVČ, F‑11/13, EU:F:2014:91, bod 44, a z 5. februára 2016, GV/ESVČ, F‑137/14, EU:F:2016:14, bod 79
Článok 41 ods. 2 písm. b) Charty základných práv Európskej únie stanovuje, že každý má právo na prístup k spisu, ktorý sa ho týka, za predpokladu rešpektovania oprávnených záujmov dôvernosti a služobného a obchodného tajomstva.

Navyše kontradiktórnosť disciplinárneho konania a práva na obhajobu v takom konaní vyžadujú, aby sa dotknutá osoba a prípadne jej advokát mohli oboznámiť so všetkými skutočnosťami, o ktoré sa administratíva môže oprieť pri svojom rozhodnutí, ktorým sa skončí konanie, a to včas tak, aby mohli predložiť svoje pripomienky. Rešpektovanie práva na obhajobu totiž vyžaduje, aby dotknutej osobe bolo umožnené, aby účinne oznámila svoje stanovisko k relevancii skutočností, ale rovnako aj to, aby mohla prinajmenšom zaujať stanovisko k dokumentom, ktoré má inštitúcia Únie a z ktorých vyplývajú skutočnosti významné pre výkon jej práva na obhajobu.

V tejto súvislosti, ak bol člen inštitúcie poverený vykonaním mediácie, výkonný predseda inštitúcie konal ako orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy. Ďalej pokiaľ z výroku správy tohto člena vyplýva, že vypočul viacerých úradníkov a zamestnancov inštitúcie, rovnako ako aj jej členov, že vo svojej správe zaznamenal skutkové zistenia vyplývajúce z jeho vyšetrovania, tieto skutočnosti znamenajú, že táto činnosť neostala obmedzená na mediáciu, ale naopak zodpovedá administratívnemu vyšetrovaniu. Uvedená správa tak vykazuje vlastnosti správa, na základe ktorej orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy konkrétne rozhodol o následnom začatí samotného administratívneho vyšetrovania.

Za týchto podmienok sa treba domnievať, že aj uvedená správa sa podľa článku 41 ods. 2 písm. b) Charty základných práv mala poskytnúť žalobcovi, pretože sa na ňu vzťahuje pojem „spis, ktorý sa jej týka“ v zmysle tohto ustanovenia.

(pozri body 47, 48, 50 – 52)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: rozsudok zo 17. marca 2015, AX/ECB,F‑73/13, EU:F:2015:9, bod 115 a citovaná judikatúra
Článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, že za kritérium na priznanie príspevku na expatriáciu sa považuje zvyčajné bydlisko dotknutého úradníka alebo zamestnanca pred jeho nástupom do služby. V tejto súvislosti je zvyčajným bydliskom miesto, ktoré dotknutý úradník alebo zamestnanec určil, s vôľou dať mu stálu povahu, ako trvalé alebo zvyčajné centrum svojich záujmov, pričom na účely určenia zvyčajného bydliska treba vziať do úvahy všetky skutkové okolnosti, ktoré ho tvoria, a najmä skutočné bydlisko dotknutej osoby. Dotknutý úradník alebo zamestnanec stráca nárok na príspevok na expatriáciu iba vtedy, keď mal svoje zvyčajné bydlisko alebo vykonával svoje hlavné zamestnanie v krajine miesta výkonu práce počas celého referenčného obdobia, pričom sporadickú a krátkodobú neprítomnosť nemožno považovať za dostatočnú na to, aby bydlisko žalobcu v štáte miesta výkonu práce stratilo svoj zvyčajný charakter.

(pozri body 44 a 45)

Súd pre verejnú službu: rozsudky z 9. marca 2010, Cvetanova/Komisia,F‑33/09, EU:F:2010:18, bod 39; z 15. marca 2011, Mioni/Komisia,F‑28/10, EU:F:2011:23, bod 22, a z 18. júna 2015, Pondichie/Komisia,F‑50/14, EU:F:2015:62, body 34 a 35, a tam citovaná judikatúra
69

Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu určil výšku náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá jej vznikla, ex æquo et bono. Podľa jej názoru by bola primeraná suma 10000 eur.
Samotná skutočnosť, že člen výberovej komisie v rozpore so svojimi povinnosťami, ktoré mu vyplývajú z článku 11a služobného poriadku, neinformoval svojich kolegov, s ktorými zasadá vo výberovej komisii, o svojom rodičovskom príbuzenskom vzťahu s uchádzačom, nemôže zbaviť tohto uchádzača, ako uchádzača o prijatie do služobného pomeru, ktoré si v súlade s článkom 27 služobného poriadku vyžaduje preukázanie najvyššieho morálneho kreditu, jeho zodpovednosti za to, že sám nepovažoval za potrebné oznámiť Európskemu úradu pre výber pracovníkov a/alebo výberovej komisii svoj príbuzenský vzťah s členom výberovej komisie, pričom takýto krok treba považovať za minimum, ktoré možno očakávať od uchádzača o prijatie do služobného pomeru ako úradníka Európskej únie, a to tým skôr v situácii, keď Úrad viackrát uchádzačom pripomenul zákaz nadväzovať kontakt s členmi výberovej komisie.

V dôsledku toho výberová komisia, ktorá je poverená vypracovaním zoznamu vhodných uchádzačov podľa článku 30 služobného poriadku, môže správne dospieť k záveru, že uchádzač z dôvodu príbuzenského vzťahu s členom výberovej komisie, ktorý sa síce v rámci tejto komisie zaoberal vedľajšou oblasťou, sa bez vedomia tejto komisie dostane do uprednostňovaného postavenia v porovnaní s ostatnými uchádzačmi všeobecného výberového konania a táto situácia môže mať negatívny vplyv na základnú podmienku každého výberového konania, t. j. záruku rovnakého zaobchádzania pre všetkých uchádzačov.

(pozri body 36 a 53)