NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GERARD HOGAN

prednesené 2. apríla 2020 ( 1 )

Spojené veci C‑84/19, C‑222/19 a C‑252/19

Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku‑ Białej

proti

QJ (C‑84/19)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Štetín, Poľsko)]

a

BW

proti

DR (C‑222/19)

a

QL

proti

CG (C‑252/19)

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy w Opatowie (Okresný súd Opatów, Poľsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy o spotrebiteľskom úvere – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Článok 1 ods. 2 – Výnimky stanovené pre zmluvné podmienky odrážajúce povinné legislatívne alebo regulačné ustanovenia – Vnútroštátne ustanovenie, ktorým sa stanovuje maximálna výška celkových nákladov na úver pre spotrebiteľa bez úrokov – Článok 4 ods. 2 – Pôsobnosť – Uplatňovanie na ustanovenia stanovujúce poplatky iné ako úrok – Povinnosť vypracovať zmluvné podmienky jasne a zrozumiteľne – Článok 3 ods. 1 – Zlučiteľnosť vnútroštátnych právnych predpisov stanovujúcich maximálnu výšku neúrokových nákladov na úver – Smernica 2008/48 – Článok 3 písm. g) – Zlučiteľnosť vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré počítajú maximálnu výšku neúrokových nákladov na úver, berúc do úvahy všeobecné výdavky úverovej inštitúcie“

1. Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa opäť týkajú výkladu článku 1 ods. 2 a článku 4 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS ( 2 ), ako aj článku 3 písm. g) a článku 22 smernice 2008/48/ES ( 3 ).

2. Smernica 93/13 už vygenerovala veľa judikatúry, tak na Súdnom dvore, ako aj na vnútroštátnych súdoch. Hoci táto smernica jednoznačne rozšírila režim ochrany spotrebiteľa, pretože umožňuje súdom určiť, že zmluvné podmienky, ktoré dodávateľ alebo výrobca vypracoval na všeobecné použitie, sú nekalé (a teda nevynútiteľné), článok 4 ods. 2 tejto smernice stanovuje dve dôležité výnimky z tohto režimu, a to, ak sa údajná nekalá podmienka týka buď definície hlavného predmetu zmluvy, alebo primeranosti ceny alebo odmeny, pokiaľ ide o tovary a služby. Rozsah týchto výnimiek je hlavným predmetom týchto návrhov na začatie prejudiciálneho konania s tým, že jedna zo základných otázok (vo veci C‑84/19) je, či neúrokové poplatky zaplatené zákazníkom banky v súvislosti so zmluvou o úvere patria do pôsobnosti ktorejkoľvek z týchto výnimiek.

3. Problematika nastolená v týchto veciach súvisí s tromi rôznymi zmluvami o spotrebiteľskom úvere. Spotrebiteľ v podstate v každom z prípadov vzniesol na svoju obhajobu námietku, že niektoré podmienky zmluvy sú nekalé, ako obranu vo vzťahu k žalobe o zaplatenie dlhu a vymáhaniu dlhu zo strany úverovej inštitúcie. Každý z týchto prípadov nastoľuje osobitnú, aj keď niekedy prekrývajúcu sa otázku týkajúcu sa uplatňovania zásad obsiahnutých v smernici 93/13 v súvislosti s úverovými zmluvami. Pred posúdením týchto otázok je však najprv potrebné určiť príslušné právne ustanovenia.

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Smernica 93/13

4. Článok 1 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje: „Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia a ustanovenia alebo zásady medzinárodných dohovorov, ktorých sú členské štáty alebo spoločenstvo zmluvnou stranou, najmä v oblasti dopravy, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“

5. Článok 3 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje: „Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“

6. Článok 4 ods. 2 smernice 93/13 znie takto: „Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné.“

7. Článok 5 smernice 93/13 stanovuje: „V prípade zmlúv, v ktorých sú všetky alebo niektoré podmienky ponúkané spotrebiteľovi v písomnej forme, musia byť vždy tieto podmienky vypracované zrozumiteľne. Keď existuje pochybnosť o zmysle podmienky, prednosť má výklad priaznivejší pre spotrebiteľa. …“

8. V zmysle článku 8 smernice 93/13: „Členské štáty môžu prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné so zmluvou v oblasti obsiahnutej touto smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa.“

9. Podľa článku 8a ods. 1 danej smernice: „Keď členský štát prijme ustanovenia v súlade s článkom 8, informuje Komisiu o tejto skutočnosti, ako aj o akejkoľvek neskoršej zmene…“

2. Smernica 2008/48

10. Článok 3 smernice 2008/48 s názvom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje: „Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov: … g) ‚celkové náklady spotrebiteľa spojené s úverom‘ sú všetky náklady vrátane úrokov, provízií, daní a poplatkov akéhokoľvek druhu, ktoré musí spotrebiteľ zaplatiť v súvislosti so zmluvou o úvere a ktoré sú veriteľovi známe, okrem notárskych poplatkov; zahrnuté sú aj náklady na doplnkové služby súvisiace so zmluvou o úvere, a to najmä poistné, ak spotrebiteľ musí navyše uzavrieť zmluvu o poskytnutí služieb, aby získal úver alebo aby ho získal za ponúkaných podmienok.“

11. Článok 22 ods. 1 smernice 2008/48 s názvom „Harmonizácia a záväzný charakter tejto smernice“ konkretizuje: „Keďže táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, členské štáty nesmú zachovať ani zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice.“

B. Vnútroštátne právo

12. Na účely prezentácie vnútroštátnej právnej úpravy odkazujem na návrhy, ktoré som predniesol vo veci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ( 4 ). Poľské právo v zásade stanovuje maximálnu výšku úroku, ktorá sa môže požadovať za právny akt, t. j. dvojnásobok ročného zákonného úroku. Niektorí veritelia obchádzali tento vnútroštátne stanovený limit tým, že umelo zvyšovali výšku účtovaných provízií a poplatkov. V reakcii na túto situáciu poľský normotvorca následne zakotvil prostredníctvom § 5 ods. 6a a § 36a ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (zákon z 12. mája 2011 o spotrebiteľských úveroch) (Dz. U. z roku 2011, č. 126, položka 715) (ďalej len „zákon o spotrebiteľských úveroch“) mechanizmus na obmedzenie výšky nákladov spojených s úverom odlišných od úrokov, ktoré je možné požadovať.

II. Skutkový stav a návrhy na začatie prejudiciálneho konania

A. Vec C‑84/19

13. Dňa 19. septembra 2016 bola prostredníctvom sprostredkovateľa uzatvorená zmluva o spotrebiteľskom úvere medzi spoločnosťou Profi Credit Polska a spotrebiteľkou. Ako protihodnotu za poskytnutie 9000 zlotých (PLN) (približne 2090 eur), ktoré má dlžník splatiť v splátkach počas 36 mesiacov, zmluva stanovuje povinnosť zaplatenia zo strany spotrebiteľa po prvé úrokovej sadzby vo výške 9,83 % ročne z požičanej sumy; po druhé nárok na „poplatok za spracovanie“ 129 PLN (približne 30 eur); po tretie takzvanú „províziu“ rovnajúcu sa 7771 PLN (približne 1804 eur) a po štvrté ďalší poplatok za balíček [s názvom „Twój Pakiet – Pakiet Extra“ (Tvoj balíček – špeciálny balíček)] vo výške 1100 PLN (približne 255 eur).

14. Podľa vnútroštátneho súdu boli neúrokové náklady na úver obsiahnuté v zmluve stanovené na hornej hranici stanovenej vo vnútroštátnych právnych predpisoch podľa § 36a zákona o spotrebiteľských úveroch. V zmluve sa však neuvádzalo, v akej funkcii konala osoba, s ktorou žalovaná zmluvu uzavrela, a ani v nej neboli definované pojmy „poplatok za spracovanie“ a „provízia“ a neuvádzalo sa v nej ani to, ktorým konkrétnym protiplneniam žalobkyne vyššie uvedené poplatky zodpovedali. Bolo možné určiť iba poplatok za „Tvoj balíček – špeciálny balíček“, ktorý poskytoval spotrebiteľovi právo na jednorazový odklad platby s dvoma splátkami, respektíve zníženie štyroch splátok pri súčasnom predĺžení platnosti zmluvy (v prípade odkladu platby), respektíve potrebu ich zaplatenia v neskoršom okamihu (v prípade zníženia).

15. Pred koncom splátkového obdobia podala spoločnosť Profi Credit Polski návrh na vydanie platobného rozkazu. Súd spor rozhodol v prospech spoločnosti Profi Credit Polski kontumačným rozsudkom, proti ktorému sa spotrebiteľka odvolala, a namietala nekalú povahu určitých podmienok zmluvy. V priebehu tohto konania úverová inštitúcia vysvetlila, že „poplatok za spracovanie“ zodpovedal skutočným nákladom vzniknutým pri uzatvorení zmluvy a že „provízia“ predstavovala protihodnotu za poskytnutie úveru, zatiaľ čo úrok predstavoval odmenu za sprístupnenie finančných prostriedkov spotrebiteľke.

16. V tomto kontexte má vnútroštátny súd pochybnosti týkajúce sa toho, či sa ustanovenia stanovujúce tieto poplatky majú považovať za vylúčené z posudzovania nekalej povahy zmluvných podmienok stanovených v smernici 93/13. Je to tak z nasledujúcich dôvodov: po prvé, pokiaľ tieto poplatky nepresahujú limit stanovený vnútroštátnymi právnymi predpismi, bolo by možné tvrdiť, že tieto ustanovenia jednoducho odrážajú tieto právne predpisy, a preto v súlade s článkom 1 ods. 2 smernice 93/13 nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice. Po druhé by tieto ustanovenia o cene mohli predstavovať pre Profi Credit Polski hlavný predmet zmluvy a ako také by nespadali do pôsobnosti smernice na základe článku 4 ods. 2 Po tretie, keďže preskúmanie, či sú tieto poplatky odôvodnené, by bolo rovnocenné s posúdením primeranosti odmeny za službu poskytovanú výmenným spôsobom, takéto posúdenie by mohlo byť tiež vylúčené na základe článku 4 ods. 2 tejto smernice. Nakoniec má vnútroštátny súd pochybnosti o tom, či možno podmienky považovať za zrozumiteľné v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 93/13, ak zahŕňajú úroky, poplatky a provízie bez toho, aby vysvetlili rozdiel medzi týmito poplatkami, alebo bližšie určili ich povahu, a keď nešpecifikujú, v akej funkcii konala osoba, s ktorou spotrebiteľka uzatvorila zmluvu.

17. Za týchto okolností Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Štetín, III. oddelenie pre občianskoprávne spory, Poľsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 1 ods. 2 [smernice 93/13] vykladať v tom zmysle, že vylučuje uplatnenie smernice na hodnotenie nekalej povahy jednotlivých zmluvných podmienok, ktoré sa týkajú neúrokových nákladov na úver, ak kogentné zákonné ustanovenia členského štátu pre tieto náklady stanovujú maximálnu hranicu týchto nákladov tak, že nariaďujú, aby sa neúrokové náklady spotrebiteľskej zmluvy o úvere nemohli požadovať, pokiaľ prekračujú maximálnu sadzbu neúrokových nákladov na úver vypočítanú podľa zákonných ustanovení alebo celkovú výšku úveru? 2. Má sa článok 4 ods. 2 [smernice 93/13] vykladať v tom zmysle, že zmluvná podmienka, ktorá upravuje neúrokové náklady, ktoré znáša a platí príjemca pôžičky spolu s pôžičkou, ktoré súvisia so samotným uzavretím zmluvy a poskytnutím pôžičky (vo forme poplatkov, provízií a nákladov inej povahy), nepodliehajú hodnoteniu v súvislosti s ich prípadnou nekalou povahou podľa tohto ustanovenia, ak sú vypracované zrozumiteľne? 3. Má sa článok 4 ods. 2 [smernice 93/13] vykladať v tom zmysle, že zmluvné podmienky, ktorými sa zavádzajú náklady rôznej povahy, ktoré súvisia s poskytnutím pôžičky, nie sú vypracované ‚zrozumiteľne‘, ak sa z nich nedá odvodiť, za aké konkrétne protiplnenie sa platia, a spotrebiteľ nemôže rozpoznať, do akej miery sa od seba odlišujú?“

B. Vec C‑222/19

18. Dňa 8. marca 2018 uzatvorila spoločnosť BW a spotrebiteľ spotrebiteľskú zmluvu o úvere na obdobie dvoch rokov. Zmluva, ktorá nebola individuálne dohodnutá, upravuje poskytnutie 4500 PLN (približne 1048 eur), splatných v 24 mesačných splátkach a zabezpečených prostredníctvom bianko zmenky. Ako protihodnotu za poskytnutie tejto hotovosti spotrebiteľovi sa v zmluve ustanovuje platba úrokov so sadzbou 10 % ročne, čo predstavuje celkom 900 PLN (približne 210 eur), poplatok za vytvorenie úveru 1125 PLN (približne 262 eur) a poplatok za správu vo výške 2700 PLN (približne 628 eur). Podľa vnútroštátneho súdu predstavovala ročná percentuálna miera nákladov 119,42 %. Neúrokové náklady na úver v zmysle § 36a zákona o spotrebiteľských úveroch však nepresahujú hornú hranicu stanovenú v tomto ustanovení.

19. Spotrebiteľ dostal dohodnutú sumu a začal splácať splátky. Po omeškaní s platením podal veriteľ na vnútroštátny súd žalobu proti žalovanému, v ktorej požadoval sumu nesplatenej istiny spolu so zákonným úrokom z omeškania. Súčasne podal návrh na vydanie platobného rozkazu na základe vyplnenej bianko zmenky.

20. Vnútroštátny súd má však pochybnosti o zlučiteľnosti poľskej právnej úpravy so smernicou 93/13, pokiaľ ide o stanovenie hornej hranice neúrokových nákladov na úver, ktoré môžu účtovať úverové inštitúcie, pretože táto hranica sa počíta, berúc do úvahy nielen náklady spojené s uzatvorením alebo spracovaním zmluvy o spotrebiteľskom úvere, ale aj všeobecné výdavky veriteľa. To by nezabraňovalo veriteľovi preniesť na spotrebiteľa náklady, ako sú údržba databázy, odmeňovanie zamestnancov alebo riadenie prevádzkových rizík. No rozsudok Constructora Principado ( 5 ) možno chápať tak, že stanovuje, že by sa situácia, v ktorej profesionálny predajca alebo dodávateľ prenáša na spotrebiteľa prostredníctvom štandardných podmienok poplatok, ktorý by mal znášať sám, mohla považovať za situáciu, ktorá spôsobuje „značnú nerovnováhu“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13.

21. Za týchto okolností Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Okresný súd Opatów, I. oddelenie pre občianskoprávne spory, Poľsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Majú sa ustanovenia [smernice 93/13], najmä článok 3 ods. 1 tejto smernice, ako aj zásady práva Únie týkajúce sa ochrany spotrebiteľa a rovnováhy medzi zmluvnými stranami vykladať v tom zmysle, že uvedené ustanovenia a zásady bránia tomu, aby sa do vnútroštátneho právneho poriadku zahrnul právny inštitút ‚maximálnej výšky nákladov spojených s úverom odlišných od úrokov‘ a matematického vzorca pre výpočet výšky týchto nákladov podľa § 5 bodu 6a v spojení s § 36a [zákona o spotrebiteľských úveroch], ktoré umožňujú k nákladom spojeným so zmluvou o úvere, ktoré je povinný znášať spotrebiteľ (celkové náklady úveru), pripočítať aj náklady na hospodársku činnosť podnikateľa?“

C. Vec C‑252/19

22. Dňa 31. augusta 2016 uzatvoril spotrebiteľ zmluvu o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá so spoločnosťou QL na sumu 5000 PLN (približne 1149 eur), splatnú v 36 mesačných splátkach. Ako odmena pre úverovú inštitúciu sa v zmluve stanovuje platba po prvé úroku vo výške 9,81 % ročne, t. j. celkom 796 PLN (približne 182 eur), po druhé poplatku za spracovanie 129 PLN (približne 29 eur), po tretie poplatku za poskytnutie služby s názvom „Twój Pakiet (Tvoj balíček)“ 900 PLN (približne 206 eur) a po štvrté provízie vo výške 3939 PLN (približne 905 eur). V dôsledku toho celková ročná sadzba za poskytnutie úveru predstavuje 77,77 %. Pokiaľ ide o neúrokové náklady na tento úver v zmysle § 36a zákona o spotrebiteľských úveroch, je to v medziach stanovených v tomto ustanovení.

23. Vnútroštátny súd má však pochybnosti o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej obmedzenie výšky poplatkov, ktoré môžu úverové inštitúcie vyberať, so smernicou 2008/48. Pri stanovovaní tejto hranice neboli zohľadnené iba náklady spojené s uzatvorením alebo správou konkrétnej zmluvy, ale aj všeobecné výdavky veriteľa. Z článku 3 písm. g) smernice 2008/48 však vyplýva, že spotrebiteľovi by sa mohli účtovať náklady, no iba marginálne náklady, to znamená náklady spojené s úverovou zmluvou.

24. Za týchto okolností Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Okresný súd Opatów, I. oddelenie pre občianskoprávne spory) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Majú sa ustanovenia [smernice 2008/48], najmä článok 3 písm. g) a článok 22 ods. 1 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že uvedené ustanovenia bránia tomu, aby sa vo vnútroštátnom právnom poriadku zakotvil právny inštitút ‚maximálnej výšky nákladov spojených s úverom odlišných od úrokov‘ a matematický vzorec na výpočet výšky týchto nákladov podľa § 5 bodu 6a v spojení s § 36a [zákona o spotrebiteľských úveroch], ktoré umožňujú k nákladom súvisiacim so zmluvou o úvere, ktoré je povinný znášať spotrebiteľ (celkové náklady úveru), pripočítať aj náklady na hospodársku činnosť podnikateľa?“

III. Analýza

A. O prvej otázke vo veci C‑84/19

25. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑84/19 v zásade pýta, či sa má článok 1 ods. 2 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že podmienky zmluvy o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá a ktorá stanovuje, že poplatky, ktoré má zaplatiť spotrebiteľ, sú vylúčené z pôsobnosti smernice, ak tieto poplatky ako celok nepresahujú určitú hornú hranicu stanovenú vnútroštátnymi právnymi predpismi.

26. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že na základe článku 1 ods. 1 v spojení s článkom 2 a článkom 3 ods. 1 smernice 93/13 sa táto smernica uplatňuje na podmienky akejkoľvek zmluvy uzatvorenej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá nebola individuálne dohodnutá. Prostredníctvom výnimky však článok 1 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje, že zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.

27. Aj keď prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či sa na konkrétnu zmluvnú podmienku, akou je tá vo veci samej, vzťahuje táto osobitná výnimka, Súdny dvor môže vnútroštátnemu súdu poskytnúť usmernenie, ktoré musí tento vnútroštátny súd zobrať do úvahy pri posudzovaní, či je napadnutá podmienka nekalá. ( 6 ) Vnútroštátny súd by preto mal mať možnosť preskúmať, či sa výnimka stanovená v tomto ustanovení pravdepodobne uplatní na prípad, o ktorý ide vo veci samej.

28. V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd pýta, či ustanovenia, ktoré upravujú poplatky nepresahujúce určitú hornú finančnú hranicu stanovenú vnútroštátnym ustanovením, môžu spadať pod vylučujúce ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2 smernice 93/13.

29. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že samotná skutočnosť, že zmluvné ustanovenia sú v súlade so zákonným ustanovením, neznamená, že tieto ustanovenia nevyhnutne „odrážajú“ znenie tohto ustanovenia.

30. V prejednávanej veci sa zdá, že pochybnosti, ktoré predložil vnútroštátny súd, vyplývajú z pripomienok obsiahnutých v judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorých odôvodnenie výnimky uvedenej v článku 1 ods. 2 smernice 93/13 spočíva v tom, že je legitímne predpokladať, že vnútroštátny zákonodarca mal záujem dosiahnuť rovnováhu medzi všetkými právami a povinnosťami strán určitých zmlúv, teda rovnováhu, ktorú chcel normotvorca Únie výslovne zachovať. ( 7 )

31. Môj názor je však taký, že tieto pripomienky Súdneho dvora by sa nemali chápať v tom zmysle, že maximálna hranica podľa vnútroštátnych právnych predpisov by nevyhnutne znamenala aj existenciu rovnováhy medzi všetkými právami a povinnosťami strán stanovenú vnútroštátnym zákonodarcom. Toto stanovisko zastávam z nasledujúcich dôvodov.

32. Po prvé ako Súdny dvor rozhodol, vzhľadom na to, že článok 1 ods. 2 zavádza výnimku zo smernice 93/13, ktorej cieľom je ochrana spotrebiteľov, toto ustanovenie sa musí vykladať reštriktívne. ( 8 )

33. Po druhé skutočnosť, že zákonodarca stanovil hornú finančnú hranicu, nevyhnutne neznamená, že pod touto hranicou by sa mala každá podmienka, ktorá stanovuje zaplatenie poplatku, za každých okolností považovať za vyváženú. Ak by to tak bolo, členský štát by mohol odstrániť ochranu ustanovenú v smernici 93/13 stanovením veľmi vysokej hornej hranice.

34. Po tretie ako zdôrazňuje poľská vláda, smernica 93/13 by bola zbavená akéhokoľvek efektívneho účinku, ak by sa podmienky, ktoré sú v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami upravujúcimi zmluvy, považovali za odrážajúce záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia v zmysle článku 1 ods. 2 tejto smernice vzhľadom na to, že sa v každom prípade predpokladá, že zmluvné podmienky budú v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi.

35. Podľa môjho názoru sa Súdny dvor uvedením odôvodnenia výnimky stanovenej v článku 1 ods. 2 smernice 93/13 v prípadoch, ako to urobil napríklad vo veciach RWE Vertrieb a Banco Santander a Escobedo Cortés snažil zdôrazniť to, že cieľom smernice 93/13 je ustanoviť kontrolu nie nad vnútroštátnou právnou úpravou, ale skôr nad akoukoľvek nevýhodou pre spotrebiteľa, ktorá môžu vyplynúť z nerovnováhy informácií, odborných znalostí a vyjednávacej sily, ktorá existuje medzi ním a akýmkoľvek profesionálnym predajcom alebo dodávateľom. ( 9 )

36. Za týchto okolností nevidím dôvod odchýliť sa od záveru, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 sa neuplatňuje na ustanovenia, ktoré sú iba v súlade s finančnou hranicou stanovenou vnútroštátnymi zákonodarcami. Preto sa domnievam, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 by sa mal vykladať v tom zmysle, že podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté a ktoré stanovujú poplatky, ktoré má zaplatiť spotrebiteľ, nemajú byť vylúčené z pôsobnosti tejto smernice len preto, že tieto poplatky ako celok nepresahujú určitú hornú hranicu stanovenú vnútroštátnymi právnymi predpismi. ( 10 )

B. O druhej otázke vo veci C‑84/19

37. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑84/19 v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že ustanovenia obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, vyhotovené v zrozumiteľnom jazyku sú vylúčené z akéhokoľvek posudzovania ich možnej nekalosti z dôvodu, že zabezpečujú platenie poplatkov, ktoré sú odlišné od úrokov.

38. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 4 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje dve výnimky, pokiaľ ide o posúdenie nekalej povahy zmluvných podmienok. Uplatňovanie týchto výnimiek je však podmienené tým, že príslušné ustanovenia sú vypracované zrozumiteľne.

39. Aj keď v zásade prináleží vnútroštátnym súdom, aby presne určili podmienky, ktoré sa vzhľadom na to, že stanovujú základné povinnosti vyplývajúce zo zmluvy, považujú za súvisiace s jej hlavným predmetom, ( 11 ) alebo ktorých posúdenie sa týka primeranosti ceny za poskytnutie služby alebo tovaru ako protihodnoty, táto výnimka musí byť napriek tomu predmetom autonómneho a jednotného výkladu v celej Európskej únii. Z toho vyplýva, že Súdny dvor môže určiť, či sa článok 4 ods. 2 môže uplatniť na určitú kategóriu podmienok. ( 12 )

40. Podľa prvej výnimky sú podmienky vzťahujúce sa na „definíciu hlavného predmetu zmluvy“ vyňaté z posudzovania ich potenciálne nekalej povahy. Podľa judikatúry Súdneho dvora sú to také podmienky, ktoré stanovujú základné povinnosti vyplývajúce zo zmluvy a ako také ich treba považovať za podmienky, ktoré ju charakterizujú. Na účely určenia, či o takú ide, je potrebné zohľadniť povahu, všeobecnú štruktúru a základné povinnosti vyplývajúce zo zmluvy, ako aj jej právny a skutkový kontext. ( 13 )

41. V tejto súvislosti je hlavným predmetom každej zmluvy to, čo charakterizuje jej právnu povahu, t. j. tie podmienky zmluvy, ktoré sú nevyhnutné na jej vytvorenie. Pokiaľ ide o zmluvy o úvere, takými povinnosťami sú tie, na základe ktorých sa veriteľ zaväzuje požičať dlžníkovi sumu peňazí podliehajúcu povinnosti dlžníka splatiť túto sumu k určitému dátumu alebo vo forme splátok.

42. V štandardnej zmluve o pôžičke sa táto prirodzene poskytuje za komerčných podmienok. Základné povinnosti dlžníka sú teda také, ktoré sa netýkajú iba vrátenia poskytnutých peňazí, ale aj zaplatenia úhrady za poskytnutie tejto služby. Predaj tovaru alebo poskytovanie služieb musia byť samozrejme ako súčasť ich hlavného predmetu obsahovať povinnosť kupujúceho zaplatiť dohodnutú cenu alebo úhradu. ( 14 )

43. Na základe druhej výnimky uvedenej v článku 4 ods. 2 sa žiadne posúdenie nekalej povahy podmienok nemôže vzťahovať na primeranosť ceny a úhrady za dodanie tovaru alebo poskytnutie služieb, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné. ( 15 )

44. Vzhľadom na to, že zmluvná podmienka môže mať formu niekoľkých ustanovení, odsekov alebo pododsekov a naopak, v zmluve sa môže tiež ustanoviť niekoľko ustanovení, ktoré upravujú platenie poplatkov za jednu službu. ( 16 ) Tieto dve výnimky sa prekrývajú, keď sa v ustanovení stanovujú poplatky, ktoré sú súčasťou celkovej ceny tovaru alebo služieb, ktoré sú hlavným predmetom danej zmluvy.

45. V tomto prípade sa zdá, že pochybnosti vyjadrené vnútroštátnym súdom vyplývajú z pojmu cena alebo úhrada. Podľa vnútroštátneho súdu sa podľa poľského práva ustanovenie o cene nemôže vzťahovať na hlavný predmet zmluvy o spotrebiteľskom úvere, ak je táto cena vyjadrená v inej forme ako úrokový poplatok.

46. Pokiaľ ide o právo Únie, pojem cena alebo úhrada však nie je tak reštriktívny, a to ani v prípade zmluvy o spotrebiteľskom úvere. Zdá sa, že v práve Únie sa nenachádza žiadne ustanovenie, ktoré stanovuje, že platba, ktorá sa má vykonať v súvislosti so zmluvou o úvere, môže mať iba formu úroku ( 17 ). Úverové inštitúcie môžu preto žiadať o zaplatenie úrokov a/alebo fixných poplatkov. ( 18 )

47. Tento záver možno ďalej podporiť znením smernice 2008/48, ktorá v prípade zmlúv o spotrebiteľskom úvere, na ktoré sa táto smernica vzťahuje, stanovuje povinnosť úverových inštitúcií informovať spotrebiteľov o celkových nákladoch na takýto úver, ktoré sa musia vypočítať s prihliadnutím na všetky druhy poplatkov, ktoré musí spotrebiteľ zaplatiť v súvislosti so zmluvou o spotrebiteľskom úvere. Ak by totiž právo Únie malo za cieľ to, aby sa poskytovateľom úverov zakázalo, aby si mohli nárokovať akúkoľvek inú odmenu okrem úrokov, potom by tento odkaz na všetky druhy poplatkov nebol nevyhnutný.

48. Pokiaľ ide konkrétne o smernicu 93/13, keďže nedefinuje pojem „cena“ alebo „úhrada“, je potrebné tieto pojmy vnímať tak, že sa vezme do úvahy ich obvyklý význam v každodennom jazyku, pričom sa zohľadní aj kontext, v ktorom sa tieto pojmy používajú, a účel pravidiel, ktorých sú súčasťou. ( 19 )

49. V bežnom vyjadrení slovo „cena“ zodpovedá celkovej sume potrebnej na zaplatenie za konkrétnu zmluvnú transakciu, zatiaľ čo slovo „úhrada“ vo všeobecnosti zodpovedá peniazom zaplateným za určité práce alebo za poskytnutie služby. Tieto dva pojmy sú preto viac‑menej synonymá, s výnimkou toho, že pojem cena sa pravdepodobne používa častejšie v súvislosti s platbou za tovar, zatiaľ čo slovo „úhrada“ sa zvyčajne používa v súvislosti so službou, najmä v kontexte zamestnania. ( 20 )

50. Z toho vyplýva, že akékoľvek ustanovenia vypracované zrozumiteľne, ktoré stanovujú celkovú cenu služby alebo tovaru, ktoré tvoria hlavný predmet zmluvy, bez ohľadu na skutočnosť, že tieto ustanovenia upravujú zaplatenie úroku alebo poplatku, a bez ohľadu na to, aké úlohy bude musieť úverová inštitúcia pri poskytovaní úveru vykonávať, môžu spadať pod prvú výnimku podľa článku 4 ods. 2.

51. V prejednávanej veci, s výnimkou ustanovenia o cene týkajúceho sa dojednania „Tvoj balíček – špeciálny balíček“, by sa mali akékoľvek ustanovenia zmluvy upravujúce cenu úveru – či je už vyjadrená ako poplatky, alebo úroky – považovať za súčasť odmeny za poskytnutie úveru, a preto by sa na ne mala vzťahovať prvá výnimka stanovená v článku 4 ods. 2.

52. Na ustanovenia upravujúce cenu úveru sa samozrejme vzťahuje aj druhá výnimka uvedená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13, ale iba pokiaľ ide o požadovanú cenu. ( 21 ) Vzhľadom na to, že predmetné ustanovenia vo veci C‑84/19 sa netýkajú iba hlavného predmetu zmluvy, keďže v skutočnosti stanovujú konkrétne poplatky, ktoré sa majú zaplatiť, a preto čiastočne určujú cenu, ktorá sa má zaplatiť za poskytnutie úveru, na tieto ustanovenia sa vzťahuje aj druhá výnimka.

53. Tento záver nespochybňujú ani ciele sledované v článku 4 ods. 2, ani vnímanie tohto ustanovenia v kontexte.

54. Pokiaľ ide o ich cieľ, zdá sa, že výnimky stanovené v článku 4 ods. 2 odrážajú voľbu legislatívnej politiky domnievať sa, že zmluvné strany môžu slobodne formulovať hlavné povinnosti vyplývajúce zo zmlúv tak, ako to považujú za vhodné. ( 22 ) V trhovej ekonomike je všeobecným východiskovým bodom to, že jednotlivci sa považujú za racionálne uvažujúcich a schopných chrániť svoje vlastné záujmy. Z toho vyplýva, že sa očakáva, že spotrebitelia sa budú pýtať, čo kupujú, t. j. na hlavný predmet zmluvy, ako aj na cenu, ktorá zaň má byť zaplatená. ( 23 ) Zdá sa, že legislatívny zámer bol teda v tomto prípade taký, že na rozdiel od ostatných podmienok zmluvy vo forme štandardného formulára, ktoré spotrebitelia nemusia vždy čítať, ( 24 ) podmienky týkajúce sa hlavného predmetu zmluvy alebo ceny, alebo úhrady by mali ich pozornosť upútať pravdepodobne viac. To všetko však predpokladá, že hlavný predmet zmluvy a cena alebo úhrada sú formulované zrozumiteľne.

55. Pokiaľ ide o kontext, vzhľadom na to, že článok 4 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje výnimky z posudzovania nekalých podmienok, ako sú podmienky stanovené v systéme ochrany spotrebiteľa zavedenom touto smernicou, toto ustanovenie musí byť vykladané reštriktívne. ( 25 ) Vzhľadom na to, že znenie článku 4 ods. 2 nerozlišuje, či cena alebo úhrada za príslušnú službu bola vyjadrená ako fixný poplatok alebo úrok, takýto výklad by neodôvodňoval vylúčenie zmluvných ustanovení upravujúcich platbu iných poplatkov ako sú úroky z rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia.

56. Aj keby sa mal prijať zužujúcejší výklad článku 4 ods. 2 ( 26 ), to by neviedlo k inému záveru, pretože ako to takmer vyplýva z definície, cena predstavuje podstatný prvok každej zmluvy. Predajcovia a dodávatelia môžu samozrejme určiť platbu buď vo forme poplatkov alebo úrokov. Akonáhle sú tieto poplatky súčasťou protiplnenia za poskytnutie úveru – a nesúvisia s doplnkovou službou – ustanovenia, ktoré takéto poplatky upravujú, sa musia považovať za spadajúce do pôsobnosti prvej aj druhej výnimky podľa článku 4 ods. 2.

57. Preto nie je na účely tejto veci relevantné, či je cena alebo úhrada za službu vyjadrená vo forme úroku alebo poplatku, alebo či zmluva špecifikuje úlohy, ktoré musí predávajúci alebo dodávateľ splniť na účely poskytnutia tejto služby. Čo je dôležité, ako vysvetlím neskôr, je to, aby bol spotrebiteľ schopný porozumieť celkovej cene, ktorú bude musieť zaplatiť a to, čo kupuje. Takýmto spôsobom môže spotrebiteľ určiť, či zmluva spĺňa jeho potreby a porovnať ju s inými existujúcimi ponukami.

58. To všetko znamená, že na to, aby vec C‑84/19 spadala pod jednu z výnimiek stanovenú v článku 4 ods. 2, v ustanovení upravujúcom poplatky týkajúce sa zmluvy o spotrebiteľskom úvere musí byť zrozumiteľne uvedená výška tohto poplatku. Forma tohto poplatku je irelevantná.

59. Nemyslím si však, že uplatnenie článku 4 ods. 2 smernice 93/13 by malo byť vylúčené ak sa spor týka existencie protiplnenia na strane veriteľa v súvislosti s konkrétnym ustanovením o cene. Spochybnenie existencie skutočného plnenia zo strany veriteľa vzhľadom na konkrétny poplatok alebo posudzovanie primeranosti medzi časťou ceny služby a úlohami nevyhnutnými na vykonanie tejto služby by bolo rovnocenné spochybneniu primeranosti medzi kvalitou ponúkanej služby a účtovanou cenou, t. j. to, čo vo všeobecnosti vylučuje článok 4 ods. 2.

60. Aj keď beriem na vedomie, že v rozsudkoch Súdneho dvora vo veciach Matei a Kiss a CIB Bank existujú určité diktáty, ktoré môžu naznačovať opak, ( 27 ) na základe článku 4 ods. 2 smernice 93/13 sa domnievam, že podľa nej neexistencia nekalosti akéhokoľvek ustanovenia o cene nezávisí od poskytnutia konkrétneho plnenia zo strany veriteľa vo vzťahu ku každému z týchto ustanovení o cene. V skutočnosti by to znamenalo obchádzanie jasného znenia článku 4 ods. 2, a teda aj voľby, ktorú urobil normotvorca Únie: smernica 93/13 sa nezaoberá otázkou, či je účtovaná cena neprimeraná, alebo čo to tak nie je. Vzhľadom na to, že odôvodnenie ceny je v zásade irelevantné na posúdenie nekalej povahy podmienok podľa smernice 93/13, požiadavka transparentnosti stanovená touto smernicou by sa nemala vykladať v tom zmysle, že sa od úverových inštitúcií vyžaduje, aby informovali spotrebiteľov o úkonoch, ktoré vykonávajú v súvislosti s poskytovaním úverov.

61. Členské štáty samozrejme môžu vo svojom vnútroštátnom práve v zásade prijať protichodné ustanovenie. Článok 8 smernice 93/13 stanovuje, že členské štáty môžu prijať alebo si ponechať v oblasti, na ktorú sa vzťahuje táto smernica, vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľa za predpokladu, že tieto pravidlá sú zlučiteľné so všetkými pravidlami uplatniteľného práva Únie a že príslušný členský štát splnil požiadavku na podávanie správ stanovenú v článku 8a smernice 93/13.

62. V dôsledku toho skutočnosť, že, ako uviedol vnútroštátny súd, podľa vnútroštátnej právnej úpravy je primeranosť medzi cenou a poskytnutou službou alebo tovarom vylúčená z posúdenia nekalej povahy tejto podmienky len vtedy, ak sa táto cena týka hlavnej služby stanovenej v zmluve, nie je sama osebe v rozpore so smernicou 93/13. Túto právnu úpravu nemožno rovnako považovať za porušenie smernice 93/13 iba z dôvodu, že stanovuje, že ustanovenie o cene sa nemôže vzťahovať na hlavnú službu, ak účtovaná cena nemá formu úroku.

63. Chcel by som však zdôrazniť, že zatiaľ čo sa vnútroštátny súd zjavne domnieva, že ustanovenia o kontrole ceny zavedené touto vnútroštátnou právnou úpravou nie sú dostatočne prísne, je to otázka, ktorá nepatrí do pôsobnosti práva Únie, a teda je zjavne záležitosťou poľského zákonodarcu a nie tohto súdu.

64. Preto ako odpoveď na druhú otázku vo veci C‑84/19 uvádzam, že článok 4 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať tak, že vylučuje ustanovenia obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, ktoré stanovujú cenu alebo úhradu za daný úver, z posúdenia ich nekalosti podľa tejto smernice, ak boli vypracované zrozumiteľne, a to aj v prípade, že ustanovujú platenie iných poplatkov ako úrok. Členské štáty však môžu vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku ustanoviť takýto mechanizmus posudzovania nekalosti cien za predpokladu, že jeho ustanovenia budú zlučiteľné s uplatniteľným právom Únie a že členské štáty splnia požiadavky uvedené v článku 8a smernice 93/13.

C. O tretej otázke vo veci C‑84/19

65. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑84/19 v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že ustanovenie obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, ktoré vyžaduje od spotrebiteľa, aby platil určité poplatky, sa má vykladať v tom zmysle, že nebolo vypracované zrozumiteľne, ak nešpecifikuje služby, za ktoré sú tieto poplatky splatné, a ak to spotrebiteľ nemôže určiť z informácií uvedených v zmluve.

66. Ako som už uviedol, článok 4 ods. 2 smernice 93/13 zavádza dve výnimky z akéhokoľvek posúdenia nekalosti podmienok obsiahnutých v zmluvách o úvere, ktoré neboli individuálne dohodnuté. Obe tieto výnimky sú zase podmienené tým, že príslušné zmluvné ustanovenia musia byť vypracované zrozumiteľne.

67. Podľa judikatúry Súdneho dvora z tejto požiadavky zrozumiteľnosti vyplýva, že v zmluve by sa malo tiež jasne uviesť konkrétne fungovanie mechanizmu, na ktorý sa príslušná podmienka vzťahuje, a vzťah medzi týmto mechanizmom a inými relevantnými zmluvnými podmienkami tak, aby bol spotrebiteľ schopný na základe presných a zrozumiteľných kritérií posúdiť ekonomické dôsledky, ktoré z toho pre neho vyplývajú. ( 28 )

68. Pri určovaní, či je ustanovenie formulované zrozumiteľne, sa musí, prirodzene, zohľadniť povaha, všeobecná schéma a ustanovenia zmluvného rámca, ktorého je súčasťou, a jeho právny a vecný kontext. ( 29 ) Okrem týchto prvkov, ďalšie faktory, ako sú zrozumiteľnosť jednotlivých pojmov, jasnosť znenia, špecifickosť použitej terminológie alebo možné použitie vizualizačných techník, ( 30 ) sú všetko relevantné aspekty. Relevantnými faktormi môžu tiež byť konkrétne umiestnenie daného ustanovenia v rámci zmluvy alebo skutočnosť, že príslušné ustanovenia sú obsiahnuté v niekoľkých rôznych ustanoveniach, odsekoch alebo pododsekoch.

69. Ako som uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Kiss a CIB Bank, z požiadavky zrozumiteľnosti v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 napríklad vyplýva, že ak je zmluva pomerne dlhá, a cena, ktorá má byť uhradená za jednotlivé poskytnuté služby, je upravená v niekoľkých ustanoveniach, je niekde v zmluve potrebné tieto rôzne ustanovenia zoskupiť na jednom mieste alebo aspoň uviesť, aké spoločné dôsledky vyplývajú zo všetkých týchto ustanovení pre spotrebiteľa. ( 31 )

70. V rozsudku vo veci Kásler a Káslerné Rábai Súdny dvor z článku 4 ods. 2 a článku 5 tejto smernice vyvodil existenciu všeobecnejšej povinnosti transparentnosti. ( 32 ) Od predajcov alebo dodávateľov sa preto očakáva, že poskytnú spotrebiteľom dostatočné informácie, ktoré im umožnia prijímať obozretné a dobre informované rozhodnutia. ( 33 )

71. Z toho vyplýva, že ak sa v ustanovení vyžaduje, aby spotrebiteľ platil určité poplatky ako protihodnotu za zmluvu o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, nie je možné určiť, či výška týchto poplatkov nie je nekalá prostredníctvom súdneho posúdenia podľa kritérií stanovených v článku 4 ods. 2, ak sú zmluvné ustanovenia zrozumiteľné. V podstate to znamená, že so zreteľom na všetky náležitosti zmluvy a informácie poskytnuté úverovou inštitúciou by mal byť priemerný, riadne informovaný a primerane pozorný spotrebiteľ pred uzavretím zmluvy schopný pochopiť, že musí zaplatiť tiež tieto poplatky, a preto by mal byť schopný správne vyhodnotiť ekonomické dôsledky podpísania zmluvy.

72. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd vo veci C‑84/19 v podstate pýta, či táto požiadavka transparentnosti vyžaduje, aby predajcovia a dodávatelia špecifikovali služby, za ktoré sa platia poplatky stanovené v zmluve, alebo aby spotrebiteľ mohol tieto informácie zo zmluvy vyvodiť.

73. Na úvod je potrebné uviesť, že sa zdá, že vnútroštátny súd používa pojem „služba“ v osobitnom zmysle, keď odkazuje na úlohy, ktoré má vykonať predávajúci alebo dodávateľ na účely plnenia svojich povinností pri poskytovaní služby, ktorá je predmetom zmluvy.

74. V tejto súvislosti sa domnievam, že požiadavka v smernici 93/13, podľa ktorej musí byť zmluvná podmienka vyhotovená zrozumiteľne, nemôže byť vykladaná v tom zmysle, že vyžaduje, aby bol spotrebiteľ informovaný o úkonoch, ktoré musí uskutočniť predávajúci alebo dodávateľ na základe zmluvy. Na tento účel nezáleží na tom, že spotrebiteľ nemôže odvodiť tieto konkrétne informácie z informácií, ktoré mu boli oznámené, za predpokladu, že bude samozrejme jasná všeobecná povaha zmluvy. K tomuto záveru dospievam z nasledujúcich dôvodov.

75. Po prvé podľa judikatúry Súdneho dvora podmienka stanovená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 vyžaduje iba to, aby boli spotrebitelia informovaní o dôsledkoch zmluvných podmienok, a nie o ich raison d’être. ( 34 ) Inými slovami, záleží na tom, že pred uzatvorením zmluvy neboli spotrebiteľovi zamlčané žiadne poplatky. Otázka, či spotrebiteľ dal právne platný súhlas, nespadá do pôsobnosti smernice 93/13, pretože ide o otázku, ktorá zostáva v právomoci členských štátov. ( 35 ) To isté platí pre obchodné nezákonné praktiky, na ktoré sa vzťahuje smernica 2005/29. ( 36 ) Táto smernica sa skôr zaoberá účinkami alebo dôsledkami výrazov, najmä pokiaľ ide o „text napísaný drobnými písmenami“, okrem tých, ktoré vo všeobecnosti priťahujú pozornosť spotrebiteľa.

76. Po druhé, ako uviedol generálny advokát Saugmandsgaard Øe v návrhoch, ktoré predniesol vo veci Ibercaja Banco ( 37 ), všeobecnou tendenciou v judikatúre Súdneho dvora je pri skúmaní požiadavky transparentnosti stanovenej smernicou 93/13 zabezpečiť, aby táto požiadavka neprekračovala rámec toho, čo možno od profesionála primerane očakávať. Je ťažké vyhnúť sa dojmu, že by predstavovalo neprimerané a neoprávnené zaťaženie predávajúceho alebo dodávateľa, ak by mal opisovať konkrétne jednotlivé úkony, za ktoré sa účtujú určité poplatky.

77. Po tretie požiadavka, aby tak predajca alebo dodávateľ urobil, by v podstate znamenala, že by od nich bolo vyžadované odôvodnenie každého ustanovenia o cene. Bolo by to v rozpore s úplným odôvodnením druhej výnimky uvedenej v článku 4 ods. 2, ktorej cieľom je práve zabrániť tomu, aby predajcovia alebo dodávatelia museli odôvodňovať svoje poplatky, a tým zabrániť súdnym orgánom zasahovať do stratégie stanovovania cien zo strany obchodnej spoločnosti.

78. Po štvrté, ako som už uviedol, v trhovom hospodárstve cena tovaru alebo služby nesúvisí priamo s úkonmi, ktoré je potrebné vykonať, ani s výrobnými nákladmi, ale skôr s ponukou a dopytom. Ak teda zmluva stanovuje celkovú cenu vo vzťahu k tej istej službe, bolo by v určitom zmysle neprirodzené očakávať, že každé ustanovenie o cene bude odrážať konkrétny úkon.

79. Bolo by ešte menej realistické očakávať, že predajcovia a dodávatelia poskytnú spotrebiteľom spoľahlivé informácie o konkrétnych nákladoch spojených s každou zložkou dodávaného tovaru alebo poskytovanej služby. Ak profesionál vykonáva viac ako jednu činnosť, rozúčtovanie všeobecných výdavkov medzi jeho rôzne činnosti by v skutočnosti vyžadovalo vedenie zložitého (a skutočne drahého) účtovníctva. ( 38 ) To by si vyžadovalo aspoň to, aby sa profesionáli zaoberali účtovníctvom vo vzťahu k nákladom, ktorého účelom je identifikovať a vyhodnotiť prvky tvoriace ich čistý prevádzkový príjem, aj keď neexistuje žiadne pravidlo práva Únie, ktoré ukladá takúto všeobecnú účtovnú povinnosť. ( 39 )

80. Zdá sa, že je v každom prípade zrejmé, že zmluva o spotrebiteľskom úvere v prejednávanej veci patrí do pôsobnosti smernice 2008/48. Je však potrebné zohľadniť aj príslušné ustanovenia tejto smernice, pretože táto smernica podľa judikatúry Súdneho dvora úplne harmonizovala informačné povinnosti, ktoré môžu byť uložené úverovým inštitúciám. ( 40 )

81. Po prvé vzhľadom na to, že sa predpokladá, že členské štáty prebrali smernicu 2008/48 do svojich vnútroštátnych právnych predpisov, možno ustanovenia, ktoré odrážajú ustanovenia danej smernice v tom zmysle, že stanovujú informácie, ktoré sú na základe tejto smernice povinné, považovať za vyňaté z pôsobnosti smernice 93/13 na základe článku 1 ods. 2 danej smernice. ( 41 )

82. Po druhé existuje jasné výkladové pravidlo, že ak sa na tú istú situáciu vzťahujú ustanovenia viacerých nástrojov Únie, musia sa vykladať, pokiaľ je to možné, harmonickým spôsobom. ( 42 )

83. Požiadavky smernice 93/13, pokiaľ ide o transparentnosť a zrozumiteľnosť, sú zjavne ustanoveniami, ktoré sú v porovnaní s presnejšími požiadavkami smernice 2008/48 všeobecnejšie. Z toho vyplýva, že tieto všeobecné ustanovenia smernice 93/13 by sa nemali vykladať v súvislosti s otázkou zverejňovania presných informácií spotrebiteľom, pretože by sa to odchyľovalo od konkrétnejších požiadaviek smernice 2008/48. ( 43 )

84. Podľa môjho názoru by sa smernica 2008/48 mala považovať za špecifikáciu presného rozsahu požiadavky transparentnosti v súvislosti so zmluvami o úvere, na ktoré sa táto smernica vzťahuje. Ak nie je uvedené inak, takto by sa mal chápať vzťah medzi smernicou 93/13 a akýmikoľvek inými nástrojmi Únie, ktorými sa zakotvuje povinnosť poskytovať podrobnejšie informácie, aby sa zabránilo tomu, že vnútroštátne súdy budú smernicu 93/13 uplatňovať odlišne prostredníctvom delenia vnútorného trhu, a preto bude ohrozená harmonizácia, ktorú sa tieto iné nástroje snažia dosiahnuť v súvislosti s ochranou spotrebiteľa.

85. Vzhľadom na skutočnosť, že článok 10 smernice 2008/48, ktorý upravuje informácie, ktoré sa majú zahrnúť do zmlúv o úvere, nevyžaduje, aby úverové inštitúcie poskytovali podrobné informácie o svojich nákladoch, ustanovenia zmluvy o spotrebiteľskom úvere sa nesmú považovať za zmluvy, ktoré boli vypracované nezrozumiteľne na účely článku 4 ods. 2 a článku 5 smernice 93/13 len preto, že nešpecifikujú konkrétne služby, za ktoré sú tieto poplatky účtované.

86. Ak sa má otázka chápať tak, že sa týka potreby uviesť služby – v obvyklom zmysle slova – poskytované v súvislosti s každým ustanovením o cene a úkony, ktoré musí dodávateľ vykonať, aby dané služby poskytol, v dôsledku toho, že hrozí riziko opakovania, možno teda povedať, že požiadavka transparentnosti stanovená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 sa podľa judikatúry Súdneho dvora týka ekonomických dôsledkov zmluvy a jej hlavného predmetu, a nie peňažnej hodnoty každej zmluvnej podmienky. Ak teda spotrebiteľ kúpi súbor tovarov alebo služieb, ktoré so sebou úzko súvisia, dôležitá je celková cena, ktorú bude musieť zaplatiť, ( 44 ) ako aj rozsah služieb poskytovaných ako protiplnenie, aby mohol porovnávať v prípade potreby rôzne dostupné ponuky pre ten istý súbor tovaru alebo služieb. Nie je však potrebné, aby sa celková cena tohto súboru rozdeľovala na jednotlivé skupiny poplatkov.

87. Vzhľadom na to, že pojem služba je skutočne dosť nejasný, ( 45 ) a na to, že služba môže byť potenciálne rozdelená do viacerých samostatných služieb, požadovať od úverových inštitúcií, aby špecifikovali cenu za každú „službu“ by sa v praxi mohlo ukázať ako neuskutočniteľné.

88. Preto sa domnievam, že zásada transparentnosti uvedená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 by sa mala vykladať v tom zmysle, že v zásade nevyžaduje, aby boli osobitné náklady týkajúce sa konkrétnych služieb rozdelené do kategórií spôsobom uvedeným vnútroštátnymi súdmi v ich otázkach. Takéto informácie môžu byť potrebné na splnenie požiadavky transparentnosti iba za určitých osobitných okolností.

89. Podľa môjho názoru ide o prípady, keď sa zmluva týka viacerých služieb, ktoré je možné ľahko oddeliť ( 46 ) v tom zmysle, že každá uvedená služba by sa mohla poskytovať spotrebiteľom nezávisle od ostatných.

90. Platí to aj v prípade, keď je spotrebiteľ oprávnený ukončiť jednu z týchto služieb skôr ako ostatné. V takom prípade musí byť schopný posúdiť obchodný dosah využitia tejto možnosti. To isté platí, ak sa v zmluve uvádzajú voliteľné služby, v súvislosti s ktorými sa stanovuje cena vopred. V tomto prípade je nevyhnutné, aby spotrebiteľ mohol posúdiť ekonomické dôsledky zmluvy, aby bolo možné presne určiť cenu týchto služieb, čo predpokladá, že spotrebiteľ musí byť schopný určiť poplatok, ktorý sa má zaplatiť, ak sa rozhodne využiť ktorúkoľvek konkrétnu službu.

91. Tento druh informácií môže byť potrebný aj vtedy, ak sa v samotnej zmluve uvádza existencia viacerých služieb – niektoré hlavné, iné doplnkové – a keď predmetné ustanovenie alebo ustanovenia nestanovujú cenu jednej z týchto služieb ako takú, ale keď to môže mať vplyv na túto cenu. Vzhľadom na to, že druhá výnimka stanovená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 by sa neuplatňovala, môže byť potrebné určiť, na ktorú službu sa ustanovenie vzťahuje, aby bolo možné určiť, či spadá pod hlavný predmet zmluvy vzhľadom na to, že na tento pojem by sa stále mohla vzťahovať prvá výnimka stanovená v článku 4 ods. 2. ( 47 )

92. V prejednávanej veci C‑84/19 je pravda, že zmluva o spotrebiteľskom úvere uvádza službu, ktorá je opísaná ako doplnková služba, t. j. „Tvoj balíček – špeciálny balíček“. Aj keď si nemyslím, že Profi Credit Polska ju bola povinná považovať za samostatnú službu, nie je v tejto súvislosti potrebné robiť závery, pretože z opisu skutočností zo strany vnútroštátneho súdu vyplýva, že sporná zmluva o spotrebiteľskom úvere v každom prípade zahŕňala osobitnú cenu tejto služby. ( 48 )

93. Jedinou zostávajúcou otázkou je, či zmluva mala jasnejšie špecifikovať, či sa celková účtovaná cena týkala odmeny sprostredkovateľa. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či bola zmluva v tomto ohľade nejednoznačná, alebo či nebolo jasné, či táto provízia bola súčasťou ceny úveru, ak v tomto ustanovení nebol uvedený odkaz na sprostredkovateľa. Aj keby sa však zistila takáto nejednoznačnosť, pokiaľ ide o odmenu sprostredkovateľa, nie som si istý, či táto okolnosť nevyhnutne spôsobí, že zmluva medzi úverovou inštitúciou a spotrebiteľom bude v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 93/13 nezrozumiteľná. Tento článok v skutočnosti určuje pôsobnosť článku 3 ods. 1 tejto smernice, ktorý naopak stanovuje, že akákoľvek nekalá podmienka v zmluve, ktorá nebola individuálne dohodnutá, spotrebiteľa nezaväzuje. Z toho vyplýva, že zrozumiteľnosť uvedenú v článku 4 ods. 2 musí byť možné pripísať konkrétnemu ustanoveniu zmluvy. Zo situácie, ktorá sa v tomto prípade posudzuje, mi nie je jasné, ktoré podmienky možno považovať za nekalé. Buď je provízia sprostredkovateľa zahrnutá do celkovej ceny, alebo nie je. Ak to tak nie je, potom to, čo by sa nakoniec mohlo považovať za nekalé, nie je cena uvedená v zmluve, ale skôr akákoľvek dodatočná provízia, ktorej zaplatenie môže byť od spotrebiteľa požadované nad rámec ceny uvedenej v zmluve.

94. Podľa môjho názoru by sa táto otázka mohla vyriešiť jednoducho prostredníctvom uplatnenia všeobecných zásad poľského zmluvného práva. V prípade, že odmena sprostredkovateľa nie je zahrnutá v celkovej cene, bude tento sprostredkovateľ oprávnený požadovať zaplatenie poplatkov iba vtedy, ak sa s týmto spotrebiteľom uzatvorí zmluva, ktorá takúto odmenu zakotví (teda zriadi vinculum iuris). V takom prípade však spotrebiteľ bude vedieť, že bude musieť zaplatiť ďalšie poplatky.

95. V každom prípade poznamenávam, že článok 21 smernice 2008/48 stanovuje osobitné informačné povinnosti, keď sa zmluva o spotrebiteľskom úvere uzatvára prostredníctvom sprostredkovateľa. Na základe úplnej harmonizácie dosiahnutej touto smernicou teda nie je možné preukázať neexistenciu transparentnosti vo vzťahu medzi úverovou inštitúciou a spotrebiteľom, ak sú tieto povinnosti splnené.

96. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na tretiu otázku vo veci C‑84/19 takto: článok 4 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky zmlúv o úvere, ktoré neboli individuálne dohodnuté, ktoré stanovujú platenie poplatkov, sa v zásade nepovažujú za nevypracované zrozumiteľne iba preto, že nešpecifikujú úkony, ktoré musí obchodník urobiť, ani náklady, ktoré musí vynaložiť na účely poskytnutia služby zakotvenej v zmluve. Len v prípade, že finančné dôsledky zmluvy, posudzované ako celok alebo v súvislosti s predmetom zmluvy, nie sú zo zmluvy zrejmé, najmä z dôvodu existencie nadmerného počtu ustanovení o cene, je možné takéto ustanovenia o cene považovať za nespĺňajúce túto podmienku.

D. O otázke vo veci C‑222/19

97. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑222/19 v podstate pýta, či sa ustanovenia smernice 93/13 vo všeobecnosti, a najmä ustanovenia jej článku 3 ods. 1 majú vykladať v tom zmysle, že táto smernica bráni členskému štátu, aby zaviedol mechanizmus kontroly cien založený na koncepte „maximálnych neúrokových nákladov na úver“ do tej miery, aby sa pri výpočte týchto nákladov museli zohľadniť všeobecné výdavky veriteľa.

98. Ako vyplýva z článku 3 ods. 1 smernice 93/13, cieľom ustanovení tejto smernice nie je regulácia vnútroštátnych ustanovení, ale skôr riešenie potenciálnej nerovnováhy a nekalosti obsiahnutej v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ak tieto zmluvy neboli individuálne dohodnuté.

99. Za týchto okolností sa na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu domnievam, že táto otázka musí byť preformulovaná tak, aby smerovala k posúdeniu, či je potrebné článok 3 ods. 1 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, či v prípade zmluvy o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, vytvára ustanovenie „značnú nerovnováhu“, pretože upravuje platenie poplatkov, okrem úrokov, a že tieto poplatky môžu slúžiť ako spôsob, ktorým predajca alebo dodávateľ prenáša svoje všeobecné výdavky na spotrebiteľa.

100. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 93/13 akákoľvek zmluvná podmienka uvedená v zmluve, ktorá nebola individuálne dohodnutá, ktorá v rozpore s požiadavkou dobrej viery spôsobuje značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa, sa považuje za nekalú. ( 49 )

101. Aj keď sa domnievam, že formulácia „napriek požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad]“ iba opisuje situáciu, ktorá by prevládala v prípade neexistencie značnej nerovnováhy, a preto sama osebe nepredstavuje samostatnú podmienku, je potrebné uviesť, že Súdny dvor rozhodol, že článok 3 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje dve kritériá na vymedzenie pojmu nekalé podmienky, a to na jednej strane to, že podmienky sú „v rozpore s požiadavkou dobrej viery“, a na strane druhej „existenciu značnej nerovnováhy v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa“ ( 50 ).

102. Aj keď so všetkým rešpektom toto rozlíšenie nemusí byť nevyhnutne presvedčivé, ( 51 ) v praxi pravdepodobne má určitý význam. Vzhľadom na interpretáciu týchto dvoch kritérií, ktorú Súdny dvor uviedol v praxi, keď je splnené druhé kritérium, je nevyhnutne splnené tiež. ( 52 )

103. Podľa judikatúry Súdneho dvora zahŕňa prvé kritérium posúdenie, či by predávajúci alebo dodávateľ, ktorý so spotrebiteľom zaobchádza čestne a rovnocenne, mohol odôvodnene predpokladať, že spotrebiteľ by s takouto podmienkou súhlasil. Podľa druhého kritéria by sa malo zvážiť, či povinnosti zavedené touto podmienkou priviedli spotrebiteľa do situácie, ktorá je výrazne menej priaznivá ako tá, ktorá by podľa vnútroštátneho práva prevládala v prípade neexistencie tejto podmienky bez toho, aby bola táto nepriaznivá situácia kompenzovaná. ( 53 )

104. Predajca alebo dodávateľ musí logicky očakávať, že ak bude so spotrebiteľmi zaobchádzať čestne a rovnocenne, spotrebitelia odmietnu akceptovať každú podmienku, ktorá by ich postavila do situácie, ktorá je výrazne odlišná od tej, ktorá by podľa vnútroštátneho práva prevládala, ak by táto podmienka neexistovala, okrem prípadu, ak by bol tento rozdiel hlavne kompenzovaný primeraným rozdielom v cene. ( 54 ) Ak teda určitá podmienka stanovuje povinnosti alebo záväzky, ktoré sa podozrivo líšia od očakávaní všeobecne informovaného a primerane pozorného spotrebiteľa týkajúcich sa obsahu zmluvy, táto podmienka by mohla byť vyhlásená za nekalú. ( 55 )

105. Nedomnievam sa však, že zmluva o úvere môže byť považovaná za nekalú len preto, že upravuje platenie poplatkov, okrem úrokov, alebo že tieto poplatky môžu slúžiť pre predávajúceho alebo dodávateľa ako spôsob, ako preniesť svoje všeobecné výdavky na spotrebiteľa.

106. Vzhľadom na to, že sa takéto ustanovenie týka ceny úveru, zdôrazňujem, že podľa článku 4 ods. 2 môže byť predmetom posúdenia stanoveného v smernici 93/13 týkajúceho sa výšky poplatkov, ktoré má zaplatiť spotrebiteľ iba vtedy, ak nebolo vypracované zrozumiteľne, alebo ak nie je dostatočne jednoznačné, pokiaľ ide o jeho ekonomické dôsledky.

107. S výhradou tejto výnimky je pre mňa problematické dospieť k záveru, že ustanovenie vytvára v tomto zmysle „značnú nerovnováhu“len preto, že upravuje platenie poplatkov okrem úrokov. Ako som už vysvetlil vyššie, úverové inštitúcie môžu slobodne určovať podmienky svojej odmeny za predpokladu, že spotrebiteľovi bude celková cena zrejmá. V prípade zmluvy o úvere, ktorá patrí do pôsobnosti smernice 2008/48, je to potrebné v prípade, ak boli splnené povinnosti stanovené v tejto smernici, ktoré boli prebrané do vnútroštátneho práva.

108. Rovnako podľa môjho názoru značná nerovnováha nemôže vyplývať jednoducho zo skutočnosti, že cena účtovaná za službu môže pre dodávateľa slúžiť ako pohodlný spôsob prenesenia všeobecných výdavkov. Ako som uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Kiss a CIB Bank ( 56 ), skutočnosť, že spoločnosti prenášajú všetky svoje náklady na spotrebiteľov vrátane ich všeobecných výdavkov, je jednoducho hospodárskou realitou. Cena akejkoľvek služby alebo tovaru preto nevyhnutne slúži čiastočne na kompenzáciu výdavkov spojených so všeobecnou činnosťou veriteľa.

109. V rozsudku Constructora Principado ( 57 ) Súdny dvor nevylúčil možnosť, že ustanovenie, ktorého účinkom bolo prenesenie na kupujúceho mestskej dane z nehnuteľnosti a niektorých poplatkov za individuálne pripojenie k rôznym verejným službám, ako sú voda, plyn, elektrická energia a kanalizácia, môže byť vyhlásená za nekalé.

110. Nemyslím si však, že táto zásada sa uplatňuje na zmluvu o úvere vo veci samej C‑222/19, pretože problematika, ktorá bola predmetom veci Constructora Principado sa netýkala prenesenia určitých nákladov na zákazníkov, ale skôr sa týkala transparentnosti predmetného ustanovenia. Suma poplatkov, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, nebola v skutočnosti stanovená a vzhľadom na mestskú daň z nehnuteľností nebola v čase uzatvorenia zmluvy ani určiteľná. Namiesto toho ju mali vypočítať daňové orgány. V dôsledku toho toto ustanovenie nielen neprenieslo na spotrebiteľa určité náklady, ktoré znáša predávajúci, ale tiež prenieslo na spotrebiteľa neistotu, pokiaľ ide o celkovú výšku týchto nákladov, neistotu, ktorá predstavuje riziko, ktoré v zásade predávajúci znáša ako podnikateľ. ( 58 )

111. Pokiaľ ide o ustanovenia týkajúce sa zaplatenia poplatku, domnievam sa, že so zreteľom na článok 4 ods. 2 a článok 3 ods. 1 smernice 93/13 môžu byť takéto ustanovenia bez ohľadu na ich formu vyhlásené na nekalé, ak spĺňajú dve podmienky. Po prvé, že tento poplatok bol pred spotrebiteľom zatajený, čím sa otvára možnosť posúdenia jeho primeranosti, a po druhé, ak je celková cena predmetnej služby alebo dotknutého tovaru zjavne prehnaná.

112. Smernica 93/13 stanovuje iba jedno kritérium hodnotenia nekalosti ustanovení, a to podmienku uvedenú v jej článku 3 ods. 1, ktorá vyžaduje prinajmenšom existenciu výraznej nerovnováhy medzi právami a povinnosťami zmluvných strán. ( 59 ) Ak sa teda musí zohľadniť požiadavka zrozumiteľnosti vyplývajúca z článku 4 ods. 2 a článku 5 smernice 93/13 na to, aby bolo možné posúdiť, či je určité ustanovenie zmluvy nekalé, ( 60 ) nezrozumiteľnosť nie je sama osebe postačujúca na účely vyhlásenia určitej podmienky ako nekalej. ( 61 ) Toto ustanovenie musí, napriek požiadavke dobrej viery, vytvárať značnú nerovnováhu medzi právami a povinnosťami zmluvných strán. ( 62 ) Akýkoľvek iný výklad by zbavil kritérium stanovené v článku 3 ods. 1 jeho efektívneho účinku.

113. V prípade nezrozumiteľného ustanovenia o cene by sa však táto podmienka mohla ľahko uplatniť, pretože takáto značná nerovnováha by sa mohla odvodiť z nadmerného množstva zaplatených poplatkov. ( 63 ) Predajca alebo dodávateľ musí logicky očakávať, že keby sa so spotrebiteľom zaobchádzalo čestne a rovnocenne, spotrebiteľ by mohol odmietnuť zaplatiť takúto cenu.

114. Preto navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku položenú vo veci C‑222/19 takto: článok 3 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že ustanovenie obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nie je individuálne dohodnutá, nemožno považovať za vytvárajúce „značnú nerovnováhu“ iba z toho dôvodu, že stanovuje platby, okrem úrokov, aj poplatkov a že tieto poplatky môžu slúžiť ako spôsob, ktorým predávajúci alebo dodávateľ presúva svoje všeobecné výdavky na spotrebiteľa. Naopak, takáto nekalosť je v zmysle smernice 93/13 preukázaná len vtedy, ak po prvé nie je celková cena, ktorá sa má zaplatiť, transparentná, najmä z dôvodu existencie nadmerného počtu ustanovení o cene, čím sa otvára možnosť posúdenia jej nekalosti spôsobom, ktorý článok 4 ods. 2 smernice 93/13 v skutočnosti povoľuje ako výnimku, a po druhé, ak je celková cena zjavne neprimeraná.

E. O otázke vo veci C‑252/19

115. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd vo veci C‑252/19 v podstate pýta, či sa majú ustanovenia smernice 2008/48, a najmä jej článok 3 písm. g) a článok 22 ods. 1 vykladať v tom zmysle, že vylučujú zavedenie pojmu „maximálne neúrokové náklady na úver“ do vnútroštátnej právnej úpravy, ako je ten, ktorý je uvedený v §36a zákona o spotrebiteľských úveroch, pokiaľ tento pojem zahŕňa vo vzťahu k výpočtu týchto nákladov náklady týkajúce sa celej hospodárskej činnosti veriteľa.

116. V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že článok 10 smernice 2008/48 harmonizuje vnútroštátne ustanovenia o informáciách, ktoré sa majú zahrnúť do zmlúv o úvere. Keďže podľa článku 22 smernice 2008/48 členské štáty nemôžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch zachovať alebo zaviesť ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice, táto harmonizácia sa považuje za úplnú a povinnú. ( 64 )

117. Ako som vysvetlil v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ( 65 ), a ako Súdny dvor rozhodol v podstate v danej veci, ( 66 ) to však neznamená, že členské štáty nemôžu v súvislosti s úvermi, na ktoré sa vzťahuje smernica 2008/48, používať iné pojmy ako tie, ktoré sú uvedené v tejto smernici, ako napríklad „maximálne neúrokové náklady na úver“, na ktoré odkazuje § 36a zákona o spotrebiteľských úveroch. Hoci smernica 2008/48 dosahuje úplnú harmonizáciu, táto harmonizácia sa napriek tomu obmedzuje na aspekt úverových zmlúv, ktoré sú uvedené v smernici, a to na informačné povinnosti, hodnotenie úverovej bonity, prístup k databázam, právo na odstúpenie od zmluvy a právo na predčasné splatenie úveru.

118. Vzhľadom na to, že harmonizácia dosiahnutá smernicou 2008/48 sa netýka vnútroštátnych ustanovení upravujúcich kontrolu ceny alebo odmeny účtovanej výmenou za poskytnutie úveru, tento aspekt zostáva v právomoci členských štátov. Členské štáty preto môžu v súvislosti s takouto regulačnou kontrolou používať iné pojmy ako tie, ktoré sú uvedené v článku 3 smernice 2008/48, ak použitie týchto konceptov neporušuje právo Únie.

119. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť vo veci C‑252/19, či pojem „maximálne neúrokové náklady na úver“ použitý v § 36a zákona o spotrebiteľských úveroch vedie k uloženiu predávajúcemu alebo dodávateľovi akýchkoľvek povinností patriacich do pôsobnosti smernice 2008/48.

120. Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že na otázku vo veci C‑252/19 je potrebné odpovedať takto: ustanovenia smernice 2008/48, a najmä jej článok 3 písm. g) a článok 22 ods. 1 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do vnútroštátneho práva začlenený pojem „maximálne neúrokové náklady na úver“, aj keď tieto náklady zahŕňajú všeobecné výdavky veriteľa, pokiaľ sa tento pojem nepoužíva na účely uplatňovania vnútroštátneho ustanovenia, ktoré by patrilo do pôsobnosti smernice 2008/48.

IV. Návrh

121. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Štetín, Poľsko) a Sąd Rejonowy w Opatowie (Okresný súd Opatów, Poľsko), takto: 1. Článok 1 ods. 2 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté a ktoré stanovujú poplatky, ktoré má zaplatiť spotrebiteľ, nemajú byť vylúčené z pôsobnosti tejto smernice len preto, že tieto poplatky ako celok nepresahujú určitú hornú hranicu stanovenú vnútroštátnymi právnymi predpismi. 2. Článok 4 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať tak, že vylučuje ustanovenia obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nebola individuálne dohodnutá, ktoré stanovujú cenu alebo úhradu za daný úver, z posúdenia ich nekalosti podľa tejto smernice, ak boli vypracované zrozumiteľne, a to aj v prípade, že ustanovujú platenie iných poplatkov ako úrok. Členské štáty však môžu vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku ustanoviť takýto mechanizmus posudzovania nekalosti cien za predpokladu, že jeho ustanovenia budú zlučiteľné s uplatniteľným právom Únie a že členské štáty splnia požiadavky uvedené v článku 8a smernice 93/13. 3. Článok 4 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky zmlúv o úvere, ktoré neboli individuálne dohodnuté, ktoré stanovujú platenie poplatkov, sa v zásade nepovažujú za nevypracované zrozumiteľne iba preto, že nešpecifikujú úkony, ktoré musí obchodník urobiť, ani náklady, ktoré musí vynaložiť na účely poskytnutia služby zakotvenej v zmluve. Len v prípade, že finančné dôsledky zmluvy, posudzované ako celok alebo v súvislosti s predmetom zmluvy, nie sú zo zmluvy zrejmé, najmä z dôvodu existencie nadmerného počtu ustanovení o cene, je možné takéto ustanovenia o cene považovať za nespĺňajúce túto podmienku. 4. Článok 3 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že ustanovenie obsiahnuté v zmluve o úvere, ktorá nie je individuálne dohodnutá, nemožno považovať za vytvárajúce „značnú nerovnováhu“ iba z toho dôvodu, že stanovuje platby, okrem úrokov, aj poplatkov a že tieto poplatky môžu slúžiť ako spôsob, ktorým predávajúci alebo dodávateľ presúva svoje všeobecné výdavky na spotrebiteľa. Naopak, takáto nekalosť je v zmysle smernice 93/13 preukázaná len vtedy, ak po prvé nie je celková cena, ktorá sa má zaplatiť, transparentná, najmä z dôvodu existencie nadmerného počtu ustanovení o cene, čím sa otvára možnosť posúdenia jej nekalosti spôsobom, ktorý článok 4 ods. 2 smernice 93/13 v skutočnosti povoľuje ako výnimku, a po druhé, ak je celková cena zjavne neprimeraná. 5. Ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS, a najmä jej článok 3 písm. g) a článok 22 ods. 1 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do vnútroštátneho práva začlenený pojem „maximálne neúrokové náklady na úver“, aj keď tieto náklady zahŕňajú všeobecné výdavky veriteľa, pokiaľ sa tento pojem nepoužíva na účely uplatňovania vnútroštátneho ustanovenia, ktoré by patrilo do pôsobnosti smernice 2008/48.

( 1 ) Jazyk prednesu: angličtina.

( 2 ) Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64).

( 3 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66).

( 4 ) (C‑779/18, EU:C:2019:1146, body 10 až 17).

( 5 ) Rozsudok zo 16. januára 2014, Constructora Principado (C‑226/12 EU:C:2014:10).

( 6 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. januára 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, bod 20).

( 7 ) Pozri rozsudok z 21. marca 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 28, a zo 7. augusta 2018, Banco Santander a Escobedo Cortés (C‑96/16 a C‑94/17, EU:C:2018:643, bod 43).

( 8 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 31).

( 9 ) Pozri rozsudky z 3. septembra 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, bod 27), a zo 17. mája 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C 147/16, EU:C:2018:320, bod 59). Vo všeobecnosti sa domnievam, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať vo svetle jej článku 3 ods. 1. V dôsledku toho vnímam článok 1 ods. 2 ako snahu vylúčiť z pôsobnosti smernice 93/13 podmienky, ktoré v rozsahu, v akom iba reprodukujú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia, v skutočnosti nemenia právne postavenie strán, ktoré je v plnom rozsahu určené vnútroštátnymi právnymi predpismi. Naopak skutočnosť, že podmienka je pod určitou hranicou, alebo všeobecnejšie poňaté, ak vyhovuje určitému legislatívnemu štandardu, nevylučuje možnosť, že takáto podmienka môže meniť právne postavenie strán a môže preto patriť do pôsobnosti smernice 93/13.

( 10 ) Pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, bod 83), v ktorých zastáva názor, že zmluvná podmienka, v zmysle ktorej si dodávateľ vyberie z viacerých legislatívne uznávaných referenčných indexov jeden z nich, ktorý sa má na zmluvu uplatniť, nespadá pod výnimku uvedenú článku 1 ods. 2 smernice 93/13.

( 11 ) Rozsudok z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 33).

( 12 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 50).

( 13 ) Pozri rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, body 49 a 51).

( 14 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, bod 30).

( 15 ) Ako je uvedené v devätnástom odôvodnení smernice 93/13, to vylučuje ustanovenia popisujúce pomer cena/kvalita.

( 16 ) Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, poznámka pod čiarou 17), a oznámenie Komisie o usmernení k výkladu a uplatňovaniu smernice Rady 93/13/EHS o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. EÚ C 323, 2019, s. 4), bod 4.3.1.

( 17 ) Je pravda, že pojem „cena“ v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 93/13 nemôže byť vymedzený pojmom „celkové náklady spotrebiteľa spojené s úverom“ v zmysle článku 3 písm. g) smernice 2008/48, pokiaľ tieto celkové náklady zahŕňajú aj platby vykonané tretím stranám. Pozri rozsudok z 26. februára 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 47). Nebolo by však potrebné, aby normotvorca Únie spresnil, že pojem „celkové náklady spotrebiteľa spojené s úverom“ v zmysle tejto smernice všetky náklady, ktoré musí spotrebiteľ zaplatiť v súvislosti so zmluvou o úvere, ak by sa predajcom alebo dodávateľom zakázalo financovať sa iným spôsobom, ako prostredníctvom účtovania úrokov.

( 18 ) Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 37).

( 19 ) Pozri analogicky rozsudok z 29. júla 2019, Pelham a i. (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 28).

( 20 ) Aj keď pracovné zmluvy nespadajú do pôsobnosti smernice 93/13, pokiaľ ide o pojmy služba a tovar, tieto sa vzťahujú na to, čo predstavuje predmet zmluvy, t. j. to, čo je kúpené spotrebiteľom, a nie, ako vysvetlím neskôr, na úkony, ktoré musí profesionálny predajca alebo dodávateľ uskutočňovať za účelom predaja predmetného tovaru alebo poskytnutia služby.

( 21 ) Podľa judikatúry sa podmienky, ktoré neuvádzajú cenu služby alebo tovaru, ale týkajú sa vo všeobecnosti „protihodnoty, ktorú dlhuje spotrebiteľ veriteľovi alebo ktorá má vplyv na skutočnú cenu, ktorú má spotrebiteľ zaplatiť veriteľovi“ v zásade nespadajú do druhej výnimky, ale skôr do prvej okrem otázky, či je protihodnota alebo cena stanovená v zmluve primeraná v porovnaní so službou poskytovanou na základe výmeny veriteľom. Pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. februára 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 56), a z 3. októbra 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 35).

( 22 ) Súdny dvor nikdy jednoznačne nerozhodol o predmete prvej výnimky podľa článku 4 ods. 2 („… k definícii hlavného predmetu zmluvy…“). Pokiaľ ide o druhú výnimku podľa článku 4 ods. 2 („… primeranú cenu a úhradu…“) v podstate rozhodol, že táto výnimka sa vysvetľuje neexistenciou rozpoznateľných alebo objektívnych právnych noriem, na základe ktorých by bolo možné súdne posúdiť primeranosť ceny a úhrady. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 55).

( 23 ) Podľa Michaela Schilliga článok 4 ods. 2 smernice 93/13 odráža kompromis medzi dvoma (niekedy protichodnými) prístupmi, a to prístupom na ochranu práv spotrebiteľa a prístupom týkajúcim sa voľného trhu. SCHILLIG, M.: Directive 93/13 and the „price term exemption“: A comparative analysis in the light of the „market for lemons“ rationale. In: International and Comparative Law Quarterly. Cambridge University Press, 2011, zväzok 60, s. 933 – 963.

( 24 ) Ako som zdôraznil v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, bod 69), behaviorálne štúdie ukazujú, že ľudia nečítajú zmluvy v plnom rozsahu, ale skôr sa zameriavajú na hlavné prvky, ako je cena, alebo na časť, ktorú považujú za najdôležitejšiu. Ako uviedol SCHILLIG, c. d., s. 936: „spotrebitelia často akceptujú štandardné zmluvné podmienky a nečítajú ich, pretože čítanie, hľadanie a vyjednávanie lepších podmienok jednoducho nestojí za námahu“.

( 25 ) Pozri rozsudky z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 42), a z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 34).

( 26 ) Reštriktívny výklad sa nesmie zamieňať so zužujúcim výkladom, ktorý spočíva v identifikácii užšieho významu tohto ustanovenia, s pomocou externých prvkov, ako je cieľ a jeho kontext, pričom reštriktívny výklad je výklad založený na texte samotnom ako takom.

( 27 ) Rozsudky z 26. februára 2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, bod 70), a z 3. októbra 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 40).

( 28 ) Pozri napríklad rozsudky z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 45), a z 19. septembra 2019, Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, bod 62).

( 29 ) Rozsudok z 23. apríla 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50).

( 30 ) Pozri BARTON T., BERGER‑WALLISER, G., HAAPIO H.: Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become. In: Journal of Law, Business & Ethics. 2013, zväzok 19, s. 47 – 64.

( 31 ) Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Hogan vo veci Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 41).

( 32 ) Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 40). Prvý rozsudok, ktorý sa týkal tejto povinnosti, bol rozsudok z 21. marca 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 45). No v danom rozsudku bol Súdny dvor požiadaný o vzájomné posúdenie smernice 93/13 a smernice 2003/55, ktorej článok 3 ods. 3 výslovne stanovuje požiadavku transparentnosti. Iba v rozsudku vo veci Kásler a Káslerné Rábai sa Súdny dvor zaoberal touto povinnosťou výlučne vo vzťahu ku smernici 93/13.

( 33 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai, (C‑26/13, EU:C:2014:282, body 73 až 74), a z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 51). Z tohto dôvodu by sa pri posudzovaní toho, či ustanovenie spĺňa požiadavku transparentnosti, mali brať do úvahy iba informácie poskytnuté najneskôr do podpisu zmluvy.

( 34 ) Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 75); rozsudok z 23. apríla 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50), a z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 45). V súlade s touto judikatúrou podmienka stanovená v článku 4 ods. 2 zahŕňa informovanie spotrebiteľa nie o tom, či predávajúci alebo dodávateľ musí na to, aby si splnil svoje záväzky, urobiť 5, 10 alebo 15 fotokópií, ale o účinkoch zmluvy. Ekonomická výkonnosť predajcu alebo dodávateľa, t. j. jeho schopnosť minimalizovať svoje náklady, nie je primárnym záujmom spotrebiteľov. Základný ekonomický predpoklad motivujúci spotrebiteľov je získať najlepšiu cenu za konkrétny tovar alebo službu. To predpokladá, že spotrebitelia sú informovaní o celkovej cene, ktorú budú musieť zaplatiť za tovar alebo službu, ktorú chcú kúpiť, alebo – prinajmenšom o tom, ako sa táto cena vypočíta s cieľom získať o tom predstavu – a z čoho pozostáva daný tovar alebo služba.

( 35 ) Pozri v tomto zmysle článok 3 ods. 1 a odôvodnenie 13 smernice 2011/83.

( 36 ) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).

( 37 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, poznámka pod čiarou 77).

( 38 ) Pozri napríklad v oblasti DPH rozsudok z 9. júna 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, body 32 až 34).

( 39 ) Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, bod 55).

( 40 ) Pozri rozsudky z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 61), a z 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, bod 41).

( 41 ) Keďže smernica 2008/48 plne harmonizuje informačné povinnosti úverových inštitúcií, riešenie, ktoré Súdny dvor prijal v rozsudku zo 6. júla 2017, Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, body 44 až 46) nie je možné prebrať, lebo právny predpis, o ktorý ide v tejto veci, nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 z 24. septembra 2008 o spoločných pravidlách prevádzky leteckých dopravných služieb v Spoločenstve (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 293, 2008, s. 3) usiluje len o dosiahnutie minimálnej harmonizácie.

( 42 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 47).

( 43 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, body 58 až 60).

( 44 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 47), a článok 10 písm. g) smernice 2008/48. Pozri tiež na tento účel aj článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 36).

( 45 ) Je to dobre ilustrované skutočnosťou, že článok 2 ods. 6 smernice 2011/83 definuje pojem „zmluva o službách“ tak, že je to „akákoľvek zmluva, ktorá nie je kúpnou zmluvou a na základe ktorej obchodník poskytne alebo sa zaviaže poskytnúť spotrebiteľovi službu a spotrebiteľ uhradí alebo sa zaviaže uhradiť jej cenu“. Preto možno odvodiť, že služba je jednoducho to, čo je predmetom zmluvy o službách.

( 46 ) Pozri analogicky rozsudok z 19. decembra 2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, bod 53).

( 47 ) Pozri rozsudok z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, body 37 a 38).

( 48 ) Takzvaná služba „Tvoj balíček“ nepredstavuje „službu“, pretože ju nemožno oddeliť od poskytnutia úveru, ale skôr úpravu podmienok na poskytnutie úveru, ktorá je prezentovaná na komerčné účely ako služba.

( 49 ) Článok 3 ods. 3 odkazuje na prílohu smernice 93/13, ktorá obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré by sa mohli považovať za nekalé.

( 50 ) Pozri rozsudky z 26. januára 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, body 59 a 60), a z 3. októbra 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, body 50 a 51).

( 51 ) Pozri návrhy v súvislosti s kritikou rozdelenia na dve kritériá, ktoré som predniesol vo veci Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, body 56 až 67). Poznamenávam tiež, že v niektorých rozsudkoch Súdny dvor neposúdil tieto dva prvky osobitne. Pozri napríklad rozsudok zo 16. januára 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, bod 23).

( 52 ) Pozri v tomto zmysle stanovisko, ktoré vyjadrila Komisia vo svojom oznámení o usmernení k výkladu a uplatňovaniu smernice Rady 93/13/EHS o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, bod 3.4.1.

( 53 ) Pozri rozsudky zo 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, body 68 a 69); z 3. októbra 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 50 a 51), a zo 7. novembra 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, bod 55).

( 54 ) Ale nie výlučne. Napríklad v prípade ustanovenia, ktoré poskytuje dodávateľovi možnosť zmeniť cenu, musí mať spotrebiteľ možnosť vypovedať zmluvu. Pozri napríklad rozsudok z 26. apríla 2012, Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, bod 24).

( 55 ) V súlade s vyššie uvedenou požiadavkou transparentnosti, ak podmienka patrí do hlavného predmetu zmluvy, pretože je nevyhnutná pre predávajúceho alebo dodávateľa, táto podmienka môže zostať mimo tohto posúdenia, iba ak bola pozornosť spotrebiteľa osobitne na túto podmienku upriamená podľa článku 4 ods. 2 smernice 93/13. Podľa môjho názoru je v tomto zmysle táto požiadavka dôležitá pri uplatňovaní článku 3 ods. 1 tejto smernice. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, bod 37).

( 56 ) (C‑621/17, EU:C:2019:411, bod 36).

( 57 ) Rozsudok zo 16. januára 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).

( 58 ) Súdny dvor v rozsudku zo 16. januára 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, body 27 a 28) nedospel k záveru, že tento druh podmienky je nekalý, ale ponechal na vnútroštátny súd, aby určil, či takáto podmienka predstavuje „dostatočne závažný zásah do právneho postavenia, ktoré spotrebiteľovi ako zmluvnej strane priznáva vnútroštátne právo“ a či teda môže byť vyhlásená za nekalú.

( 59 ) Toto vysvetľuje, prečo sa požiadavka transparentnosti týka iba dôsledkov alebo účinku podmienok.

( 60 ) Ak má transparentnosť zmluvy zásadný význam, samo osebe to nevyrieši problém asymetrickosti vyjednávacej pozície, pretože spotrebitelia zriedka čítajú zmluvy, najmä na internete. Napríklad spoločnosť s názvom PC Pitstop zahrnula do svojej licenčnej zmluvy s koncovým používateľom ustanovenie, ktoré stanovovalo „osobitnú protihodnotu, ktorá môže zahŕňať finančnú kompenzáciu obmedzenému počtu oprávnených držiteľov licencie, za to, že si prečítali túto časť licenčnej zmluvy a kontaktovali PC Pitstop“. Uplynuli štyri mesiace, kým si užívateľ všimol toto ustanovenie, a mal nárok na výhru 1000 dolárov. Pozri AYRES, I., SCHWARTZ, A.: The No Reading Problem in Consumer Contract Law. In: Stanford Law Review. 2014, zväzok 66, s. 545 – 610. V tejto súvislosti sa domnievam, že jeden z hlavných pokrokov smernice 93/13, ktorý nebol podľa môjho názoru skutočne čiastočne uznaný z dôvodu prílišného zdôraznenia transparentnosti, ktoré sa doteraz uplatňovalo, je poskytnutie spotrebiteľom minimálnej ochrany pred neočakávanými účinkami podmienok iných ako tých, ktoré definujú cenu alebo predmet zmluvy, ktoré by spotrebitelia mohli legitímne očakávať, že budú štandardné.

( 61 ) Podľa môjho názoru napríklad podmienku nemožno vyhlásiť za nekalú iba preto, že vyžaduje zaslanie listu poštou, a teda aj nákup známky, aj keď ide o skrytý poplatok.

( 62 ) Pozri oznámenie Komisie o usmernení k výkladu a uplatňovaniu smernice Rady 93/13/EHS o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, bod 3.4.6, a v tejto súvislosti rozsudky z 26. januára 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, bod 62) alebo zo 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, bod 49). Jedinou výnimkou, o ktorej viem, je rozsudok Súdneho dvora z 28. júla 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, bod 69), kde ja javí, že Súdny dvor uznal, že určitú podmienku možno vyhlásiť za neprijateľnú z dôvodu nedostatočnej transparentnosti. Ako som uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, body 87 až 89), ak je zmluvná transparentnosť skutočne zásadná, domnievam sa, že v rozsudku Verein für Konsumenteninformation Súdny dvor trochu prehnal rozsah požiadavky transparentnosti podľa smernice 93/13. Okrem toho ďalšie nástroje EÚ, ktoré sa tiež zaoberajú touto otázkou, zabezpečujú presnejšie prístupy. Pozri napríklad článok 7 smernice 2005/29.

( 63 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 2019, Kiss a CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, bod 51).

( 64 ) Pozri rozsudky z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 61), a z 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, bod 41).

( 65 ) (C‑779/18, EU:C:2019:1146).

( 66 ) Pozri na tieto účely rozsudok z 26. marca 2020, Mikrokasa a Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, body 45 až 48).