ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Články 63 a 65 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej je štátny príslušník tohto členského štátu, ktorý má bydlisko v inej tretej krajine, ako je členský štát Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) alebo Švajčiarska konfederácia, a ktorý je v ňom poistený v systéme sociálneho zabezpečenia, povinný v uvedenom členskom štáte platiť odvody z kapitálových príjmov z titulu príspevku do systému sociálneho zabezpečenia zavedeného týmto štátom, zatiaľ čo štátny príslušník Únie patriaci do systému sociálneho zabezpečenia iného členského štátu je od tejto povinnosti oslobodený z dôvodu zásady uplatnenia jednej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia podľa článku 11 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia.

Táto zásada uplatnenia jednej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia má, pokiaľ ide o štátnych príslušníkov Únie, ktorí sa pohybujú v rámci Únie, predísť ťažkostiam, ktoré by mohli vyplynúť zo súčasného uplatnenia viacerých vnútroštátnych právnych úprav, a odstrániť nerovnosť v zaobchádzaní, ktorá by bola dôsledkom čiastočnej alebo úplnej kumulácie uplatniteľných právnych úprav (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2015, de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, bod 37 a citovanú judikatúru).

Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že existuje objektívny rozdiel medzi na jednej strane situáciou štátneho príslušníka dotknutého členského štátu, ktorý má bydlisko v inej tretej krajine, ako je členský štát EHP alebo Švajčiarska konfederácia, a je tam poistený v systéme sociálneho zabezpečenia, a na druhej strane situáciou štátneho príslušníka Únie poisteného v systéme sociálneho zabezpečenia iného členského štátu, keďže iba tento posledný uvedený môže požívať výhodu zásady uplatnenia jednej právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia stanovenej v článku 11 nariadenia č. 883/2004 z dôvodu svojho pohybu v rámci Únie.

Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, akou je úprava dotknutá vo veci samej, môže byť odôvodnená z hľadiska článku 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ rozdielom objektívnej situácie, ktorý existuje medzi fyzickou osobou, štátnym príslušníkom členského štátu, ale majúcou bydlisko v inej tretej krajine, ako je členský štát EHP alebo Švajčiarska konfederácia, a ktorá je tam poistená v systéme sociálneho zabezpečenia, a štátnym príslušníkom Únie majúcim bydlisko a poisteným v systéme sociálneho zabezpečenia v inom členskom štáte.

Pritom vzhľadom na to, že Zmluva o FEÚ neobsahuje nijaké ustanovenie rozširujúce voľný pohyb pracovníkov na osoby, ktoré sa presúvajú do tretej krajiny, treba zabrániť tomu, aby výklad článku 63 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ ide o vzťahy s inými tretími krajinami, ako je členský štát EHP alebo Švajčiarska konfederácia, umožnil osobám, ktoré nepatria do územnej pôsobnosti voľného pohybu pracovníkov, aby mali z tejto slobody prospech (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2012, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, bod 100).

(pozri body 41, 42, 44, 46, 47 a výrok)
Článok 13 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach v spojení s článkom 11 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že sa naň nemôže odvolávať fyzická osoba, ktorej podnikateľská činnosť spočíva najmä v uplatňovaní nárokov na náhradu škody voči poistiteľom a ktorá na základe zmluvy o postúpení pohľadávky uzavretej s účastníkom dopravnej nehody uplatňuje túto pohľadávku podaním žaloby na určenie zodpovednosti za škodu voči poistiteľovi osoby zodpovednej za dopravnú nehodu so sídlom v inom členskom štáte ako v členskom štáte bydliska poškodeného, na súde členského štátu bydliska poškodeného.

Hoci platí, ako to spresňuje odôvodnenie 18 nariadenia č. 1215/2012, že cieľom oddielu 3 kapitoly II tohto nariadenia je chrániť slabšieho účastníka prostredníctvom noriem právomoci, ktoré lepšie chránia jeho záujmy než všeobecné normy, je zjavné, že návrh dotknutý vo veci samej sa týka vzťahov medzi podnikateľskými subjektmi a nemá vplyv na procesné postavenie účastníka, ktorý je považovaný za slabšieho (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2016, SOVAG,C‑521/14, EU:C:2016:41, body 29 a 30). V tejto súvislosti okolnosť, že podnikateľský subjekt, akým je pán Hofsoe, vykonáva svoju činnosť v malom rozsahu, nemôže viesť k záveru, že ide o účastníka, ktorý sa považuje za slabšieho ako poistiteľ. Vykonávať totiž v každom jednotlivom prípade posúdenie, či sa takýto podnikateľský subjekt môže považovať za „slabšieho účastníka“, aby mohol spadať pod pojem „poškodený“ v zmysle článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1512/2012, by znamenalo ohrozenie právnej istoty a bolo by v rozpore s cieľom daného nariadenia uvedeného v jeho odôvodnení 15, podľa ktorého musia byť normy súdnej právomoci ľahko predvídateľné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. júla 2017, MMA IARD,C‑340/16, EU:C:2017:576, bod 34).

(pozri body 44, 45, 47 a výrok)
V dôsledku toho treba dodať, že oblasť ochrany finančných záujmov Únie uložením trestnoprávnych sankcií patrí v zmysle článku 4 ods. 2 ZFEÚ do delenej právomoci medzi Úniou a členskými štátmi. V prejednávanej veci v čase skutkových okolností vo veci samej nebol režim premlčania uplatniteľný na trestné činy týkajúce sa DPH predmetom harmonizácie zo strany zákonodarcu Únie, ku ktorej neskôr čiastočne došlo až prijatím smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1371 z 5. júla 2017 o boji proti podvodom, ktoré poškodzujú finančné záujmy Únie, prostredníctvom trestného práva ( Ú. v. EÚ L 198 , 2017, s. 29). Talianska republika mohla teda k tomuto dátumu stanoviť, že v jej právnom poriadku patrí tento režim, podobne ako pravidlá týkajúce sa definovania trestných činov a určenia trestov, do trestného práva hmotného a z toho dôvodu podlieha, rovnako ako tieto posledné uvedené pravidlá, zásade zákonnosti trestných činov a trestov.

Článok 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť, aby v rámci trestného konania týkajúceho sa trestných činov v oblasti dane z pridanej hodnoty upustil od uplatnenia vnútroštátnych ustanovení v oblasti premlčania patriacich do vnútroštátneho hmotného práva, ktoré bránia uloženiu účinných a odstrašujúcich trestných sankcií v značnom počte prípadov závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Európskej únie, alebo ktoré stanovia kratšie premlčacie doby pre prípady závažných podvodov poškodzujúcich uvedené záujmy než pre tie, ktoré poškodzujú finančné záujmy dotknutého členského štátu, iba ak by takéto upustenie od uplatnenia viedlo k porušeniu zásady zákonnosti trestných činov a trestov z dôvodu nedostatočnej určitosti rozhodného práva alebo z dôvodu retroaktívneho uplatnenia právnej úpravy, ktorá stanovuje prísnejšie podmienky trestnosti ako podmienky platné v čase spáchania trestného činu.

Z toho na jednej strane vyplýva, že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či podmienka požadovaná bodom 58 rozsudku Taricco, podľa ktorej predmetné ustanovenia trestného zákona bránia uloženiu účinných a odstrašujúcich trestnoprávnych sankcií v značnom množstve prípadov závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, vedie v talianskom právnom poriadku k situácii neistoty, pokiaľ ide o určenie uplatniteľného režimu premlčania, ktorý porušuje zásadu určitosti rozhodného práva. Ak je to skutočne tak, vnútroštátny súd nie je povinný upustiť od uplatnenia predmetných ustanovení trestného zákona. Na druhej strane požiadavky uvedené v bode 58 tohto rozsudku bránia tomu, aby v konaniach týkajúcich sa osôb obvinených zo spáchania trestných činov v oblasti DPH pred vyhlásením rozsudku Taricoo vnútroštátny súd upustil od uplatnenia predmetných ustanovení trestného zákona. Súdny dvor už totiž v bode 53 uvedeného rozsudku zdôraznil, že týmto osobám mohli byť v dôsledku neuplatnenia týchto ustanovení uložené sankcie, ktorým by sa pravdepodobne vyhli, ak by uvedené ustanovenia boli uplatnené. Na uvedené osoby by sa tak mohli retroaktívne vzťahovať prísnejšie podmienky trestnosti ako podmienky platné v čase spáchania trestného činu

(pozri body 59, 60, 62 a výrok)
Súdna spolupráca v občianskych veciach–Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností–Nariadenie č. 2201/2003–Žiadosť o návrat dieťaťa–Pojem „obvyklý pobyt“ dieťaťa–Dieťa narodené a nepretržite bývajúce so svojou matkou počas viacerých mesiacov v súlade so spoločnou vôľou svojich rodičov v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom mali rodičia pred jeho narodením obvyklý pobyt–Pôvodný zámer rodičov, pokiaľ ide o návrat matky spolu s dieťaťom do uvedeného členského štátu–Neexistencia dosahu na určenie obvyklého pobytu takéhoto dieťaťa–Pojem protiprávne premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa–Odmietnutie matky vrátiť sa do uvedeného členského štátu spolu s dieťaťom–Vylúčenie

(Nariadenie Rady č. 2201/2003, článok 11 ods. 1)
Článok 20 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, akou je situácia dotknutá vo veci samej, priznáva zamestnávateľovi právo uplatniť na súde, na ktorom bola riadne podaná pôvodná žaloba zamestnanca, vzájomný nárok založený na zmluve o postúpení pohľadávky uzavretej medzi zamestnávateľom a pôvodným majiteľom pohľadávky po podaní tejto pôvodnej žaloby.

Pokiaľ ide o vzájomné nároky, pravidlo stanovené v článku 6 bode 3 nariadenia č. 44/2001 bolo zahrnuté do článku 20 ods. 2 tohto nariadenia (rozsudok z 22. mája 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 22). Zo samotného znenia článku 20 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 pritom vyplýva, že využitie pravidiel právomoci zo strany zamestnanca, ktoré sú výhodnejšie pre jeho záujmy, nemôže zasahovať do práva uplatniť vzájomný nárok na súde, na ktorý bola podaná pôvodná žaloba. Z toho vyplýva, že pokiaľ je voľba, zo strany zamestnanca, súdu, ktorý má právomoc na preskúmanie jeho žaloby, dodržaná, cieľ zvýhodniť tohto zamestnanca je dosiahnutý a nie je dôvodné obmedziť možnosť preskúmať túto žalobu spoločne so vzájomným nárokom v zmysle článku 20 ods. 2 nariadenia č. 44/2001.

Nakoniec vzhľadom na to, že súd, na ktorý bola podaná pôvodná žaloba zamestnanca, nie je zamestnávateľovi vopred známy, nemôže byť relevantná skutočnosť, že zamestnávateľ nadobudol pohľadávky, na ktorých je založený jeho vzájomný nárok, až po podaní žaloby na tento súd.

(pozri body 26 – 28, 33, 34 a výrok)
Vec C‑5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

proti

DPAS Limited

[návrh na začatie prejudiciálneho konania,

ktorý podal Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Smernica 2006/112/ES – Oslobodenie od dane – Článok 135 ods. 1 písm. d) – Transakcie týkajúce sa platieb a prevodov platieb – Definícia – Pôsobnosť – Platobný plán na poskytovanie zubnej starostlivosti inkasom z bankového účtu“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 25. júla 2018

Harmonizácia daňových právnych predpisov – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia – Operácie týkajúce sa platieb a prevodov platieb uvedené v článku 135 ods. 1 písm. d) smernice 2006/112 – Definícia – Platobný plán na poskytovanie zubnej starostlivosti inkasom z bankového účtu – Vylúčenie

[Smernica Rady 2006/112, článok 135 ods. 1 písm. d)]

Článok 135 ods. 1 písm. d) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie od dane z pridanej hodnoty, ktoré je v ňom stanovené pre operácie týkajúce sa platieb a prevodov platieb, sa neuplatňuje na poskytovanie služieb, o aké ide vo veci samej, ktoré spočíva v tom, že zdaniteľná osoba požiada príslušné finančné inštitúcie na jednej strane, aby určitá suma peňazí bola prevedená z bankového účtu pacienta na účet zdaniteľnej osoby na základe mandátu na inkaso, a na druhej strane, aby táto suma po odpočítaní odmeny dlžnej tejto zdaniteľnej osobe, bola prevedená z jej bankového účtu na príslušné bankové účty zubného lekára a poistiteľa tohto pacienta.

(pozri bod 51 a výrok)
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že počas tohto skúmania nemôže byť existencia nepochybného cezhraničného záujmu vyvodená hypoteticky z určitých prvkov, ktoré – posudzované abstraktne – by mohli predstavovať nepriame dôkazy v tomto zmysle, ale že musí kladne vyplývať z konkrétneho posúdenia okolností zákazky, o ktorú ide vo veci samej. To znamená, že sa nemožno domnievať, že nepochybný cezhraničný záujem vzniká na základe prvkov, ktoré nevylučujú jeho existenciu, ale sa musí považovať za nepochybný, ak jeho cezhraničná povaha vyplýva z objektívnych a zhodujúcich sa skutočností (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2016, Tecnoedi Costruzioni, C‑318/15 , EU:C:2016:747 , bod 22 ). Treba však pripomenúť, že pokiaľ ide konkrétne o zdravotnícku činnosť, Súdny dvor sa v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti domnieval, že nepochybný právny záujem nebol stanovený len na samotnej skutočnosti, že dotknuté zákazky mali významnú hospodársku hodnotu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2010, Komisia/Nemecko, C‑160/08 , EU:C:2010:230 , body 18 , 54 a 123 ).

Článok 27 ods. 3 smernice 92/50 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na verejné obstarávania služieb uvedené v prílohe I B tejto smernice.

Treba uviesť, že prijatím článku 9 smernice 92/50 normotvorca Únie výslovne stanovil, že len články 14 a 16 tejto smernice boli uplatniteľné na služby uvedené v prílohe I B. Keďže neexistuje ustanovenie v opačnom zmysle, je potrebné domnievať sa, že o takýto prípad ide, aj keď verejné obstarávanie týkajúce sa takejto služby vykazuje nepochybný cezhraničný záujem. Z toho vyplýva, že uplatnenie iných článkov, než sú články, na ktoré výslovne odkazuje článok 9 smernice 92/50, na služby uvedené v prílohe I B tejto smernice by viedlo k výkladu, ktorý by bol v rozpore s jasným znením tohto článku a bolo by tak v rozpore s vôľou normotvorcu Únie. Z vyššie uvedeného vyplýva, že povinnosti vyplývajúce z článku 27 ods. 3 uvedenej smernice sa neuplatňujú na verejné obstarávanie týkajúce sa služby uvedenej v prílohe I B tejto smernice, aj keď táto služba vykazuje nepochybný cezhraničný záujem.

(pozri body 50 – 52, 55, bod 2 výroku)
Článok 1 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že taký poľnohospodársky poradenský systém, o aký ide vo veci samej, prostredníctvom ktorého verejný subjekt vyberá všetky hospodárske subjekty, ktoré spĺňajú požiadavky na spôsobilosť stanovené výzvou na predkladanie ponúk a ktoré úspešne zložili skúšku uvedenú v predmetnej výzve na predkladanie ponúk, hoci počas obmedzenej doby platnosti tohto systému nemožno prijať žiadny nový subjekt, nepredstavuje verejnú zákazku v zmysle tejto smernice..

Keďže totiž agentúra vyberá všetkých kandidátov, ktorí spĺňajú tieto požiadavky, je zrejmé, ako to uviedol generálny advokát v bode 39 svojich návrhov, že neuskutočňuje žiadny výber spomedzi prijateľných ponúk a že dbá len na to, aby boli dodržané kvalitatívne kritériá. Skutočnosť, ako to vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že prístup k poľnohospodárskemu poradenskému systému, o ktorý ide vo veci samej, je obmedzený na úvodné obdobie, ktoré končí v okamihu organizácie skúšky alebo najneskôr v čase uverejnenia konečného rozhodnutia o zadaní zákazky, a že v dôsledku toho nie je možné, aby taký poradca ako pani Tirkkonenová pristúpil k uvedenému poľnohospodárskemu poradenskému systému, nemôže spochybniť toto posúdenie. Ako totiž uviedol generálny advokát v bodoch 51 a 52 svojich návrhov, okolnosť, že na rozdiel od kontextu, z ktorého vychádza rozsudok z 2. júna 2016, Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399), nie je taký poľnohospodársky poradenský systém, o aký ide vo veci samej, natrvalo otvorený zainteresovaným hospodárskym subjektom, je irelevantná. V tomto prípade rozhodujúci prvok spočíva v skutočnosti, že verejný obstarávateľ neuviedol žiadne kritérium hodnotenia ponúk, ktoré by umožňovalo porovnať a zoradiť prijateľné ponuky. Pri neexistencii tohto prvku, ktorý, ako to vyplýva z bodu 38 rozsudku z 2. júna 2016, Falk Pharma (C‑410/14, EU:C:2016:399), úzko súvisí s právnou úpravou verejných zákaziek, nemôže taký poľnohospodársky poradenský systém, o aký ide vo veci samej, predstavovať verejnú zákazku v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18.

(pozri body 33 – 35, 41 a výrok rozsudku)
Vec C‑17/17

Grenville Hampshire

proti

The Board of the Pension Protection Fund,

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa – Smernica 2008/94/ES – Článok 8 – Doplnkové dôchodkové systémy – Ochrana nárokov na dávky v starobe – Minimálna zaručená miera ochrany“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 6. septembra 2018

Sociálna politika–Aproximácia právnych predpisov–Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa–Smernica 2008/94–Doplnkové dôchodkové systémy–Ochrana nárokov na dávky v starobe–Minimálna zaručená miera ochrany–Náhrada zodpovedajúca aspoň 50 % hodnoty nárokov každého jednotlivého zamestnanca (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/94, články 8 a 12) Sociálna politika–Aproximácia právnych predpisov–Ochrana zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa–Smernica 2008/94–Doplnkové podnikové dôchodkové systémy–Ochrana nárokov na dávky v starobe–Zriadenie subjektu, ktorý je povinný zabezpečiť vyplatenie náhrad, členským štátom–Možnosť zamestnanca odvolávať sa voči takémuto subjektu na článok 8 uvedenej smernice, ktorý má priamy účinok (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/94, článok 8)
Vec C‑323/17

People Over Wind a Peter Sweetman

proti

Coillte Teoranta

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court (Írsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov – Osobitne chránené územia – Článok 6 ods. 3 – Skríning na účely zistenia, či je potrebné alebo nie je vykonať posudzovanie vplyvov plánu alebo projektu na osobitné chránené územie – Opatrenia, ktoré možno zohľadniť na tieto účely“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 12. apríla 2018

Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Osobitne chránené územia – Záväzky členských štátov – Posúdenie dosahov projektu na lokalitu – Skríning na účely zistenia, či je potrebné alebo nie je vykonať posudzovanie vplyvov plánu alebo projektu na osobitné chránené územie – Opatrenia, ktoré možno zohľadniť na tieto účely

(Smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 3)

Článok 6 ods. 3 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín sa má vykladať v tom zmysle, že na účely zistenia, či treba vykonať neskôr primerané posudzovanie vplyvov plánu alebo projektu na dotknutú lokalitu, netreba v rámci štádia skríningu zohľadniť opatrenia, ktorých cieľom je vyhnúť sa škodlivým účinkom tohto plánu alebo tohto projektu na túto lokalitu alebo ich zmierniť.

Ako tvrdia žalobcovia vo veci samej a Komisia, okolnosť, že, ako uviedol vnútroštátny súd, opatrenia, ktorých cieľom je vyhnúť sa alebo predísť škodlivým účinkom plánu alebo projektu na dotknutú lokalitu, sa zohľadnia pri hodnotení, či treba vykonať primerané posudzovanie vplyvov, predpokladá, že je pravdepodobné, že lokalita bude zasiahnutá významným spôsobom a že v dôsledku toho asi bude potrebné vykonať takéto posudzovanie. Tento záver podporuje skutočnosť, že úplná a presná analýza opatrení, ktoré majú zabrániť prípadnému významnému vplyvu na dotknutú lokalitu alebo ho zmierniť, sa musí vykonať nie v štádiu skríningu, ale práve v štádiu primeraného posudzovania. Zohľadnenie takýchto opatrení už v štádiu skríningu by mohlo narušiť vo všeobecnosti potrebný účinok smernice o „biotopoch“, ako aj konkrétne štádium posudzovania, keďže toto posledné uvedené štádium by stratilo svoj cieľ a existovalo by riziko obchádzania tohto štádia posudzovania, ktoré však predstavuje základnú záruku stanovenú touto smernicou.

(pozri body 35 – 37, 40 a výrok)
Ako pripomenul generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, treba rozlišovať medzi počiatočnou škodou vyplývajúcou priamo z príčinnej udalosti, v prípade ktorej miesto, kde k nej došlo, môže odôvodňovať právomoc podľa článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001, a následnými nepriaznivými dôsledkami, ktoré nemôžu odôvodňovať priznanie právomoci na základe tohto ustanovenia. V tejto súvislosti v bodoch 14 a 15 rozsudku z 19. septembra 1995, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289), Súdny dvor rozhodol, že pojem „miesta, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“, nemožno vykladať do tej miery extenzívne, že by zahŕňal akékoľvek miesto, kde by sa mohli ukázať škodlivé dôsledky konania, ktoré už spôsobilo škodu vzniknutú v skutočnosti inde. V dôsledku toho spresnil, že tento výraz nemožno vykladať tak, že zahŕňa miesto, kde poškodený podľa svojho tvrdenia utrpel majetkovú ujmu následne po prvotnej škode, ktorá vznikla a ktorú utrpel v inom štáte.

Rovnako treba dospieť k záveru, že ušlý zisk spočívajúci najmä v strate predajov údajne vzniknutý v dôsledku protisúťažného správania, ktoré je v rozpore s článkami 101 a 102 ZFEÚ, možno kvalifikovať ako „škodu“ na účely uplatnenia článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001, čo umožňuje v zásade založiť súdnu právomoc súdov členského štátu, na území ktorého došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody.

(pozri body 31, 32, 36)
–

také dokumenty, akými sú nákladné listy vystavené na základe Dohovoru o prepravnej zmluve v medzinárodnej cestnej nákladnej doprave, podpísaného 19. mája 1956 v Ženeve, zmeneného protokolom z 5. júla 1978, a elektronické administratívne dokumenty, ktoré sú priložené k preprave tovaru podliehajúceho spotrebnej dani, môžu byť v zmysle článku 143 ods. 2 písm. c) smernice 2006/112 v znení zmien zohľadnené s cieľom preukázať, že v čase dovozu do jedného členského štátu bol dotknutý tovar určený na odoslanie alebo prepravu do iného členského štátu, pokiaľ boli uvedené dokumenty predložené v tomto čase a obsahujú všetky nevyhnutné informácie. Tieto dokumenty, ako aj elektronické potvrdenia o dodaní tovaru a správa o prijatí, vydané po preprave tovaru podliehajúceho spotrebnej dani, môžu preukázať, že uvedený tovar bol skutočne odoslaný alebo prepravený do iného členského štátu v súlade s článkom 138 ods. 1 smernice 2006/112 v znení zmien.