NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

NIILO JÄÄSKINEN

prednesené 26. mája 2011 ( )

Vec C‑148/10

Express Line NV

proti

Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van beroep te Brussel (Belgicko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc Súdneho dvora – Čiastočné späťvzatie zo strany žalobcu vo veci samej – Zastavenie konania – Poštové služby – Poskytovatelia poštových služieb, ktoré nepatria do univerzálnych služieb – Externé postupy vybavovania sťažností užívateľov – Smernica 97/67/ES – Článok 19 – Dosah – Článok 49 ZFEÚ – Sloboda usadiť sa – Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb“

I – Úvod

1. Hof van beroep te Brussel (Belgicko) predkladá dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb( ). Pýta sa obzvlášť na dosah ustanovení článku 19 tejto smernice, najmä vzhľadom na následné zmeny, ktorých predmetom boli tieto ustanovenia.( ) Okrem toho vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad článkov 56 ZFEÚ a nasl. týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb.

2. Spor medzi Express Line NV, teraz DHL International NV (ďalej len „Express Line“), a Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Belgický inštitút poštových služieb a telekomunikácií, ďalej len „BIPT“), o ktorom vnútroštátny súd rozhoduje, sa týka skutočnosti, že BIPT chcel podriadiť expresné služby uvedenej spoločnosti právomoci belgickej služby na urovnávanie sporov v poštovom odvetví a požadoval z tohto titulu od dotknutej osoby zaplatenie poplatku.

3. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vyzýva Súdny dvor, aby určil, či členské štáty sú oprávnené rozšíriť externý systém na vybavovanie sťažností užívateľov poštových služieb aj na poskytovateľov, ktorí poskytujú poštové služby, ktoré nie sú univerzálnymi službami, a to so zreteľom na ustanovenia smernice 97/67 a hlavne článok 19 tejto smernice, ktorý stanovuje takýto systém pre poskytovateľov univerzálnych poštových služieb.

4. V prípade kladnej odpovede na túto prvú otázku sa vnútroštátny súd pýta ďalej na otázku, či takéto rozšírenie by bolo zlučiteľné so zásadami týkajúcimi sa slobodného poskytovania služieb, ktoré sú uvedené v ZFEÚ. Vzhľadom na skutkové okolnosti v tejto veci sa však zdá, že zásady obsiahnuté v slobode usadiť sa by sa mali uplatniť vo väčšom rozsahu, čiže by mali byť užitočne vyložené Súdnym dvorom.

5. So zreteľom na nasledujúci vývoj príslušného konania v spore vo veci samej, ktorý viedol k späťvzatiu zo strany žalobkyne vo veci samej, ktoré nastalo po tom, čo vnútroštátny súd podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, je však vhodné najskôr určiť, či je potrebné odpovedať na otázky položené v rámci sporu, ktorý môže stratiť svoje reálne opodstatnenie.

II – Právny rámec

A – Právo Únie

– Smernica 97/67

6. Odôvodnenia č. 35 a 41 smernice 97/67 stanovujú:

„(35) … keďže potreba zvýšenia kvality služieb znamená, že spory sa musia riešiť rýchlo a účinne; … okrem foriem právneho odškodnenia, ktoré existujú podľa vnútroštátneho práva a práva spoločenstva; je potrebné zaviesť postup riešenia sťažností, ktorý má byť transparentný, jednoduchý a finančne nenáročný a má umožňovať účasť príslušných strán;

…

(41) … táto smernica sa nevzťahuje na uplatňovanie pravidiel zmluvy a predovšetkým pravidiel súťaže a voľného poskytovania služieb“.

7. Podľa článku 1 smernice 91/676:

„Táto smernica stanovuje spoločné pravidlá, ktoré sa týkajú:

…

– stanovenia noriem kvality pre poskytovanie univerzálnych služieb a vytvorenia systému zabezpečenia súladu s týmito normami,

– …

– vytvorenie nezávislých regulačných orgánov v jednotlivých štátoch.“

8. Článok 2 ods. 1 smernice 97/67 stanovuje, že „na účely tejto smernice platia nasledovné definície:… ,poštové služby‘… zahŕňajú vyberanie, triedenie, prepravu a dodávanie poštových zásielok“.

9. Podľa článkov 3 a 4 smernice 97/67 členské štáty určia jedného alebo viacerých poskytovateľov univerzálnej služby, pričom sa spresňuje, že táto služba zodpovedá ponuke poštových služieb stanovenej kvality poskytnutých na všetkých miestach územia za ceny prijateľné pre všetkých užívateľov.( )

10. Až do 31. decembra 2010, teda dátumu uplynutia lehoty na prebratie smernice 2008/6, mali členské štáty možnosť vyhradiť niektoré služby poskytovateľovi (poskytovateľom) univerzálnych poštových služieb podľa článku 7 smernice 97/67, pričom poslední uvedení môžu tiež navrhnúť služby, ktoré medzi ne nepatria.

11. Pokiaľ ide o neurčených poskytovateľov, členské štáty mohli podľa článku 9 tejto smernice zaviesť buď všeobecné povolenia na poštové služby, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, alebo schvaľovacie postupy vrátane individuálnych licencií na nevýhradné poštové služby, ktoré ale patria medzi univerzálne služby.

12. Podľa článku 19 smernice 97/67:

„Členské štáty zabezpečia vypracovanie transparentných, jednoduchých a finančne nenáročných postupov riešenia sťažností užívateľov, predovšetkým v prípade straty, krádeže, poškodenia alebo nesúladu s normami kvality služieb.

Členské štáty prijmú opatrenia, ktorými zabezpečia, aby tieto postupy umožňovali spravodlivé a rýchle vyriešenie sporov a v prípade záruky vytvorenie systému náhrady a/alebo kompenzácie.

Bez toho, aby boli dotknuté iné možnosti odvolania alebo opravné prostriedky podľa vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov Spoločenstva, členské štáty zabezpečia, aby užívatelia, ktorí konajú samostatne alebo v prípadoch, povolených vnútroštátnymi právnymi predpismi, spoločne s organizáciami, zastupujúcimi záujmy užívateľov a/alebo spotrebiteľov, mohli začať pred príslušným vnútroštátnym orgánom konanie v prípadoch, keď sťažnosti užívateľov proti podnikom poskytujúcim služby v rozsahu univerzálnej služby, neboli uspokojivo vyriešené.

V súlade s článkom 16, členské štáty zabezpečia, aby poskytovatelia univerzálnej služby spolu s výročnou správou o monitorovaní ich výkonu, uverejňovali aj informácie o počte sťažností a spôsob, akým boli riešené.“

– Smernica 2002/39

13. Odôvodnenie č. 28 smernice 2002/39 uvádza:

„(28) Bolo by primerané, aby národné regulačné orgány spojili zavedenie licencií s požiadavkami, aby držitelia licencie sprístupnili svojim zákazníkom transparentný, jednoduchý a nenákladný postup vybavovania ich sťažností bez ohľadu na to, či sa vzťahujú na poskytovateľov univerzálnej služby alebo tých operátorov, ktorí vlastnia oprávnenie, vrátane jednotlivých držiteľov licencie. Okrem toho by bolo primerané, aby boli tieto postupy dostupné všetkým užívateľom všetkých poštových služieb, či už ide o univerzálne služby alebo nie. Také postupy by mali zahŕňať postupy určenia zodpovednosti v prípade straty alebo poškodenia poštových zásielok.“

14. Táto smernica nahradila prvý a druhý pododsek článku 19 smernice 97/67 týmto znením:

„Členské štáty zabezpečia, aby boli stanovené transparentné, jednoduché a nenákladné postupy vybavovania sťažností užívateľov, najmä v prípadoch týkajúcich sa straty, krádeže, poškodenia alebo nezhody s normami kvality služby (vrátane postupov stanovenia zodpovednosti v prípadoch, v ktorých je zapojený viac než jeden operátor).

Členské štáty môžu zabezpečiť, aby sa táto zásada uplatňovala aj na užívateľov služieb, ktoré:

– nepatria do rozsahu pôsobnosti univerzálnej služby vymedzenej v článku 3 a

– patria do rozsahu pôsobnosti univerzálnej služby vymedzenej v článku 3, ale nie sú zabezpečované poskytovateľom univerzálnej služby.

Členské štáty prijmú opatrenia, ktorými zabezpečia, aby postupy uvedené v prvom pododseku umožňovali spravodlivé a rýchle vyriešenie sporov a v prípade záruky vytvorenie systému náhrady a/alebo kompenzácie.“

– Smernica 2008/6

15. Smernica 2008/6, ktorá upravuje úplné otvorenie vnútorného trhu poštových služieb, taktiež pozmenila smernicu 97/67.

16. Konkrétne jej odôvodnenie č. 42 stanovilo, že s cieľom zvýšiť ochranu spotrebiteľov je vhodné rozšíriť uplatňovanie minimálnych zásad týkajúcich sa vybavovania sťažností aj na iné subjekty, než sú poskytovatelia univerzálnych služieb, a tiež s cieľom zvýšiť efektívnosť vybavovania sťažností je vhodné, aby sa podporovali postupy mimosúdneho riešenia sporov. V konečnom dôsledku zodpovedajú zmeny uskutočnené touto smernicou v článku 19 smernice 97/67 takto definovaným cieľom.

17. Lehota poskytnutá členským štátom na prebratie smernice 2008/6 bola stanovená v článku 2 ods. 1 na 31. decembra 2010, okrem prechodných ustanovení uvedených v článku 3 tejto smernice, ktoré sú v prejednávanom prípade irelevantné. Keďže táto lehota ku dňu, keď nastali skutkové okolnosti vedúce k sporu vo veci samej, ešte neuplynula a do belgického právneho poriadku bola uvedená smernica prebratá až s účinnosťou zákona prijatého 13. decembra 2010( ), dotknutá smernica sa v rámci prejednávaného prípadu neuplatní.

B – Vnútroštátne právo

18. Zákon z 21. marca 1991 o reforme určitých štátnych hospodárskych podnikov( ) (ďalej len „zákon z roku 1991“), niekoľkokrát zmenený a doplnený, a to najmä vykonávacím kráľovským nariadením z 9. júna 1999( ) (ďalej len „kráľovské nariadenie z roku 1999“), preberá smernicu 97/67 do belgického právneho poriadku.

19. Zákon z roku 1991 určuje jedného poskytovateľa univerzálnych služieb, a to La Poste,( ) a vyhradzuje mu poskytovanie stanovených poštových služieb. Poskytovanie poštových služieb, ktoré nie sú vyhradené, ale ktoré patria medzi univerzálne služby, je podriadené získaniu individuálnej licencie.( ) Naopak poskytovanie poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, je podriadené medzi inými podmienkami aj ohlasovacej povinnosti na BIPT.( )

20. Hlava I tohto zákona, nazvaná „Autonómne štátne podniky“, obsahuje kapitolu X, ktorá sa týka služieb na urovnávanie sporov v týchto podnikoch a ktorá sa ďalej člení na dve časti, jedna sa týka právomocí týchto služieb a druhá sa týka ich zloženia a fungovania.

21. Pokiaľ ide o právomoci služieb na urovnávanie sporov v poštovom odvetví, článok 43b zákona z roku 1991, zavedený zákonom z 21. decembra 2006( ) (ďalej len „zákon z roku 2006“), stanovuje:

„§ 1. V [BIPT] sa zavádza služba na urovnávanie sporov v poštovom odvetví, ktorá je príslušná pre problémy užívateľov nasledujúcich podnikov:

(1) LA POSTE;

(2) podnikov, ktoré poskytujú poštové služby… a na ktorých poskytovanie sa vyžaduje licencia…;

(3) podnikov, ktoré poskytujú poštové služby… a na ktorých poskytovanie sa vyžaduje splnenie si ohlasovacej povinnosti…

Problémami užívateľov sú problémy, ktoré sa týkajú záujmov užívateľov, ktorí sami neposkytujú poštové služby.

…

§ 3. Služba na urovnávanie sporov v poštovom odvetví má tieto úlohy:

(1) preskúmavať všetky sťažnosti užívateľov týkajúce sa:

a) činností LA POSTE…

b) poštových činností podnikov uvedených v § 1 [body] 2 a 3 tohto článku.

…

(3) sprostredkovať na účely dosiahnutia zmieru medzi podnikmi uvedenými v § 1 tohto článku a užívateľmi;

(4) obrátiť sa s odporúčaniami na podniky uvedené v § 1 tohto článku v prípade, ak zmier nemožno dosiahnuť. Kópia odporúčania sa zasiela sťažovateľovi;

(5) čo najlepšia sa orientovať v právach a záujmoch užívateľov, ktorí sa na ňu písomne alebo ústne obracajú;

…

§ 4. Sťažnosti konečných užívateľov sú prípustné len vtedy, keď bola predtým podaná sťažnosť v súlade s interným postupom príslušného podniku. Sťažnosti konečných užívateľov sú neprípustné, ak boli podané anonymne alebo neboli podané písomne na službu na urovnávanie sporov v poštovom odvetví.

…

§ 7. Ak služba na urovnávanie sporov v poštovom odvetví vyhlási sťažnosť užívateľa za prípustnú, subjektom preruší vymáhacie konanie na najviac 4 mesiace od podania sťažnosti na službu na urovnávanie sporov alebo dovtedy, kým sa podarí dosiahnuť zmier.“

22. Pokiaľ ide o fungovanie služby na urovnávanie sporov v poštovom odvetví, článok 45b zákona z roku 1991, ako bol zavedený zákonom z roku 2006( ), upravuje spôsob financovania služieb poskytovaných touto službou na urovnávanie sporov. Na tento účel sa stanovuje „poplatok za službu na urovnávanie sporov“, ktorý musia spoločnosti uvedené v článku 43b ods. 1 zákona z roku 1991 zaplatiť každoročne BIPT na základe informácií, ktoré sú povinné oznámiť podľa článku 45b ods. 4 toho istého zákona.

23. Článok 45b ods. 5 uvedeného zákona stanovuje, že výška individuálneho poplatku, ktorý má byť zaplatený spoločnosťou, určuje BIPT každoročne podľa komplexného algebrického vzorca, ktorý v zásade najmä zohľadňuje jednak obrat, ktorý príslušná spoločnosť dosiahla za predchádzajúci rok za činnosti, ktoré patria do pôsobnosti služby na urovnávanie sporov,( ) a jednak počet sťažností týkajúcich sa tejto spoločnosti, ktoré boli spracované službou na urovnávanie sporov za predchádzajúci rok. Poplatky nezaplatené do stanoveného dátumu splatnosti sú úročené zákonným úrokom zvýšeným o 2 % podľa odseku 6 druhého pododseku toho istého článku.

III – Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

24. Express Line je súčasťou skupiny DHL, ktorej sídlo sa nachádza v Nemecku. Jej hlavná činnosť spočíva v ponuke služieb expresnej pošty, čo podľa jej vlastných údajov znamená individuálnu prepravu dokumentov, balíkov, paliet alebo kontajnerov vzdušnou alebo pozemnou cestou pre jej klientov.

25. Express Line oznámila na výzvu BIPT z 23. novembra 2006 podľa článku 148a ods. 1 bodu 1 zákona z roku 1991, že určité ňou poskytnuté služby ako poštové služby nie sú súčasťou univerzálnej služby. Toto oznámenie však obsahovalo výhradu, že tým neuznáva zaradenie svojich expresných služieb medzi „poštové služby“.

26. BIPT informoval listom z 11. júla 2007 spoločnosť Express Line, že patrí do rozsahu pôsobnosti služby na urovnávanie sporov v poštovom odvetví, a má teda povinnosť uhrádzať poplatky na financovanie služby. Okrem toho BIPT požiadal Express Line, aby na účel stanovenia poplatku, ktorý má zaplatiť, poskytla informácie týkajúce sa jej obratu za obchodný rok 2006 z činností, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť služby na urovnávanie sporov.

27. Express Line sa ohradila proti tvrdeniu, že podlieha službe na urovnávanie sporov v poštovom odvetví, pričom uviedla, že jej expresné služby predstavujú prepravné a logistické služby rozšírené o ďalšie služby a sú určené hlavne pre podniky, ale nie sú poštovými službami.

28. Listom z 13. novembra 2008 BIPT konštatoval, že Express Line porušila články 43b až 45b zákona z roku 1991, a stanovil jej pod hrozbou správnej pokuty lehotu pätnástich dní na oznámenie informácií nevyhnutných na vypočítanie jej poplatku za službu na urovnanie sporov (ďalej len „napadnutý akt“).

29. Express Line po tom, čo poskytla požadované finančné informácie, aby sa vyhla uvedenej pokute, podala žalobu proti výzve na Hof van beroep te Brussel.( ) Express Line požiadala, aby bol napadnutý akt zrušený, a subsidiárne, aby boli Súdnemu dvoru Európskej únie predložené prejudiciálne otázky.

30. Za týchto okolností Hof van beroep te Brussel rozhodol 23. marca 2010 prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Majú sa ustanovenia smernice 97/67…, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/39…, a najmä, ale nie výlučne, ich článok 19, aj pri zohľadnení zmien a doplnkov prijatých smernicou 2008/6…, ktoré sa majú prebrať do vnútroštátneho práva najneskôr do 31. decembra 2010, chápať a vykladať v tom zmysle, že členské štáty nemajú oprávnenie povinne nariadiť poskytovateľom poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, externý postup na vybavovanie sťažností, pretože:

i) smernica je úplnou harmonizáciou týkajúcou sa uplatniteľných postupov na vybavovanie sťažností na ochranu užívateľov poštových služieb, alebo

ii) túto povinnosť ukladá smernica 2002/39… len poskytovateľom univerzálnej poštovej služby a od prijatia smernice 2008/6… všetkým poskytovateľom univerzálnej služby, pričom členské štáty môžu podľa znenia článku 19 ods. 1 druhého pododseku smernice 2008/6… len povzbudzovať vytvorenie nezávislých systémov na riešenie sporov medzi poskytovateľmi poštových služieb, ktoré nie sú univerzálnymi službami, a koncovými užívateľmi, avšak ich nesmú nariaďovať[?]

2. V prípade odpovede na prvú otázku v tom zmysle, že poštová smernica ako taká nebráni tomu, aby členské štáty povinne nariadili externý postup na vybavovanie sťažností, aký stanovuje článok 19 ods. 2 prvý pododsek [smernice 97/67] pre poskytovateľov univerzálnych služieb, aj pre poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, majú sa zásady slobodného poskytovania služieb (článok 49 a nasl. ES, [teraz] článok 56 a nasl. ZFEÚ) vykladať v tom zmysle, že obmedzenia slobodného poskytovania služieb zavedené členským štátom z dôvodov verejného záujmu na ochrane spotrebiteľov, na základe ktorých sa externý postup na vybavovanie sťažností stanovený v článku 19 ods. 2 prvom pododseku [smernice 97/67] pre poskytovateľov univerzálnych služieb povinne vzťahuje aj na poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, sú v súlade so [ZFEÚ] aj vtedy, keď sa pri uplatňovaní daného postupu na vybavovanie sťažností nerobia rozdiely medzi sťažnosťami spotrebiteľov a sťažnosťami iných koncových užívateľov, hoci títo užívatelia uvedenej služby (v danom prípade expresnej a kuriérskej služby) sú v prevažnej miere profesionálni užívatelia[?]“

IV – Konanie pred Súdnym dvorom

31. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný do kancelárie Súdneho dvora 29. marca 2010.

32. Express Line, belgická a poľská vláda, ako aj Komisia podali Súdnemu dvoru písomné pripomienky.

33. Listom zo 14. januára 2011 Express Line informovala Súdny dvor o tom, že v konaní prebiehajúcom pred vnútroštátnym súdom vzala späť svoj dôvod, ktorý uviedla na základe zásady slobodného poskytovania služieb a smernice 97/67, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/39. V dôsledku toho požiadala Súdny dvor, aby vzal na vedomie, že nie je viac v tejto veci potrebné odpovedať na otázky položené v rámci prejudiciálneho konania.

34. BIPT listom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 18. februára 2011 uviedol, že Express Line nemôže podať takýto návrh z dôvodu, že v belgickom práve nie je prípustné, aby žalobca vo veci samej rozhodol namiesto vnútroštátneho súdu o otázke, či odpoveď na dve prejudiciálne otázky je, alebo nie je ešte potrebná, aby mohol tento súd rozhodnúť o veci samej. BIPT spresnil, že prvá z nich parafrázovala otázku navrhovanú Express Line a druhá otázka bola vypracovaná Hof van beroep te Brussel a podmienená odpoveďou na prvú otázku.

35. Faxom z 9. marca 2011 vnútroštátny súd oboznámil Súdny dvor o tom, že žalobný dôvod založený na článku 56 ZFEÚ a na smernici 97/67, ktorý odôvodňoval návrh na začatie prejudiciálneho konania, bol vzatý späť. Vnútroštátny súd uviedol, že vzhľadom na právomoci Súdneho dvora, pokiaľ ide o odpovede na predložené otázky, tento vývoj nie je podľa judikatúry Súdneho dvora istotne bez dôsledku.

36. Na pojednávaní 17. marca 2011 BIPT ani poľská vláda neboli zastúpené.

37. Express Line zopakovala svoje stanovisko, podľa ktorého prejudiciálne otázky vzhľadom na stav konania vo veci samej nevyžadujú podanie odpovede. Vyzvala Súdny dvor, aby ukončil konanie, a subsidiárne, aby prerušil konanie až dovtedy, než vnútroštátny súd odpovie v rámci sporu vo veci samej na návrh týkajúci sa späťvzatia jej žalobného dôvodu založeného na práve Únie.

38. Belgická vláda a Komisia sa vyjadrili nie k procesnému problému, ale výlučne k meritu sporu.

39. Po pojednávaní oznámila spoločnosť Express Line listom z 25. marca 2010 Súdnemu dvoru uznesenie, ktoré vydal Hof van beroep te Brussel 9. marca 2011, podľa ktorého boli účastníci sporu vo veci samej vypočutí týmto súdom 8. februára 2011 vo veci späťvzatia podania zo strany spoločnosti Express Line týkajúceho sa prvého žalobného dôvodu vzťahujúceho sa k porušeniu článku 56 ZFEÚ a smernice 97/67, ako aj vo veci návrhu požadujúceho ukončenie prerušenia konania, o ktorom rozhodol uvedený súd, a aby sa v konaní pokračovalo v čo najkratšom čase.

40. Napriek opísaným skutočnostiam vnútroštátny súd formálne nevzal späť svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania.

V – Analýza

A – O procesnom stave veci

41. So zreteľom na nedávny vývoj konania začatého pred vnútroštátnym súdom a najmä vzhľadom na skutočnosť, že spoločnosť Express Line vzala späť svoj žalobný dôvod, ktorý podľa Hof van beroep te Brussel viedol k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je možné položiť otázku, či je nevyhnutné, aby Súdny dvor rozhodoval o prejudiciálnych otázkach, ktoré mu boli položené.

42. Pripomínam, že konanie pred vnútroštátnym súdom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom.( ) Len žiadosť o výklad alebo žiadosť o posúdenie platnosti sa posiela Súdnemu dvoru, vec sa však ako taká nepostupuje Súdnemu dvoru. Nie je to teda tak, že vnútroštátny súd by sa riešenia veci vzdal. Vnútroštátne rozhodnutie, ktoré je oznámené Súdnemu dvoru, má za následok len prerušenie konania, ktoré prebieha pred vnútroštátnym súdom, až dovtedy, než Súdny dvor rozhodne o prejudiciálnej otázke.( )

43. Pokiaľ ide o Súdny dvor, ten nemôže rozhodovať o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ak neexistuje alebo už neexistuje spor vo veci samej, z ktorého vyplynuli otázky týkajúce sa práva Únie, ktoré má vnútroštátny súd rozhodnúť, ako tomu môže byť v prejednávanom prípade.

44. Zo znenia, ako aj zo štruktúry článku 267 ZFEÚ a článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že vnútroštátne súdy sú oprávnené obrátiť sa na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou len v prípade, keď sa pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prejednáva spor, v ktorom majú vydať rozhodnutie, pri ktorom môžu vziať do úvahy rozsudok v prejudiciálnom konaní. Preto Súdny dvor nemá právomoc rozhodovať o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ak už je v tomto okamihu konanie pred vnútroštátnym súdom skončené.( )

45. Okrem toho dôvodom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, čiže dôvodom právomoci Súdneho dvora, nie je vypracovanie konzultačných názorov o všeobecných alebo hypotetických otázkach( ), ale samotná potreba pre skutočné vyriešenie existujúceho sporu. Ak je spor skončený, nevyhnutnosť odpovede na prejudiciálne otázky korelatívne prestáva existovať.

46. Je pravda, že v rámci prejudiciálneho konania dokáže vnútroštátny súd so zreteľom na osobitosti veci najlepšie posúdiť potrebu tohto návrhu pre svoje rozhodnutie, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru.( )

47. Preto na problémy, ktoré môžu vzniknúť vnútroštátnemu súdu pri výkone voľnej úvahy, a na vzťahy, ktoré má so Súdnym dvorom, sa vzťahujú výlučne právne pravidlá Únie. Preto aj keď sa musí Súdny dvor opierať čo najviac o posúdenie vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o nevyhnutnosť otázok, ktoré mu boli predložené( ), musí byť schopný vykonať posúdenie, inherentné pre splnenie svojej vlastnej funkcie, a to najmä s cieľom prípadne preveriť, tak ako je to povinnosťou každého súdu, svoju vlastnú právomoc.( )

48. Keďže existencia sporu vo veci samej je podmienkou tejto právomoci, ktorú je Súdny dvor schopný overiť ex offo( ), na možnosť vnútroštátneho súdu zastaviť konanie a vziať späť prejudiciálne otázky sa nevzťahuje vnútroštátne právo, ale výklad článku 267 ZFEÚ, ktorého ustanovenia je vnútroštátny súd povinný plniť.( )

49. Bolo rozhodnuté, že vnútroštátnemu súdu v zásade prináleží, aby vzal späť svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania, ak sa domnieva, že podobné rozhodnutie nie je nevyhnutné, aby mohol rozhodnúť spor vo veci samej, žalobkyňa vo veci samej môže taktiež podnietiť takéto späťvzatie tým, že prípadne vezme späť žalobu, ktorú podala.( ) Aj čiastočné späťvzatie, ktoré nespôsobuje ukončenie konania vo veci samej, môže byť dostatočné, aby Súdny dvor nemusel rozhodnúť o otázke, ktorá mu bola položená.( )

50. Zo skutočností, s ktorými bol Súdny dvor oboznámený po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva, že aj keď v prejednávanom prípade nevzala spoločnosť Express Line úplne späť svoju žalobu pred vnútroštátnym súdom, vzala späť jediný žalobný dôvod predložený Súdnemu dvoru, ktorý bol relevantný vzhľadom na právo Únie, teda že sa nedovoláva prípadného porušenia článku 56 ZFEÚ a smernice 97/67.

51. Zdá sa mi, že z dôvodu zániku významu návrhu na začatie prejudiciálneho konania pre rozhodnutie sporu vo veci samej sa tento návrh stal bezpredmetným. Aj keď pozícia vnútroštátneho súdu zostáva vágna, pravdepodobne z dôvodu ťažkostí, ktoré boli vytvorené vnútroštátny procesným právom( ), zdá sa, že vnútroštátny súd vyzval Súdny dvor, aby rozhodol v tomto zmysle.

52. Hof van beroep te Brussel vo svojom uznesení vyhlásenom 9. marca 2011 uviedol, že „späťvzatie žalobného dôvodu, ktoré viedlo k návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je skutočnosťou, ktorá podľa judikatúry Súdneho dvora má vplyv na právomoc Súdneho dvora, pokiaľ ide o odpoveď na položenú otázku“. V závere tohto uznesenia navyše uvádza, že „prejednávanie konania sa ex offo odkladá až dovtedy, než Súdny dvor rozsudkom skonštatuje, že prejudiciálna otázka sa právne stala bezpredmetnou“.

53. Aj keď nie sú jasné dôvody, pre ktoré napriek tomuto zjavnému stanovisku nevzal Hof van beroep te Brussel späť svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania, možno predpokladať, že sa týkajú procesných požiadaviek. V takomto prípade už Súdny dvor poskytol pomoc vnútroštátnemu súdu. Bolo rozhodnuté, že aj keď sa tento súd domnieva, že podľa vnútroštátnych procesných pravidiel nemá právomoc vziať späť svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania, je možné, aby Súdny dvor konštatoval, že vec prejednávaná pred vnútroštátnym súdom sa stala bezpredmetnou, a z toho vyvodiť, že nie je potrebné odpovedať na položenú prejudiciálnu otázku.( )

54. Vzhľadom na vývoj príslušného konania vo veci samej a bez ohľadu na dôvod neochoty vnútroštátneho súdu sa mi v prejednávanom prípade nezdá, že by odpoveď Súdneho dvora na prejudiciálne otázky, ktoré mu boli položené, bola nevyhnutná na vyriešenie sporu, ktorý tento súd prejednáva. Preto je vhodné zastaviť konanie.

55. Len subsidiárne a v prípade, že Súdny dvor nepristúpi na môj návrh na zastavenie konania, uvádzam ďalej skutočnosti pre odpoveď vo veci samej.

B – O pojme poštové služby

56. Express Line spochybňuje kvalifikáciu „poštových služieb“ uvedenú napadnutým aktom pre služby, pre ktoré splnila ohlasovaciu povinnosť z dôvodu, že takýto prístup by bol v rozpore s právom Únie. Tvrdí, že keďže sa jej služby obmedzujú na expresné prepravné a logistické činnosti, nemôžu spadať pod pojem „poštové služby“ v zmysle článku 2 bod 1 smernice 97/67, ktorý stanovuje zoznam štyroch činností, ktoré podľa dotknutej osoby musia byť vykonávané kumulatívne.( ) Tvrdí, že zákon z roku 1991, ktorý stanovuje alternatívny charakter vymenovaných činností( ), poskytuje väčšiu právomoc ako smernica a tiež uskutočňuje nesprávne prebratie smernice do belgického právneho poriadku.

57. Ako vnútroštátny súd uviedol, táto výhrada musí byť predmetom úvodného preskúmania, lebo existencia poskytovaných služieb spadajúcich pod túto kvalifikáciu je predbežnou podmienkou na uplatnenie režimu služby na urovnávanie sporov, ktorého zavedenie je spochybňované.

58. Uvádzam, že podľa môjho názoru nie je potrebné, aby Súdny dvor rozhodol o tejto veci, keďže Hof van beroep te Brussel zamietol časť žalobného dôvodu spočívajúceho na tomto základe a z toho výslovne vyvodil, že nebolo potrebné za okolností vlastných sporu, ktorý prejednáva, položiť k tomuto bodu prejudiciálnu otázku. Podľa judikatúry je nezlučiteľné s úlohou Súdneho dvora získanou článkom 267 ZFEÚ, aby Súdny dvor odpovedal na dodatočnú otázku, v zásade vznesenú v pripomienkach žalobkyne vo veci samej, zatiaľ čo vnútroštátny súd, ktorý len sám má právomoc posúdiť, v akom rozsahu je výklad práva Únie potrebný na vydanie jeho rozsudku, by sa domnieval, že predloženie tejto otázky bolo v prejednávanom prípade nadbytočné.( )

59. Navyše sa pripájam k stanovisku prijatému Hof van beroep te Brussel( ), že belgická právna úprava, ktorá sa uplatní v prejednávanom prípade, poskytuje definíciu pojmu „poštové služby“, ktorá je zlučiteľná s definíciou v článku 2 bode 1 smernice 97/67, pričom znenie tohto článku neposkytuje nijakú informáciu, že uvedené vymenovanie má kumulatívnu povahu. Dodávam, že vývoj tohto ustanovenia posilňuje myšlienku, podľa ktorej nie je nevyhnutné, aby štyri uvedené služby súčasne vykonával dotknutý subjekt.( )

C – O prvej prejudiciálnej otázke

60. Podľa znenia prvej otázky sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na to, či sa smernica 97/67, v znení smernice 2002/39, a najmä, ale nie výlučne, jej článok 19, má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave, ktorá povinne nariaďuje externý postup na vybavovanie sťažností pre poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby.

61. Len spoločnosť Express Line tvrdí, že musí byť poskytnutá kladná odpoveď na túto prejudiciálnu otázku, ktorá bola sformulovaná podľa jej žiadosti. Belgická a poľská vláda, ako aj Komisia sa naopak domnievajú, že smernica 97/67 nebráni systému, ktorý bol zavedený. Súhlasím s týmto druhým stanoviskom.

62. V prejednávanom prípade sú poštové služby poskytované spoločnosťou Express Line, pre ktoré splnila ohlasovaciu povinnosť u BIPT, službami, ktoré nepatria medzi univerzálne služby. V tomto kontexte sa žalobkyňa vo veci samej odmieta podriadiť právomoci belgickej služby na urovnávanie sporov pre poštové odvetvie a povinnosti platiť z tohto titulu príslušný poplatok tejto službe, ako to po nej požadoval BIPT v napadnutom akte. Vytýka zákonu z roku 1991, že stanovil, že aj na poskytovateľov služieb ponúkajúcich poštové služby, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, sa musí vzťahovať externý postup na vybavovanie sťažností, ktorý predstavuje táto služba na urovnávanie sporov.

63. Svoje požiadavky opiera najmä o článok 19 smernice 97/67, zmenený a doplnený smernicou 2002/39, ktorého štvrtý pododsek stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby sa užívatelia( ) mohli obrátiť na príslušný vnútroštátny orgán v rámci externého postupu na vybavovanie sťažností v prípade, ak sťažnosti, ktoré podali priamo poskytovateľovi univerzálnej služby( ), neboli uspokojivo vyriešené.( ) Z tohto textu vyplýva, že poskytovatelia, ktorí sú menovite uvedení externým postupom na vybavovanie sťažností, ktorý má byť členskými štátmi zavedený, sú poskytovateľmi univerzálnej služby.

64. Harmonizácia vnútroštátnych ustanovení, ktorá je realizovaná smernicou 97/67, je však len minimálna v tom, že nemá záujem stanoviť všeobecné pravidlá, ktoré by pokrývali celé poštové odvetvie.( ) Najmä článok 19 štvrtý pododsek v podobe uplatniteľnej v tomto prípade začína touto výhradou: „bez toho, aby boli dotknuté možnosti odvolania podľa vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov spoločenstva“. Toto znenie má teda zaviesť len minimálny rámec, nad ktorý sú členské štáty pri dodržaní ostatných pravidiel práva Únie oprávnené vydať právne predpisy. Ako to zdôrazňuje Komisia, v znení článku 19 smernice 97/67 nič nenaznačuje, že by členské štáty neboli oprávnené zaviesť externý postup na vybavovanie sťažností voči poskytovateľom služieb, ktorí sú odlišní od poskytovateľov univerzálnej služby.

65. Špecifická účelovosť tohto článku, ktorá smeruje k posilneniu ochrany záujmov všetkých užívateľov poštových služieb tým, že im zaručí zvýšenú úroveň kvality služieb, ako to uvádza všeobecný titul smernice 97/67, ma viedla taktiež k presadzovaniu myšlienky, že tento text nevylučuje, aby členské štáty stanovili iné spôsoby riešenia sporov.( )

66. Podľa môjho názoru túto analýzu podopiera preambula smernice 97/67, ako aj preambula smernice 2002/39, ktorá ju v tejto oblasti zmenila. Tridsiate piate odôvodnenie smernice 97/67 uvádza, že konanie vybavovania sťažností stanovené v článku 19 sa použije „okrem foriem právneho odškodnenia, ktoré existujú podľa vnútroštátneho práva a práva spoločenstva“. Navyše dvadsiate ôsme odôvodnenie smernice 2002/39 pripomína tento systém vybavovania sťažností tým, že rovnako uvádza sťažnosti týkajúce sa služieb poskytovateľov univerzálnej poštovej služby a sťažnosti týkajúce sa služieb ostatných poskytovateľov, teda „subjektov, ktoré sú držiteľmi povolenia, vrátane držiteľov individuálnych povolení“. To isté odôvodnenie doplňuje, že by bolo primerané, aby „boli tieto postupy dostupné všetkým užívateľom všetkých poštových služieb, či už ide o univerzálnu službu alebo nie“.

67. Tento záujem, potvrdený európskym zákonodarcom, rozšíriť ochranu zavedenú článkom 19 smernice 97/67 na širokú skupinu užívateľov poštových služieb ukazuje zmeny zavedené v prvom a druhom pododseku tohto článku smernice 2002/39.( )

68. Tá istá vôľa predchádzala prijatiu smernice 2008/6. Ako som už uviedol, ustanovenia tejto smernice sa neuplatnia ratione temporis v rámci prejednávaného sporu. Môžu však poskytnúť účinné vyjasnenie týkajúce sa výkladu smernice 97/67, ktorej znenie čiastočne menia. Štyridsiate druhé odôvodnenie smernice 2008/6 uvádza, že „s cieľom zvýšiť ochranu spotrebiteľov je vhodné rozšíriť uplatňovanie minimálnych zásad týkajúcich sa vybavovania sťažností aj na iné subjekty, než sú poskytovatelia univerzálnych služieb“, čo zdôrazňuje, že smernica 97/67 nesmeruje k uskutočneniu úplnej harmonizácie právnej úpravy členských štátov v tejto oblasti.

69. Zo všetkých týchto výkladových prvkov( ) usudzujem, že ustanovenia smernice 97/67, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/39, a najmä článku 19 tejto smernice nebránia tomu, aby členský štát prijal opatrenia, akými sú opatrenia vo veci samej.

D – O druhej prejudiciálnej otázke

70. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou, vypracovanou subsidiárne, sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či články 56 ZFEÚ a nasl. týkajúce sa slobodného poskytovania služieb nebránia tomu, aby členský štát zaviedol obmedzenia tejto slobody tým, že povinne podriadi poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, externému postupu na vybavovanie sťažností z dôvodov vedúcich k ochrane spotrebiteľov, hoci tento postup nerobí rozdiely podľa toho, či sťažnosti pochádzajú od spotrebiteľov, alebo iných koncových užívateľov, pričom je známe, že užívatelia uvedenej služby sú v prevažnej miere profesionálni užívatelia.

71. Najprv uvediem, že s výnimkou žalobkyne vo veci samej sa všetci účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky, zhodli, že sa domnievajú, že ustanovenia Zmluvy o FEÚ nebránia v prejednávanom prípade vnútroštátnej právnej úprave. Z nižšie uvedených dôvodov som tiež toho názoru.

72. Smernice prijaté zákonodarcom Únie v poštovom odvetví uskutočňujú minimálnu harmonizáciu. V zostávajúcej časti, teda v oblastiach, v ktorých si členské štáty ponechali ich mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o normatívnu činnosť, je voči týmto štátom možné dovolávať sa ustanovení zmlúv, čiže v prejednávanom prípade najmä Zmluvy o FEÚ. Ako to však pripomína štyridsiate druhé odôvodnenie a článok 26 smernice 97/67( ), aj keď majú členské štáty možnosť slobodne vydávať zákony, sú povinné dodržiavať zásady práva Únie v rámci výkonu právomoci, ktorá im je zverená.

73. Vzhľadom na skutkové okolnosti vo veci samej sa mi zdá, ako to urobila aj Komisia, že v prejednávanom prípade ide skôr o pravidlá práva Únie týkajúce slobody usadiť sa definované v článkoch 49 ZFEÚ a nasl. než tie, ktoré sa týkajú slobodného poskytovania služieb.( ) Dotknuté poštové služby sú všeobecne poskytované z podniku usadeného v členskom štáte určenia. Express Line, ktorá je súčasťou skupiny nemeckých spoločností, je usadená na belgickom území.

74. Podľa ustálenej judikatúry má Súdny dvor v duchu vzájomnej spolupráce a na účely poskytnutia vnútroštátnemu súdu všetkých potrebných odpovedí pre vyriešenie sporu, ktorý tento súd prejednáva, možnosť vykladať ustanovenia, ktoré nie sú uvedené v prejudiciálnych otázkach.( )

75. Vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť, či sa vzhľadom na zvláštne okolnosti prípadu vzťahuje na situáciu vo veci samej sloboda usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb. Vzhľadom však na predchádzajúce úvahy je podľa môjho názoru potrebné preskúmať prejudiciálne otázky so zreteľom na článok 49 ZFEÚ, ako aj článok 56 ZFEÚ.( )

76. Bez ohľadu na to, ku ktorej z týchto dvoch slobôd pohybu bude prihliadnuté, je na účely poskytnutia odpovede na prejudiciálnu otázku prvou fázou odôvodnenia určenie, či uloženie povinnosti poskytovateľom služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, riadiť sa externým postupom na vybavovanie sťažností, ako je stanovený v článkoch 43b a 45b zákona z roku 1991, predstavuje, alebo nepredstavuje prekážku dotknutej slobody.

77. Povinnosť zúčastniť sa postupu tejto povahy nemôže byť sama osebe považovaná za prekážku slobody usadiť sa alebo slobodného poskytovania služieb. Podnik konajúci na vnútornom trhu Únie sa podľa môjho názoru nemôže domáhať toho, aby členský štát nemal štruktúry právnej ochrany záujmov klientov podniku, ktoré by ponúkali iné spôsoby riešenia sporov než prostredníctvom súdnych opravných prostriedkov. Ďalej uvádzam, že veľké množstvo štátov sa rozhodlo pre rozšírenie externého postupu na vybavovanie sťažností pre poskytovateľov poštových služieb konajúcich mimo odvetvie univerzálnej služby tak, ako to urobilo Belgické kráľovstvo.( )

78. Naopak, povinnosť zúčastniť sa financovania takéhoto systému môže spôsobiť obmedzenie jednej zo základných slobôd zaručených Zmluvou o FEÚ, čo by bolo v rozpore s právom Únie. Všeobecne, je to štát, kto platí štruktúry tohto typu, a nie podniky zahrnujúce poskytovateľov, ktorí nespadajú pod univerzálnu službu, ako je to v prejednávanom prípade. Povinnosť podnikov vyplniť rozpočet regulačných a kontrolných administratívnych štruktúr sa nemôže v regulovaných odvetviach vnútroštátneho hospodárstva považovať za výnimočnú. Podniky však môžu legitímne očakávať, že finančné náklady, ktoré z neho vyplývajú, budú rozdelené medzi rôzne dotknuté subjekty nediskriminačným, primeraným a transparentným spôsobom.

79. Je pravda, že v prejednávanom prípade predmetné náklady nepoškodzujú poskytovateľov z iných členských štátov, ale len belgických poskytovateľov, lebo sa týkajú len všetkých podnikov uvedených v činnostiach belgickej služby na urovnávanie sporov pre poštové odvetvie bez rozdielu štátnej príslušnosti alebo miesta usídlenia. Aj keď však nie sú z tohto titulu diskriminačné, môžu pôsobiť tým, že budú sťažovať alebo robiť činnosti podnikov usadených v inom členskom štáte, než je členský štát určenia služby, kde poskytujú analogické služby, menej atraktívnymi( ), alebo môžu odradzovať podniky pochádzajúce z iných členských štátov, ktoré sa chcú usadiť v Belgicku.( ) Zdá sa mi, že články 49 ZFEÚ a nasl. a články 56 ZFEÚ a nasl. bránia takémuto faktoru odrádzania od vstupu na belgický trh poštových služieb.( )

80. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že toto obmedzenie môže byť prijaté z titulu odchylných opatrení výslovne uvedených v Zmluve o FEÚ, ako sú obsiahnuté v článku 52 ods. 1 ZFEÚ alebo odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu podľa judikatúry Súdneho dvora. Sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb ako základné zásady Zmluvy o FEÚ možno obmedziť len úpravami odôvodnenými dôvodmi tejto kategórie, ktoré sa uplatňujú na všetky osoby alebo podniky vykonávajúce činnosť na území hostiteľského členského štátu.( )

81. V prejednávanom prípade môže byť pribrzdenie týchto slobôd pohybu legitímne odôvodnené naliehavými dôvodmi smerujúcimi k ochrane spotrebiteľov, ktorá je práve uvedená Belgickým kráľovstvom.

82. Domnievam sa, ako aj belgická, poľská vláda a Komisia, že v tejto súvislosti je bezvýznamné, že vnútroštátna právna úprava nerozlišuje medzi sťažnosťami pochádzajúcimi od jednotlivcov a sťažnosťami pochádzajúcimi od profesionálnych užívateľov. Aj keď je posledná uvedená skupina výrazne prevažujúca medzi klientmi spoločnosti Express Line, právo Únie, a najmä článok 19 smernice 97/67( ), nerozlišujú podľa toho, či koneční užívatelia, ktorí sa obrátili na službu na urovnávanie sporov, podpísali sporné zmluvy na súkromné alebo profesionálne účely.( ) Okrem toho potrebný účinok intervencie tejto služby, ktorý vedie k posilneniu kvality služieb v poštovom odvetví, bude viac zaručený, ak všetky kategórie užívateľov budú môcť u nej podať sťažnosť.

83. Toto odôvodnenie sa mi zdá vhodné, ale za podmienky, že uvedené obmedzenie bude skutočne primerané, teda že spôsoby financovania belgickej služby na urovnávanie sporov pre poštové odvetvie budú umožňovať dosiahnutie sledovaného cieľa a nepresiahnu to, čo je nevyhnutné na tento účel, pričom sa budú uplatňovať koherentným a systematickým spôsobom.( ) Vnútroštátny súd má posúdiť, či náklady, ktoré nesie Express Line, sú v prejednávanom prípade na účely ochrany záujmov klientov tohto podniku skutočne primerané v porovnaní s činnosťou služby na urovnávanie sporov vo vzťahu k Express Line alebo či tieto náklady sú nadmerné v takom rozsahu, že to robí belgický poštový trh menej atraktívnym pre túto kategóriu poskytovateľov služieb.

84. Podľa mňa by vnútroštátna práva úprava, ako je uvedená v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, mohla mať rovnaký účinok ako právna úprava krížovej dotácie v prospech La Poste belge, ak sa preukáže, čo by mal overiť vnútroštátny súd, že značná časť sťažností predložených dotknutej službe na urovnávanie sporov sa týkala La Poste belge, zatiaľ čo sťažnosti týkajúce sa Express Line sú výnimočné, to znamená 2 alebo 3 z celkového počtu 9 000 sťažností v rokoch 2008 a 2009. Ochrana úplného vykonávania základných slobôd stanovených v Zmluve o FEÚ zahŕňa, že bude musieť zohľadniť nielen formálne pravidlá obsiahnuté v práve členských štátov, ale aj konkrétny výsledok, ku ktorému tieto sťažnosti vedú.

85. Zdôrazňujem však, že vzhľadom na vývoj dotknutej právnej úpravy nemá posledná uvedená pripomienka po prebratí smernice 2008/6 do belgického právneho poriadku praktický význam. Zo skutočností uvedených v spise a z ustanovení zákona prijatého 13. decembra 2010( ), teda po podaní vnútroštátneho rozhodnutia, vyplýva, že kritériá poplatkov na fungovanie belgickej služby na urovnávanie sporov v poštovom odvetví sa zmenili najmä v tom, že zohľadňujú primeranejšie nielen obrat dosiahnutý podnikom, ale aj počet sťažností zaregistrovaných voči tomuto podniku počas roku, ktorý predchádza určeniu prípadného poplatku.

86. V konečnom dôsledku sa domnievam, že ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť sa nebránia tomu, aby členský štát prijal opatrenia, akými sú opatrenia vo veci samej, ktoré môžu vyvolávať reštriktívne účinky, ale sú odôvodnené ochranou užívateľov poštových služieb, pod podmienkou, že poplatok podniku na financovanie dotknutej služby na urovnávanie sporov bude v dostatočnej korelácii s počtom prijatých sťažností osôb, ktoré užívalo služby dotknutého podniku vzhľadom na prijaté sťažnosti týkajúce sa ostatných poskytovateľov, ktoré spadajú do právomoci tejto služby.

VI – Návrh

87. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že nie je potrebné odpovedať na prejudiciálne otázky položené Hof van beroep te Brussel, a nariadil, že vec má byť vyškrtnutá z úloh Súdneho dvora.

88. Subsidiárne v prípade, ak sa Súdny dvor bude domnievať, že je vhodné podať odpoveď na tieto prejudiciálne otázky, navrhujem, aby odpovedal takto:

1. Ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb, ako vyplývajú zo smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/39/ES z 10. júna 2002, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát pre poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, povinne nariadil externý postup na vybavovanie sťažností, akým je postup vo veci samej.

2. Zásady vlastné voľnému poskytovaniu služieb definované článkom 56 ZFEÚ a nasl. a slobode usadenia sa definované článkom 49 ZFEÚ a nasl. sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát, ktorý sa opiera o naliehavé dôvody všeobecného záujmu smerujúce k ochrane užívateľov poštových služieb, povinne nariadil pre poskytovateľov poštových služieb, ktoré nepatria medzi univerzálne služby, externý postup na vybavovanie sťažností, akým je postup vo veci samej, aj keď v rámci uplatnenia tohto postupu sa nerobí nijaký rozdiel medzi sťažnosťami spotrebiteľov a sťažnosťami iných koncových užívateľov. Platí to však len v prípade, ak spôsob financovania dotknutej služby na urovnávanie sporov dostatočne primerane zohľadňuje, čo má overiť vnútroštátny súd, dôležitosť týkajúcu sa počtu sťažností týkajúcich sa rôznych poskytovateľov poštových služieb, ktoré spadajú do jej právomoci.