Keywords

Summary



Keywords

1. Občianstvo Únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Právo na trvalý pobyt rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretej krajiny a ktorí toto právo nadobudli v hostiteľskom členskom štáte – Nadobudnutie tohto práva štátnym príslušníkom tretej krajiny po uplynutí nepretržitého päťročného obdobia pobytu s občanom Únie v hostiteľskom členskom štáte – Obdobia pobytu legálne ukončené pred dátumom prebratia smernice – Zahrnutie – Pobyt podliehajúci podmienkam stanoveným v smernici 2004/38 a podmienkam, ktoré vyplývajú z práva Únie účinného počas obdobia, keď sa pobyt uskutočnil – Manželskí partneri, ktorí sa rozhodli žiť oddelene a nasťahovali sa k iným partnerom počas nepretržitého päťročného obdobia pobytu – Neexistencia vplyvu

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 16 ods. 2)

2. Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo na pobyt rodinných príslušníkov – Rodinný príslušník, ktorí nie je štátnym príslušníkom členského štátu – Podmienka mať k dispozícii také ubytovanie, aké zodpovedá bežným požiadavkám vlastných pracovníkov v regióne – Absencia požiadavky, aby rodina trvale bývala v spoločnej domácnosti – Podmienka, ktorá je uložená len ako podmienka prijatia

(Nariadenie Rady č. 1612/68, článok 10 ods. 3)

3. Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Existencia zjavného porušenia práva Únie ako rozhodujúci faktor v rámci konania o náhradu škody – Absencia

(Článok 267 ZFEÚ)

Summary

1. Článok 16 ods. 2 smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa počas nepretržitého obdobia piatich rokov pred dátumom prebratia tejto smernice zdržiaval v členskom štáte ako manželský partner občana Únie, ktorý je pracovníkom v uvedenom členskom štáte, treba považovať za osobu, ktorá nadobudla právo na trvalý pobyt upravené v tomto ustanovení, hoci počas uvedeného obdobia sa manželia rozhodli žiť oddelene a začali žiť s inými partnermi, a ubytovanie, v ktorom tento príslušník tretej krajiny býval, mu už neposkytovala ani nedala k dispozícii manželská partnerka, ktorá je občiankou Únie.

Keď sa totiž nepretržité päťročné obdobie pobytu úplne alebo čiastočne dosiahne pred dátumom prebratia smernice 2004/38, na účely získania práva trvalého pobytu stanoveného v článku 16 ods. 2 tejto smernice musí uvedené obdobie spĺňať tak podmienky stanovené v danej smernici, ako aj tie, ktoré vyplývajú z práva Únie účinného počas obdobia, keď sa tento pobyt uskutočnil. V tejto súvislosti treba uviesť, že v rámci analýzy článku 16 ods. 2 smernice 2004/38 nadobudnutie práva na trvalý pobyt rodinnými príslušníkmi občana Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, závisí v každom prípade od skutočnosti, či jednak samotný občan splnil podmienky stanovené v článku 16 ods. 1 tejto smernice a či jednak uvedení rodinní príslušníci mali počas dotknutého obdobia s ním spoločný pobyt. Keďže článok 16 ods. 2 uvedenej smernice podmieňuje nadobudnutie práva na trvalý pobyt rodinnými príslušníkmi občana Únie tým, aby rodinný príslušník občana Únie mal „s“ týmto občanom spoločný legálny pobyt počas nepretržitého obdobia piatich rokov, vyvstáva otázka, či oddelenie manželov počas predmetného obdobia, a to nielen z toho dôvodu, že spolu nebývali, ale najmä z dôvodu skutočného skončenia manželského životného spoločenstva, bráni tomu, aby uvedená podmienka bola považovaná za splnenú. V tejto súvislosti z rozsudkov Diatta (267/83) a Iida (C‑40/11) vyplýva, že manželský zväzok nemožno považovať za ukončený, keďže ho neukončil príslušný orgán, a že to nie je prípad manželov, ktorí jednoducho žijú oddelene, aj keď s úmyslom neskôr sa rozviesť, takže manželský partner nemusí žiť trvalo s občanom Únie, aby bol držiteľom odvodeného práva na pobyt. Takže skutočnosť, že manželia nielen prestali žiť spolu, ale začali žiť s inými partnermi, nie je podľa článku 16 ods. 2 smernice 2004/38 na účely nadobudnutia práva na trvalý pobyt relevantná.

(pozri body 32, 34, 36 – 38, 47, bod 1 výroku)

2. Podmienka uložená pracovníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, uvedená v článku 10 ods. 3 tohto nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva, že musí mať pre svoju rodinu k dispozícii také ubytovanie, aké zodpovedá bežným požiadavkám vlastných pracovníkov v regióne, kde je zamestnaný, je splnená, ak tento pracovník opustil spoločnú domácnosť a jeho manželský partner ju opustil, aby začal bývať s iným partnerom v inom ubytovaní, ktoré tomuto manželskému partnerovi neposkytol ani nedal k dispozícii daný pracovník.

Článok 10 ods. 3 totiž nevyžaduje, aby s ním dotknutý rodinný príslušník trvale býval, ale len aby bolo možné považovať ubytovanie, ktoré má pracovník k dispozícii, za bežné na prijatie jeho rodiny, takže nemožno implicitne pripustiť požiadavku, že rodina musí trvale bývať v spoločnej domácnosti.

Okrem toho podmienka, aby mal pracovník k dispozícii ubytovanie považované za bežné, platí len ako podmienka prijatia každého rodinného príslušníka u pracovníka, takže v každom prípade sa splnenie tejto podmienky má posúdiť len v momente, keď štátny príslušník tretej krajiny začal v hostiteľskom členskom štáte bývať s manželským partnerom, ktorý je občanom Únie.

(pozri body 43, 45, 46)

3. Skutočnosť, že vnútroštátny súd v rámci konania o náhradu škody z dôvodu porušenia práva Únie považoval za potrebné položiť prejudiciálnu otázku týkajúcu sa dotknutého práva Únie sa nesmie považovať za rozhodujúci faktor na určenie toho, či došlo k zjavnému porušeniu tohto práva členským štátom.

Samotné položenie otázky nemôže obmedziť slobodu súdu, ktorý rozhoduje vo veci samej. Odpoveď na otázku, či porušenie práva Únie bolo dostatočne závažné, totiž nevyplýva zo samotného výkonu možnosti stanovenej v článku 267 ZFEÚ, ale z výkladu poskytnutého Súdnym dvorom. Možnosť priznaná vnútroštátnym súdom obrátiť sa na Súdny dvor, ak považujú za potrebné, aby im bol poskytnutý výklad ustanovenia práva Únie, a to aj vtedy, ak predložená otázka bola už rozhodnutá, by zjavne bola obmedzená, ak by vykonanie takej možnosti bolo rozhodujúce pre konštatovanie existencie či neexistencie zjavného porušenia práva Únie na účely prípadného stanovenia zodpovednosti dotknutého členského štátu za porušenie práva Únie. Taký účinok by totiž spochybňoval systém, účel, ako aj charakteristické črty prejudiciálneho konania.

(pozri body 53 – 55, bod 2 výroku)