ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Majú sa články 49 a 54 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia existencii regionálnej dane, ktorá sa vyberá z environmentálnej škody spôsobenej používaním zariadení a vecí určených na činnosť a premávku v obchodných prevádzkach, ktoré majú veľkú predajnú a parkovaciu plochu pre svojich zákazníkov, pokiaľ je verejná predajná plocha väčšia ako 500 m2, ktorá je ale splatná bez ohľadu na to, či sa tieto obchodné prevádzky skutočne nachádzajú mimo konsolidovanej urbanistickej oblasti alebo v rámci nej, a väčšinou sa týka podnikov z iných členských štátov, s prihliadnutím na to, že: i) povinnosť platiť túto daň nemajú obchodníci, ktorí vlastnia viaceré obchodné prevádzky, bez ohľadu na ich celkovú verejnú predajnú plochu, ak žiadna z nich nemá verejnú predajnú plochu väčšiu ako 500 m2, alebo aj ak niektorá alebo niektoré z týchto prevádzok prekročia tento limit, ale základ dane nie je väčší ako 2 000 m2, zatiaľ čo povinnosť platiť túto daň majú obchodníci, ktorí majú len jednu obchodnú prevádzku, ktorej verejná predajná plocha prekračuje tieto limity, a ii) navyše sa neuplatňuje na obchodné prevádzky, v ktorých sa vykonáva výhradný predaj strojov, vozidiel, náradia a priemyselných súčiastok; stavebných materiálov, sanity, dvier a okien, ktoré sú určené výhradne na predaj podnikateľom; nábytku v individuálnych, tradičných a špecializovaných prevádzkach; automobilov vo výstavných priestoroch predajcov a servisných dielňach, záhradkárskych potrieb a rastlín a palív a pohonných látok pre motory, a to bez ohľadu na ich verejnú predajnú plochu?
1.

Majú sa články 49 a 54 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia existencii regionálnej dane, ktorá sa vyberá z využívania veľkých obchodných prevádzok, ktorých úžitková plocha na vystavovanie a predaj verejnosti je minimálne 4 000 m2, z dôvodu ich vplyvu na územie, životné prostredie a oblasť mestského obchodu v tomto regióne, ale ktorá sa uplatňuje bez ohľadu na to, či sa tieto obchodné prevádzky nachádzajú mimo konsolidovanej urbanistickej oblasti alebo v rámci nej, a väčšinou sa týka podnikov z iných členských štátov, s prihliadnutím na to, že: i) sa nedotýka obchodníkov, ktorí vlastnia viaceré samostatné alebo spoločné obchodné prevádzky s úžitkovou plochou na vystavovanie a predaj verejnosti menšou ako 4 000 m2 bez ohľadu na to, aký je súčet úžitkovej plochy na vystavovanie a predaj verejnosti všetkých ich prevádzok, a ii) neuplatňuje sa na samostatné veľké obchodné prevádzky, ktorých úžitková plocha na vystavovanie a predaj verejnosti neprevyšuje 10 000 m2, ak sa v nich vykonávajú jedine a výlučne činnosti týkajúce sa záhradníctva, predaja vozidiel, stavebných materiálov, strojov a priemyselných súčiastok?
1.

Majú sa články 49 a 54 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia existencii regionálnej dane, ktorá sa vyberá z využívania samostatných veľkých obchodných prevádzok, ktorých predajná plocha je minimálne 2 500 m2, z dôvodu ich možného vplyvu na územie, životné prostredie a oblasť mestského obchodu v tomto regióne, ale ktorá sa podľa zákona uplatňuje bez ohľadu na to, či sa tieto obchodné prevádzky nachádzajú mimo konsolidovanej urbanistickej oblasti alebo v rámci nej, a prakticky sa väčšinou týka podnikov z iných členských štátov, s prihliadnutím na to, že: i) sa nedotýka obchodníkov, ktorí vlastnia viaceré obchodné prevádzky so samostatnou predajnou plochou menšou ako 2 500 m2 bez ohľadu na to, aký je súčet predajnej plochy všetkých ich prevádzok, ii) neuplatňuje sa na spoločné veľké obchodné prevádzky, iii) nevzťahuje sa na samostatné obchodné prevádzky, ktoré sa zaoberajú záhradníctvom a predajom vozidiel, stavebných materiálov, strojov a priemyselných súčiastok, a iv) v prípade obchodných prevádzok, ktoré sa zaoberajú prevažne predajom nábytku, sanitárnych výrobkov, dverí a okien, a predajní potrieb pre domácich majstrov sa vyberá len zo 40 % príslušného základu na určenie dane?
SK Úradný vestník Európskej únie C 270/33

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené kráľovstvo) 30. mája 2016 – American Express Co./The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(Vec C-304/16)

(2016/C 270/37)

Jazyk konania: angličtina

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Žalobkyňa: American Express Co.

Žalovaní: The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury, Diners Club International Limited, MasterCard Europe S.A.

Prejudiciálne otázky

1. Uplatňuje sa požiadavka podľa článku 1 ods. 5 a článku 2 ods. 18 nariadenia (EÚ) č. 2015/751 (1) (ďalej len „nariadenie“), v zmysle ktorej sa má trojstranná kartová schéma vydávajúca platobné nástroje viazané na kartu s partnerom v rámci spoločného označovania považovať za štvorstrannú kartovú schému, len pokiaľ partner v rámci spoločného označovania alebo agent koná ako „vydavateľ“ v zmysle článku 2 ods. 2 a odôvodnenia 29 nariadenia (konkrétne, keď takýto partner alebo agent má s platiteľom zmluvný vzťah, predmetom ktorého je uzatváranie zmlúv, na základe ktorých platiteľovi poskytne platobný nástroj s cieľom iniciovať a spracovať platobné transakcie platiteľa viazané na kartu)?

2. Ak je odpoveď na prvú otázku záporná, sú článok 1 ods. 5 a článok 2 ods. 18 nariadenia neplatné v rozsahu, v akom stanovujú, že takéto systémy sa považujú za štvorstranné kartové schémy, a to z dôvodu: a) neuvedenia dôvodov v súlade s článkom 296 ZFEÚ; b) zjavne nesprávneho posúdenia; a/alebo c) porušenia zásady proporcionality?

(1) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 2015/751 z 29. apríla 2015 o výmenných poplatkoch za platobné transakcie viazané na kartu (Ú. v. EÚ L 123, 2015, s. 1).
5.

Ak sa vo veci vychádza z predpokladu, že existujú „vnútroštátn[e]… ustanoven[ia] nevyhnutn[é] k zamedzeniu daňových únikov a zneužívaniu daňového režimu“, pozri článok 1 ods. 2 smernice 90/435/EHS, že spoločnosť (A) so sídlom v členskom štáte vyplatila dividendy materskej spoločnosti (B) v inom členskom štáte, ktorá ich previedla na svoju materskú spoločnosť (C) so sídlom mimo EÚ/EHP, a tá zas vyplatila finančné prostriedky svojej materskej spoločnosti (D), ktorá tiež sídli mimo EÚ/EHP, že prvý uvedený štát a štát, v ktorom sídli spoločnosť C, nemajú podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia, že prvý uvedený štát a štát, v ktorom sídli spoločnosť D, majú podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia a že prvý uvedený štát by v zmysle svojich právnych predpisov v dôsledku toho nemal nárok na zrážkovú daň z dividend vyplatených spoločnosťou A spoločnosti D, keby bola spoločnosť D priamym vlastníkom spoločnosti A, dochádza k zneužívaniu v zmysle smernice, takže sa na spoločnosť B nevzťahuje jej ochrana?
1.

Má sa článok 1 ods. 1 smernice 2003/49/ES (1) v spojení s článkom 1 ods. 4 smernice vykladať v tom zmysle, že ak spoločnosť sídliaca v členskom štáte, na ktorú sa vzťahuje článok 3 smernice, za takých okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, prijme úrok od dcérskej spoločnosti v inom členskom štáte, je „vlastníkom požitkov“ v podobe tohto úroku na účely smernice? 1.1. Má sa pojem „vlastník požitkov“ v článku 1 ods. 1 smernice 2003/49/ES v spojení s článkom 1 ods. 4 tejto smernice vykladať v súlade so zodpovedajúcim pojmom v článku 11 modelovej daňovej zmluvy OECD z roku 1977? 1.2. Má sa tento pojem v prípade kladnej odpovede na otázku 1.1 vykladať len z hľadiska komentára k článku 11 modelovej daňovej zmluvy z roku 1977 (bod 8), alebo možno do výkladu zahrnúť následné komentáre vrátane doplnení z roku 2003 týkajúcich sa „účelových spoločností“ (bod 8.1, teraz bod 10.1) a doplnení z roku 2014 týkajúcich sa „zmluvných alebo zákonom stanovených povinností“ (bod 10.2)? 1.3. Pokiaľ možno do výkladu zahrnúť komentár z roku 2003, je to, aby sa spoločnosť nepovažovala za „vlastníka požitkov“ na účely smernice 2003/49/ES, podmienené skutočným presmerovaním finančných prostriedkov osobám, ktoré sa v štáte, v ktorom sídli platiteľ úrokov, považujú za „vlastníkov požitkov“ v podobe predmetných úrokov, a pokiaľ áno, je ďalšou podmienkou to, že k skutočnému prevodu dôjde v okamihu blízkom výplate úrokov a/alebo sa uskutoční ako výplata úrokov? 1.3.1. Aký význam má v tejto súvislosti skutočnosť, že na úver sa použije vlastný kapitál, že predmetný úrok je zahrnutý do istiny (tzv. roll-up), že príjemca úrokov následne uskutoční prevod materskej spoločnosti sídliacej v tom istom štáte v rámci skupiny s cieľom upraviť výnosy na daňové účely podľa pravidiel platných v dotknutom štáte, že predmetné úroky sú následne konvertované na vlastné imanie spoločnosti, ktorá je príjemcom úveru, že príjemca úrokov má zmluvnú alebo zákonom stanovenú povinnosť previesť úroky na inú osobu a že väčšina osôb, ktoré sa v štáte, kde sídli platiteľ úrokov, považujú za „vlastníkov požitkov“ v podobe úrokov, sídli v iných členských štátoch alebo v iných štátoch, s ktorými má Dánsko podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia, takže podľa dánskej právnej úpravy zdaňovania by neexistoval základ na vykonanie zrážky dane pri zdroji, keby boli tieto osoby poskytovateľmi úveru, a teda by boli priamymi príjemcami úrokov? 1.4. Aký význam má na posúdenie otázky, či sa má príjemca úrokov považovať za „vlastníka požitkov“ na účely smernice, skutočnosť, ak vnútroštátny súd po posúdení skutkových okolností veci konštatuje, že príjemca – bez zmluvnej alebo zákonom stanovenej povinnosti previesť prijaté úroky na inú osobu – nemal „plné“ právo „používať a požívať“ úroky v zmysle komentára z roku 2014 k modelovej daňovej zmluve z roku 1977?
1.

Má sa článok 1 ods. 1 smernice 2003/49/ES (1) v spojení s článkom 1 ods. 4 smernice vykladať v tom zmysle, že ak spoločnosť sídliaca v členskom štáte, na ktorú sa vzťahuje článok 3 smernice, za takých okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, prijme úrok od dcérskej spoločnosti v inom členskom štáte, je „vlastníkom požitkov“ v podobe tohto úroku na účely smernice? 1.1. Má sa pojem „vlastník požitkov“ v článku 1 ods. 1 smernice 2003/49/ES v spojení s článkom 1 ods. 4 tejto smernice vykladať v súlade so zodpovedajúcim pojmom v článku 11 modelovej daňovej zmluvy OECD z roku 1977? 1.2. Má sa tento pojem v prípade kladnej odpovede na otázku 1.1 vykladať len z hľadiska komentára k článku 11 modelovej daňovej zmluvy z roku 1977 (bod 8), alebo možno do výkladu zahrnúť následné komentáre vrátane doplnení z roku 2003 týkajúcich sa „účelových spoločností“ (bod 8.1, teraz bod 10.1) a doplnení z roku 2014 týkajúcich sa „zmluvných alebo zákonom stanovených povinností“ (bod 10.2)? 1.3. Pokiaľ možno do výkladu zahrnúť komentár z roku 2003, je to, aby sa spoločnosť nepovažovala za „vlastníka požitkov“ na účely smernice 2003/49/ES, podmienené skutočným presmerovaním finančných prostriedkov osobám, ktoré sa v štáte, v ktorom sídli platiteľ úrokov, považujú za „vlastníkov požitkov“ v podobe predmetných úrokov, a pokiaľ áno, je ďalšou podmienkou to, že k skutočnému prevodu dôjde v okamihu blízkom výplate úrokov a/alebo sa uskutoční ako výplata úrokov? 1.3.1. Aký význam má v tejto súvislosti skutočnosť, že na úver sa použije vlastný kapitál, že predmetný úrok je zahrnutý do istiny (tzv. roll-up), že príjemca úrokov následne uskutoční prevod materskej spoločnosti sídliacej v tom istom štáte v rámci skupiny s cieľom upraviť výnosy na daňové účely podľa pravidiel platných v dotknutom štáte, že predmetné úroky sú následne konvertované na vlastné imanie spoločnosti, ktorá je príjemcom úveru, že príjemca úrokov nemá zmluvnú alebo zákonom stanovenú povinnosť previesť úroky na inú osobu a že väčšina osôb, ktoré sa v štáte, kde sídli platiteľ úrokov, považujú za „vlastníkov požitkov“ v podobe úrokov, sídli v iných členských štátoch alebo v iných štátoch, s ktorými má Dánsko podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia, takže podľa dánskej právnej úpravy zdaňovania by neexistoval základ na vykonanie zrážky dane pri zdroji, keby boli tieto osoby poskytovateľmi úveru, a teda by boli priamymi príjemcami úrokov? 1.4. Aký význam má na posúdenie otázky, či sa má príjemca úrokov považovať za „vlastníka požitkov“ na účely smernice, skutočnosť, ak vnútroštátny súd po posúdení skutkových okolností veci konštatuje, že príjemca – bez zmluvnej alebo zákonom stanovenej povinnosti previesť prijaté úroky na inú osobu – nemal „plné“ právo „používať a požívať“ úroky v zmysle komentára z roku 2014 k modelovej daňovej zmluve z roku 1977?
1)

Je v súlade s právom Spoločenstva – najmä s článkom 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (1) (ako aj so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/31/ES z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (2) a tiež so Zmluvou o založení) vnútroštátna právna úprava, ktorá podnikateľskému subjektu zakazuje, aby jednotlivcom poskytoval službu umožňujúcu vyhotovovať prostredníctvom videozáznamu cez vzdialený prístup v tzv. režime cloud computing rozmnoženiny diel, chránených autorským právom, pre súkromnú potrebu, a to prostredníctvom jeho aktívneho zásahu do vyhotovovania záznamu a bez súhlasu držiteľa práv?
5.

Ak sa vo veci vychádza z predpokladu, že existujú „vnútroštátn[e]… ustanoven[ia] nevyhnutn[é] k zamedzeniu daňových únikov a zneužívaniu daňového režimu“, pozri článok 1 ods. 2 smernice 90/435/EHS, že spoločnosť (A) so sídlom v členskom štáte vyplatila dividendy materskej spoločnosti (B) v inom členskom štáte, ktorá ich previedla na svoju materskú spoločnosť (C) so sídlom mimo EÚ/EHP, a tá zas vyplatila finančné prostriedky svojej materskej spoločnosti (D), ktorá tiež sídli mimo EÚ/EHP, že prvý uvedený štát a štát, v ktorom sídli spoločnosť C, nemajú podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia, že prvý uvedený štát a štát, v ktorom sídli spoločnosť D, majú podpísaný dohovor o zamedzení dvojitého zdanenia a že prvý uvedený štát by v zmysle svojich právnych predpisov v dôsledku toho nemal nárok na zrážkovú daň z dividend vyplatených spoločnosťou A spoločnosti D, keby bola spoločnosť D priamym vlastníkom spoločnosti A, dochádza k zneužívaniu v zmysle smernice, takže na spoločnosť B sa nevzťahuje jej ochrana?
2.

Ak so zreteľom na spoluprácu členských štátov so Spojenými štátmi americkými v oblasti extradície nie je automaticky vylúčená uplatniteľnosť Zmlúv: Majú sa článok 18 ods. 1 ZFEÚ a relevantná judikatúra Súdneho dvora, ktorá k nemu bola vydaná, vykladať v tom zmysle, že členský štát neoprávneným spôsobom porušuje zákaz diskriminácie vyplývajúci z článku 18 ods. 1 ZFEÚ, keď na základe normy ústavného práva (v tomto prípade článku 16 ods. 2 prvej vety GG) v prípade žiadostí tretích krajín o extradíciu rozdielne zaobchádza s vlastnými štátnymi príslušníkmi a so štátnymi príslušníkmi iných členských štátov EÚ, keďže vydáva iba cudzích štátnych príslušníkov?
SK Úradný vestník Európskej únie C 347/18

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal (Írsko) 9. augusta 2017 – Neculai Tarola/Minister for Social Protection

(Vec C-483/17)

(2017/C 347/23)

Jazyk konania: angličtina

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

Court of Appeal

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Odvolateľ: Neculai Tarola

Odporca v odvolacom konaní: Minister for Social Protection

Prejudiciálna otázka

Ak občan iného členského štátu EÚ po prvých dvanástich mesiacoch uplatňovania svojho práva na voľný pohyb pricestuje do hostiteľského štátu a odpracuje (inak než na základe pracovnej zmluvy na dobu určitú) dva týždne, pričom za túto prácu dostane mzdu, a následne sa stane nedobrovoľne nezamestnaným, zachová si tento občan z tohto dôvodu štatút pracovníka aspoň ďalších šesť mesiacov na účely článku 7 ods. 3 písm. c) a článku 7 ods. 1 písm. a) smernice 2004/38/ES (1), v dôsledku čoho by mal nárok na platby sociálnej pomoci alebo prípadne dávky sociálneho zabezpečenia na rovnakom základe, ako keby bol občanom hostiteľského štátu s bydliskom v tomto štáte?

(1) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
SK Úradný vestník Európskej únie C 347/22

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Francúzsko) 21. augusta 2017 – Google Inc./Commission nationale de l’informatique et des libertés (CNIL)

(Vec C-507/17)

(2017/C 347/30)

Jazyk konania: francúzština

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

Conseil d’État

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Žalobkyňa: Google Inc.

Žalovaná: Commission nationale de l’informatique et des libertés (CNIL)

Vedľajší účastníci konania: Wikimedia Foundation Inc., Fondation pour la liberté de la presse, Microsoft Corp., Reporters Committee for Freedom of the Press a i., Article 19 a i., Internet Freedom Foundation a i., Défenseur des droits

Prejudiciálne otázky

1. Má sa „právo na odstránenie odkazov“ tak, ako bolo potvrdené Súdnym dvorom Európskej únie v jeho rozsudku z 13. mája 2014 (1) na základe ustanovení článku 12 písm. b) a článku 14 písm. a) smernice z 24. októbra 1995 (2), vykladať v tom zmysle, že poskytovateľ vyhľadávača je povinný v prípade, keď vyhovuje žiadosti o odstránenie odkazov, vykonať toto odstránenie na všetkých doménových menách svojho vyhľadávača, takže sporné odkazy sa už viac nezobrazujú bez ohľadu na miesto, z ktorého sa vykonáva vyhľadávanie na základe zadania mena žiadateľa, vrátane miesta mimo územnej pôsobnosti smernice z 24. októbra 1995?

2. V prípade zápornej odpovede na túto prvú otázku, má sa „právo na odstránenie odkazov“ tak, ako bolo potvrdené Súdnym dvorom Európskej únie v jeho už citovanom rozsudku, vykladať v tom zmysle, že poskytovateľ vyhľadávača je povinný v prípade, keď vyhovuje žiadosti o odstránenie odkazov, odstrániť sporné odkazy zo zobrazených výsledkov vyhľadávania vykonaného na základe zadania mena žiadateľa iba na doménovom mene zodpovedajúcom štátu, v ktorom sa žiadosť považuje za podanú alebo všeobecnejšie na doménových menách vyhľadávača, ktoré zodpovedajú národným koncovkám tohto vyhľadávača pre všetky členské štáty Európskej únie?

3. Navyše má sa okrem povinnosti uvedenej v bode 2o„právo na odstránenie odkazov“ tak, ako bolo potvrdené Súdnym dvorom Európskej únie v jeho už citovanom rozsudku, vykladať v tom zmysle, že poskytovateľ vyhľadávača, ktorý vyhovuje žiadosti o odstránenie odkazov, je povinný prostredníctvom metódy nazývanej „geoblokácia“ odstrániť sporné výsledky vyhľadávania vykonaného na základe zadania mena nositeľa „práva na odstránenie odkazov“ z IP adresy, o ktorej platí, že sa nachádza v štáte jeho bydliska, alebo dokonca všeobecnejšie z IP adresy, o ktorej platí, že sa nachádza v jednom z členských štátov, na ktoré sa vzťahuje smernica z 24. októbra 1995, a to bez ohľadu na doménové meno použité používateľom internetu, ktorý vykonáva vyhľadanie?

(1) Rozsudok z 13. mája 2014, Google Spain a Google, C-131/12, EU:C:2014:317.

(2) Smernica Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (Ú. v. ES L 281, 1995, s. 31; Mim. vyd. 13/015, s. 355).
1.

Je opatrenie spočívajúce v stanovení maximálnej ceny fľaše so skvapalneným plynom ako opatrenie na ochranu sociálne slabých odberateľov, vzhľadom na judikatúru obsiahnutú v rozsudku Federutility (1), zlučiteľné s touto judikatúrou alebo je v súlade so zásadou proporcionality, ak nastane niektorá z týchto okolností alebo súčasne viaceré z nich: — toto opatrenie sa prijme so všeobecnou platnosťou pre všetkých spotrebiteľov a na neurčitú dobu, „kým sa podmienky konkurencie a hospodárskej súťaže na tomto trhu nebudú považovať za dostatočné“, — toto opatrenie platí už viac ako [1]8 rokov, — toto opatrenie môže pomôcť zachovať situáciu, v ktorej existuje nízka konkurencia, keďže bráni vstupu nových dodávateľov na trh?
I.

Bráni článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ takému vnútroštátnemu daňovému predpisu, o aký ide v konaní vo veci samej, ktorý odmieta priznať oslobodenie vyplácaných dividend od dane z príjmu z kapitálového majetku materskej spoločnosti nerezidentovi, ktorej jediným spoločníkom je kapitálová spoločnosť so sídlom v tuzemsku, pokiaľ na nej majú podiel osoby, ktoré by nemali nárok na vrátenie alebo oslobodenie, ak príjmy dosiahli priamo a ak hrubé príjmy dosiahnuté zahraničnou spoločnosťou v dotknutom hospodárskom roku nepochádzajú z vlastnej hospodárskej činnosti, ako aj 1. keď ide o tieto príjmy, neexistujú hospodárske alebo iné relevantné dôvody na zapojenie zahraničnej spoločnosti alebo 2. zahraničná spoločnosť sa svojím hospodárskym podnikom, ktorý bol primeraným spôsobom vytvorený na hospodárske účely, nezapája do všeobecného hospodárskeho styku, zatiaľ čo materským spoločnostiam rezidentom sa oslobodenie od dane z príjmu z kapitálového majetku priznáva bez ohľadu na uvedené podmienky?
SK Úradný vestník Európskej únie C 374/19

Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Arbeidshof te Antwerpen (Belgicko) 21. augusta 2017 – Christa Plessers/PREFACO NV, Belgické kráľovstvo

(Vec C-509/17)

(2017/C 374/27)

Jazyk konania: holandčina

Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania

Arbeidshof te Antwerpen

Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom

Odvolateľka: Christa Plessers

Druhí účastníci konania: PREFACO NV, Belgické kráľovstvo

Prejudiciálna otázka

Je právo voľby nadobúdateľa, ktoré upravuje článok 61 § 4 (teraz článok 61 § 3) belgického zákona z 31. januára 2009 o zachovaní podnikov (zákon WCO), ktorý patrí do oddielu 4 kapitoly 4 tohto zákona, a ktorý upravuje „súdnu reorganizáciu na základe prevodu pod dohľadom súdu“, zlučiteľné so smernicou Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (1), najmä s článkami 3 a 5 tejto smernice, pokiaľ sa taká „súdna reorganizácia na základe prevodu pod dohľadom súdu“ uskutočnila so zreteľom na zachovanie celého podniku prevádzateľa alebo jeho časti, resp. jeho činností?

(1) Smernica Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001, Ú. v. ES L 82, 2001, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98.
—

rozhodnúť, že Belgické kráľovstvo tým, že najneskôr do 1. januára 2016 neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na to, aby zabezpečilo súlad so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2014/61/EÚ z 15. mája 2014 o opatreniach na zníženie nákladov na zavedenie vysokorýchlostných elektronických komunikačných sietí (Ú. v. EÚ L 155, 2014, s. 1) alebo v každom prípade tým, že tieto opatrenia neoznámilo Komisii, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 13 tejto smernice,