Na jednej strane sa rozhodnutie 2006/105 o určitých prechodných ochranných opatreniach týkajúcich sa podozrivých prípadov vysoko patogénnej vtáčej chrípky u voľne žijúcich vtákov v Maďarsku a rozhodnutie 2006/115 o určitých ochranných opatreniach týkajúcich sa vysoko patogénnej vtáčej chrípky u voľne žijúcich vtákov v Spoločenstve majú vykladať v tom zmysle, že neobsahujú ustanovenia, ani neodkazujú na ustanovenia, ktorých cieľom je zaviesť režim náhrady škôd spôsobených opatreniami, ktoré stanovujú, a na druhej strane posúdenie zákonnosti ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré nestanovuje úplnú náhradu škody, vrátane ušlého zisku, ktorá vznikla z dôvodu, že v súlade s právom Únie sa prijali vnútroštátne ustanovenia ochrany proti vtáčej chrípke, nepatrí z hľadiska práva na účinný prostriedok nápravy a vlastníckeho práva, ako aj slobody podnikania do právomoci Súdneho dvora.

Na jednej strane totiž rozhodnutia 2006/105 a 2006/115 neobsahujú žiadne ustanovenie, ktorého cieľom by bolo zriadiť režim náhrady škody spôsobenej jednotlivcom realizáciou opatrení boja proti vtáčej chrípke, stanovených týmito rozhodnutiami. Okrem toho žiadna právomoc prideľujúca Komisii možnosť stanoviť režim náhrady škody nevyplýva ani zo znenia, ani z cieľa smernice 89/662 o veterinárnych kontrolách v obchode vnútri spoločenstva s cieľom dobudovania vnútorného trhu a smernice 90/425 týkajúcej sa veterinárnych a zootechnických kontrol uplatňovaných v obchode vnútri spoločenstva s určitými živými zvieratami a výrobkami s ohľadom na vytvorenie vnútorného trhu, ktoré slúžili ako základ pre prijatie rozhodnutí 2006/105 a 2006/115. Napokon, hoci sa normotvorca Únie môže v rámci svojej voľnej úvahy, ktorú má v oblasti poľnohospodárskej politiky, domnievať, že majiteľom prevádzok, v ktorých sa zvieratá zlikvidujú alebo porazia, treba škodu čiastočne alebo úplne nahradiť, z tohto konštatovania nemožno vyvodiť to, že by v práve Únie existovala všeobecná zásada, ktorá by stanovovala poskytnutie náhrady škody za každých okolností.

Na druhej strane, keďže povinnosť náhrady škody nemôže byť založená na práve Únie, vnútroštátne opatrenie stanovujúce, že dotknutý členský štát vyplatí náhradu škody zodpovedajúcu škode a skutočným výdavkom, okrem ušlého zisku, nepatrí do pôsobnosti práva Únie, ale výlučne do rámca voľby vnútroštátneho zákonodarcu. V rámci prejudiciálneho konania však Súdnemu dvoru neprináleží posudzovať výklad ustanovení vnútroštátneho práva ani rozhodnúť, či je výklad tohto práva zo strany vnútroštátneho súdu správny. Okrem toho podľa článku 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, ktorý upravuje jej pôsobnosť, sú ustanovenia Charty určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie. Toto ustanovenie potvrdzuje ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej sa základné práva zaručené v právnom poriadku Únie uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií. Pokiaľ právna situácia nespadá do pôsobnosti práva Únie, Súdny dvor nemá právomoc o nej rozhodnúť a prípadne uvádzané ustanovenia Charty základných práv Európskej únie nemôžu samé osebe túto právomoc založiť.

(pozri body 46 – 48, 52 – 54, 57, bod 2 výroku)