ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Článok 32 tohto zákona týkajúci sa zásad, ktorými sa spravuje zodpovednosť orgánov verejnej správy, stanovuje: „1. Jednotlivci majú právo na náhradu škody zo strany príslušných orgánov verejnej správy za akýkoľvek zásah do ich majetku alebo ich práv, pokiaľ je tento zásah dôsledkom obvyklého alebo neobvyklého fungovania služieb vo verejnom záujme, ibaže ide o prípad vyššej moci alebo škody, ktoré je jednotlivec podľa zákona legálne povinný znášať. Zrušenie správnych aktov alebo ustanovení na základe rozhodnutia vydaného v správnom konaní alebo v konaní vo veciach správneho súdnictva nezakladá samo osebe právo na náhradu škody. 2. V každom prípade musí byť namietaná škoda skutočná, ekonomicky vyčísliteľná a individualizovaná vo vzťahu k osobe alebo ku skupine osôb. 3. Rovnako majú jednotlivci právo na náhradu škody zo strany orgánov verejnej správy za akýkoľvek zásah do ich majetku a ich práv, ktorý vyplýva z uplatnenia legislatívnych aktov nepredstavujúcich akty vyvlastnenia práv, ktoré nie sú legálne povinní znášať, a to pokiaľ to predmetné legislatívne akty stanovujú a za podmienok v nich upravených. Zodpovednosť štátu ako zákonodarcu môže byť založená aj v nasledovných prípadoch, za predpokladu, že sú splnené podmienky stanovené v predchádzajúcich odsekoch: a) Pokiaľ škody vyplývajú z uplatnenia normy s právnou silou zákona, vyhlásenej za protiústavnú, za predpokladu, že sú splnené požiadavky uvedené v odseku 4. b) Pokiaľ škody vyplývajú z uplatnenia normy, ktorá je v rozpore s právom [Únie], v súlade s ustanoveniami odseku 5. 4. Ak ujma vyplýva z uplatnenia normy s právnou silou zákona, ktorá bola vyhlásená za protiústavnú, jednotlivcovi môže byť poskytnutá náhrada škody, ak bolo vo vzťahu k nemu na akomkoľvek súde vydané právoplatné rozhodnutie o zamietnutí žaloby podanej proti správnemu aktu, ktorým bola spôsobená škoda, a to za predpokladu, že jednotlivec namietal protiústavnosť, ktorá bola následne uznaná. 5. Ak ujma vyplýva z uplatnenia normy, o ktorej sa vyhlásilo, že je v rozpore s právom [Únie], jednotlivcovi môže byť poskytnutá náhrada škody, ak bolo vo vzťahu k nemu na akomkoľvek súde vydané právoplatné rozhodnutie o zamietnutí žaloby podanej proti správnemu aktu, ktorým bola spôsobená škoda, a to za predpokladu, že jednotlivec namietal porušenie práva Únie, ktoré bolo následne uznané. Navyše musia byť splnené všetky tieto podmienky: a) Predmetom právnej normy musí byť priznanie práv jednotlivcom. b) Porušenie musí byť dostatočne závažné. c) Musí existovať priama príčinná súvislosť medzi nedodržaním povinnosti, ktorú zodpovednému orgánu ukladá právo [Únie], a škodou spôsobenou jednotlivcom. 6. Rozhodnutie, ktorým sa rozhodlo o protiústavnosti normy s právnou silou zákona alebo ktorým sa vyhlásilo, že je norma v rozpore s právom [Únie], nadobúda účinnosť od jeho uverejnenia v Boletín Oficial del Estado alebo Úradnom vestníku Európskej únie, podľa konkrétneho prípadu, ibaže sa v tomto rozhodnutí ustanovuje inak. …“
66.

Po tretie tento výklad je podporený cieľom, ktorý sleduje nariadenie č. 261/2004, spočívajúcom v zabezpečení vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov. ( 31 ) Na účely uplatnenia oboch vyššie uvedených ustanovení je dôležité, aby bol let rezervovaný v rámci jednej rezervácie a aby tento let mal ako miesto odletu alebo príletu letisko nachádzajúce sa na území členského štátu. Skutočnosť, či sa letecký dopravca rozhodol alebo nerozhodol pre medzipristátie na území Únie alebo v tretej krajine, by však nemala mať vplyv na právo dotknutých cestujúcich na náhradu.
5.

Ak je vnútroštátny súd povinný rozhodnúť, že vnútroštátne opatrenie je nezlučiteľné s ustanoveniami článku 15 smernice 2002/58 vykladanými vzhľadom na Chartu…, je oprávnený obmedziť časové účinky takého rozhodnutia, pokiaľ dospeje k záveru, že ak by to neurobil, došlo by k ‚chaosu a závažnému poškodeniu všeobecného záujmu‘ [v súlade s prístupom, ktorý bol použitý napríklad vo veci R (National Council for Civil Liberties) v. Secretary of State for Home Department a Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, bod 46]?
49.

Po štvrté ViaSat kladie otázku, či čas, ktorý uplynul od výberu a povolenia v roku 2009, oslabil dôvodnosť zachovávania obchodného tajomstva. Ako totiž Všeobecný súd správne uviedol vo svojom rozsudku, ( 36 ) zverejnením by sa pravdepodobne sprístupnili dôverné technické a finančné informácie o úspešnom uchádzačovi, najmä informácie o jeho schopnostiach a pracovných metódach, know‑how, vnútornej organizácii, nákladoch a navrhovaných cenách. Všeobecný súd tiež správne uviedol, že zverejnenie týchto informácií alebo akýchkoľvek iných informácií obchodnej hodnoty uvedených v ponuke, a to aj viac ako päť rokov po ukončení výberového konania, by mohlo narušiť ochranu odborných znalostí, stratégie a tvorivosti spoločnosti Inmarsat, a teda aj jej obchodnú silu. Všeobecný súd poukázal na to, že Inmarsat v čase podania žiadosti o prístup k dokumentom ešte stále nespustila služby pripojenia počas letu a že predmetné pridelenie spektra pre Inmarsat je platné minimálne do roku 2027. Nie je teda dôvod domnievať sa, že tieto obavy zanikli v dôsledku uplynutia času od prijatia rozhodnutia o výbere a povolení.
19.

Podľa jeho názoru je automatické uloženie povinnosti nahradiť trovy vzniknuté z dôvodu účasti patentového zástupcu neúspešnej strane bez ohľadu na to, či jeho účasť bola potrebná, problematické z troch hľadísk: – v prvom rade náhrada výdavkov súvisiacich s činnosťou patentového zástupcu, ktorého účasť nie je potrebná na účelné uplatnenie práva, by mohla predstavovať nadmerné bremeno, čo by bolo v rozpore s článkom 3 ods. 1 smernice 2004/48, – v druhom rade je možné, že náhrada takých výdavkov by nebola primeraná v zmysle článku 14 smernice 2004/48, ak by činnosť patentového zástupcu priamo a bezprostredne nesúvisela s návrhom, ktorého cieľom je zabezpečiť dodržiavanie práva z ochrannej známky, – v treťom rade článok 14 smernice 2004/48 vyžaduje, aby súd, ktorý rozhoduje o trovách konania, zvážil špecifické charakteristiky daného prípadu (rozsudok United Video Properties, bod 23). Náhrada trov vzniknutých z dôvodu účasti patentového zástupcu bez ohľadu na to, či jeho účasť bola potrebná na účinné uplatnenie práva, by pritom dostatočne nezohľadňovala špecifické charakteristiky daného prípadu.
79.

Napokon tvrdenie, že keďže napadnuté rozhodnutie bolo prijaté Radou podľa pravidla jednomyseľnosti, bolo by a fortiori prijaté kvalifikovanou väčšinou, pokiaľ by také pravidlo hlasovania platilo, treba odmietnuť, čiže toto rozhodnutie by nemalo byť zrušené z tohto dôvodu. Uvedené tvrdenie vychádza z myšlienky, že rozhodnutie prijaté jednomyseľne nevyhnutne spĺňa požiadavku kvalifikovanej väčšiny. Takéto odôvodnenie je však podľa mňa nesprávne. Pravidlo jednomyseľného hlasovania sa totiž nemohlo uplatniť, lebo by mohlo viesť k neprijatiu rozhodnutia Rady, ktorým sa schvaľuje obnovenie predmetného nároku. Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že napadnuté rozhodnutie môže byť zrušené len z dôvodu, že bolo prijaté v súlade s pravidlom hlasovania, ktoré je v rozpore s článkom 218 ZFEÚ. ( 38 )
64.

Rovnako ako pri analýze vykonanej v rámci prvej a druhej prejudiciálnej otázky musí byť znenie článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2008/95, ako aj článku 54 ods. 1 a 2 a článku 111 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 spresnené teleologickým výkladom týchto ustanovení. Hoci zánik práv preklúziou v dôsledku strpenia predstavuje mechanizmus, ktorý má zabezpečiť vyváženie dotknutých záujmov pri zachovaní požiadavky právnej istoty, podľa môjho názoru by bolo v rozpore s touto požiadavkou, ak by po piatich rokoch strpenia majiteľ staršej ochrannej známky sa už nemohol domáhať vyhlásenia neplatnosti neskoršej ochrannej známky alebo brániť jej používaniu, ale naďalej by mal právo na náhradu škody v dôsledku používania, ktorému nebránil, aj keď tak mohol urobiť, a ktorému už nemôže brániť, lebo toto jeho právo zaniklo. Požadovaná právna istota by totiž bola ohrozená, ak by mal majiteľ staršej ochrannej známky počas neobmedzenej doby strpeného súbežného používania oboch ochranných známok naďalej právo na náhradu škody. Okrem toho práve z dôvodu tohto strpenia by bolo z právneho hľadiska absurdné, ak by existovalo právo na zničenie tovaru, ktorý nemožno považovať za tovar porušujúci práva.
48.

Cieľ sledovaný smernicou 2000/78 by nebolo možné dosiahnuť, pokiaľ by ochrana pred diskrimináciou v zamestnaní a povolaní závisela od formálnej kvalifikácie pracovnoprávneho vzťahu vo vnútroštátnom práve alebo od toho, či sa pri prijímaní osoby do zamestnania vyberie jeden alebo druhý typ zmluvy. ( 33 ) Tomuto cieľu by tiež bránilo, pokiaľ by taká ochrana závisela od povahy úloh vykonávaných v rámci konkrétneho zamestnania.
12.

V rámci konania vo veci samej vnútroštátny súd požiadal žalovaný orgán, aby predložil výňatok z trestného zákonníka platného v Nórsku spolu s riadnym prekladom do bulharského jazyka, a to vrátane odsekov použitých na zaregistrovanie zápisu o spornom motorovom vozidle do SIS II, čo sa nestalo. Na pojednávaní 8. júla 2020 tento súd vyššie uvedenému orgánu tiež oznámil, že by mal poskytnúť oficiálnu odpoveď nórskych policajných orgánov o tom, či boli v Nórsku začaté trestné stíhania týkajúce sa tohto vozidla, a ak áno, aké porušenie je predmetom týchto konaní a v akom štádiu sa nachádzajú. Na základe tejto žiadosti bol na pojednávaní 26. augusta 2020 predložený list vedúceho oddelenia Sirene Riaditeľstva pre medzinárodnú operatívnu spoluprácu Ministerstva vnútra, v ktorom je spresnené, že spis a vyšetrovanie veci v súvislosti s uvedeným vozidlom boli ukončené 10. júla 2017, a to z dôvodu nájdenia a repatriácie vozidla do Nórska.
53.

Prvým prípadom je ten, v ktorom napriek vynaloženiu všetkej náležitej starostlivosti a úsilia zo strany vnútroštátnych orgánov, s cieľom informovať obvinenú osobu o dni a mieste jej súdneho konania, ako aj o dôsledkoch neúčasti, tieto informácie neboli uvedenej osobe oznámené, pretože táto si zámerne a úmyselne nesplnila povinnosti, ktoré sú jej uložené, za tým účelom, aby bola informovaná o svojom súdnom konaní, a to v úmysle vyhnúť sa výkonu spravodlivosti. V tomto prípade, keď by vnútroštátne orgány podnikli všetky kroky, ktoré si vyžaduje poskytnutie informácií obvinenej osobe, a táto osoba by sa tým, ako sa zachová, oznámeniu týchto informácií bránila, si myslím, že by členské štáty mali mať možnosť uskutočniť výkon odsudzujúceho rozsudku v súlade so znením článku 8 ods. 3 smernice 2016/343 a odmietnuť zorganizovanie nového súdneho konania.
75.

Okrem toho umožniť poskytovateľovi letových navigačných služieb, aby obmedzil letovú prevádzku na základe svojej voľnej úvahy z bezpečnostných dôvodov bez toho, aby tieto dôvody podliehali súdnemu preskúmaniu, by svojou podstatou bolo v rozpore s cieľmi jednotného európskeho neba a obmedzovalo by to základné práva a slobody leteckých dopravcov, ako aj občanov Únie. Preto sa domnievam, že napriek svojmu prvoradému významu pre riadenie jednotného európskeho neba nie je cieľ bezpečnosti letectva izolovaným pojmom, ale musí sa vykladať so zreteľom nielen na ostatné základné ciele jednotného európskeho neba, ale všeobecnejšie aj na ostatné základné slobody (ako je sloboda poskytovať služby, voľný pohyb tovaru a voľný pohyb osôb v rámci schengenského priestoru). Veď aký by bol rozsah jednotného európskeho neba, ak by každý členský štát mohol uzavrieť svoj vzdušný priestor na základe vlastnej voľnej úvahy?
62.

Druhou indikáciou, že samotné znenie predmetného ustanovenia nie je na účely porozumenia jeho významu jednoznačné, je preklad slova „visées“, ktoré sa používa vo francúzskej jazykovej verzii rozsudkov Súdneho dvora, do angličtiny. V tejto súvislosti stačí spomenúť preklad rozsudku v konaní o preskúmaní, ktorý poukazuje na to, aké náročné je pridržiavať sa buď znenia ustanovenia, alebo osoby, ktorá ho vykladá. V bode 33 anglickej jazykovej verzie rozsudku sa používa výraz „any person referred to in these Regulations“ ( 11 ). V bodoch 34 a 42 uvedeného rozsudku sa v jeho anglickej verzii používa spojenie „persons covered by“ ( 12 ) a v bode 50 výraz „persons mentioned in the Staff Regulations“ ( 13 ). Vo francúzskej jazykovej verzii sa vo všetkých uvedených prípadoch používa iba výraz „visées“.
85.

Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Kúria (Najvyšší súd, Maďarsko), takto: Vyplácanie dividend vrcholovým zamestnancom spoločnosti spravujúcej fond, ktorí súčasne priamo alebo nepriamo vlastnia akcie tejto spoločnosti, musí zodpovedať ustanoveniam týkajúcim sa riadnej politiky odmeňovania, ktoré sa nachádzajú v článku 14b smernice 2009/65/ES a v článku 13, ako aj v prílohe II smernice 2011/61/EÚ, ak toto vyplácanie vzhľadom na svoj účinok môže viesť k obchádzaniu týchto ustanovení. Predpokladom toho je, že rozsah práva na dividendy závisí od vývoja hodnoty spravovaných fondov do takej miery, že sa tým vytvára podobná motivácia týkajúca sa konania ako prostredníctvom pohyblivej alebo výkonnostnej odmeny a spoločnosť spravujúca fond preto funguje len ako platobné miesto. V takom prípade ide o obchádzanie, ak by podiel spoločnosti spravujúcej fond na ziskoch spravovaných fondov porušoval predpisy týkajúce sa odmeňovania. Je to tak v prípade, ak konkrétna štruktúra tohto podielu podporuje nadmerné riskovanie. To isté platí, ak chýbajú mechanizmy, ktoré môžu nastoliť primeranú rovnováhu záujmov medzi vytvorenými stimulmi a dlhodobejšími záujmami správcovskej spoločnosti, fondov, ktoré táto spoločnosť spravuje, a ich investorov. Je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť o tom v rámci celkového posúdenia všetkých okolností konkrétneho prípadu.
29.

V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zákazom meritórneho preskúmania cudzieho rozsudku článok 52 nariadenia č. 1215/2012 zakazuje súdu dožiadaného členského štátu, aby odmietol uznať alebo vykonať tento rozsudok iba z dôvodu, že existuje rozdiel medzi právnou normou uplatnenou súdom členského štátu pôvodu a právnou normou, ktorú by uplatnil súd dožiadaného členského štátu, ak by rozhodoval v spore. Súd dožiadaného členského štátu nemôže preskúmať ani správnosť právnych alebo skutkových posúdení, ktoré vykonal súd členského štátu pôvodu. Využitie výhrady verejného poriadku teda prichádza do úvahy iba v situácii, keď by uznanie alebo výkon rozsudku vydaného v inom členskom štáte neprijateľným spôsobom narúšali právny poriadok dožiadaného členského štátu, keďže by porušovali niektorú jeho základnú zásadu. Aby bol dodržaný zákaz meritórneho preskúmania cudzieho rozsudku, musí toto porušenie predstavovať zjavné porušenie právnej normy, ktorá je považovaná za podstatnú v právnom poriadku dožiadaného členského štátu alebo práva, ktoré je v tomto právnom poriadku považované za základné. ( 24 )
57.

Okrem toho by som chcela upriamiť pozornosť Súdneho dvora na časť C prílohy VII k nariadeniu č. 1169/2011 týkajúcu sa prídavných látok v potravinách a potravinárskych enzýmov, ktoré sú ďalším typom zložky v zmysle článku 2 ods. 2 písm. f) tohto nariadenia. V tejto časti prílohy VII k nariadeniu č. 1169/2011 sa v podstate uvádza, že určité prídavné látky v potravinách a potravinárske enzýmy, ktoré patria do jednej z kategórií uvedených v tejto časti, musia byť označené názvom tejto kategórie spolu s ich špecifickým názvom alebo číslom E. Z toho vyplýva, že – na rozdiel od toho, ako to bolo v prípade prídavných látok v potravinách a potravinárskych enzýmov – normotvorca EÚ nepovažoval generickú formu vitamínov za kategóriu zložiek a formy vitamínov za ich špecifický názov, ako to tvrdia vedľajší účastníci konania vo svojich pripomienkach. Nevyhnutne treba predpokladať, že ak by to nebolo tak, do uvedeného nariadenia by bolo vložené ustanovenie týkajúce sa vitamínov, ktoré by bolo podobné časti C prílohy VII k nariadeniu č. 1169/2011.
66.

V tejto súvislosti poznamenávam, že Súdny dvor v bode 49 rozsudku Smallsteps poukázal na to, že „cieľom takej transakcie ‚pre‑pack‘, aká je dotknutá vo veci samej, je pripraviť predaj podniku do najmenších detailov, aby sa umožnilo rýchle opätovné začatie činnosti v životaschopných jednotkách podniku po vyhlásení konkurzu v snahe zabrániť tým prerušeniu, ktoré by vyplývalo z okamžitého skončenia činnosti tohto podniku ku dňu vyhlásenia konkurzu, čím za zachová hodnota uvedeného podniku a zamestnanosť“. Práve so zreteľom na túto charakteristiku postupu „pre‑pack“ Súdny dvor v rozsudku Smallsteps rozhodol, že konanie, o aké išlo vo vnútroštátnom konaní týkajúcom sa danej veci, nespĺňalo druhú podmienku stanovenú v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23.
97.

Ak je to tak, uplatnenie judikatúry Súdneho dvora, ktorú som uviedol vyššie, by viedlo k rozhodnutiu (ako to tvrdia BV a Komisia), že sporná právna úprava nie je zlučiteľná s článkom 50 Charty. Konkrétne nespĺňa povinnosť, aby príslušné orgány v prípade uloženia druhej sankcie dbali o to, aby „súhrnná prísnosť uložených sankcií neprekračovala závažnosť konštatovaného porušenia“ ( 41 ).
76.

Pri štvrtej otázke je potrebné poukázať na to, že v súvislosti s platnosťou článku 127 ods. 1 písm. b) dohody o vystúpení neexistuje nijaký právny základ, ktorý by umožňoval rozlišovať medzi britskými štátnymi príslušníkmi, ktorí svoje práva v zmysle práva Únie uplatnili, a tými, ktorí to neurobili. Z pohľadu práva boli všetci britskí štátni príslušníci pred vystúpením Spojeného kráľovstva z Európskej únie občanmi Únie bez ohľadu na to, ako tento svoj status využívali. Akýkoľvek problém súvisiaci s legitímnou dôverou je potrebné adresovať štátu, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, teda Spojenému kráľovstvu.
„1.

Má sa článok 6 ods. 1 [smernice 93/13] v súlade s jeho výkladom v judikatúre Súdneho dvora, najmä [v rozsudku zo 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207)], vykladať v tom zmysle, že zásah zákonodarcu do vzťahov medzi spotrebiteľom v postavení dlžníka a bankou nemôže zbaviť spotrebiteľa práva napadnúť na súde zmluvné podmienky pôvodnej zmluvy alebo dodatku k zmluve uzavretého na základe zákona, a to s cieľom uplatniť si nárok na vrátenie všetkých výhod, ktoré banka neoprávnene získala na úkor spotrebiteľa v dôsledku uplatnenia nekalých zmluvných podmienok, v situácii, keď spotrebiteľ dobrovoľne súhlasil so zmenou pôvodného zmluvného vzťahu na základe zákonnej povinnosti uloženej bankám v dôsledku zásahu zákonodarcu, ktorá spočívala v ponúknutí takejto možnosti spotrebiteľovi, a k tejto zmene nedošlo priamo na základe zákona predstavujúceho zásah, ako to bolo vo veci Dunai?
52.

Naproti tomu oblasť činnosti podniku patrí do rámca nehospodárskych činností v užšom zmysle slova (a nie do rámca „iných ako“ podnikateľských účelov), kde, ako je to v tomto prípade, právnická osoba spravovaná verejným právom vykonáva činnosť v rámci verejnej moci.
35.

Podľa vnútroštátneho súdu vzniká tiež otázka, či pri posudzovaní primeranosti a koherentnosti dotknutej právnej úpravy možno prihliadnuť individuálne len na jeden rok, alebo sa musí zohľadniť, že toto opatrenie v takejto podobe nemalo jednorazovú povahu, pretože vnútroštátny zákonodarca sa počas viacerých rokov opakovane odchýlil od schémy valorizácie zavedenej v roku 2004. Jeden z navrhovateľov vo veci samej preto tvrdil, pričom Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) to nespochybnil, že od jeho odchodu do dôchodku až do roku 2017 viedla valorizácia k celkovému zníženiu jeho dôchodku o 22 % v porovnaní so správnym navýšením o mieru inflácie a po nadobudnutí účinnosti dotknutej právnej úpravy k celkovému zníženiu o 25 %.
29.

Vnútroštátny súd však vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že požiadavka, že sídlo a miesto obchodného manažmentu veriteľa sa musia nachádzať na území členského štátu Európskej únie alebo EHP, porušuje primárne právo Únie. Konštatuje, že „vzhľadom na to sa má § 32 ods. 5 prvá veta bod 1 KStG s cieľom zachovania jeho platnosti vykladať v tom zmysle, že ustanovenie sa uplatňuje aj na spoločnosti so sídlom a/alebo sídlom obchodného manažmentu v tretích krajinách“ a že „vzhľadom na sporný prípad to znamená, že ustanovenie § 32 ods. 5 [KStG] by bolo relevantné aj vtedy, ak by sa sídlo obchodného manažmentu [spoločnosti ACC Silicones] nenachádzalo vo Veľkej Británii“. Okrem toho, ako správne uvádza nemecká vláda, otázky položené Súdnemu dvoru sa vo všeobecnosti týkajú spoločností „nerezidentov“. Rovnako sa týkajú pochybností, ktoré vzniesol vnútroštátny súd s ohľadom na „zahraničné spoločnosti“ alebo „spoločnosti nerezidentov“ vo všeobecnosti, a teda sa neobmedzujú na spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte Európskej únie alebo EHP ako v Nemecku.
5.

Článok 2 základného nariadenia v relevantných častiach stanovuje: „1. Normálna hodnota je spravidla založená na cenách zaplatených alebo obvykle platených v bežnom obchode nezávislými zákazníkmi v krajine vývozu. Tam, kde vývozca v krajine vývozu podobný výrobok nevyrába alebo nepredáva, môže však byť normálna hodnota stanovená na základe cien iných predávajúcich alebo výrobcov. Ceny medzi stranami, o ktorých vyjde najavo, že sú v spojení alebo uzavreli medzi sebou kompenzačnú dohodu medzi stranami, sa nepovažujú za ceny v bežnom obchode a nemožno ich použiť na určenie normálnej hodnoty, pokiaľ nie je stanovené, že príslušný vzťah nemá na ne vplyv. Aby sa určilo, či sú dve strany v spojení, možno zohľadniť vymedzenie osôb, ktoré sú v spojení, v zmysle článku 127 vykonávacieho nariadenia Komisie (EÚ) 2015/2447[ ( 6 )]. 2. Predaj podobného výrobku, ktorý je určený na domácu spotrebu, sa spravidla použije na určenie normálnej hodnoty, ak takýto objem predaja predstavuje 5 % alebo viac z objemu predaja posudzovaného výrobku do Únie. Nižší objem predaja však možno použiť, ak sa napríklad účtované ceny považujú pre dotknutý trh za reprezentatívne. 3. Ak neexistuje predaj podobného výrobku v bežnom obchode alebo takýto predaj je nedostatočný, alebo ak z dôvodu osobitnej situácie na trhu takýto predaj neumožňuje náležité porovnanie, normálna hodnota podobného výrobku sa vypočíta na základe výrobných nákladov v krajine pôvodu, ktoré sa zvýšia o primeranú čiastku na predajné, všeobecné a administratívne náklady a zisk, alebo na základe vývozných cien v bežnom obchode do vhodnej tretej krajiny za predpokladu, že tieto ceny sú reprezentatívne. … 9. V prípadoch, keď neexistuje vývozná cena alebo keď existuje podozrenie, že vývozná cena je nespoľahlivá z dôvodu spojenia alebo kompenzačnej dohody medzi vývozcom a dovozcom alebo treťou stranou, možno vývoznú cenu vytvoriť na základe ceny, za akú sa dovážané výrobky prvýkrát predajú nezávislému kupujúcemu, alebo ak sa výrobky ďalej predajú nezávislému kupujúcemu alebo sa nepredajú v stave, v akom boli dovezené, na ľubovoľnom primeranom základe. … 11. Pokiaľ príslušné ustanovenia, ktoré upravujú spravodlivé porovnanie, neustanovujú inak, je existencia dumpingových rozpätí počas obdobia prešetrovania spravidla stanovená na základe porovnania váženého priemeru normálnej hodnoty s váženým priemerom cien všetkých vývozných transakcií do Únie alebo porovnaním individuálnych normálnych hodnôt a individuálnych vývozných cien do Únie v jednotlivých transakciách. Normálnu hodnotu stanovenú na základe váženého priemeru možno však porovnať s cenami jednotlivých individuálnych vývozných transakcií do Únie, ak existuje významný rozdiel v profile vývozných cien medzi rôznymi kupujúcimi, regiónmi alebo dobami a ak by metódy špecifikované v prvej vete tohto odseku neodrážali plnú mieru praktizovaného dumpingu. Tento odsek nebráni používaniu výberu vzoriek v súlade s článkom 17. 12. Dumpingové rozpätie je suma, o ktorú normálna hodnota presahuje vývoznú cenu. Tam, kde sa dumpingové rozpätia líšia, je možné stanoviť vážený priemer dumpingového rozpätia.“
47.

Luxemburská vláda zastáva názor, že vzhľadom na to, že pojem „podstatné náležitosti prospektu“ nie je v článku 72 smernice 2009/65 presne definovaný, je na príslušných orgánoch členských štátov, aby vymedzili jeho obsah. Tieto orgány by pritom mali zvážiť, či je aktualizácia prospektu potrebná s cieľom zohľadniť významné zmeny, ktoré by mohli ovplyvniť záujmy investorov. Toto posúdenie sa musí vykonávať od prípadu k prípadu a musí podliehať zásade proporcionality s cieľom zosúladiť záujmy investorov so záujmami správcovských spoločností vzhľadom na ciele smernice.