ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100

V tejto súvislosti na jednej strane, ako vyplýva z oddielu 3.2 usmernení z roku 2008 (stimulačný účinok a nevyhnutnosť pomoci), z ktorého vychádzala Komisia v bodoch 81 až 86 napadnutého rozhodnutia, a zo samotných týchto bodov, nevyhnutnosť pomoci na realizáciu a prevádzku projektov zameraných na ochranu životného prostredia, akými sú dotknuté projekty, je práve podmienkou ich zlučiteľnosti. Konkrétne podľa bodu 146 písm. c) usmernení z roku 2008 musí dotknutý členský štát na preukázanie stimulačného účinku pomoci doložiť, že investícia by bez pomoci nebola dostatočne zisková. Pripustiť, ako tvrdia žalobcovia, že riziko konkrétneho vplyvu spornej pomoci na ich činnosti je preukázané zo samotného dôvodu nevyhnutnosti pomoci pre existenciu uvedených projektov, by teda znamenalo potenciálne priznať postavenie dotknutej osoby každému podniku alebo každému jednotlivcovi, na ktorých záujmy by uvedené projekty mohli mať dopad, čo, ako bolo uvedené v bode 89 vyššie, nemožno akceptovať. Okrem toho treba uviesť, že takéto poňatie postavenia dotknutej osoby by v praxi umožnilo systematické spochybňovanie rozhodnutí o nevznesení námietok týkajúcich sa pomoci na ochranu životného prostredia takýmito podnikmi alebo takýmito jednotlivcami, keďže riziko konkrétneho vplyvu na ich situáciu by sa automaticky preukázalo z dôvodu nevyhnutnosti tejto pomoci.
85

Okrem toho výraz „sa už neberú do úvahy“ uvedený v článku 12 ods. 3 vykonávacieho nariadenia č. 725/2011 potvrdzuje, že úspory certifikovaných emisií CO2 dosiahnuté prostredníctvom využitia ekologických inovácií, ktoré boli v minulosti zohľadnené pri definícii výkonov v oblasti emisií výrobcu, „už“ nemožno podľa článku 12 nariadenia č. 443/2009 brať do úvahy od okamihu, keď sa preukáže, že ich nemožno overiť. Komisia tvrdí, že ak by mala uplatniť úvahy žalobkyne, musela by prakticky prijať rozhodnutie, v ktorom by zobrala do úvahy úspory emisií CO2, hoci je jej známe, že nie sú overiteľné.
33

Prvý žalobný dôvod sa týka opatrení v súvislosti s diaľnicami spravovanými spoločnosťou Autostrade per l’Italia. V tejto súvislosti žalobkyne uvádzajú, že posúdenie Komisie, podľa ktorého opatrenia týkajúce sa diaľnic spravovaných spoločnosťou Autostrade per l’Italia spĺňajú kritériá oznámenia o náhradách za službu vo verejnom záujme, a sú teda zlučiteľné s vnútorným trhom, je založené na troch predpokladoch, ktoré sú nesprávne. Prvým predpokladom je kvalifikovanie stavebných prác „Gronda di Genova“ ako stanovených prác týkajúcich sa projektu udeleného v rámci koncesie spoločnosti Autostrade per l’Italia už v roku 2002, hoci v skutočnosti ide o úplne nový projekt vo vzťahu k existujúcim koncesiám, ktorý si vyžaduje nové zadávacie konanie. Druhým predpokladom je, že Autostrade per l’Italia je koncesionárom s jedinou koncesiou, zatiaľ čo táto spoločnosť je v skutočnosti adresátom rozličných koncesií. Tretím predpokladom je, že Autostrade per l’Italia a talianske orgány správne vypočítali náklady na vykonanie prác odôvodňujúce sporné predĺženie, hoci to tak nebolo. Okrem toho a nezávisle od analýzy predmetných predpokladov žalobkyne tvrdia, že analýza Komisie týkajúca sa zlučiteľnosti sporných opatrení s kapitolami 2.2 až 2.10 oznámenia o náhradách za službu vo verejnom záujme (pozri bod 15 vyššie) sa vyznačovala chybami.
45

V prejednávanej veci žalobca nesúhlasí so zamietnutím jeho žiadosti o pomoc v rozsahu, v akom sa ňou domáhal uskutočnenia správneho vyšetrovania údajného nezákonného sprístupnenia jeho osobných údajov tretím osobám bez jeho predchádzajúceho súhlasu pod vonkajším dohľadom a identifikácie osôb zodpovedných za takéto zverejnenie. Takéto konštatovanie však postačuje na prijatie záveru v tom zmysle, že predmetná žaloba by mohla priniesť žalobcovi prospech v rozsahu, v akom by zrušenie napadnutého rozhodnutia mohlo nadáciu Eurofound primäť k takémuto prešetreniu.
13

Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. júna 2019 Švédske kráľovstvo podalo návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Komisie. Komisia a žalobkyňa vyjadrili svoj súhlas s uvedeným návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania 9. a 17. júla 2019. Rozhodnutím z 25. júla 2019 predsedníčka prvej komory Všeobecného súdu vyhovela návrhu Švédskeho kráľovstva na vstup do konania ako vedľajšieho účastníka.
177

ECDC tvrdí, že od podania prvej žiadosti žalobcu o pomoc dodržala svoju povinnosť náležitej starostlivosti a zásadu riadnej správy vecí verejných tým, že po získaní povolenia OLAF‑u začala administratívne vyšetrovanie, prijala ochranné opatrenia, uznala obťažovanie a prijala odstúpenie vedúceho oddelenia z funkcie v záujme služby. Žalobca uviedol veľmi vysokú úroveň stresu a úzkosti až 2. júla 2018 v rámci svojej sťažnosti. ECDC tvrdí, že ak by skôr vedelo o tom, že žalobca sa cítil obťažovaný, prijalo by vhodné opatrenia, ako to urobilo už po podaní prvej žiadosti o pomoc. Pokiaľ ide o dátum, kedy bola táto žiadosť podaná, ECDC uvádza, že netvrdilo, že bola premlčaná.
122

Po prvé podľa žalobkýň Komisia nesprávne tvrdí, že založením spoločnosti IPCT (pozri bod 14 vyššie), ktorá sa stala súčasťou IPE, majú tieto spoločnosti teraz k dispozícii paralelné kanály umožňujúce vyvážať tie isté výrobky do Únie. Komisia z toho vyvodzuje nesprávny záver, že IPE treba odteraz považovať za obchodného zástupcu, a nie, ako v minulosti, za vnútorné predajné oddelenie jedného hospodárskeho subjektu, ktorý tvoria žalobkyne a IPU. Komisia neposkytla žiadne vysvetlenie, ktoré by preukázalo automatickú povahu údajného vzťahu medzi existenciou spoločnosti IPCT ako prepojeného dovozcu so sídlom v Únii a zmenou kvalifikácie IPE. IPE naďalej fungovala ako predtým, napriek založeniu spoločnosti IPCT, a zostáva hlavným vývozným kanálom žalobkýň na predaj ich výrobku, na ktorý sa vzťahujú tieto antidumpingové opatrenia, do Únie. IPCT bola zriadená na to, aby sa najmä v Nemecku uľahčil predaj železničných kolies, na ktoré sa nevzťahuje definícia toho istého výrobku. Navyše ani základné nariadenie, ani judikatúra neumožňujú dospieť k záveru, že existencia „paralelného“ predajného kanála môže ohroziť postavenie prepojeného obchodníka ako vnútorného predajného oddelenia. Rozhodujúcim kritériom na vylúčenie takého postavenia je otázka, či tento obchodník dosahuje svoj obrat hlavne predajom výrobkov pochádzajúcich od podnikov, ktoré nie sú v spojení. Žalobkyne pritom poskytujú IPE všetky dotknuté výrobky, ktoré táto spoločnosť predáva v Únii. Pravdivosť tohto konštatovania nespochybňuje skutočnosť zdôraznená Komisiou, že stanovy IPE neobsahujú doložku o výlučnosti v prospech žalobkýň, ktorá by formálne bránila IPE odoberať výrobky od iných výrobcov.
Naopak, aj keď nie je potrebné držať sa reštriktívneho výkladu pojmu „informácie [týkajúce sa] emisií do životného prostredia“, tento pojem sa zároveň nemôže vzťahovať na ľubovoľnú informáciu, ktorá by mala akúkoľvek väzbu, hoci aj priamu, s emisiami do životného prostredia. Ak by sa totiž uvedený pojem vykladal tak, že zahŕňa aj takéto informácie, v značnej časti by tým vyčerpal obsah pojmu „informácie o životnom prostredí“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1367/2006. Takýto výklad by taktiež pripravil o akýkoľvek potrebný účinok možnosť, ktorú stanovuje článok 4 ods. 2 prvá zarážka nariadenia č. 1049/2001, aby mohli inštitúcie odmietnuť zverejnenie informácií o životnom prostredí z dôvodu, že by sa takým zverejnením zasiahlo do ochrany obchodných záujmov konkrétnej fyzickej alebo právnickej osoby a ohrozila by sa rovnováha, ktorú chcel normotvorca Únie zabezpečiť medzi cieľom transparentnosti a ochranou týchto záujmov. Predstavovalo by to tiež aj neprimeraný zásah do ochrany služobného tajomstva zaručeného článkom 339 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. novembra 2016, Komisia/Stichting Greenpeace Nederland a PAN Europe, C‑673/13 P, EU:C:2016:889, bod 81).
53

Meno žalobcu bolo teda zapísané do sporných zoznamov rozhodnutím 2018/90 a vykonávacím nariadením 2018/88, a to z dôvodu, že zastával funkciu predsedu vlády obvodu hlavného mesta a do 21. júna 2017 zastával funkciu generála Bolívarovskej národnej gardy a že bol zapojený do potláčania venezuelskej občianskej spoločnosti a demokratickej opozícii a zodpovedný za závažné porušenia ľudských práv, ktorých sa pod jeho velením dopustila Bolívarovská národná garda, a že jeho činnosť a politika vo funkcii generála Bolívarovskej národnej gardy, vrátane jeho vedúcej úlohy pri policajných zásahoch proti demonštráciám civilného obyvateľstva, a keď verejne presadzoval právomoci vojenských súdov súdiť civilistov, narušili fungovanie právneho štátu vo Venezuele.
6

Rozhodnutím z 24. júla 2019 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) druhý odvolací senát EUIPO zamietol odvolanie, ktoré podala žalobkyňa proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka. Najprv uviedol, že pokiaľ ide o tovary zaradené do tried 29, 30, 32 a 33, príslušná skupina verejnosti sa skladá zo širokej verejnosti s priemernou úrovňou pozornosti, a pokiaľ ide o tovary zaradené do triedy 6, najmä z odborníkov s vysokou úrovňou pozornosti. Ďalej po tom, čo pripomenul, že kritériá posúdenia rozlišovacej spôsobilosti zvukových ochranných známok sa nelíšia od kritérií vzťahujúcich sa na iné kategórie ochranných známok, odvolací senát uviedol, že široká verejnosť nie je nevyhnutne zvyknutá na to, aby považovala zvuk za údaj o obchodnom pôvode balení neotvorených nápojov a zabalených nápojov. Dodal, že na to, aby mohol byť zvuk zapísaný ako ochranná známka, musí mať určitú rezonanciu alebo spôsobilosť byť rozpoznaný, aby mohol spotrebiteľov informovať o obchodnom pôvode dotknutých tovarov alebo služieb. Napokon sa odvolací senát domnieval, že prihlasovaná ochranná známka pozostáva zo zvuku, ktorý je neoddeliteľne spojený s používaním dotknutých tovarov, v dôsledku čoho by príslušná skupina verejnosti vnímala uvedenú ochrannú známku ako funkčný prvok a údaj o vlastnostiach dotknutých tovarov, a nie ako údaj o ich obchodnom pôvode. Z toho vyvodil záver, že prihlasovaná ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť.
26

V správe uverejnenej na svojej internetovej stránke 25. marca 2016 s názvom „Kríza banky Banca delle Marche“ Národná banka Talianska v podstate pripomenula najmä to, že v októbri 2014 Komisia talianskym orgánom zaslala žiadosť o informácie týkajúce sa plánovaných intervencií FITD v prospech bánk Banca Tercas a Banca delle Marche vzhľadom na možnosť, že by mohli predstavovať štátnu pomoc. Tieto orgány následne začali s technickou pomocou Národnej banky Talianska dlhú konzultáciu s útvarmi Komisie, ktorá zahŕňala početnú výmenu e‑mailov a početné presuny talianskych úradníkov do Bruselu (Belgicko), v rámci ktorých sa pokúšali presvedčiť Komisiu o tom, že predpoklad, že ide o štátnu pomoc, bol neopodstatnený. Podľa Národnej banky Talianska však bolo nevyhnutné získať predchádzajúci súhlas Komisie týkajúci sa intervencie zo strany FITD, ktorej vykonanie by inak viedlo k formálnemu začatiu sporu s Komisiou, ktorý by následne musel byť predložený súdom Únie, a to so všetkými bezprostrednými negatívnymi účinkami, ktoré by to vyvolalo. Útvary Komisie však zotrvali na svojom stanovisku odmietnuť túto intervenciu, dokonca aj vo forme rozdelenia záťaže (burden sharing), tak ako bola nakoniec navrhovaná a ktorá bola v každom prípade oveľa menej traumatizujúcim riešením ako to, ktoré bolo použité na konci. Tento postoj bol údajne oficiálne potvrdený na najvyššej úrovni v liste členov Komisie, pána Hilla a pani Vestagerovej, z 19. novembra 2015.
125

V tejto súvislosti treba pripomenúť, že nemožno vylúčiť, že v prípade určitej osoby sa dôvody zaradenia do zoznamu do určitej miery prelínajú v tom zmysle, že ju možno kvalifikovať ako popredného podnikateľa pôsobiaceho v Sýrii a možno ju považovať za osobu, ktorá má v rámci svojich činností prospech zo sýrskeho režimu alebo ho prostredníctvom tých istých činností podporuje. Vyplýva to práve z toho, ako je uvedené v odôvodnení 6 rozhodnutia 2015/1836, že dobré styky so sýrskym režimom a jeho podpora touto kategóriou osôb sú jedným z dôvodov, pre ktoré sa Rada rozhodla vytvoriť túto kategóriu. Nič to však nemení na tom, že aj za tohto predpokladu ide o odlišné kritériá (rozsudok z 23. septembra 2020, Kaddour/Rada, T‑510/18, EU:C:2020:436, bod 77).
69

Účelom pravidla, podľa ktorého sa príjemcovi rozhodnutia nepriaznivo zasahujúceho do jeho právneho postavenia musí umožniť, aby pred prijatím rozhodnutia predložil pripomienky, je totiž to, aby príslušný orgán rovnako účelne prihliadol na všetky relevantné skutočnosti. S cieľom zaručiť účinnú ochranu dotknutej osoby je účelom pravidla predovšetkým to, aby táto osoba mohla opraviť chybu alebo uviesť také skutočnosti týkajúce sa jej osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť prijatie rozhodnutia, jeho neprijatie alebo jeho prijatie s odlišným obsahom (rozsudok z 21. decembra 2011, Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 65).
82

Žalobca v prvom rade spochybňuje, že je popredným podnikateľom pôsobiacim v Sýrii. V tejto súvislosti spochybňuje dôkazy, z ktorých Rada vychádzala pri zaradení jeho mena na dotknuté zoznamy. Žalobca predovšetkým tvrdí, že je len zamestnancom spoločnosti Aman Holding JSC. Uznáva, že v rámci svojich funkcií bol poverený zastupovať Aman Holding v správnej rade spoločnosti Aman Damascus JSC (ďalej len „Aman Dimashq“) a vykonával funkciu predsedu správnej rady tejto poslednej uvedenej spoločnosti. Tvrdí však, že zo svojej funkcie v rámci spoločnosti Aman Holding odstúpil a že v dôsledku toho už v rámci svojich funkcií túto spoločnosť nezastupuje ako člen správnej rady spoločnosti Aman Dimashq. V tejto súvislosti tvrdí, že Aman Dimashq nie je spoločným podnikom, ktorý má z režimu prospech, a že v rámci projektu Marota City nevyužíval vyvlastnené pozemky patriace osobám, ktoré boli v dôsledku konfliktu v Sýrii presídlené, čo im zabránilo v tom, aby sa vrátili do svojich domovov. V replike tvrdí, že na pozemkoch, na ktorých bude projekt Marota City vybudovaný, nedošlo k stretom medzi opozičnými silami a sýrskym režimom a že štvrti Damasku (Sýria) nachádzajúce sa v tejto oblasti neboli počas ozbrojeného konfliktu, ku ktorému v Sýrii došlo, nikdy zničené. Nakoniec popiera, že by mal akýkoľvek podiel v spoločnom podniku Aman Dimashq. Okrem toho žalobca spochybňuje jednak to, že by mal podiel v spoločnosti Fly Aman, a jednak, že by bol zakladajúcim partnerom tejto spoločnosti, pretože predtým, než založenie spoločnosti Fly Aman vyvolalo svoje účinky, bol ako zakladateľ a akcionár nahradený.
37

Na určenie toho, či má akt právne účinky, treba vychádzať najmä z jeho predmetu, obsahu, rozsahu a podstaty, ako aj právneho a skutkového kontextu, do ktorého patrí (pozri rozsudok z 23. apríla 2018, One of Us a i./Komisia, T‑561/14, EU:T:2018:210, bod 70 a citovanú judikatúru).
48

V tejto súvislosti žalobkyňa v podstate vysvetľuje, že vyhľadávanie prostredníctvom vyhľadávača Google článku „TC0100201 – Thick phone coil rubber band“, ktorý sa nachádza na snímke obrazovky internetovej stránky „faneaccessories.blogspot“, a článku „SWIRLIDO OR SWIRLIDON’T?“ nachádzajúceho sa na snímke internetovej stránky „nouveaucheap.blogspot“ neprináša žiadne výsledky, ak sa toto vyhľadávanie obmedzí na dátumy blízke údajným dátumom zverejnenia týchto dvoch článkov. Podľa žalobkyne táto neexistencia výsledku vyhľadávania na vyhľadávači Google vyvoláva pochybnosti o skutočnom dátume zverejnenia vyššie uvedených článkov, a teda o sprístupnení dizajnov Fancy Fane a SwirliDo verejnosti, keďže ak by boli oba vyššie uvedené články skutočne zverejnené 29. novembra 2009, resp. 1. novembra 2009, boli by s vysokou pravdepodobnosťou indexované vyhľadávačom Google v dátumoch blízkych dátumom ich údajného zverejnenia, a preto by sa objavili vo výsledkoch vyhľadávania uskutočneného na vyhľadávači Google. Na podporu tejto argumentácie žalobkyňa predložila prílohy A.9 až A.13 žaloby.
64

Z predchádzajúcich úvah však nevyplýva, že Komisia je vo všeobecnosti povinná zdržať sa akéhokoľvek, hoci len predbežného posúdenia zlučiteľnosti návrhu pomoci v rámci prednotifikačnej fázy. Toto konštatovanie zodpovedá obsahu odsekov 11, 12 a 16 kódexu najlepšej praxe, vytvorením a uverejnením ktorého sa Komisia sama obmedzila pri výkone svojej voľnej úvahy, pokiaľ ide o organizáciu svojich konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland a i./Komisia, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, bod 100 a citovanú judikatúru), podľa ktorých prednotifikačná fáza má v podstate umožniť útvarom Komisie a dotknutému členskému štátu, vrátane nových alebo zvlášť zložitých prípadov, vyriešiť veľké problémy hospodárskej súťaže, uskutočniť ekonomickú analýzu a v prípade potreby použiť externé odborné posudky potrebné na preukázanie „súladu plánovaných projektov s vnútorným trhom“. V tejto súvislosti Poľská republika a Enel X správne tvrdia, že počas tejto fázy musí mať Komisia nevyhnutne možnosť posúdiť tieto informácie, aby mohla určiť, či po formálnom oznámení postačujú na to, aby mohla vykonať úplné preskúmanie zlučiteľnosti návrhu pomoci s vnútorným trhom. Platí to o to viac, že inak by Komisia v rozpore s odsekom 16 uvedeného kódexu na konci prednotifikačnej fázy nebola ani schopná poskytnúť vnútroštátnym orgánom neformálne a nezáväzné predbežné posúdenie uvedeného projektu na tento účel.
77

Tento záver nemožno spochybniť tvrdením žalobkyne, že ak by sa odôvodnenie uvedené Súdnym dvorom v rozsudku zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia (C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738), uplatňovalo na dokumenty, ktoré by Komisia prípadne mohla použiť v rámci budúcich konaní o potenciálnych porušeniach, zásada prístupu k dokumentom a nariadenie č. 1049/2001 by boli zbavené svojej podstaty. Podľa nej možno totiž takmer všetky dokumenty zhromaždené Komisiou v akejkoľvek súvislosti nesprístupniť, pretože akýkoľvek dokument by mohol byť použitý v rámci konaní, ktoré by mohli mať vplyv na prípadné vyšetrovania vedené Komisiou, nezávisle od okolností, za ktorých bol získaný. V tejto súvislosti stačí konštatovať, že nejde o potenciálne vyšetrovanie, ale o konkrétne správne konanie, ktorého začiatkom je rozhodnutie Komisie vymedzujúce účely vyšetrovania nasledujúceho po jeho vydaní na účely prijatia nového rozhodnutia Komisie týkajúceho sa predloženia veci Súdnemu dvoru v súlade s článkom 108 ods. 2 ZFEÚ.
115

Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, a osobitne na záver uvedený v bode 98 vyššie, podľa ktorého Komisia porušila článok 7 ods. 1 nariadenia č. 773/2004, keďže v prípade, že by nedošlo k tomuto porušeniu, konanie vo veci AT.40497 by mohlo viesť k inému výsledku a napadnuté rozhodnutie by mohlo mať iný obsah, treba vyhovieť žalobe. Za týchto okolností sa Všeobecný súd domnieva, že nie je potrebné rozhodnúť o návrhu žalobkyne na nariadenie opatrení na zabezpečenie priebehu konania.
246

Ak by to bolo inak, znamenalo by to, že rozhodnutia inštitúcií Únie by mohli byť postihnuté nezákonnosťou z dôvodov súvisiacich s uplatňovaním pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré nepatria do ich právomoci a nad ktorými nemajú žiadnu kontrolu.
50

Pokiaľ však ide o údajnú škodu, ktorá žalobkyni vznikla v dôsledku straty príležitosti získať zákazku, treba pripomenúť, že strata príležitosti získať zákazku predstavuje skutočnú a určitú škodu len vtedy, ak by v prípade neexistencie protiprávneho konania inštitúcie nebolo pochýb o tom, že žalobkyni by bola daná zákazka zadaná (pozri v tomto zmysle uznesenie z 22. júna 2011, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T‑409/09, EU:T:2011:299, bod 85 a citovanú judikatúru). V prejednávanej veci to tak nie je. Aj keby bola pravda, že súťažné podklady obsahovali protiprávne ustanovenia, je totiž nesporné, že tri podniky sa zúčastnili verejného obstarávania vyhláseného v napadnutom oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a žalobkyňa nepreukázala, že keby tieto podklady neobsahovali údajne protiprávne ustanovenia, zákazka by jej bola nepochybne zadaná, a nebola by zadaná niektorému z uvedených troch podnikov.
65

Okrem toho Komisia vysvetľuje, že povinnosť zaplatiť úroky z omeškania sleduje dva ciele, a to odškodnenie veriteľa a sankcionovanie protiprávnosti konania dlžníka, ktoré viedlo k omeškaniu so zaplatením jeho dlhu. Domnieva sa však, že medzi týmito dvomi cieľmi existuje určitý rozpor. Pokuta, ktorú ukladá, totiž podľa nej nemôže byť počas toho istého obdobia a súčasne jednak splatná podľa právoplatného a vykonateľného rozhodnutia na základe článku 299 ZFEÚ a jednak v stave, že musí byť vrátená Komisiou. Podľa nej len za výnimočného predpokladu, že by sa jej rozhodnutie považovalo za neexistujúce, by povinnosť zaplatiť pokutu uvedenú v tomto rozhodnutí ex tunc stratila akýkoľvek právny základ. Rozsudok z 20. januára 2021, Komisia/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), by sa podľa nej mal chápať v tom zmysle, že cieľom povinnosti zaplatiť úroky z omeškania nie je sankcionovať omeškanie pri vrátení pokuty. Povinnosť vrátiť pokutu podľa nej existuje odo dňa vyhlásenia rozsudku z 13. decembra 2018, Deutsche Telekom/Komisia (T‑827/14, EU:T:2018:930), ako to vyplýva z článku 266 prvého odseku ZFEÚ.
297

Preto je potrebné dospieť k záveru, že Komisia v napadnutom rozhodnutí z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala, že tým, že AAAS počas dotknutého obdobia nevymáhal svoje pohľadávky a hromadil ďalšie, poskytol žalobkyni úľavy, ktoré by zjavne nezískala od súkromného veriteľa nachádzajúceho sa v situácii, ktorá je čo najbližšia situácii AAAS v zmysle judikatúry citovanej v bode 253 vyššie. Komisia totiž nepreukázala ani to, že by hypotetický súkromný veriteľ nachádzajúci sa v situácii porovnateľnej so situáciou AAAS pristúpil k okamžitému vymáhaniu svojich pohľadávok alebo prijal iné opatrenia na ich vymoženie alebo ich zabezpečenie počas relatívne krátkeho obdobia od 22. septembra 2012 do 31. januára 2013, ani to, že takéto vymáhanie alebo takéto opatrenia by mu umožnili vymôcť alebo zabezpečiť časť svojich pohľadávok.
169

REA tvrdí, že dokument D 8.1 obsahuje informácie týkajúce sa vnútornej organizácie konzorcia a jeho modus operandi počas trvania projektu, a to najmä organizácie projektu a zodpovedností, postupu kontroly kvality, rozhodovacieho procesu a komunikácie medzi partnermi. Spresňuje tiež informatické nástroje, ktoré sa v rámci projektu používajú na jeho riadenie. Dokument napokon obsahuje v prílohe vzory dokumentov, ktoré konzorcium použilo pre výsledky prác, predbežné správy, program stretnutia a zápisnice. Zverejnenie týchto informácií by narušilo ochranu obchodných záujmov dotknutých osôb a poskytlo by výhodu konkurentom, ktorí chcú v budúcnosti realizovať podobný projekt, pretože by mali prospech z výsledkov prác členov konzorcia.
243

Z uvedeného vyplýva, že ak by v súlade s tvrdeniami žalobkyne iniciatíva na začatie ochranného prešetrovania prináležala výlučne členským štátom, nielenže by to obmedzilo účinky právomoci iniciatívy, udelenej Komisii podľa článku 15 ods. 1 základného nariadenia o ochranných opatreniach, ale dotklo by sa to predovšetkým aj samotného účelu monitorovacieho mechanizmu.
62

Skutočnosť, že akékoľvek čiastočné vykonanie koncentrácie spadá do pôsobnosti uvedeného článku, tak zodpovedá požiadavke zabezpečenia účinnej kontroly koncentrácií. Ak by totiž bolo účastníkom koncentrácie zakázané vykonať koncentráciu prostredníctvom jednej operácie, ale mohli by k tomuto výsledku dospieť prostredníctvom čiastkových na seba nadväzujúcich operácii, znižovalo by to užitočný účinok zákazu stanoveného v článku 7 nariadenia č. 139/2004 a ohrozovalo by to predbežnú povahu kontroly upravenej v tomto nariadení, ako aj dosiahnutie jeho cieľov (rozsudok z 31. mája 2018, Ernst & Young, C‑633/16, EU:C:2018:371, bod 47).