NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PHILIPPE LÉGER

prednesené 9. septembra 2004 ( )

Vec C‑460/02

Komisia Európskych spoločenstiev

proti

Talianskej republike

„Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 96/67/ES o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva – Nesprávne prebratie – Čiastočné späťvzatie návrhu na začatie konania“

1. Predmetnou žalobou chce Komisia Európskych spoločenstiev dosiahnuť, aby sa určilo, že Talianska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 96/67/ES z 15. októbra 1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva( ) (ďalej len „smernica“).

2. Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza, že Talianska republika porušila viaceré ustanovenia smernice, keďže na jednej strane nestanovila:

– maximálnu dobu v dĺžke sedem rokov na výber dodávateľov služieb pozemnej obsluhy v súlade s článkom 11 ods. 1 písm. d) smernice,

a na druhej strane prijala predovšetkým dve vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore so smernicou:

– sociálne opatrenie, ktoré je nezlučiteľné s článkom 18 smernice,

– prechodné ustanovenia, ktoré smernica nedovoľuje.

I – Právny rámec

A – Právna úprava Spoločenstva

3. Účelom smernice je podľa jej odôvodnenia č. 5 otvorenie prístupu k trhu služieb pozemnej obsluhy na každom letisku nachádzajúcom sa na území členského štátu( ) na účel zníženia prevádzkových nákladov leteckých spoločností a zvýšenia kvality poskytovanej užívateľom. Tento voľný prístup musí byť zavedený postupne.( )

4. V rámci otvorenia prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy a pri rešpektovaní cieľov smernice môžu členské štáty prijať niektoré opatrenia na účel zabezpečenia dodržiavania bezpečnostných a zabezpečovacích prekážok, požiadaviek týkajúcich sa ochrany životného prostredia a zaručenia primeranej úrovne sociálnej ochrany.( )

5. Na účely tejto smernice( ):

„...

d) ‚užívateľ letiska‘ znamená každú fyzickú alebo právnickú osobu zodpovednú za prepravu cestujúcich, pošty a/alebo nákladu leteckou dopravou z príslušného letiska alebo na príslušné letisko;

e) ‚pozemná obsluha‘ znamená služby poskytované užívateľom letiska na letiskách tak, ako je uvedené v prílohe;

f) ‚self-handling‘ znamená situáciu, v ktorej užívateľ letiska sám pre seba zabezpečuje jednu alebo viaceré kategórie služieb pozemnej obsluhy a neuzatvára žiadnu zmluvu akéhokoľvek charakteru s treťou stranou na poskytovanie takých služieb; pre účely tejto definície sa sami o sebe užívatelia letiska nepovažujú za tretiu stranu, keď:

– jeden subjekt má väčšinový podiel v druhom subjekte, alebo

– jeden a ten istý subjekt má väčšinový podiel v každom z nich.

g) ‚dodávateľ služieb pozemnej obsluhy‘ znamená akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu poskytujúcu tretím stranám jednu alebo viaceré kategórie [služieb – neoficiálny preklad] pozemnej obsluhy“.

6. Toto otvorenie prístupu na trh letiskových služieb však nie je neobmedzené, členským štátom je totiž umožnené stanoviť výnimky, obmedzujúc tak počet dodávateľov alebo vyhradzujúc určité služby pozemnej obsluhy jednému dodávateľovi.( ) Členský štát teda môže v súlade s článkom 6 ods. 2 a článkom 7 ods. 2 smernice vyhradiť alebo obmedziť počet dodávateľov služieb pozemnej obsluhy alebo užívateľov vykonávajúcich self-handling najmenej na dvoch. Smernica dovoľuje uplatniť toto obmedzenie iba na služby obsluhy „batožiny“, „rampy“, „paliva a oleja“, obsluhy „nákladu a pošty“.

7. Článok 9 smernice priznáva členským štátom možnosť stanoviť výnimky pri otvorení prístupu na trh letiskových služieb, pokiaľ špecifické prekážky, najmä týkajúce sa kapacity, neumožňujú otvoriť trh na stupni vyžadovanom smernicou. Výnimka sa môže týkať obmedzenia alebo vyhradenia počtu dodávateľov služieb pozemnej obsluhy alebo užívateľov vykonávajúcich self-handling, dokonca zakázania výkonu self-handlingu. Tieto výnimky podliehajú oznamovacej povinnosti voči Komisii.

8. Článok 11 smernice stanovuje osobitný postup založený na objektívnych kritériách týkajúci sa výberu dodávateľov oprávnených poskytovať služby pozemnej obsluhy v prípadoch, keď je ich počet obmedzený v dôsledku rozhodnutia členského štátu v súlade s vyššie uvedenými ustanoveniami. V zmysle smernice sa dodávatelia vyberajú maximálne na obdobie siedmych rokov.

9. Smernica poskytuje členským štátom možnosť podmieniť činnosť dodávateľa služieb alebo self-handlingu užívateľa letiska získaním schválenia, ktoré udelí verejný orgán nezávislý od riadiaceho orgánu letiska.( )

10. Nakoniec je potrebné zdôrazniť, že článok 18 smernice stanovuje:

„Bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie [ustanovení – neoficiálny preklad] tejto smernice a pri dodržiavaní ostatných opatrení práva spoločenstva, môžu členské štáty prijať potrebné opatrenia na zabezpečenie ochrany práv pracovníkov a ohľadne životného prostredia“.

B – Vnútroštátna právna úprava

11. Legislatívnym dekrétom č. 18 z 13. januára 1999 týkajúcim sa „uplatnenia smernice“( )(ďalej len „LD č. 18/99“), Taliansko prebralo túto smernicu do svojho právneho poriadku.

12. Ente nazionale per l´aviazione civile (Národný ústav pre civilné letectvo) (ďalej len „NÚCL“), verejný vnútroštátny úrad, je zodpovedný za správne uplatňovanie požiadaviek stanovených v LD č. 18/99.

13. Talianska republika sa rozhodla využiť možnosť obmedzenia počtu dodávateľov služieb povolenú článkom 6 ods. 2 smernice, uplatňujúc pri výbere dodávateľov osobitný postup stanovený článkom 11 tejto smernice( ). LD č. 18/99 takisto stanovuje požiadavky na schválenie poskytovateľov služieb pozemnej obsluhy.

14. Článok 14 LD č. 18/99 sa týka najmä sociálnej ochrany a uvádza, že:

„1. Zaručiac voľný prístup na trh služieb pozemnej obsluhy treba počas 30 mesiacov nasledujúcich po nadobudnutí účinnosti tohto dekrétu zabezpečiť, že stupne zamestnanosti sú zachovávané a pracovné vzťahy s doterajšími zamestnancami naďalej pokračujú.

2. Okrem prípadu prevodu organizačnej zložky podniku, akýkoľvek prevod činností týkajúcich sa jednej alebo viacerých kategórií služieb pozemnej obsluhy, ako sú stanovené v prílohách A a B, obsahuje prevod zamestnancov, označených dotknutými subjektami po dohode s odborovými organizáciami zamestnancov, od doterajšieho poskytovateľa služieb na preberajúceho v pomere k objemu ním prevzatej dopravy alebo rozsahu činností.“

15. Nakoniec, článok 20 LD č. 18/99 obsahuje nasledujúce prechodné ustanovenie:

„Zmluvné podmienky zamestnancov služieb pozemnej obsluhy v platnosti od 19. novembra 1998, ktoré obsahujú rôzne organizačné a zmluvné schémy, zostávajú v platnosti až do uplynutia účinnosti príslušných zmlúv bez možnosti predĺženia a v každom prípade na obdobie nie dlhšie ako šesť rokov.“

II – Konanie pred podaním žaloby

16. Na základe podrobnej sťažnosti zo strany Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (Organizácia pre ochranu práv užívateľov a spotrebiteľov), prijatej 29. marca 1999, Komisia preverila príslušné ustanovenia LD č. 18/99 preberajúce smernicu. Keďže Komisia zistila prítomnosť niekoľkých porušení práva Spoločenstva, zaslala talianskej vláde 3. mája 2000 výzvu.

17. Keďže Komisia považovala odpoveď talianskej vlády za neuspokojivú, zaslala tejto vláde listom z 24. júla 2001 odôvodnené stanovisko. Talianska vláda zaslala prostredníctvom svojej Stálej reprezentácie Komisii viacero listov. Následne bolo zorganizovaných niekoľko stretnutí medzi zástupcami príslušných oddelení Komisie a expertmi talianskeho Ministerstva infaštruktúry a dopravy, počas ktorých talianska vláda predložila niekoľko návrhov zmien ustanovení LD č. 18/99.

18. V liste Stálej reprezentácie z 10. mája 2002 sa uvádza, že talianske orgány „sa zaväzujú informovať o ďalšom vývoji otázky“ a potvrdzujú svoju vôľu napraviť existujúce porušenia. Keďže Komisia nebola následne informovaná o ďalšom vývoji, podala 19. decembra 2002 na základe článku 226 ES túto žalobu.

III – Žaloba

19. V žalobe Komisia uvádza proti členskému štátu tri žalobné dôvody. Žiada, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika:

– nestanovila v LD č. 18/99 maximálnu dobu v dĺžke sedem rokov na výber dodávateľov služieb pozemnej obsluhy, ako je stanovené v článku 11 ods. 1 písm. d) smernice,

– článkom 14 LD č. 18/99 zaviedla sociálne opatrenie, ktoré je nezlučiteľné s článkom 18 smernice, a

– v článku 20 LD č. 18/99 stanovila prechodné ustanovenia, ktoré smernica nedovoľuje.

20. Listom z 19. januára 2004 talianska vláda oznámila Súdnemu dvoru, že zákon č. 306 z 31. októbra 2003, ktorým bolo zmenené LD č. 18/99, výslovne zavádza maximálnu dobu siedmych rokov na výber dodávateľov služieb pozemnej obsluhy.

21. Listom podaným do kancelárie Súdneho dvora 24. marca 2004 sa Komisia rozhodla čiastočne zobrať späť návrh na začatie konania v časti, ktorá sa týka jej prvého žalobného dôvodu.( ) Talianska vláda listom z 22. apríla 2004 toto čiastočné späťvzatie návrh na začatie konania prijala.

22. Z tohto dôvodu budem teraz skúmať druhý a potom tretí žalobný dôvod Komisie.

A – O žalobnom dôvode týkajúcom sa zavedenia sociálneho opatrenia, ktoré je nezlučiteľné so smernicou

1. Tvrdenia účastníkov konania

23. Komisia obviňuje Taliansku republiku, že prijala článok 14 LD č. 18/99, ktorý je nezlučiteľný so smernicou a najmä s jej článkom 18. Článok 14 ukladá poskytovateľom služieb pozemnej obsluhy povinnosť zaručiť prevod zamestnancov doterajšieho poskytovateľa služieb, a to v pomere k objemu nimi prevzatých činností.

24. Táto povinnosť ide nad rámec ustanovenia článku 18 smernice, a dokonca nad rámec smernice Rady 2001/23/ES o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov( ). Článok 14 LD č. 18/99 stanovuje systematickú povinnosť prevodu zamestnancov v prípade prevodu činností, teda vo všetkých prípadoch, a nie iba v tých, ktoré sú stanovené smernicou o prevode podnikov.

25. Podľa Komisie v rámci účelu otvorenia prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy takáto povinnosť zvýhodňuje už činné podniky, ktoré nemusia preberať zamestnancov iného podniku; totižto poskytovatelia služieb, ktorí chcú vstúpiť na trh, si nemôžu vybrať svojich zamestnancov, pretože sú povinní prevziať zamestnancov doterajšieho poskytovateľa služieb. Podľa názoru Komisie by takáto situácia znamenala obmedzenie voľného poskytovania služieb vo vzťahu ku každému novému záujemcovi.

26. Podľa talianskej vlády opatrenia sociálnej ochrany uvedené v článku 14 LD č. 18/99 nebránia dosiahnutiu účelu stanoveného smernicou a v skutočnosti predstavujú konkretizáciu právomoci, ktorú členským štátom priznáva článok 18 smernice. Predmetný článok okrem toho rešpektuje smernicou vyžadovanú postupnosť.

27. Podľa talianskej vlády je potrebné vnímať článok 14 v kontexte LD č. 18/99, k prijatiu ktorého dochádza v situácii, keď na jednej strane krajina trpí extrémne vysokým stupňom nezamestnanosti a na druhej strane, keď sú letiskové činnosti upravené dávno prijatými kolektívnymi pracovnými zmluvami. Preto bolo podľa talianskych orgánov potrebné uskutočniť postupnú premenu, berúc do úvahy významnú rolu odborov, ktorá mohla spôsobiť potenciálne napätie. V tomto kontexte chcela talianska vláda sledovať umiernenú cestu, zavádzajúc prechodné opatrenie upravujúce práva pracovníkov, ktoré by už inak nebolo možné chrániť talianskym právnym poriadkom( ).

28. Podľa tejto vlády odôvodnenie č. 8 a 24, ako aj článok 18 smernice priznávajú členským štátom právo zaviesť dodatočné záruky týkajúce sa ochrany práv pracovníkov k zárukám už stanoveným právom Spoločenstva( ). Vnútroštátne vykonávacie ustanovenia musia povinne nájsť rovnováhu medzi dvomi základnými požiadavkami, a síce medzi požiadavkou liberalizácie trhu služieb pozemnej obsluhy a medzi požiadavkou ochrany práv pracovníkov. Talianske orgány totiž oponujú voči postoju Komisie, ktorá podľa nich uprednostňuje cieľ liberalizácie.

29. Je potrebné zdôrazniť, že v liste Stálej reprezentácie z 31. októbra 2001( ) talianske orgány predpokladali nahradenie článku 14 LD č. 18/99 povinnosťou, ktorej konkrétna úprava ešte nebola upresnená, a ktorej účelom by bolo, aby každý nový podnikateľ, ktorý chce poskytovať služby pozemnej obsluhy, počas istej doby uprednostnil pracovníkov doterajšieho podniku, ktorí ostali nezamestnaní.( )

2. Posúdenie

30. Na účel posúdenia druhého žalobného dôvodu je potrebné preskúmať dosah článku 18 smernice. Následne treba stanoviť, ako sa má vykladať dosah tohto ustanovenia. Musí sa normotvorná činnosť členských štátov považovať za podriadenú vo vzťahu k sledovaným cieľom smernice, ako to tvrdí Komisia? Alebo sa má dané ustanovenie naopak vykladať v tom zmysle, ako tvrdí talianska vláda, že priznáva členským štátom v rámci ich normotvornej činnosti istý voľný priestor týkajúci sa sociálnej ochrany v rámci vykonávania smernice?

31. Rovnako ako Komisia sa domnievam, že tieto opatrenia nesmú spochybniť ciele a efektívne pôsobenie smernice. Na účel preskúmania dosahu predmetného ustanovenia budem skúmať znenie článku 18 smernice, ako aj štruktúru a ciele tejto smernice v súlade s výkladovými pravidlami uplatňovanými Súdnym dvorom( ).

32. Ako bolo uvedené, znenie článku 18 stanovuje, že „bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie [ustanovení – neoficiálny preklad] tejto smernice a pri dodržiavaní ostatných opatrení práva Spoločenstva, môžu členské štáty prijať potrebné opatrenia na zabezpečenie ochrany práv pracovníkov...“. Toto ustanovenie treba čítať zároveň s ustanovením odôvodnenia č. 24 smernice, podľa ktorého „členské štáty si musia zachovať právomoc zabezpečiť primeranú úroveň sociálnej ochrany zamestnancov podnikov poskytujúcich služby pozemnej obsluhy“.

33. Z týchto vyjadrení vyplýva, že členské štáty môžu pri vykonávaní danej smernice prijať opatrenia sociálnej ochrany. Ale znenie týchto ustanovení nepriznáva členským štátom neobmedzenú normotvornú právomoc v oblasti sociálnej ochrany. Táto právomoc je totiž obmedzená trojitou podmienkou. Predovšetkým, členský štát nesmie v rámci výkonu citovanej právomoci negatívne zasahovať do uplatňovania smernice v jej celistvosti. Ďalej, musí rešpektovať ostatné ustanovenia práva Spoločenstva. A nakoniec, opatrenia prijaté v rámci tejto právomoci musia byť potrebné na zabezpečenie ochrany práv pracovníkov.

34. Ako je uvedené v prvej podmienke, výkon normatívnej právomoci členských štátov nesmie brániť dosiahnutiu cieľov smernice, ktorým sa budem venovať neskôr. Druhá podmienka obsiahnutá v ustanovení článku 18 smernice odkazuje na povinnosť rešpektovať ostatné ustanovenia práva Spoločenstva, pokiaľ členské štáty zamýšľajú prijať sociálne opatrenia. Členské štáty tak nemôžu pri výkone nimi stanovených sociálnych opatrení porušiť smernicu o prevode podnikov. Nakoniec, predmetné ustanovenie vyžaduje, aby bolo vnútroštátne opatrenie primerané.

35. Systematický výklad ustanovenia o sociálnej ochrane umožňuje zdôrazniť postavenie, ktoré v štruktúre smernice zaujíma článok 18. Možno totiž konštatovať, že článok 18 je takmer jedným z jej posledných článkov.( ) Smernica v prvom rade vymedzuje rámec prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy, význam pojmov v nej obsiahnutých, a všetky ustanovenia samotnej smernice obsahujú spolu pravidlá Spoločenstva, uplatniteľné členskými štátmi v oblasti otvorenia prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy. Týchto ustanovení je mnoho, a týkajú sa tak výberu dodávateľov služieb, schválenia a výnimiek, ako aj pravidiel upravujúcich prístup k zariadeniam.

36. Problematika sociálnej ochrany je uvedená až po komplexe ustanovení týkajúcich sa prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy a po členským štátom stanovenej povinnosti zaručiť bezpečnosť a ochranu( ).

37. V tomto kontexte je výklad článku 18, ktorý vyplýva zo skúmania systému smernice, jednoznačný. Daný článok je potrebné čítať ako článok upravujúci problematiku nepochybne skutočnú, ale iba doplnkovú vo vzťahu k výkon smernice v jej celistvosti. Táto analýza sa mi zdá byť v súlade aj s cieľmi daného textu.

38. Ako správne pripomína Komisia, účel smernice vyjadrený v jej odôvodneniach, je dvojitý. Na jednej strane ide o postupné vytvorenie voľného prístupu na trh a na strane druhej o zavedenie účinnej a poctivej konkurencie na trhu služieb pozemnej obsluhy.( ) Ako som tiež už konštatoval, ustanovenia ako celok sa týkajú podmienok prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy. Úvahy o sociálnej ochrane majú teda doplňujúci charakter. V rámci smernice však nejde o uprednostnenie požiadaviek liberalizácie pred ochranou pracovníkov, ako neprávom tvrdí Talianska republika. Podľa môjho názoru sa účel smernice týka jedine trhu služieb pozemnej obsluhy. Ustanovenia tejto smernice sú stanovené na účel zabezpečiť jeho otvorenie.

39. Podľa mojej mienky členské štáty nesmú ohroziť dosiahnutie tohto účelu smernice prijatím sociálnych opatrení v zmysle článku 18. Domnievam sa, že článok 14 LD č. 18/99 ohrozuje splnenie účelu smernice.

40. Na základe informácií poskytnutých talianskymi orgánmi, talianske ustanovenie nebráni liberalizácii sektoru služieb pozemnej obsluhy; jeho zámerom je iba uskutočnenie postupného prechodu od starého k novému systému, bez spôsobenia dramatických ukončení pracovných vzťahov. Talianska republika odmieta tvrdenia Komisie, podľa ktorých je sporné ustanovenie spôsobilé narušiť hospodársku súťaž na trhu letiskových služieb v prospech už činných podnikov a v neprospech potenciálnych konkurentov. Podľa tohto členského štátu totiž zásada slobodnej hospodárskej súťaže nemôže slúžiť ako zámienka na obídenie povinností, ktoré týmto subjektom ukladá sociálna právna úprava v predmetnej oblasti činnosti.( )

41. Pripomínam, že článok 14 LD č. 18/99 prechodným spôsobom stanovuje( ), že na zabezpečenie udržania úrovne zamestnanosti a pretrvania pracovných vzťahov zamestnancov a doterajšieho zamestnávateľa, „okrem prípadu prevodu organizačnej zložky podniku, akýkoľvek prevod činností týkajúcich sa jednej alebo viacerých kategórií služieb pozemnej obsluhy, ako sú stanovené v prílohách A a B, obsahuje prevod zamestnancov, označených dotknutými subjektami po dohode s odborovými organizáciami zamestnancov, od doterajšieho poskytovateľa služieb na preberajúceho v pomere k objemu ním prevzatej dopravy alebo rozsahu činností“. Uvedené ustanovenia teda stanovujú dodatočnú sociálnu ochranu k ochrane vyplývajúcej zo smernice o prevode podnikov. Táto dodatočná sociálna ochrana môže byť oprávnená na základe článku 18 smernice za podmienky, že rešpektuje už skôr spomenuté podmienky.

42. V skutočnosti vnútroštátna právna úprava z titulu dodatočnej sociálnej ochrany ukladá každému novému záujemcovi povinnosť prevziať pracovníkov doterajšieho poskytovateľa služieb v pomere k objemu ním prevzatej dopravy alebo rozsahu činností. Rovnako ako Komisia sa domnievam, že táto povinnosť môže ohroziť otvorenie trhu služieb pozemnej obsluhy a môže mať za následok sťaženie efektívneho pôsobenia smernice. Smernica má za cieľ zaviesť konkurenciu na trhu, ktorý v minulosti fungoval monopolným spôsobom. Toto rozhodnutie, ktoré musí byť uskutočnené postupne, je osobitým rozhodnutím v tom zmysle, že umožňuje novým podnikom vykonávať činnosť, ktorá bola až do tohto momentu vykonávaná jediným subjektom. Ako zdôrazňuje Komisia, toto postupné otvorenie trhu musí umožniť racionálne využitie infraštruktúr letísk a zníženie nákladov.

43. Podľa môjho názoru, ako aj podľa tvrdenia Komisie, má však predmetné talianske ustanovenie za následok znevýhodnenie nových potenciálnych konkurentov vo vzťahu k už činným podnikom. Totiž podniky, ktoré majú záujem o vstup na trh služieb pozemnej obsluhy, majú zakázanú možnosť vybrať si vlastných zamestnancov. V oblasti predmetných činností, čiže v rámci činnosti poskytovania služieb, je výber zamestnancov určujúcim prvkom, pretože sú to práve zamestnanci, ktorí majú na starosti poskytovanie týchto služieb. Obmedzením výberu a voľnosti pri organizácii vlastných zamestnancov nových podnikov, ktoré chcú vstúpiť na nový konkurenčný trh, im talianske ustanovenie zavádza obmedzenia so závažnými následkami. Tieto obmedzenia majú za následok znevýhodnenie nových podnikov v prospech už činných podnikov. V skutočnosti má takéto ustanovenie za následok obmedzenie priestoru pôsobenia nových konkurentov, pretože je im prostredníctvom tohto vnútroštátneho opatrenia vnútený tak dôležitý prvok, akým je organizácia ich vlastných zamestnancov.

44. Okrem toho považujem za správne tvrdenie Komisie, že talianske opatrenie ide nad rámec opatrení, ktoré sa môžu považovať za potrebné na ochranu práv pracovníkov, v súlade s článkom 18 smernice.

45. Toto opatrenie totiž predpokladá systematické znovuprijatie zamestnancov novým poskytovateľom služieb, nepochybne v pomere k objemu ním prevzatých činností, ale bezpodmienečným spôsobom. Podľa môjho názoru sú ustanovenia takého druhu neprimerané. V tomto ohľade je zaujímavé spomenúť, že talianska vláda počas fázy, ktorá predchádzala súdnemu konaniu, navrhla nahradiť ustanovenie článku 14 LD č. 18/99 zavedením „povinnosti pre vstupujúci podnik, ktorý zamýšľa prijímať zamestnancov, uprednostniť počas určitej doby pracovníkov doterajšieho podniku, ktorí ostali nezamestnaní“( ). Táto alternatíva k súčasnému zneniu článku 14 LD č. 18/99 by poskytla novým konkurujúcim podnikom väčšiu pružnosť.

46. S čisto informačným zámerom, ako to uviedla Komisia na pojednávaní, si myslím, že je rovnako možné zohľadniť ako alternatívu vnútroštátne opatrenie, ktoré by namiesto toho, aby vyžadovalo od nového podniku znovuprijatie pracovníkov, rozdelilo bremeno a starostlivosť spojenú s ochranou práv pracovníkov doterajšieho poskytovateľa služieb medzi neho a nového poskytovateľa služieb. V takom prípade by nový podnik spolu s podnikom, ktorého činnosť prevzal, prípadne aj spolu s odbormi, mohol zvážiť rekvalifikáciu alebo náhradu škody pre niektorých pracovníkov. Takéto opatrenie by poskytovalo výhodu, že by neodradzovalo nové podniky, ktoré chcú vstúpiť na nový trh otvorený konkurencii, sociálnymi bremenami, ktoré ukladá.

47. Preto dôvod Komisie týkajúci sa existencie sociálneho opatrenia, ktoré je nezlučiteľné so smernicou, v talianskom právnom predpise preberajúcom túto smernicu musí byť potvrdený.

B – O žalobnom dôvode týkajúcom sa zavedenia prechodných ustanovení, ktoré smernica nedovoľuje

48. Vo svojej žalobe Komisia tvrdila, že ustanovenia článku 20 LD č. 18/99 porušujú smernicu, keďže povoľujú podnikom s „odlišnými organizačnými systémami“ poskytovať služby self-handlingu súbežne s inými užívateľmi vykonávajúcimi self-handling, vybranými v súlade s ustanoveniami smernice. Komisia uvádza, že talianske orgány zdôraznili prechodný a okrajový charakter týchto ustanovení, ako aj zámer zrušiť tento článok.

49. Smernica jasne definuje kategórie dodávateľov služieb pozemnej obsluhy, ktoré môžu byť kvalifikované ako kategórie dodávateľov služieb pozemnej obsluhy a prevádzkovateľov self-handlingu. Tie subjekty, ktoré nespĺňajú kritériá stanovené smernicou, môžu vykonávať iba činnosť poskytovania služieb tretím stranám. Smernica totiž členským štátom nepriznáva možnosť prijať prechodné opatrenia pre podniky s „odlišnými organizačnými systémami“. Stanovením takýchto prechodných opatrení LD č. 18/99 zaviedlo ustanovenia, ktoré sú v rozpore so znením smernice.

50. Článok 20 LD č. 18/99 je preto nezlučiteľný so smernicou. Následne je žalobný dôvod Komisie, ktorý je založený na tomto článku, dôvodný.

IV – Návrh

51. Vo svetle uvedených pripomienok navrhujem, aby Súdny dvor určil:

1. Zavedením nezlučiteľného sociálneho opatrenia prostredníctvom článku 14 legislatívneho dekrétu č. 18 z 13. januára 1999 si Talianska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 18 smernice Rady 96/67/ES z 15. októbra 1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva.

2. Stanovením nedovolených prechodných ustanovení v článku 20 legislatívneho dekrétu č. 18 z 13. januára 1999 Talianska republika porušila uvedenú smernicu.

3. Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.