ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 29 ods. 1 a ods. 3 písm. a) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, ako aj článok 145 ods. 2 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, zmenené a doplnené nariadením č. 444/2002, sa majú vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak chyby tovaru objavené až po prepustení uvedeného tovaru do voľného obehu, ktoré však preukázateľne existovali už predtým, vedú na základe záručnej zmluvnej povinnosti k následným náhradám zo strany predávajúceho výrobcu v prospech kupujúceho, ktoré zodpovedajú nákladom na opravu, ktoré kupujúcemu zaúčtovali jeho vlastní odberatelia, tieto náhrady môžu zapríčiniť zníženie prevodnej hodnoty uvedených tovarov a v dôsledku toho zníženie ich colnej hodnoty, ktorá bola deklarovaná na základe ceny pôvodne dohodnutej medzi predávajúcim výrobcom a kupujúcim.

Po prvé, ak sa totiž po dovoze tovaru, akým je motorové vozidlo, preukáže, že bolo chybné v okamihu jeho dovozu, jeho skutočná hospodárska hodnota je nižšia ako prevodná hodnota deklarovaná v čase jeho prepustenia do voľného obehu. Článok 29 ods. 1 a ods. 3 colného kódexu síce neupravuje podmienky posúdenia neskorších zmien prevodnej hodnoty ako základu pre výpočet colnej hodnoty, skutočne zaplatená alebo splatná cena však je faktorom, ktorý eventuálne podlieha úprave v prípade, že je tento krok potrebný na to, aby sa zabránilo stanoveniu svojvoľnej alebo fiktívnej colnej hodnoty. Osobitne môže byť proporčne znížená k zníženiu obchodnej hodnoty tovaru z dôvodu skrytej chyby, ktorá preukázateľne existovala pred jeho prepustením do voľného obehu a ktorá následne zapríčinila neskoršie náhrady nákladov na základe zmluvnej záručnej povinnosti, ktoré viedli k následnému zníženiu colnej hodnoty uvedených tovarov.

Po druhé článok 145 ods. 2 nariadenia č. 2454/93, ktorý v tejto súvislosti ešte upresnil riešenie už navrhnuté v samotnom článku 29 Colného kódexu Spoločenstva, stanovuje v tom istom zmysle podmienky, za ktorých môže byť pri určovaní colnej hodnoty tovaru zohľadnená úprava skutočne zaplatenej ceny tovaru prepusteného do voľného obehu uskutočnená predávajúcim v prospech kupujúceho. Aj platby predávajúceho v zmysle záručnej zmluvy v prospech kupujúceho predstavujú z dôvodu náhrady za náklady opravy, ktoré mu zaúčtovali jeho vlastní odberatelia, „úpravu“ skutočne zaplatenej alebo splatnej ceny v zmysle tohto istého ustanovenia.

(pozri body 22 — 24, 26 — 29, bod 1 výroku)
1.

Portugalská republika si tým, že podľa článku 3 smernice Rady 91/271/EHS z 21. mája 1991 o čistení komunálnych odpadových vôd nevybavila zbernými systémami aglomerácie Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, ako aj Santa Cita a tým, že podľa článku 4 tejto smernice nepodrobila sekundárnemu alebo ekvivalentnému čisteniu komunálne odpadové vody z aglomerácií Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisbonne, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira a Vila Real de Santo António, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 3 a 4 tejto smernice.
Vec C-357/07

The Queen, na návrh:

TNT Post UK Ltd

proti

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Šiesta smernica o DPH — Oslobodenia od dane — Článok 13 bod A ods. 1 písm. a) — Poskytovanie služieb verejnými poštami“

Návrhy prednesené 15. januára 2009 — generálna advokátka J. Kokott I ‐ 3028

Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. apríla 2009 I ‐ 3049

Abstrakt rozsudku

Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia upravené v šiestej smernici – Oslobodenie služieb poskytovaných verejnými poštami [Smernica Rady 77/388, článok 13 bod A ods. 1 písm. a) a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/67, článok 3] Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia upravené v šiestej smernici – Oslobodenie služieb poskytovaných verejnými poštami [Smernica Rady 77/388, článok 13 bod A ods. 1 písm. a)]
Odklad uplatňovania acquis communautaire v oblastiach Cyperskej republiky, v ktorých vláda tohto členského štátu nevykonáva účinnú správu, stanovený v článku 1 ods. 1 Protokolu č. 10 o Cypre pripojeného k Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, nebráni uplatneniu nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach na rozhodnutie vydané cyperským súdom so sídlom v oblasti ostrova pod účinnou správou cyperskou vládou, ktoré sa ale týka nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v uvedených oblastiach.

Ustanovenia aktu o pristúpení umožňujúce odchýliť sa od pravidiel Zmluvy ES sa totiž vzhľadom na dotknuté ustanovenia majú vykladať striktne a musia byť obmedzené na to, čo je absolútne nevyhnutné na dosiahnutie ich cieľa. Z doslovného výkladu článku 1 ods. 1 uvedeného protokolu č. 10 teda vyplýva, že odklad, ktorý stanovuje, je obmedzený na uplatňovanie acquis communautaire v severnej časti Cyperskej republiky. To nie je prípad rozsudkov, o ktorých uznanie sa žiadalo, keďže boli vydané súdom so sídlom v oblasti spravovanej vládou. Okolnosť, že sa tieto rozsudky týkajú nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v uvedenej severnej oblasti, nebráni tomuto výkladu, keďže jednak nevedie k zániku povinnosti používať nariadenie č. 44/2001 v oblasti spravovanej vládou a jednak neznamená, že sa toto nariadenie z tohto dôvodu uplatní v uvedenej severnej oblasti.

(pozri body 35, 37 — 39, bod 1 výroku)
Takýto výklad článku 6 by totiž znamenal porušenie rozhodnutia prijatého jeho autormi, pretože toto ustanovenie týkajúce sa výkonu mandátu by sa napriek jeho presne vymedzenému rozsahu pôsobnosti zmenilo na pravidlo o právomoci upravujúce volebný postup, hoci táto oblasť je podľa článku 8 aktu z roku 1976 upravená v zásade vnútroštátnou právnou úpravou.

Ustanovenia článku 12 aktu z roku 1976 o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu dokazujú, že právomoc overovania právomocí členov Európskeho parlamentu, ktorou disponuje Európsky parlament v zmysle prvej vety tohto článku, podlieha dvom významným obmedzeniam uvedeným v jeho druhej vete. Podľa prvej časti druhej vety uvedeného článku 12 Parlament „berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené výsledky“. Okrem toho osobitná právomoc Parlamentu rozhodovať v sporoch, ktoré vzniknú, stanovená v druhej časti druhej vety tohto článku, sa súčasne obmedzuje ratione materiæ len na spory, „ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení [aktu z roku 1976], nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje“.

Po prvé zo samotného textu článku 12 aktu z roku 1976 vyplýva, že Parlament na základe tohto článku nemá právomoc rozhodovať o sporoch vzniknutých na základe práva Spoločenstva ako celku. Tento článok jednoznačne stanovuje, že sa týka len „sporov, ktoré… vzniknú na základe ustanovení tohto aktu“. Parlament totiž nedisponuje všeobecnou právomocou posudzovať volebné postupy členských štátov a ich uplatňovanie v tejto veci vo vzťahu k právu Spoločenstva. Právomoc Parlamentu sa v rámci preskúmania osvedčení o zvolení jeho členov obmedzuje len na výsady, ktoré sú jednoznačne vymedzené v príslušných ustanoveniach aktu z roku 1976. Výklad článku 12 uvedeného aktu, podľa ktorého má Parlament všeobecnú právomoc kontrolovať oficiálne vyhlásenie výsledkov volieb orgánmi členských štátov, by bol nielen v rozpore so znením uvedeného článku, ale rovnako nezlučiteľný so zásadami obsiahnutými v článkoch 5 ES a 7 ES, podľa ktorých sú právomoci Spoločenstva a jeho inštitúcií zverenými právomocami.

Po druhé výraz „brať na vedomie“ v kontexte aktu z roku 1976 treba vykladať ako úplnú absenciu voľnosti posúdenia Parlamentu v tejto veci. Právomoci Parlamentu a vnútroštátnych orgánov pri preskúmaní osvedčenia o zvolení členov Parlamentu sú jednoznačne rozdelené medzi orgány Spoločenstva a vnútroštátne orgány. V tejto súvislosti Parlament disponuje v zmysle článku 12 aktu z roku 1976 iba právomocou rozhodovať v sporoch, ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení uvedeného aktu, ale nie na základe ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje, zatiaľ čo úlohou vnútroštátnych orgánov je vyhlasovať výsledky v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú zlučiteľné s právom Spoločenstva. Z uvedeného vyplýva, že Parlament je v zmysle uvedeného článku 12 povinný zobrať na vedomie vyhlásenie výsledkov, ktoré uskutočnil vnútroštátny volebný úrad, a nemá právomoc odchýliť sa od tohto vnútroštátneho aktu z dôvodu údajných nezrovnalostí.

(pozri body 52 — 55, 66, 67, 74, 75)
—

neprijalo zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na úplné a správne prebratie článku 1 ods. 2 písm. b), písm. c) druhého pododseku a písm. d) a článku 1 ods. 13 druhého pododseku, článku 14 ods. 4, článku 17 ods. 10 písm. a) a c), článku 34 ods. 8, článku 36 ods. 2, článku 39 ods. 2, článku 45 ods. 1 a článku 45 ods. 3 písm. a) a c), článku 48 ods. 1 až 4 a článku 48 ods. 6 písm. c), článku 49 ods. 2 druhej zarážky a článku 49 ods. 3 až 5, článku 50 ods. 1 prvého pododseku písm. c), článku 52 ods. 1, článku 57 ods. 1 druhého pododseku písm. d) a e) a článku 57 ods. 3 prvej vety, ako aj článku 65 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb, a
Komisia má definovať a vykonávať politiku hospodárskej súťaže Spoločenstva a na tento účel má diskrečnú právomoc v rámci riešenia sťažností, ktoré sú na ňu podané. Pokiaľ teda Komisia stanovuje poradie prednosti spracovania sťažností, ktoré na ňu boli podané, môže legitímne poukázať na záujem Spoločenstva. V tomto rámci je povinná v každom prípade posúdiť závažnosť údajných zásahov do hospodárskej súťaže a pretrvávanie ich účinkov. Táto povinnosť zahŕňa najmä jej povinnosť zohľadniť trvanie a význam údajných porušení, ako aj ich vplyv na situáciu hospodárskej súťaže v Európskom spoločenstve.

Preto za predpokladu, že sa navrhuje určenie existencie ovplyvnenia obchodu v rámci Spoločenstva, podá sťažnosť týkajúcu sa porušenia článkov 81 ES a 82 ES skôr Komisia ako vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže, pokiaľ existuje postačujúci záujem Spoločenstva. Tak by to mohlo byť najmä vtedy, ak by uvádzané porušenie mohlo vyvolať závažné narušenia fungovania spoločného trhu.

(pozri body 31, 53, 54)
Článok 5 bod 1 písm. b) druhá zarážka nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach musí byť vykladaný v tom zmysle, že zmluva, ktorou držiteľ práva duševného vlastníctva za odmenu postúpi druhej zmluvnej strane právo vykonávať ho, nie je zmluvou o poskytnutí služieb v zmysle tohto ustanovenia.

Pojem služby zahŕňa prinajmenšom to, že strana, ktorá ich poskytuje, vykonáva určitú činnosť za odmenu. Zmluva, ktorou držiteľ práva duševného vlastníctva za odmenu postúpi svojej zmluvnej strane právo vykonávať ho, nezahŕňa takúto činnosť, pretože držiteľ práva poskytnutím práva výkonu nevykonáva žiadne plnenie, ale sa zaväzuje výlučne nechať druhú zmluvnú stranu slobodne vykonávať uvedené právo.

Túto analýzu nemožno spochybniť tvrdeniami založenými na výklade pojmu „služby“ v zmysle článku 50 ES alebo definíciami tohto pojmu uvedeného smernicami o dani z pridanej hodnoty, alebo ani údajnou nevyhnutnosťou široko vymedziť pôsobnosť tohto článku 5 bodu 1 písm. b) vo vzťahu k tomu istému článku 5 bodu 1 písm. a). Po prvé nijaká okolnosť založená na štruktúre alebo systematike nariadenia č. 44/2001 nevyžaduje vykladať pojem „poskytnutie služieb“ uvedený v článku 5 bode 1 písm. b) druhej zarážke uvedeného nariadenia na základe riešení, ktoré Súdny dvor poskytol v oblasti voľného pohybu služieb v zmysle článku 50 ES. Po druhé, v rozpore s definíciou tohto posledného uvedeného pojmu smernicou o dani z pridanej hodnoty, ktorá je negatívnou definíciou a ktorá je svojou samotnou povahou nevyhnutne širšia, v rámci článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, keďže nejde o zmluvu o kúpe tovaru, súdna právomoc nie je určená v tomto rozsahu na samotnom základe pravidiel, ktoré sa uplatňujú na zmluvy o poskytnutí služieb. Článok 5 bod 1 písm. a) tohto nariadenia sa totiž uplatňuje na zmluvy, ktoré nie sú ani zmluvami o kúpe tovaru, ani zmluvami o poskytnutí služieb v súlade s článkom 5 bodom 1 písm. c) uvedeného nariadenia. Po tretie zo systému článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 vyplýva, že normotvorca Spoločenstva prijal rozdielne pravidlá o právomoci pre zmluvy o kúpe tovaru a pre zmluvy o poskytnutí služieb na jednej strane a pre akýkoľvek iný druh zmluvy, ktorá nie je predmetom osobitných ustanovení v tomto nariadení, na strane druhej. Rozšírenie pôsobnosti článku 5 bodu 1 písm. b) druhej zarážky nariadenia č. 44/2001 by v tomto ohľade znamenalo obídenie vôle normotvorcu Spoločenstva a dotklo by sa potrebného účinku tohto článku 5 bodu 1 písm. c) a a).

(pozri body 29 — 34, 39 — 44, bod 1 výroku)
Platiteľ dane, ktorý sa rozhodne určiť celú budovu na svoje podnikanie a ktorý používa časť tejto budovy na súkromné účely, má na jednej strane právo odpočítať daň z pridanej hodnoty zaplatenú na vstupe z celkových nákladov na výstavbu tejto budovy a na druhej strane zodpovedajúcu povinnosť zaplatiť daň z pridanej hodnoty z úplných nákladov vynaložených na toto používanie. Naopak, ak sa platiteľ dane rozhodne pri nadobudnutí investičného majetku zahrnúť ho v celom rozsahu do svojho súkromného majetku, alebo určiť ho iba čiastočne na svoje podnikateľské činnosti, nemôže vzniknúť žiadne právo na odpočet týkajúce sa časti zahrnutej do súkromného majetku. Za tohto predpokladu neskoršie používanie časti tovaru zahrnutého do súkromného majetku na účely podnikania tiež nemôže zakladať právo na odpočet, keďže článok 17 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu stanovuje vznik práva na odpočet k momentu vyrubenia odpočítateľnej dane. Aktuálna právna úprava Spoločenstva neuvádza žiadny mechanizmus regulácie v tomto zmysle.

(pozri body 42 — 44)
Článok 21 ods. 1 písm. c) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 91/680, sa má vykladať v tom zmysle, že daň z pridanej hodnoty je podľa tohto ustanovenia splatná v tom členskom štáte, ktorého daň z pridanej hodnoty je uvedená na faktúre alebo inom dokumente slúžiacom ako faktúra, aj keď predmetné plnenie v tomto členskom štáte nie je zdaniteľné. Na rozdiel od prípadu, v ktorom by daňový dlh vznikol prípadne z dôvodu plnenia podliehajúceho dani z pridanej hodnoty, nie je miesto poskytnutých služieb uvedené na faktúre relevantné, pokiaľ ide o vznik daňového dlhu stanoveného v článku 21 bode 1 písm. c) šiestej smernice, ktorý vzniká výlučne z dôvodu uvedenia dane na tejto faktúre.

Vnútroštátnemu súdu prislúcha overiť, v ktorom členskom štáte je daň z pridanej hodnoty uvedená na predmetnej faktúre splatná. V tejto súvislosti môžu byť relevantné najmä uvedená sadzba, mena, v ktorej je vyjadrená suma na zaplatenie, jazyk, v ktorom je faktúra vystavená, obsah a kontext predmetnej faktúry, miesto, kde je usadený vystaviteľ tejto faktúry a príjemca poskytnutých služieb, ako aj ich správanie.

(pozri body 27, 33, bod 1 výroku)
Vec C-538/07

Assitur Srl

proti

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia)

„Smernica 92/50/EHS — Článok 29 prvý odsek — Verejné zmluvy na poskytnutie služieb — Vnútroštátna právna úprava, ktorá nepovoľuje navzájom si konkurujúcu účasť na tom istom verejnom obstarávaní spoločnostiam, medzi ktorými existuje vzťah ovládania alebo významný vplyv“

Návrhy prednesené 10. februára 2009 — generálny advokát J. Mazák I ‐ 4221

Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 19. mája 2009 I ‐ 4236

Abstrakt rozsudku

Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Uzavretie zmlúv

(Smernica Rady 92/50, článok 29 prvý odsek)

Článok 29 prvý odsek smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb sa má vykladať v zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát stanovil okrem dôvodov vylúčenia obsiahnutých v tomto ustanovení aj iné dôvody vylúčenia, ktorých cieľom je zabezpečiť dodržiavanie zásad rovnosti zaobchádzania a transparentnosti pod podmienkou, že takéto opatrenia nepresiahnu to, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

V rozpore s právom Spoločenstva je však vnútroštátne ustanovenie, ktoré hoci sleduje legitímne ciele rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi a transparentnosti v rámci verejného obstarávania, stanovuje absolútny zákaz v prípade podnikov, medzi ktorými existuje vzťah ovládania alebo ktoré sú medzi sebou prepojené, zúčastniť sa súbežne a navzájom si konkurujúcim spôsobom na tom istom verejnom obstarávaní bez toho, aby mali možnosť preukázať, že uvedený vzťah neovplyvnil ich správanie v rámci tohto verejného obstarávania.

Bolo by totiž v rozpore s účinným uplatňovaním práva Spoločenstva systematicky vylúčiť navzájom prepojené podniky z práva účasti na tom istom verejnom obstarávaní. Takéto riešenie by totiž podstatne znižovalo hospodársku súťaž na úrovni Spoločenstva. Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava v rozsahu, v akom rozširuje zákaz účasti na tom istom verejnom obstarávaní na situácie, keď vzťah ovládania medzi dotknutými podnikmi nemá vplyv na ich správanie sa v rámci takýchto verejných obstarávaní, presahuje to, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v zabezpečení uplatňovania zásad rovnosti zaobchádzania a transparentnosti. Takáto právna úprava, ktorá sa zakladá na nevyvrátiteľnej domnienke, podľa ktorej by príslušné ponuky prepojených podnikov v tom istom obstarávaní boli nevyhnutne ovplyvnené zo strany jedného voči druhému, porušuje zásadu proporcionality, pretože nenecháva týmto podnikom možnosť preukázať, že v ich prípade neexistuje skutočné riziko výskytu praxe, ktorá by mohla ohroziť transparentnosť a narušiť hospodársku súťaž medzi uchádzačmi.

(pozri body 23, 28 — 30 a výrok)
Pojem „sociálna výhoda“ uvedený v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva sa vzťahuje na všetky výhody, ktoré — či už sa spájajú alebo nespájajú s pracovnou zmluvou — sú vo všeobecnosti priznané vlastným štátnym príslušníkom najmä z dôvodu ich objektívneho postavenia ako pracovníkov alebo na základe samotnej skutočnosti, že majú bydlisko na vnútroštátnom území, pričom rozšírenie pôsobnosti tohto pojmu na migrujúcich pracovníkov sa javí ako prostriedok na zjednodušenie ich mobility vnútri Spoločenstva.

Uvedený pojem zahŕňa bonus dôchodkového sporenia vytvorený na to, aby kompenzoval budúce zníženie zákonného dôchodku, a v tomto zmysle predstavuje finančnú pomoc, ktorej cieľom je podporiť dotknuté osoby v tom, aby si počas celej svojej profesijnej činnosti zriaďovali doplnkový dôchodok, pričom sa priznáva najmä zamestnancom, ktorí vstúpili do zákonného systému dôchodkového poistenia, a to nezávisle od príjmov príjemcu, a jeho výška závisí tak od príspevkov zaplatených na základe zmluvy o dôchodkovom sporení, ako aj od počtu detí, na ktoré príjemca poberá rodinné prídavky.

(pozri body 39, 41 — 43)
Na jednej strane však ciele nariadenia č. 1968/2006 o finančných príspevkoch Spoločenstva do Medzinárodného fondu pre Írsko (2007 — 2010) zodpovedajú cieľom, ktoré sleduje politika Spoločenstva týkajúca sa hospodárskej a sociálnej súdržnosti, čo tiež potvrdzuje odôvodnenie č. 2 uvedeného nariadenia. Na druhej strane finančný príspevok Spoločenstva do Fondu, pokiaľ sa odhliadne od otázky právneho rámca, ktorého je súčasťou, spadá medzi osobitné opatrenia, ktoré môžu byť, ak sa ukážu ako nevyhnutné na dosiahnutie cieľov uvedených v článku 158 ES mimo rámca štrukturálnych fondov, prijaté v súlade s článkom 159 tretím odsekom ES.

Podľa znenia článku 231 druhého odseku ES Súdny dvor môže pri vyhlásení nariadenia za neplatné uviesť, ak to považuje za potrebné, ktoré účinky nariadenia vyhláseného za neplatné sa považujú za zachované.

Zrušenie nariadenia č. 1968/2006 o finančných príspevkoch Spoločenstva do Medzinárodného fondu pre Írsko (2007 — 2010) bez zachovania jeho účinkov by teda mohlo mať nepriaznivé následky, najmä pokiaľ ide o finančné príspevky poskytnuté na plánované a prebiehajúce činnosti alebo projekty, a mohlo by spôsobiť neistotu, ktorá by bola na ujmu prebiehajúcim a budúcim finančným operáciám Fondu.

Za týchto okolností existujú dôležité dôvody právnej istoty, ktoré odôvodňujú, aby Súdny dvor použil právomoc, ktorú mu priznáva článok 231 druhý odsek ES, a uviedol, ktoré účinky nariadenia vyhláseného za neplatné sa považujú za zachované. Je teda opodstatnené rozhodnúť, že zrušenie nariadenia č. 1968/2006 nemá vplyv na platnosť uskutočnených platieb ani záväzkov prijatých na základe uvedeného nariadenia pred vyhlásením tohto rozsudku a že jeho účinky sú zachované, dokým v primeranej lehote nenadobudne účinnosť nové nariadenie založené na vhodnom právnom základe.

(pozri body 72, 74, 75)
Vec C-489/07

Pia Messner

proti

Firme Stefan Krüger

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Amtsgericht Lahr)

„Smernica 97/7/ES — Ochrana spotrebiteľa — Zmluvy na diaľku — Výkon práva na odstúpenie od zmluvy spotrebiteľom — Povinnosť zaplatiť predajcovi náhradu za používanie“

Návrhy prednesené 18. februára 2009 — generálna advokátka V. Trstenjak I ‐ 7317

Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. septembra 2009 I ‐ 7356

Abstrakt rozsudku

Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa v prípade zmlúv na diaľku – Smernica 97/7

(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7, článok 6 ods. 1 druhá veta a článok 6 ods. 2)

Ustanovenia článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava všeobecne stanovila možnosť pre predávajúceho požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe zmluvy uzatvorenej na diaľku v prípade, ak si posledný uvedený uplatní v lehote svoje právo na odstúpenie od zmluvy. Totiž v prípade, ak by spotrebiteľ musel zaplatiť takúto kompenzačnú náhradu len z toho dôvodu, aby mal možnosť používať tovar v období, keď ho mal vo svojej držbe, mohol by uplatniť svoje právo na odstúpenie len vtedy, keby zaplatil uvedenú náhradu. Takýto dôsledok by bol jasne v rozpore so znením a účelom článku 6 ods. 1 druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice 97/7 a bránil by spotrebiteľovi najmä v možnosti využiť slobodne a bez akéhokoľvek nátlaku lehotu na rozmyslenie, ktorú mu táto smernica priznáva. Rovnako účinnosť a efektivita práva na odstúpenie od zmluvy by sa spochybnila, ak by bola spotrebiteľovi uložená povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu len z toho dôvodu, že tovar preskúmal a vyskúšal ho. Keďže konkrétnym cieľom práva na odstúpenie od zmluvy je poskytnúť túto možnosť spotrebiteľovi, skutočnosť, že ho spotrebiteľ využil, nemá za následok, že uvedené právo môže uplatniť len vtedy, ak zaplatí náhradu.

Napriek tomu tie isté ustanovenia nebránia tomu, aby sa spotrebiteľovi uložila povinnosť zaplatiť kompenzačnú náhradu, ak spotrebiteľ použil uvedený tovar spôsobom, ktorý je nezlučiteľný so zásadami občianskeho práva, ako sú dobrá viera alebo bezdôvodné obohatenie, pod podmienkou, že nebude narušený účel tejto smernice, najmä účinnosť a efektivita práva na odstúpenie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu.

(pozri body 23, 24, 29 a výrok)