ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

Ďalej sa v oddiele 3 ods. 2 uvádza, že „špecifické tvrdenia zo zoznamov povolených zdravotných tvrdení by mali byť relevantné z hľadiska všeobecného odkazu. Ak je tento odkaz všeobecnejší, napr. „pre dobré zdravie“, možno ho doložiť viacerými zdravotnými tvrdeniami z povolených zoznamov. Pozornosť by sa však mala stále venovať skutočnosti, že článok 10 stanovuje pravidlá v súvislosti s kontextom, v akom sa zdravotné tvrdenia používajú, a vzhľadom na to, že článok 10 špecificky odkazuje na pravidlá kapitol II a IV, uvedené pravidlá by sa tiež mali zohľadniť v prípade, ak si prevádzkovatelia želajú byť v súlade s požiadavkou stanovenou v článku 10 ods. 3. Preto majú prevádzkovatelia potravinárskych podnikov s cieľom zabrániť zavádzaniu spotrebiteľov zodpovednosť preukázať spojitosť medzi odkazom na všeobecné, nešpecifické priaznivé účinky potravín a špecifickým sprievodným povoleným zdravotným tvrdením“.
105.

V prípade zvýšenia pokuty za nesplnenie povinnosti v zanedbateľnej výške by bolo logické, ak by bolo preskúmanie zrýchlené, a preto by sa vynechalo odvolacie správne konanie, pojednávanie a rozsiahlejšie dokazovanie. V tomto prípade by mohla ako odôvodnenie slúžiť myšlienka zjednodušenia správneho konania, ktorú Maďarsko spomenulo na pojednávaní. To však neplatí pre zvýšenie pokuty za nesplnenie povinnosti až do výšky približne 3,06 milióna eur, ktorého maximálna výška sa z dôvodu exponenciálne rastúcej výšky pokuty dosiahne do niekoľkých dní (podľa spoločnosti Google do piatich dní) a ktorého výška nezávisí od výšky daňového dlhu.
114.

Pokiaľ ide o tvrdenia odvolateliek podľa článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, Všeobecný súd sa v bodoch 108 až 110 napadnutého rozsudku podľa všetkého zaoberá problematikou dôvernosti. Konštatoval, že vzhľadom na to, že upravené boli informácie nesúvisiace s už schválenou indikáciou, ( 99 ) ako aj údaje, ktoré sa týkajú budúcich projektov vývoja, rozhodovací proces EMA v súvislosti s takými budúcimi indikáciami nie je dotknutý. Tieto úvahy sú síce nejasné, súhlasím však s konštatovaním Všeobecného súdu v bode 111 napadnutého rozsudku, podľa ktorého odvolateľky nepredložili dôkazy, na základe ktorých by sa dalo konštatovať, že údajné narušenie rozhodovacieho procesu by bolo „vážne“. Ďalej môžem uviesť, že dokonca nie je jasné ani to, akým spôsobom by tento rozhodovací proces mohol byť vôbec dotknutý.
152.

Ďalej by som mohol uviesť, že ak by došlo k zverejneniu a údaje uvedené v správe by sa stali verejne prístupnými, bolo by aj v rámci obdobia výhradného práva na údaje upraveného v článku 14 ods. 11 nariadenia č. 726/2004 veľmi dobre možné, že konkurent by vlastnú SKŠ prispôsobil dotknutej správe pre liek Translarna, lebo tú už EMA schválila. Zároveň by nebol dôvod na to, aby taký konkurent nepriložil dotknutú správu k vlastnej SKŠ s cieľom preukázať, že obe žiadosti sú v podstate rovnaké, čím by sa možno vo významnej miere urýchlil schvaľovací proces.
34.

S ohľadom na jednotlivé jazykové znenia článku 30 ods. 1 smernice o odpadoch síce možno dospieť k záveru, že sa šesťročná lehota skutočne vzťahuje len na hodnotenie, pričom revízia tejto lehote nevyhnutne nepodlieha. Takýto záver vyplýva v zmysle gramatického výkladu z poradia použitých pojmov napríklad vo francúzskom znení („que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s‘il y a lieu“), v anglickom znení („the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate“), v talianskom znení („i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati“) a v španielskom znení („los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada“).
124.

To znamená, že štátny poskytovateľ úverov, akým je spolková krajina Horné Rakúsko, nie je v situácii, o akú ide v tejto veci, povinný objasniť a preukázať, že by spornú sumu mohol výnosne investovať alebo použiť na splatenie existujúcich úverov. Naopak stačí, aby takýto poskytovateľ úverov pred vnútroštátnym súdom vysvetlil, akou sumou nemohol počas akého obdobia disponovať, a prípadne uviedol, aká by bola výška uplatniteľnej úrokovej sadzby. Ako správne poznamenáva spolková krajina, osobitná povinnosť verejných poskytovateľov úverov preukázať, že mali právomoc investovať sporné sumy príslušným spôsobom, resp. že ich mohli použiť na splatenie existujúcich úverov, by bezdôvodne znevýhodňovala štátne subjekty v porovnaní so súkromnoprávnymi subjektmi, ktoré nemajú takúto dokazovaciu povinnosť.
Ďalej si dovoľujem zdôrazniť, že článok 345 ZFEÚ v žiadnom prípade nebráni použitiu právnej úpravy štátnej pomoci na verejné podniky, akým je FSI. Článok 345 ZFEÚ, v ktorom sa uvádza, že ZEÚ a ZFEÚ „sa nedotýkajú úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských štátoch“ členským štátom umožňuje zachovať alebo ustanoviť verejné vlastníctvo pre určité podniky. Nedochádza tým k vyňatiu systémov verejného vlastníctva z pôsobnosti právnej úpravy štátnej pomoci, pretože podľa článku 106 ods. 1 ZFEÚ sa pravidlá hospodárskej súťaže, vrátane článku 107 ods. 1 ZFEÚ, na štátne podniky vzťahujú. Ak by to tak nebolo, potom by sa verejným a súkromným vlastníkom určitého podniku nedostalo rovnakého zaobchádzania. ( 37 ) Ak by bol prijatý záver, že z dôvodu skutočnosti, že FSI je vo výlučnom vlastníctve štátnej inštitúcie, nemôže byť príjemcom štátnej pomoci, umožnilo by to členským štátom obchádzať právnu úpravu štátnej pomoci tým, že by bol výkon hospodárskych činností zverovaný štátnym inštitúciám, nie podnikom s právnou subjektivitou.
82.

Pri posudzovaní obsahu a účelu smernice 96/71 je na účely výkonu slobody poskytovania služieb nepodstatné, či samotný podnik so sídlom v jednom členskom štáte vysiela pracovníkov do druhého členského štátu alebo či sa to deje nepriamo tým, že ich prenechá inému podniku. V oboch prípadoch ide o poskytovanie cezhraničnej služby, ktoré patrí do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. Pôsobnosť smernice 96/71 treba preto vykladať v tom zmysle, že zahŕňa každé dočasné vyslanie, na ktoré sa vzťahuje slobodné poskytovanie služieb. Ako som ukázal vyššie, tvrdeným účelom smernice 96/71 je okrem iného zabezpečenie „spravodlivej“ rovnováhy medzi slobodným poskytovaním služieb zo strany podnikov vysielajúcich pracovníkov na jednej strane a sociálnou ochranou vyslaných pracovníkov na druhej strane. Pre potrebu umožniť vyslaným pracovníkom, aby v prijímajúcej krajine využívali minimálny súbor jasne vymedzených ochranných ustanovení, je nepodstatné, či vyslaného pracovníka vyšle do prijímajúcej krajiny priamo jeho zamestnávateľ alebo podnik, do ktorého bol vyslaný. ( 58 )
82.

Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú položila Raad van State (Štátna rada, Holandsko) takto: V situácii, keď námorník štátny príslušník tretej krajiny pricestoval do členského štátu letecky a následne nastúpil do služby ako člen posádky lode už kotviacej v prístave, ktorý je vonkajšou hranicou v zmysle článku 2 bodu 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Únie o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice, by sa článok 11 ods. 1 tohto nariadenia mal vykladať tak, že dotknutá osoba opúšťa schengenský priestor, keď nastúpi do služby ako člen posádky, a to aj v prípade, že nemožno stanoviť okamih, v ktorom predmetná loď opustí prístav.
36.

Za týchto okolností Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 14 de Madrid (Provinčný správny súd č. 14 Madrid) rozhodnutím zo 16. februára 2018, ktoré bolo do kancelárie Súdneho dvora doručené 7. marca 2018, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Je správny výklad doložky 4 [rámcovej dohody], podľa ktorého situácia, o akú ide v prejednávanom prípade, keď dočasný zamestnanec vykonáva rovnakú prácu ako stály úradník (stály úradník, ktorý nemá nárok na odstupné [v prípade skončenia zamestnania] z dôvodu jeho odlišného právneho režimu neupravujúceho taký prípad), nespadá pod situáciu, ktorá je v predmetnej doložke uvedená? 2. Je v súlade s rámcovou dohodou taký výklad zameraný na dosiahnutie jej cieľov, podľa ktorého nárok na odstupné [v prípade skončenia zamestnania] dočasného zamestnanca možno dosiahnuť buď porovnaním so zmluvným zamestnancom na dobu určitú, keďže jeho postavenie (služobné alebo zmluvné) závisí len od zamestnávateľa vo verejnom sektore alebo prostredníctvom vertikálneho, predvídateľného, priameho uplatnenia primárneho práva [Únie], vzhľadom na to, že ide o právo na rovnosť zaobchádzania a zákaz diskriminácie, ktoré sú ako všeobecné zásady [práva] Únie premietnuté do smernice (články 20 a 21 Charty základných práv EÚ) a článku 23 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, a ktoré sa považujú za základné sociálne práva [(] články 151 a 153 ZFEÚ[)]? 3. Bolo by odstupné, ako opatrenie na zabránenie nezákonného konania a odstránenie následkov porušenia práva Únie, v súlade s cieľmi sledovanými smernicou 1990/70 v prípade, ak zamestnávateľ neposkytne zamestnancovi stálosť v zamestnaní, porovnateľné s nezákonným prepustením a považované za náležitú, primeranú, účinnú a odstrašujúcu sankciu, s prihliadnutím na existenciu nezákonného konania pri uzatváraní zmlúv na dobu určitú s cieľom uspokojiť trvalé potreby, a to bez existencie objektívneho dôvodu, mimo naliehavej a neodkladnej potreby, ktorá by ho odôvodňovala, a bez existencie sankcie alebo účinných obmedzení vo vnútroštátnom práve?“
41.

Ak by sa zvolil ten výklad, ktorý navrhuje Všeobecný súd a ktorý v danej záležitosti podporujú žalobcovia na prvom stupni, viedlo by to k znásobeniu procesných požiadaviek. Na to, aby totiž MO mohol upraviť PŽP vzťahujúci sa na zamestnancov pôsobiacich v tretích krajinách, by sa MO musel jednak poradiť s Výborom zamestnancov a Výborom pre služobný poriadok s cieľom prijať VVU, a jednak by MO musel rozhodnúť o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania a znovu získať stanovisko od Výboru zamestnancov. Ak teda tak, ako usúdil Všeobecný súd, MO musí prijať VVU pred prijatím rozhodnutia, ktorým sa upravuje výška PŽP, treba sa zamyslieť nad dôvodmi, ktoré viedli k zmienke o podrobných ustanoveniach týkajúcich sa uplatňovania článku 10 ods. 3 prílohy X služobného poriadku, keďže tento článok stanovuje nižšie procesné požiadavky v porovnaní s požiadavkami stanovenými v článku 110 služobného poriadku.
59.

Inými slovami, ak by aj vychádzalo z predpokladu, že situácia advokáta a situácia účtovníka tak, ako v rozsudku vo veci Wouters a i. ( 26 ) patrili do pôsobnosti článku 25 smernice 2006/123, neznamenalo by to, že všetky situácie, ktoré predmetné ustanovenie upravuje, musia viesť k rovnakému záveru, k akému dospel Súdny dvor v tomto rozsudku. V tomto ohľade poznamenávam, že uvedený rozsudok sa v rámci príručky uvádza len ako príklad týkajúci sa uplatňovania smernice Komisie o „službách“ ( 27 ).
24.

Taktiež to očividne znamená, že subjekt, ktorý nie je subjektom spravujúcim sa verejným právom a ktorý poskytuje zdravotné služby tak za sociálnych podmienok porovnateľných s podmienkami platnými pre subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom, v zmysle článku 132 ods. 1 písm. b) smernice 2006/112, ako aj za iných podmienok, sa bude považovať za tzv. zmiešanú zdaniteľnú osobu, teda taký subjekt, ktorý uskutočňuje tak zdaniteľné transakcie, ako aj oslobodené transakcie. To je spojené s dodatočnou administratívnou záťažou nevyhnutnou na účely správneho vypočítania DPH, tak na vstupe, ako aj na výstupe. ( 4 ) Je to však nevyhnutný dôsledok výkonu činnosti oslobodenej od DPH.
62.

Povrchné posúdenie by mohlo zvádzať k zápornej odpovedi na túto otázku, a to s poukazom na aplikačnú prednosť práva Únie. ( 38 ) Potom by však zostala opomenutá skutočnosť, že sa otázka nastolená vnútroštátnym súdom – pokiaľ skutočne vyvstáva – netýka aplikačnej prednosti práva Únie. Aplikačná prednosť práva Únie je totiž kolíznou normou, ( 39 ) ktorá sa týka vzťahu medzi dvoma ustanoveniami, ktoré sú samy osebe použiteľné. Tak to však v prejednávanom prípade nie je.
47.

Domnievam sa, že vzhľadom na to, že účasť na obchodnej verejnej súťaži vyžaduje vynaloženie času, úsilia a peňazí, by predkupné právo, o aké ide v prejednávanej veci, nepochybne odradilo farmaceutov z iných členských štátov od účasti na tejto súťaži. V tejto súvislosti, aj keby farmaceut z iného členského štátu predložil ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku, nemal by absolútne žiadnu záruku získania zmluvy z dôvodu, že zamestnanec obecnej/mestskej lekárne uplatnením svojho predkupného práva a vyrovnaním tejto ponuky môže v skutočnosti túto ponuku „tromfnúť“. ( 20 ) Je preto zrejmé, že predmetné vnútroštátne predkupné právo predstavuje významnú výhodu pre každého zamestnanca obecnej/mestskej lekárne, ktorý by mohol mať záujem toto právo uplatniť, a to aj na úkor ekonomicky najvýhodnejšieho účastníka súťaže.
82.

Navyše tiež uvádzam, že považovať odporovaciu žalobu za podobnú žalobe o neplatnosť v zmysle článku 19 šiestej smernice by malo za následok, že podanie odporovacej žaloby by bolo neúspešné. Keďže cieľom odporovacej žaloby nie je sankcionovať nedodržanie podmienok vzniku rozdelenia, nemôžu sa na ňu nikdy vzťahovať prípady neplatnosti uvedené v článku 19 ods. 1 písm. b) šiestej smernice. Z toho vyplýva, že podľa článku 19 ods. 1 písm. b) tejto smernice by už odporovaciu žalobu, považovanú za podobnú žalobe o neplatnosť, nebolo možné podať po nadobudnutí účinnosti rozdelenia. Odporovaciu žalobu, ktorá predpokladá existenciu úkonu, ktorým dlžník nakladá s majetkom, pritom možno podať jedine až po nadobudnutí účinnosti rozdelenia. Využitie tohto nástroja by bolo v dôsledku toho zmarené. ( 23 )
6.

Článok 3 smernice 2009/72 stanovuje: „1. Členské štáty na základe svojej inštitucionálnej organizácie a s náležitým zreteľom na zásadu subsidiarity zabezpečujú, aby bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, elektroenergetické podniky fungovali v súlade so zásadami tejto smernice s cieľom dosiahnuť konkurencieschopný, bezpečný a vzhľadom na životné prostredie udržateľný trh s elektrinou, a aby tieto podniky neboli diskriminované z hľadiska ich práv alebo povinností. 2. So zreteľom na príslušné ustanovenia zmluvy, najmä na jej článok 86, členské štáty môžu podnikom fungujúcim v odvetví elektroenergetiky z hľadiska všeobecného hospodárskeho záujmu uložiť povinnosti služby vo verejnom záujme, ktoré sa môžu vzťahovať na bezpečnosť, vrátane bezpečnosti dodávky, pravidelnosti, kvality a ceny dodávok a ochrany životného prostredia, vrátane energetickej účinnosti, energie z obnoviteľných zdrojov a ochrany klímy. Tieto povinnosti musia byť jasne definované, transparentné, nediskriminačné, overiteľné a pre elektroenergetické podniky [EÚ] zaručujú rovnosť prístupu k národným spotrebiteľom. Vo vzťahu k bezpečnosti dodávky, riadeniu energetickej účinnosti/riadeniu na strane dopytu a v záujme plnenia cieľov v oblasti životného prostredia a cieľa pre energiu z obnoviteľných zdrojov uvedených v tomto odseku môžu členské štáty zavádzať dlhodobé plánovanie, pričom vezmú do úvahy, že o prístup do sústavy sa možno budú usilovať tretie strany. … 6. Finančná kompenzácia, iné formy kompenzácie a exkluzívne práva, ktoré členský štát udeľuje na plnenie povinností ustanovených v odsekoch 2 a 3, sa poskytujú nediskriminačným a transparentným spôsobom. … 14. Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ustanovenia článkov 7, 8, 32 a/alebo článku 34 do tej miery, pokiaľ by ich uplatňovanie z právnych alebo skutkových dôvodov bránilo plneniu povinností uložených elektroenergetickým podnikom vo všeobecnom hospodárskom záujme a pokiaľ by nebol ovplyvnený rozvoj obchodu v takom rozsahu, že by to bolo v rozpore so záujmami [EÚ]. Medzi záujmy [EÚ] okrem iného patrí hospodárska súťaž vzhľadom na oprávnených odberateľov v súlade s touto smernicou a článkom 86 zmluvy. …“
20.

Na druhej strane žalované vo veci samej tvrdia, že používanie označenia môže zasiahnuť do výlučného práva majiteľa ochrannej známky len vtedy, ak ohrozuje jednu z jej funkcií, pričom ochranná známka plní svoju základnú funkciu, len ak je skutočne využívaná svojím majiteľom na označenie obchodného pôvodu výrobkov alebo služieb uvedených v jej zápise a v prípade nevyužívania svojej ochrannej známky v súlade s jej základnou funkciou sa majiteľ nemôže dovolávať akéhokoľvek zásahu alebo rizika zásahu do tejto funkcie. Tvrdia, že vzhľadom na to, že majiteľ ochrannej známky ju nepoužíva na odlíšenie svojich výrobkov, neexistuje žiadne riziko, že by si verejnosť vytvorila akúkoľvek súvislosť medzi jeho produktmi a produktmi tretej osoby, ktorá používa podobné označenie, a že by sa mohla pomýliť vo veci pôvodu predmetných výrobkov. Podľa týchto spoločností by sa právo ochranných známok odklonilo od svojho účelu a už by neplnilo svoju úlohu základného prvku systému nenarušenej hospodárskej súťaže, ak by sa malo pripustiť, že každý, kto si iba prihlásil ochrannú známku bez toho, aby ju niekedy využil, si môže vyhradiť právo požadovať náhradu škody od tretích osôb, ktoré využívajú podobné označenia. To by znamenalo priznať tomuto majiteľovi úplne neoprávnenú konkurenčnú výhodu.
32.

Mohlo by sa zdať, že aj keby Súdny dvor vo všeobecnej rovine uznal súdnu funkciu vnútroštátneho súdu, vzhľadom na to, že v konaní o kasačnej sťažnosti v záujme zákona neexistuje skutočný spor medzi účastníkmi konania, prejudiciálna otázka by sa nemala pripustiť.
40.

O takýto konflikt by išlo v prípade, ak by ovládaná tuzemská dcérska spoločnosť uzatvorila napríklad také účinné občianskoprávne zmluvy so zahraničným podnikom, ktoré sú plnené a zdaňované v mieste sídla dcérskej spoločnosti. Ak by sa totiž dcérska spoločnosť považovala za stálu prevádzkareň materskej spoločnosti, podľa článku 196 smernice o DPH by DPH neplatila dcérska spoločnosť v tuzemsku, ale materská spoločnosť. To isté by platilo v prípade, ak by mala materská spoločnosť sídlo v treťom štáte, ako je to aj v prejednávanom prípade.
Poznamenávam, že aj keby vnútroštátny súd bol podľa vnútroštátneho práva úplne zbavený možnosti zabezpečiť, aby odporkyňa rešpektovala súdne rozhodnutia, ktoré nadobudli právoplatnosť, a teda aj smernicu 2008/50, Únia má stále k dispozícii donucovací prostriedok. V takom prípade by sa mohlo uvažovať o konaní o nesplnení povinnosti proti členskému štátu, ktoré napokon začala Komisia v súvislosti so znečistením ovzdušia, konkrétne v meste Mníchov. ( 45 ) Ak by sa mal členský štát odsúdiť za porušenie smernice 2008/50 a nekonal by v súlade s rozhodnutím Súdneho dvora, Súdny dvor by mu na základe článku 260 ods. 2 ZFEÚ mohol uložiť povinnosť úhrady určitej paušálnej sumy za minulé obdobia a donucovacích pokút vzťahujúcich sa na budúce obdobia, a to vo výške zaisťujúcej ich odstrašujúci účinok, a splatných, ak to bude vhodné, za každý deň, kedy členský štát nebude konať v súlade s uvedeným rozhodnutím.
36.

Ak by malo dotknuté vnútroštátne právo len tento účinok, rešpektovalo by znenie článku 11 ods. 1 písm. b) smernice PVŽP, a zároveň by dodržiavalo cieľ tejto smernice, ktorým je zabezpečenie širokého prístupu k spravodlivosti. O úplne inú situáciu by však išlo v prípade, ak by účinok dotknutého vnútroštátneho práva spočíval v tom, že by právo jednotlivca žiadať o zrušenie rozhodnutia, aktu alebo nečinnosti spadajúcich do pôsobnosti tejto smernice podliehalo podmienke, že uvedenému jednotlivcovi bolo odopreté právo zúčastniť sa na celom rozhodovacom procese, pretože procesné záruky stanovené v smernici PVŽP by sa nepovažovali za subjektívne individuálne práva. Podľa môjho názoru by takáto situácia znamenala porušenie článku 11 ods. 1 písm. b) smernice PVŽP, keďže by z nej vyplývalo, že namietajúcim by bola odopretá podstata ich práva na prístup k súdnemu konaniu v oblasti životného prostredia.
63.

V prejednávanej veci daňové orgány odmietli oslobodiť od DPH dotknuté služby – s výnimkou usporadúvania golfových turnajov – s odôvodnením, že nepatria medzi služby, ktoré sa Nemecko rozhodlo oslobodiť od dane. Nedá sa povedať, že by tento konkrétny dôvod sám osebe prekračoval rozsah právomoci voľnej úvahy, ktorú členským štátom priznáva článok 132 ods. 1 písm. m), lebo ako som sa už pokúsil vysvetliť, členské štáty v zásade sú oprávnené rozhodnúť, ktoré konkrétne služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou oslobodia. Združenie Golfclub sa teda nemôže priamo odvolávať na uvedené ustanovenie, pokiaľ, ako som už vysvetlil, sa vzhľadom na ciele sledované Spolkovou republikou Nemecko pri výkone právomoci voľnej úvahy neukáže, že sa malo vychádzať z toho, že tieto služby sú v tej istej situácii ako športové služby, ktoré nemecké právo v skutočnosti oslobodilo od DPH. To však musí v konečnom dôsledku určiť vnútroštátny súd.
11.

Článok 75 smernice 2007/64, ktorý je súčasťou hlavy IV tejto smernice, obsahuje ustanovenia upravujúce prípady nevykonanej alebo chybne vykonanej platobnej transakcie. Stanovuje sa v ňom, že: „1. Ak platobný príkaz iniciuje platiteľ, jeho poskytovateľ platobných služieb je… voči nemu zodpovedný za správne vykonanie platobnej transakcie, pokiaľ nemôže platiteľovi a prípadne poskytovateľovi platobných služieb príjemcu dokázať, že poskytovateľovi platobných služieb príjemcu bola doručená suma platobnej transakcie… pričom v takom prípade je za správne vykonanie platobnej transakcie zodpovedný voči príjemcovi poskytovateľ platobných služieb príjemcu. Ak poskytovateľ platobných služieb platiteľa nesie zodpovednosť podľa prvého pododseku, bez zbytočného odkladu vráti platiteľovi sumu nevykonanej alebo chybnej platobnej transakcie a ak je to možné, docieli stav na platobnom účte, ktorý by zodpovedal stavu, ako keby sa chybná platobná transakcia vôbec nevykonala. Ak podľa prvého pododseku nesie zodpovednosť poskytovateľ platobných služieb príjemcu, ihneď umožní príjemcovi disponovať so sumou platobnej transakcie a ak je to možné, pripíše zodpovedajúcu sumu na platobný účet príjemcu. 2. … V prípade nevykonanej alebo chybne vykonanej platobnej transakcie, za ktorú nie je zodpovedný poskytovateľ platobných služieb príjemcu podľa prvého a druhého pododseku, je poskytovateľ platobných služieb platiteľa zodpovedný voči platiteľovi. Ak je v tomto zmysle zodpovedný poskytovateľ platobných služieb platiteľa, tento podľa potreby a bez zbytočného odkladu vráti platiteľovi sumu nevykonanej alebo chybnej platobnej transakcie a docieli stav na platobnom účte, ktorý by zodpovedal stavu, ako keby sa chybná transakcia vôbec nevykonala.“
52.

Domnievam, sa, že prepojenie, ktoré je len hypotetické, nestačí. Možno si napríklad predstaviť, že niekto vyhlási: „ak by som bol advokát, nikdy by som vo svojej advokátskej kancelárii nezamestnal LGBTI osobu“. Ak by autorom tohto výroku nebol právnik, ale architekt, ktorý v nijakej forme nepracuje v advokátskej kancelárii, nemalo by uvedené vyhlásenie nijaké reálne prepojenie s prístupom k zamestnaniu, a to bez ohľadu na to, aké je poľutovaniahodné. To isté by platilo v prípade, že by osoba, ktorá nemá záhradu a ani si ju neplánuje zaobstarať, vyhlásila, že by nikdy nezamestnala LGBTI záhradníka. Takýchto príkladov je obrovské množstvo. Prepojenie medzi diskriminačným vyhlásením a potenciálnym prístupom k zamestnaniu môže byť podľa vystavania príkladu užšie alebo vzdialenejšie.