ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré stanovuje všeobecný zákaz ponúkať na predaj alebo predávať tovar so stratou a ktoré stanovuje dôvody neuplatnenia tohto zákazu založené na kritériách, ktoré sa nenachádzajú v tejto smernici.

V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že keďže smernica o nekalých obchodných praktikách úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov voči spotrebiteľom a že členské štáty teda nemôžu prijať, ako to výslovne stanovuje článok 4 tejto smernice, prísnejšie opatrenia ako tie, ktoré stanovuje táto smernica, a to ani s cieľom dosiahnuť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,C‑304/08, EU:C:2010:12, bod 41, a uznesenie z 30. júna 2011, Wamo,C‑288/10, EU:C:2011:443, bod 33).

(pozri body 39, 43 a výrok)
Zásada zákazu diskriminácie a zásada proporcionality sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá za použitia toho istého kritéria prechodu vedie k proporcionálne významnejšiemu zníženiu počtu pridelených digitálnych sietí vo vzťahu k počtu prevádzkovaných analógových staníc na ujmu prevádzkovateľa v porovnaní s jeho konkurentmi, ak nie je objektívne odôvodnená a primeraná svojmu cieľu. Kontinuita televíznej ponuky predstavuje legitímny cieľ, ktorým možno odôvodniť také rozdielne zaobchádzanie. Ustanovenie vedúce k prideleniu vyššieho počtu digitálnych rádiových frekvencií prevádzkovateľom, ktorí už pôsobia na trhu, než je počet, ktorý by postačoval na zabezpečenie kontinuity ich televíznej ponuky, by však išlo nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa, a bolo by teda neprimerané.

(pozri bod 56, bod 2 výroku)
Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/98/EÚ z 13. decembra 2011 o jednotnom postupe vybavovania žiadostí o jednotné povolenie na pobyt a zamestnanie na území členského štátu pre štátnych príslušníkov tretích krajín a o spoločnom súbore práv pracovníkov z tretích krajín s oprávneným pobytom v členskom štáte sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je držiteľom jednotného povolenia v zmysle článku 2 písm. c) tejto smernice, nemá právo na dávku, akou je príspevok v prospech domácností s minimálne troma maloletými deťmi zavedený legge n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (zákon č. 448 o pravidlách v oblasti verejných financií na účely stability a rozvoja) z 23. decembra 1998.

V tomto ohľade z článku 12 ods. 1 písm. e) smernice 2011/98 v spojení s jej článkom 3 ods. 1 písm. c) vyplýva, že rovnosť zaobchádzania stanovená v prvom z týchto ustanovení by sa mala vzťahovať najmä na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí v členskom štáte, aby tam pracovali v súlade s právom Únie alebo vnútroštátnym právom. Tak je to v prípade štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je držiteľom jednotného povolenia v zmysle článku 2 písm. c) tejto smernice, pretože podľa tohto ustanovenia toto povolenie umožňuje takémuto príslušníkovi mať legálne bydlisko na území členského štátu, ktorý ho vydal, na účely výkonu práce.

Podľa článku 12 ods. 2 písm. b) prvého pododseku smernice 2011/98 však členské štáty môžu obmedziť práva priznané podľa článku 12 ods. 1 písm. e) tejto smernice na pracovníkov z tretích krajín, s výnimkou tých, ktorí sú zamestnaní alebo ktorí boli zamestnaní aspoň šesť mesiacov a ktorí sú evidovaní ako nezamestnaní. Okrem toho v súlade s článkom 12 ods. 2 písm. b) druhým pododsekom uvedenej smernice členské štáty môžu rozhodnúť o tom, že článok 12 ods. 1 písm. e) sa v súvislosti s rodinnými dávkami neuplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorým sa povolilo pracovať na území členského štátu na obdobie nepresahujúce šesť mesiacov, na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli prijatí na účely štúdia, alebo na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí majú povolenie pracovať na základe víza.

Podľa vzoru smernice 2003/109 tak smernica 2011/98 stanovuje v prospech niektorých štátnych príslušníkov tretích krajín právo na rovnosť zaobchádzania, ktoré predstavuje všeobecné pravidlo, a vymenúva výnimky z tohto práva, ktoré členské štáty môžu upraviť. Na tieto výnimky sa preto možno odvolávať iba vtedy, ak orgány dotknutého členského štátu, ktoré majú právomoc na vykonanie tejto smernice, jasne vyjadrili, že majú v úmysle tieto výnimky využiť (pozri analogicky rozsudok z 24. apríla 2012, Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, body 86 a 87).

(pozri body 27 – 29, 32 a výrok)
Článok 221 ods. 4 nariadenia č. 2913/92, zmeneného nariadením č. 2700/2000, sa má vykladať tak, že za okolností ako vo veci samej skutočnosť, že colný dlh na dovoznom cle vznikol podľa jeho článku 201 ods. 1 prepustením tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu do voľného obehu, nemá sama osebe za následok vylúčenie možnosti oznámiť dlžníkovi sumu dlžného dovozného cla v súvislosti s takýmto tovarom po uplynutí lehoty stanovenej v článku 221 ods. 3 uvedeného nariadenia v zmysle jeho zmien a doplnení.

Nič totiž nenaznačuje, že by bolo úmyslom normotvorcu Únie vylúčiť z pôsobnosti článku 221 ods. 4 colného kódexu trestne stíhateľné skutky, ktoré zabránili úplnému alebo čiastočnému vybratiu cla v súvislosti s prepustením tovaru do voľného obehu. Opačný výklad by mohol oslabiť dosiahnutie cieľa tohto ustanovenia, ktorým je rozšírenie možností na vymáhanie colného dlhu. Preto je potrebné konštatovať, že v situáciách, keď sa uplatní článok 201 colného kódexu, je možné neprihliadnuť na lehotu troch rokov na oznámenie v zmysle článku 221 ods. 3 colného kódexu, ak bol dotknutý tovar protiprávne prepustený do voľného obehu v dôsledku vystavenia colného prehlásenia založeného na nepravdivých údajoch a táto okolnosť predstavuje trestne stíhateľný skutok.

(pozri body 59 – 62, bod 3 výroku)
Článok 217 ods. 1 a článok 220 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000, sa majú vykladať v tom zmysle, že v prípade dodatočného vyberania cla sa suma dlžného cla zistená colnými orgánmi považuje za zapísanú do účtovnej evidencie, keď colné orgány zapíšu túto sumu do účtovnej evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča informácií, nezávisle od skutočnosti, že rozhodnutie colných orgánov týkajúce sa zapísania cla do účtovnej evidencie alebo určenia povinnosti zaplatiť clo je predmetom správneho alebo súdneho opravného prostriedku.

(pozri bod 34, bod 1 výroku)
Sociálna politika–Pracovníci mužského a ženského pohlavia–Revidovaná rámcová dohoda o rodičovskej dovolenke uzavretá medzi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a ETUC–Smernica 2010/18–Právo vrátiť sa na svoje pracovné miesto alebo na rovnocenné alebo podobné pracovné miesto po návrate z rodičovskej dovolenky–Zachovanie práv, ktoré pracovník má alebo na ktoré sa mu tvorí nárok, v existujúcom rozsahu–Vnútroštátna právna úprava, ktorá úradníkovi vo vedúcej funkcii zo zákona a bez možnosti predĺženia stanovuje ukončenie skúšobnej doby po dvoch rokoch, a to aj v prípade neprítomnosti z dôvodu rodičovskej dovolenky–Neprípustnosť–Dôsledok–Neuplatniteľnosť uvedenej vnútroštátnej právnej úpravy–Overenia prislúchajúce vnútroštátnemu súdu

Sociálna politika–Pracovníci mužského a ženského pohlavia–Revidovaná rámcová dohoda o rodičovskej dovolenke uzavretá medzi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a ETUC–Smernica 2010/18–Práva pracovníka vrátiť sa na to isté pracovné miesto alebo, ak to nie je možné, na rovnocenné alebo podobné pracovné miesto a zachovať si až do konca rodičovskej dovolenky práva, ktoré mal alebo na ktoré sa mu tvoril nárok v čase začatia rodičovskej dovolenky–Priamy účinok

(Smernica Rady 2010/18, príloha, článok 5, body 1 a 2)
Článok 1 ods. 7 písm. c) nariadenia Komisie (ES) č. 800/2008 zo 6. augusta 2008 o vyhlásení určitých kategórií pomoci za zlučiteľné so spoločným trhom podľa článkov [107 a 108 ZFEÚ] (Všeobecné nariadenie o skupinových výnimkách) sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „konanie vo veci kolektívnej insolventnosti“, ktorý uvádza, sa vzťahuje na všetky konania vo veci kolektívnej insolventnosti podnikov, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, bez ohľadu na to, či sú tieto konania začaté z úradnej povinnosti vnútroštátnymi správnymi alebo súdnymi orgánmi, alebo na základe podnetu dotknutého podniku.

(pozri bod 29, bod 1 výroku)
Pokiaľ ide konkrétnejšie o postavenie poškodeného dopravnou nehodou, poistníka a majiteľa vozidla zapojeného do tejto dopravnej nehody, treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že cieľ ochrany poškodených sledovaný prvou až treťou smernicou ukladá, aby sa právne postavenie majiteľa vozidla, ktorý sa v ňom nachádzal v čase uvedenej nehody ako cestujúci, považovalo za postavenie ktoréhokoľvek iného cestujúceho poškodeného tou istou nehodou (rozsudok z 1. decembra 2011, Churchill Insurance Company Limited a Evans, C‑442/10, EU:C:2011:799, bod 30). Analogicky treba konštatovať, že skutočnosť, že chodec zrazený pri dopravnej nehode bol poistníkom a majiteľom vozidla, ktoré spôsobilo túto nehodu, neumožňuje vylúčiť túto osobu z pojmu „poškodené tretie osoby“ v zmysle článku 2 ods. 1 druhej smernice a článku 1a tretej smernice. Ako to poznamenal vnútroštátny súd a ako to správne uvádza Komisia, skutočnosť, že majiteľ dotknutého vozidla a poistník nebol v čase dopravnej nehody na palube tohto vozidla, ale bol týmto vozidlom zrazený ako chodec, nemôže vzhľadom na rovnaký cieľ ochrany, ktorý sledujú prvá až tretia smernica, uvedený v bode 41 tohto rozsudku, odôvodňovať odlišné zaobchádzanie.

(pozri body 41, 44, 45)
Vec C‑308/16

Kozuba Premium Selection sp. z o.o.

proti

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Naczelny Sąd Administracyjny)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Článok 12 ods. 1 a 2 – Článok 135 ods. 1 písm. j) – Zdaniteľné transakcie – Oslobodenie dodania budov od dane – Pojem ‚prvé obývanie‘ – Pojem ‚prestavba‘“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. novembra 2017

Harmonizácia daňových právnych predpisov – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia – Transakcie týkajúce sa dodania budov alebo častí budov a pozemkov, na ktorých stoja – Vnútroštátna právna úprava podmieňujúca oslobodenie od dane prvým obývaním, ku ktorému došlo v rámci zdaniteľnej transakcie – Neprípustnosť – Vnútroštátna právna úprava podmieňujúca oslobodenie od dane v prípade rekonštrukcie existujúcej budovy neprekročením stanovenej hornej hranice jej pôvodnej hodnoty – Prípustnosť – Podmienka – Výklad pojmu „rekonštrukcia“ stanoveného vo vnútroštátnej právnej úprave, ktorý je rovnaký ako výklad pojmu „prestavba“ nachádzajúci sa v smernici 2006/112 – Overenie prislúchajúce vnútroštátnemu súdu

[Smernica Rady 2006/112, článok 12 ods. 1 a 2 a článok 135 ods. 1 písm. j)]

Článok 12 ods. 1 a 2 a článok 135 ods. 1 písm. j) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá podmieňuje oslobodenie od dane z pridanej hodnoty v prípade dodania budov tým, aby k prvému obývaniu týchto budov došlo v rámci zdaniteľnej transakcie. Tie isté ustanovenia sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby takáto vnútroštátna právna úprava podmieňovala to isté oslobodenie tým, aby v prípade „rekonštrukcie“ existujúcej budovy nepresiahli náklady na rekonštrukciu 30 % jej pôvodnej hodnoty, pokiaľ by sa pojem „rekonštrukcia“ vykladal rovnako ako pojem „prestavba“ nachádzajúci sa v článku 12 ods. 2 smernice 2006/112, a to v tom zmysle, že na dotknutej budove sa musia vykonať podstatné zmeny, ktorých účelom je zmeniť jej užívanie alebo podstatným spôsobom zmeniť podmienky jej obývania.

(pozri bod 59 a výrok)
Článok 4 ods. 2 smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 198 bod 10 zákonníka o dani z príjmov z roku 1992, zosúladeného kráľovským nariadením z 10. apríla 1992 a potvrdeného zákonom z 12. júna 1992, na základe ktorého nie sú úroky z pôžičky zaplatené materskou spoločnosťou odpočítateľné zo zdaniteľného zisku tejto materskej spoločnosti až do výšky rovnajúcej sa dividendám, na ktoré sa už uplatňuje daňové odpočítanie, a ktoré uvedená materská spoločnosť dostane za podiely na základnom imaní dcérskych spoločností držané kratšie ako jeden rok, hoci tieto úroky nesúvisia s financovaním týchto podielov.

Cieľom možnosti, ktorú toto ustanovenie priznáva členským štátom, je totiž zabrániť tomu, aby materská spoločnosť využívala dvojitú daňovú výhodu na jednej strane vyplývajúcu zo zisku oslobodeného od zdanenia na základe článku 4 ods. 1 prvej zarážky smernice 90/435 a na druhej strane zo získania zníženia dane prostredníctvom odpočtu z dôvodu straty z kapitálovej účasti vyplývajúcej z rozdelenia týchto ziskov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2008, Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, bod 42). Z toho hľadiska sa musí článok 4 ods. 2 smernice 90/435 nevyhnutne vykladať tak, že členským štátom umožňuje zabrániť iba tomu, aby materská spoločnosť využívala dvojitú daňovú výhodu uvedenú v predchádzajúcom bode. Ak by sa totiž členským štátom umožnilo odmietnuť materským spoločnostiam odpočítať úroky nesúvisiace s nadobudnutím podielov, z ktorých sa rozdeľujú uvedené nezdaniteľné zisky, zjavne by to prekročilo mieru, ktorá je potrebná na dosiahnutie takého cieľa.

(pozri body 54, 55, 57, bod 1 výroku)
Článok 1 nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku, sa má vykladať v tom zmysle, že rozvod vyplývajúci z jednostranného vyhlásenia jedného z manželov pred cirkevným súdom, akým je rozvod vo veci samej, nepatrí do vecnej pôsobnosti tohto nariadenia.

Pokiaľ ide po prvé o znenie článku 1 nariadenia č. 1259/2010, v odseku 1 tohto článku sa uvádza len to, že toto nariadenie sa uplatňuje na rozvod a rozluku v situáciách, keď dochádza ku kolízii právnych poriadkov. Znenie uvedeného článku tak neposkytuje žiadnu užitočnú informáciu na definovanie pojmu „rozvod“ v zmysle tohto nariadenia.

Pokiaľ ide po druhé o kontext, do ktorého zapadá článok 1 nariadenia č. 1259/2010, najprv treba uviesť, že žiadne iné ustanovenie tohto nariadenia neuvádza definíciu pojmu „rozvod“ v zmysle tohto nariadenia. Ďalej, hoci platí, že súkromné rozvody nie sú výslovne vylúčené z pôsobnosti nariadenia č. 1259/2010, ako to uviedol generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, odkazy na zásahy „súdu“ a existenciu „konania“ uvedené v mnohých ustanoveniach tohto nariadenia, akými sú článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 2 a 3, články 8 a 13, ako aj článok l8 ods. 2 uvedeného nariadenia, svedčia o tom, že toto nariadenie sa vzťahuje výlučne na rozvody vyhlásené buď štátnym súdom, alebo orgánom verejnej moci, alebo pod jeho dohľadom. Napokon podľa odôvodnenia 10 nariadenia č. 1259/2010 by mali byť vecná pôsobnosť a normatívne ustanovenia tohto nariadenia zlučiteľné s nariadením č. 2201/2003.

Pokiaľ ide po tretie o cieľ sledovaný nariadením č. 1259/2010, ako vyplýva z jeho názvu, toto nariadenie zavádza posilnenú spoluprácu medzi zúčastnenými členskými štátmi v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku. Ako uviedol generálny advokát v bode 65 svojich návrhov, v čase prijímania tohto nariadenia mohli v právnych poriadkoch členských štátov zúčastňujúcich sa na takejto posilnenej spolupráci prijímať rozhodnutia s právnym významom v daných veciach iba orgány verejnej povahy. V tejto súvislosti je nesporné, že hoci viaceré členské štáty od prijatia nariadenia č. 1259/2010 zaviedli do svojich právnych poriadkov možnosť vyhlásiť rozvod bez zásahu štátneho orgánu, nič to nemení na tom, ako uviedol generálny advokát v bode 66 svojich návrhov, že začlenenie súkromných rozvodov do pôsobnosti tohto nariadenia si vyžaduje zmeny, ktoré prináleží vykonať výlučne normotvorcovi Únie.

Vzhľadom na definíciu pojmu „rozvod“, ktorá sa uvádza v nariadení č. 2201/2003, tak z cieľov, ktoré sleduje nariadenie č. 1259/2010, vyplýva, že toto nariadenie sa vzťahuje len na rozvody vyhlásené buď štátnym súdom, alebo orgánom verejnej moci, alebo pod jeho dohľadom.

(pozri body 37 – 40, 44, 45, 47 – 49 a výrok)
Článok 29 Aktu o podmienkach pristúpenia Dánskeho kráľovstva, Írska, Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k Európskej únii a o zmenách zmlúv v spojení s jeho prílohou I časťou I bodom 4 sa má vykladať v tom zmysle, že článok 12 ods. 2 smernice Rady 91/477/EHS z 18. júna 1991 o kontrole získavania a vlastnenia zbraní, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/51/ES z 21. mája 2008, v spojení s článkom 1 ods. 4 a prílohou II tejto smernice sa neuplatňujú na územie Gibraltáru.

V tejto súvislosti je nesporné, že článok 29 aktu o pristúpení z roku 1972 predstavuje výnimku z pravidla stanoveného v článku 355 bode 3 ZFEÚ, podľa ktorého sa právo Únie uplatňuje na Gibraltár, čo je výnimka, ktorá sa má – ako zdôraznil Súdny dvor v bodoch 43 a 51 rozsudku z 21. júla 2005, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑349/03, EU:C:2005:488), vykladať reštriktívne v tom zmysle, že jej pôsobnosť je obmedzená na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré umožňuje Gibraltáru chrániť. Treba však zdôrazniť, že vo veci, ktorá viedla k poslednému uvedenému rozsudku, Súd nebol požiadaný rozhodnúť o statuse právnych aktov Únie týkajúcich sa voľného pohybu tovaru vo svetle tejto výnimky, a to na rozdiel od veci, ktorá viedla k rozsudku z 23. septembra 2003, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑30/01, EU:C:2003:489). Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora „tovarom“ v zmysle tohto ustanovenia sú výrobky, ktorých hodnotu možno vyjadriť v peniazoch a ktoré ako také môžu byť predmetom obchodných transakcií. Ustanovenia Zmluvy o FEÚ o voľnom pohybe tovaru sa v zásade uplatnia bez ohľadu na to, či sa dotknutý tovar prepravuje alebo neprepravuje cez štátne hranice na účely predaja alebo spätného predaja, alebo na osobné použitie či spotrebu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. marca 1989, Schumacher, 215/87, EU:C:1989:111, bod 22, ako aj z 3. decembra 2015, Pfotenhilfe‑Ungarn, C‑301/14, EU:C:2015:793, bod 47).

Vzhľadom na to, že sekundárne právne predpisy Únie sa v zásade uplatňujú v takom rozsahu ako samotné zmluvy (pozri analogicky rozsudok z 15. decembra 2015, Parlament a Komisia/Rada, C‑132/14 až C‑136/14, EU:C:2015:813, bod 77), a reštriktívny výklad vylúčenia Gibraltáru zo spoločného colného územia Únie nemôže – pokiaľ sa nemá ohroziť jednotné uplatňovanie práva Únie – viesť k výkladu, podľa ktorého by voľný pohyb tovaru vo vzťahoch s Gibraltárom mal užší rozsah pôsobnosti, než je ten, ktorý vyplýva z ustanovení Zmluvy o FEÚ, sa tak ustanovenia smernice 91/477 týkajúce sa prepravy strelných zbraní na civilné účely musia považovať za ustanovenia, ktoré patria pod voľný pohyb tovaru, bez ohľadu na to, či sa taká preprava uskutočňuje v obchodnom styku, aj vrátane prostredníctvom podnikateľov v oblasti zbraní alebo v rámci zásielkového predaja, alebo mimo tohto styku, t. j. jednotlivcami, konkrétne poľovníkmi a športovými strelcami, na účely ich použitia v rámci ich príslušných činností.

(pozri body 63, 64, 67, 68, 73, bod 1 výroku)
Článok 2 ods. 2 písm. d) bod i) smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že zamestnávateľ môže prepustiť zamestnanca z dôvodu prerušovanej, i keď odôvodnenej neprítomnosti v práci v prípade, že k tejto neprítomnosti došlo v dôsledku chorôb súvisiacich so zdravotným postihnutím tohto zamestnanca, okrem prípadu, že by táto právna úprava sledovaním oprávneného cieľa spočívajúceho v boji proti neprítomnosti v práci nepresahovala rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.

V tejto súvislosti treba konštatovať, že zamestnanec so zdravotným postihnutím v zásade čelí viac riziku, že sa v jeho prípade uplatní článok 52 písm. d) zákonníka práce, než bežný zamestnanec. V porovnaní s bežným zamestnancom zamestnancovi so zdravotným postihnutím totiž viac hrozí, že bude neprítomný v práci z dôvodu choroby súvisiacej s jeho zdravotným postihnutím. Je tak vystavený väčšiemu riziku, že sa mu nahromadia dni neprítomnosti v práci z dôvodu choroby a že dosiahne obmedzenia stanovené v článku 52 písm. d) zákonníka práce. Zdá sa teda, že pravidlo stanovené v tomto ustanovení môže znevýhodňovať zamestnancov so zdravotným postihnutím a viesť tak k rozdielnemu zaobchádzaniu nepriamo založenému na zdravotnom postihnutí v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b) smernice 2000/78 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2013, HK Danmark,C‑335/11 a C‑337/11, EU:C:2013:222, bod 76).

V prejednávanej veci možno pripustiť, že boj proti neprítomnosti v práci možno uznať za oprávnený cieľ v zmysle článku 2 ods. 2 písm. b) bodu i) smernice 2000/78, keďže ide o opatrenie v oblasti politiky zamestnanosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2013, HK Danmark,C‑335/11 a C‑337/11, EU:C:2013:222, bod 82).

Treba však preskúmať, či prostriedky zavedené vnútroštátnou právnou úpravou na dosiahnutie tohto cieľa sú vhodné a nejdú nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie.

(pozri body 39, 44, 45, 57 a výrok)
Vec C‑165/16

Toufik Lounes

proti

Secretary of State for the Home Department

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Občianstvo Únie – Článok 21 ZFEÚ – Smernica 2004/38/ES – Oprávnené osoby – Dvojaká štátna príslušnosť – Občan Únie, ktorý nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, pričom si súčasne ponechal svoje pôvodné štátne občianstvo – Právo štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom tohto občana, na pobyt v tomto členskom štáte“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. novembra 2017

Občianstvo Únie–Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov–Smernica 2004/38–Oprávnené osoby–Rodinní príslušníci občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu a zdržiavajú sa v členskom štáte, ktorého štátnu príslušnosť má občan–Vylúčenie–Občan Únie, ktorý nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, pričom si súčasne ponechal svoje pôvodné štátne občianstvo–Neexistencia vplyvu (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 3 ods. 1, článok 7 ods. 1 a článok 16 ods. 1) Občianstvo Únie–Ustanovenia Zmluvy–Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov–Rodinní príslušníci občana Únie, ktorí sa zdržiavajú v hostiteľskom členskom štáte–Občan Únie, ktorý nadobudol štátne občianstvo hostiteľského členského štátu, pričom si súčasne ponechal svoje pôvodné štátne občianstvo–Odvodené právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte–Podmienky (Článok 21 ods. 1 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 7 ods. 1 a článok 16 ods. 1)