NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

PEDRO CRUZ VILLALÓN

prednesené 29. apríla 2014 ( 1 )

Vec C‑399/12

Spolková republika Nemecko

proti

Rade Európskej únie

(žaloba Spolkovej republiky Nemecko o neplatnosť)

„Medzinárodné organizácie — Uzatváranie zmlúv — Určovanie pozícií v mene Únie v orgáne zriadenom dohodou — Rezolúcie Medzinárodnej organizácie pre vinič a víno — Článok 218 ods. 9 ZFEÚ — Dohody členských štátov — Právne účinky — Analógia“

1. Európska únia sa v medzinárodných organizáciách ( 2 ) postupom času vypracovala na uznávaného aktéra. Jedno z ustanovení Zmlúv, ktoré je v tejto súvislosti relevantné, je článok 218 ods. 9 ZFEÚ, ktorý obsahuje procesnoprávny základ určovania pozícií v mene Únie v orgáne zriadenom dohodou, pokiaľ má schvaľovať akty s právnymi účinkami. Pri prejednávanej žalobe o neplatnosť vzniká otázka, či sa toto ustanovenie uplatní v prípade, ktorý sa vyznačuje týmito osobitosťami: na jednej strane tým, že niektoré členské štáty Únie sú členmi organizácie, samotná Únia však nie; na druhej strane tým, že ide o organizáciu, ktorá v zásade vydáva „odporúčania“.

2. Podnetom právneho sporu bolo hlasovanie medzi Úniou a členskými štátmi v oblasti činnosti Medzinárodnej organizácie pre vinič a víno (ďalej len „OIV“), medzivládnej organizácie, ktorá má právomoci v sektore viniča, vína, vínnych nápojov, stolového vína, hrozienok a iných vinohradníckych produktov. Členmi tejto organizácie je mnoho členských štátov Únie, samotná Únia však nie. Dňa 18. júna 2012 prijala Rada kvalifikovanou väčšinou na základe článku 43 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ prvý raz rozhodnutie, ktorým sa určila pozícia v mene Únie v súvislosti s určitými rezolúciami OIV. Spolková republika Nemecko, ktorá hlasovala proti rozhodnutiu a do zápisnice poskytla vyhlásenie k svojmu stanovisku, podala v nadväznosti na to prejednávanú žalobu o neplatnosť.

3. Okrem okolností prejednávanej veci majú právne otázky, na ktoré treba odpovedať, zásadný význam pre vzťah medzi Úniou a členskými štátmi v oblasti zahraničného obchodu. Členmi mnohých medzinárodných organizácií sú už z dôvodov, ktoré vyplývajú z histórie medzinárodného práva, síce členské štáty Únie, ale nie samotná Únia. O tento prípad ide často aj vtedy, keď príslušná organizácia pôsobí v oblasti, ktorá patrí do príslušnosti Únie. Súdny dvor môže poskytnúť pre také prípady vysvetlenia, ktoré budú mať význam v budúcnosti.

I – Právny rámec

A – Medzinárodné právo

4. OIV vo svojej súčasnej podobe bola založená Dohodou o založení medzinárodnej organizácie pre vinič a víno z 3. apríla 2001 (ďalej len „Dohoda“) ( 3 ) ako organizácia, ktorá nahradila pôvodný Medzinárodný úrad pre vinič a víno ( 4 ), ktorý bol založený v roku 1924.

5. Sleduje okrem iného cieľ „prispievať k medzinárodnej harmonizácii platných právnych predpisov a praxe, prípadne k vytváraniu nových medzinárodných právnych predpisov, na účely zlepšenia podmienok výroby a uvedenia vinohradníckych a vinárskych produktov na trh a uvedomenia si záujmov spotrebiteľa.“ [článok 2 ods. 1 písm. c) Dohody].

6. OVI podľa článku 2 ods. 2 písm. b) Dohody vykonáva na dosiahnutie týchto cieľov okrem iného tieto činnosti: „Vypracúva, formuluje odporúčania a sleduje ich uplatňovanie prostredníctvom svojich členov najmä v týchto oblastiach: (i) podmienky na vinohradnícku produkciu, (ii) oenologické praktiky, (iii) definovanie alebo opis výrobkov, označovanie a podmienky uvedenia na trh, (iv) metódy analýzy a posudzovania výrobkov z hroznovej šťavy.“

7. Článok 8 Dohody znie ( 5 ): „Medzivládna medzinárodná organizácia sa môže zúčastňovať na práci O.I.V alebo byť jej členom a prispievať k financovaniu Organizácie za podmienok, ktoré ustanoví pre každý takýto prípad valné zhromaždenie na návrh výkonného výboru.“

B – Právo Únie

1. Primárne právo

8. Článok 4 ods. 3 prvá veta ZEÚ stanovuje: „Podľa zásady lojálnej spolupráce sa Únia a členské štáty vzájomne rešpektujú a vzájomne si pomáhajú pri vykonávaní úloh, ktoré vyplývajú zo zmlúv.“

9. V článku 218 ZFEÚ sa uvádza: „1. Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia článku 207, dohody medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami sa dojednávajú a uzavierajú podľa nasledovného postupu. … 9. Rada prijme na návrh Komisie alebo vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku rozhodnutie o pozastavení vykonávania dohody a rozhodnutie, ktorým sa určujú pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou, keď je tento orgán vyzvaný prijať akty s právnymi účinkami s výnimkou aktov dopĺňajúcich alebo meniacich inštitucionálny rámec danej dohody. … 11. Členský štát, Európsky parlament, Rada alebo Komisia môžu získať stanovisko Súdneho dvora k tomu, či je zamýšľaná dohoda v súlade s ustanoveniami zmlúv. …“

2. Sekundárne právo

10. Nariadenie Rady (ES) č. 479/2008 ( 6 ), ktoré nadobudlo účinnosť 1. augusta 2008, zaviedlo v sekundárnom práve prvý raz ( 7 ) dynamické odkazy na rezolúcie OIV. Nariadením Rady (ES) č. 491/2009 ( 8 ) sa tieto normy spoločnej organizácie trhu s vínom prevzali do nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007 (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) ( 9 ).

11. Článok 120f nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov znie: „Komisia pri povoľovaní enologických postupov v súlade s postupom uvedeným v článku 195 ods. 4: a) vychádza z enologických postupov, ktoré odporučila a uverejnila Medzinárodná organizácia pre vinič a víno (OIV), ako aj z výsledkov pokusného využívania zatiaľ nepovolených enologických postupov;….“

12. V článku 120g tohto nariadenia sa stanovuje: „Metódy analýzy na určenie zloženia produktov sektora vinohradníctva a vinárstva a pravidlá na stanovenie toho, či sa pri ich výrobe použili procesy, ktoré sú v rozpore s povolenými enologickými postupmi, sú tie, ktoré odporučila a uverejnila OIV. Ak OIV neodporučila ani neuverejnila žiadne metódy ani pravidlá, zodpovedajúce metódy a pravidlá prijme Komisia v súlade s postupom uvedeným v článku 195 ods. 4. Kým sa takéto pravidlá neprijmú, používajú sa metódy a pravidlá, ktoré povolil príslušný členský štát.“

13. V článku 158a ods. 2 toho istého nariadenia sa stanovuje: „Pokiaľ sa v dohodách uzavretých podľa článku 300 zmluvy neustanovuje inak, produkty uvedené v odseku 1 tohto článku sa vyrábajú v súlade s enologickými postupmi, ktoré odporučila a uverejnila OIV alebo ktoré schválilo Spoločenstvo podľa tohto nariadenia a jeho vykonávacích opatrení.“

14. V článku 9 ods. 1 nariadenia (ES) č. 606/2009 ( 10 ) sa stanovuje: „Pokiaľ nie sú stanovené smernicou Komisie 2008/84/ES, špecifikácie čistoty a identifikácie látok používaných v rámci enologických postupov uvedené v článku 32 druhom pododseku písm. e) nariadenia (ES) č. 479/2008 sú tie, ktoré sú stanovené a uverejnené v Medzinárodnom enologickom kódexe Medzinárodnej organizácie pre vinič a víno.“ ( 11 )

15. Článok 15 ods. 2 nariadenia (ES) č. 606/2009 znie: „Komisia uverejní v sérii C Úradného vestníka Európskej únie zoznam a opis metód analýzy uvedených v prvom pododseku článku 31 nariadenia (ES) č. 479/2008 [teraz článok 120g ods. 1 nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov] a opísaných v Zbierke medzinárodných metód analýzy vín a muštov OIV, ktoré sa uplatňujú pri kontrole maximálnych hodnôt a požiadaviek na výrobu vinárskych výrobkov stanovených právnymi predpismi Spoločenstva.“ ( 12 )

II – Predmet právneho sporu, konanie a návrhy

16. Dňa 18. júna 2012 prijala Rada kvalifikovanou väčšinou rozhodnutie, ktorým sa určuje pozícia, ktorú má Európska únia zaujať, pokiaľ ide o určité rezolúcie, o ktorých sa má hlasovať v rámci Medzinárodnej organizácie pre vinič a víno (OIV) ( 13 ). Uznesenie sa opieralo o článok 43 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ.

17. Podaním z 28. augusta 2012 podala Spolková republika Nemecko žalobu o neplatnosť proti tomuto rozhodnutiu. Nemecko zastáva názor, že rozhodnutie sa nemohlo ako o procesnoprávny základ opierať o článok 218 ods. 9 ZFEÚ. Iný procesnoprávny základ rozhodnutia nie je známy.

18. Súdny dvor povolil vstup Českej republiky, Luxemburského veľkovojvodstva, Maďarska, Holandského kráľovstva, Rakúskej republiky a Slovenskej republiky do konania na podporu návrhov Spolkovej republiky Nemecko a vstup Komisie na podporu návrhov Rady.

19. Spolková republika Nemecko, s podporou svojich vedľajších účastníkov konania, požaduje — zrušiť rozhodnutie Rady z 18. júna 2012 a — zaviazať Radu na náhradu trov konania.

20. Rada s podporou Komisie žiada — zamietnuť žalobu ako nedôvodnú v celom rozsahu, — subsidiárne, pre prípad zrušenia rozhodnutia, nariadiť zachovanie jeho účinkov, — zaviazať žalobkyňu na náhradu trov konania.

21. Po ukončení písomnej časti konania sa žaloba 26. novembra 2013 prejednala na pojednávaní. Súdny dvor v tejto súvislosti povolil vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska do konania na podporu návrhov Spolkovej republiky Nemecko.

III – Tvrdenia účastníkov konania

22. Spolková republika Nemecko opiera svoju žalobu o jediný dôvod neplatnosti: Rada nemohla rozhodnutie, ktoré je predmetom sporu, opierať o článok 218 ods. 9 ZFEÚ ako o procesnoprávny základ. Nemecko pritom argumentuje hlavne tým, že v prejednávanom prípade sa toto ustanovenie nemôže uplatniť z dvoch dôvodov. Podľa svojho znenia, systematiky, histórie vzniku a funkcie sa totiž neuplatní na zmluvy členských štátov, ale len na medzinárodné zmluvy Únie a nemožno ho uplatniť ani analogicky. Koordinácia konania členských štátov v orgánoch medzinárodných organizácií, ktoré vznikli na základe medzinárodných zmlúv, sa uskutočňuje podľa zásady lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ. ( 14 ) Po druhé, článok 218 ods. 9 ZFEÚ je podmienený „aktom s právnymi účinkami“, čo podľa názoru Spolkovej republiky Nemecko znamená, že príslušný akt musí byť záväzný z hľadiska medzinárodného práva. V prípade rezolúcií OIV to tak nie je. Nemecko ďalej upozorňuje, že uplatnenie ustanovenia nie je v zmysle technickej povahy OIV a okrem toho zabezpečuje menej efektívne zastupovanie záujmov Únie.

23. Naproti tomu podľa názoru Rady možno uplatniť článok 218 ods. 9 ZFEÚ. V zásade tvrdí, že v záležitostiach, ktoré patria do právomoci Únie, toto ustanovenie umožňuje určiť pozíciu v medzinárodných organizáciách, ktorých členmi sú iba členské štáty, ale nie Únia. V súvislosti s rezolúciami OIV, ktorých sa týka sporné rozhodnutie, Rada – na rozdiel od Spolkovej republiky Nemecko – vychádza z výlučnej právomoci Únie. Pokiaľ ide o „právne účinky“ aktov, Rada – okrem odkazu na určité účinky rezolúcií z hľadiska medzinárodného práva, hoci ide iba o odporúčania – zastáva predovšetkým názor, že prevzatie rezolúcií do práva Únie podľa článku 158a ods. 2, článku 120f písm. a) a článku 120g nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov zaručuje dostatočné právne účinky.

24. Česká republika sa v podstate pripája k tvrdeniam Spolkovej republiky a dopĺňa ich v súvislosti s výkladom článku 218 ods. 9 ZFEÚ. Aj Luxemburské veľkovojvodstvo má rovnaký názor a okrem iného upozorňuje, že v prejednávanom prípade ide o delenú právomoc, a nie o výlučnú právomoc Únie. Zdôrazňuje to aj Holandsko, ktoré okrem iného tvrdí, že článok 218 ods. 9 ZFEÚ neprichádza ako právny základ do úvahy aj preto, lebo v čase schválenia rozhodnutia nebolo zrejmé, ktoré rezolúcie sa budú prijímať. Rozhodnutiu okrem toho chýba odôvodnenie, predovšetkým pokiaľ ide o otázku, prečo je napriek neexistencii členstva Únie alebo všetkých jej členských štátov v OIV a napriek štyridsiatim rokom praxe pri spolupráci členských štátov v tejto oblasti v rámci OIV a organizácii, ktorú nahradila, nevyhnutné. ( 15 ) Holandsko sa napokon domnieva, že postupom Rady sa ohrozuje konsenzus v OIV, a teda záujmy Únie. Maďarsko doplňuje vyjadrenia Nemecka a upozorňuje aj na to, že pokiaľ je známe, Európsky parlament nebol informovaný o napadnutom rozhodnutí, čím sa porušil postup, ktorý stanovuje článok 218 ods. 10 ZFEÚ, čo je Súdny dvor povinný z úradnej moci zohľadniť. Aj Rakúsko sa v podstatných bodoch stotožňuje s vyjadrením Nemecka. Slovenská republika súhlasí s tvrdeniami Nemecka a okrem iného upozorňuje, že článok 218 ods. 9 ZFEÚ sa môže uplatniť aj v oblasti výlučnej vonkajšej právomoci Únie len vtedy, keď sú splnené jeho požiadavky. Spojené kráľovstvo poukazuje na to, že v rámci otázky právnych účinkov nie je relevantná judikatúra k právnym účinkom v práve Únie, ale treba zohľadniť skôr to, že článkom 218 ZFEÚ sa upravuje uzatváranie dohôd, ktoré sú pre Úniu záväzné z hľadiska medzinárodného práva.

25. Komisia sa stotožňuje s názorom Rady. Okrem toho upozorňuje na rozhodujúci význam veci: Únia nemá zastúpenie vo viacerých medzinárodných organizáciách, hoci tieto organizácie pôsobia v oblastiach, ktoré prinajmenšom čiastočne spadajú do právomoci Únie. Judikatúra ukazuje, že zastupovanie Únie navonok sa v týchto prípadoch v rámci jej pôsobnosti uskutočňuje prostredníctvom členských štátov v záujme Únie. Komisia argumentuje najmä kompetenciami Únie. ( 16 ) V prejednávanom prípade Únia disponuje výlučnou vonkajšou právomocou. Z právneho hľadiska teda členským štátom nie je povolené prijímať v určitej medzinárodnej organizácii rozhodnutia, ktoré by mohli zmeniť právo Únie. Rezolúcie OIV však vedú k takej zmene. To znamená, že rezolúcie by sa mohli prijať len po určení spoločnej pozície Únie podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ, ktorý okrem určenia pozície obsahuje splnomocnenie pre členské štáty, aby Úniu zastupovali v jej výlučnej vonkajšej oblasti pôsobnosti. Iba tak by sa zaistili aj záujmy členských štátov, ktoré nemajú zastúpenie v OIV. Aj tieto štáty sú totiž vystavené účinkom rezolúcií OIV, pretože rezolúcie menia súbor právnych predpisov EÚ, ktorý je pre členské štáty Únie záväzný. Komisia v súvislosti so systematickým výkladom článku 218 ods. 9 ZFEÚ upozorňuje na potrebu zohľadniť, že ani článok 218 ods. 11 ZFEÚ sa netýka len dohôd Únie. Komisia ďalej dopĺňa, že na účely aktu, ktorý nemá právne účinky, treba uskutočniť neformálnu koordináciu v Rade podľa článku 16 ZFEÚ.

IV – Posúdenie

26. Podstatou ( 17 ) sporu medzi účastníkmi konania je v prejednávanej veci uplatniteľnosť článku 218 ods. 9 ZFEÚ ako procesnoprávneho základu rozhodnutia Rady z 18. júna 2012, ktorým sa určuje pozícia, ktorú má Únia zaujať, pokiaľ ide o určité rezolúcie, o ktorých sa má hlasovať v rámci OIV.

27. Samotné predmetné rezolúcie OIV nie sú predmetom sporu. Všetci účastníci konania a vedľajší účastníci konania s nimi súhlasili a OIV ich schválila pomocou hlasov žalobkyne a vedľajších účastníkov konania, ktorí ju podporujú.

A – Predbežné úvahy

28. Skôr než sa môžem venovať výkladu článku 218 ods. 9 ZFEÚ, považujem za vhodné podrobne opísať kontext právneho sporu a proces vzniku daného ustanovenia, ktorý je relevantný pre jeho pochopenie. V rámci toho sa napokon budem zaoberať aj otázkou, do akej miery je vec CITES ( 18 ) relevantná pre prejednávaný právny spor.

1. Kontext právneho sporu

29. Ako sa už uviedlo, OIV je medzinárodná organizácia, ktorá okrem iného prijíma odporúčania pre oblasť vinárstva, napríklad v súvislosti s enologickými praktikami. ( 19 ) Spravidla sa schvaľujú vzájomnou dohodou na valnom zhromaždení ( 20 ), ktoré sa koná každý rok.

30. Spolková republika Nemecko a 19 ďalších členských štátov Únie bolo v roku 2012 členom OIV. ( 21 ) Únia síce z právneho hľadiska môže byť podľa článku 8 Zmluvy o založení členom, doposiaľ sa však nestala členom organizácie a nezískala ani postavenie pozorovateľa alebo iné osobitné postavenie. ( 22 ) Komisia však môže byť hosťom na rokovaniach expertných skupín a výborov OIV a môže sa ich zúčastňovať. ( 23 )

31. Do júna 2010 koordinovali členské štáty Únie svoje pozície v OIV za účasti Komisie s odkazom na článok 4 ods. 3 ZEÚ v pracovnej skupine Rady „Víno a alkohol“ bez návrhu spoločnej pozície Komisiou, a to v tej podobe, že členské štáty a Komisia predniesli svoje názory a predsedníctvo sa pokúsilo sformulovať spoločnú pozíciu.

32. Rezolúcie OIV a jej predchodkyne, ako špecializovaných medzinárodných organizácií s vysokým stupňom vedecko‑technických poznatkov, slúžili od roku 1971 podľa vyjadrení Nemecka na pojednávaní ako referenčný bod pre európske právne akty.

33. Nariadením (ES) č. 479/2008 Únia zaviedla v spoločnej organizácii trhu s vínom, ako sa uviedlo, prvý raz dynamické odkazy na rezolúcie OIV. ( 24 )

34. Krátko po tom, v septembri 2008, Komisia odporučila Rade – výslovne aj z dôvodu odkazov na odporúčania OIV, ktoré sa zaviedli uvedeným nariadením – aby Komisii udelila právomoc na rokovania o pristúpení Európskeho spoločenstva k OIV. ( 25 ) Rada však takú právomoc neudelila, pretože sa nepodarilo dosiahnuť nevyhnutnú väčšinu. ( 26 )

35. Komisia 16. mája 2011 predložila Rade s ohľadom na 9. valné zhromaždenie OIV prvý raz návrh rozhodnutia Rady, ktorým sa v súvislosti s rezolúciami OIV určí spoločná pozícia, ktorú treba zaujať v mene Únie. Z procesnoprávneho hľadiska sa Komisia pri tom opierala o článok 218 ods. 9 ZFEÚ, teda o ustanovenie, na ktoré sa Rada odvolávala v rozhodnutí napadnutom v prejednávanej veci. Návrh Komisie však nebol schválený. Komisia zastávala v nadväznosti na to názor, že z dôvodu chýbajúceho rozhodnutia Rady nesmú členské štáty v OIV zaujať nijaký postoj, ktorý by ovplyvnil súbor právnych predpisov Únie, a vo výpočte demonštratívnej povahy uviedla 14 návrhov rezolúcií, ktorých prijatie by sa podľa názoru Komisie dotklo týchto právnych predpisov. Členské štáty zastúpené v OIV napriek tomu prijali po vzájomnej dohode na valnom zhromaždení OIV 24. júna 2011 množstvo rezolúcií, okrem iného aj také, ktoré podľa názoru Komisie ovplyvnili súbor právnych predpisov Únie. Komisia v nadväznosti na to začala proti príslušným členským štátom konanie vo veci nesplnenia povinností, ktoré vyplývajú zo Zmlúv, okrem iného aj proti Spolkovej republike Nemecko. ( 27 )

36. Dňa 27. apríla 2012 Komisia odovzdala Rade návrh rozhodnutia, ktorým sa v súvislosti s rezolúciami OIV, o ktorých sa má 22. júna 2012 hlasovať na 10. valnom zhromaždení ( 28 ), určí spoločná pozícia, ktorú má Únia zaujať. Návrh, ktorý sa opieral o článok 43 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 9 ZFEÚ, v pozmenenej podobe schválil pod tlakom konania vo veci nesplnenia povinností ( 29 ) Mimoriadny výbor pre poľnohospodárstvo 11. júna 2012 kvalifikovanou väčšinou proti hlasom Nemecka, Českej republiky, Rakúska a Slovenska, pričom Luxembursko sa hlasovania zdržalo, a 18. júna 2012 Rada (pre poľnohospodárstvo a rybárstvo) ( 30 ). Nemecko, Grécko, Holandsko (Maďarsko a Fínsko sa k tomuto vyhláseniu pripojili), Rumunsko a Spojené kráľovstvo pritom poskytli vyhlásenia do zápisnice, v ktorých spochybnili spôsobilosť článku 218 ods. 9 ako vhodného právneho základu. ( 31 )

37. Rozhodnutie Rady z 18. júna 2012, ktoré je predmetom sporu, stanovuje spoločnú pozíciu Únie v súvislosti s 27 návrhmi rezolúcií, ktoré sa uvádzajú v prílohe a ich predmetom sú analytické metódy stanovenia zloženia produktov v sektore vinohradníctva a vinárstva a špecifikácie čistoty a identifikácie látok a procesov používaných pri enologických postupoch. Ide pritom o rezolúcie, ktoré podľa názoru Rady patria do príslušnosti Únie a majú právne účinky. ( 32 ) Členské štáty, ktoré sú členmi OIV, majú na valnom zhromaždení tejto organizácie presadzovať spoločnú pozíciu. Príslušné členské štáty pritom môžu po hlasovaní, predovšetkým na mieste bez rozhodnutia Rady prijať zmeny, ktoré nepredstavujú obsahovú zmenu rezolúcií. V prípade predloženia nových vedeckých alebo technických informácií, ktoré by mohli ovplyvniť pozíciu, musia však príslušné členské štáty požiadať o odloženie hlasovania na valnom zhromaždení, kým sa nepredloží pozícia Únie na základe nových prvkov.

38. Valné zhromaždenie OIV schválilo 22. júna 2012 v Izmire rezolúcie s jedinou výnimkou. ( 33 ) Zmeny návrhov rezolúcií sa predtým na rokovaniach o koordinácii pozície Únie v Izmire neklasifikovali ako „obsahové“. S odborným obsahom rezolúcií súhlasila aj Spolková republika Nemecko a schválila ich.

2. História vzniku normy

39. Zaoberanie sa históriou vzniku ustanovenia upravujúceho pozíciu, ktorá sa má v mene Únie zaujať v orgáne zriadenom dohodou, je opodstatnené už na základe mimoriadneho systematického postavenia normy ako odseku 9 článku 218 ZFEÚ. Môže byť prekvapujúce, že ustanovenie upravujúce pozíciu, ktorá sa má v mene Únie zaujať v orgáne zriadenom dohodou, sa vyskytuje v kontexte článku, ktorý upravuje modality rokovania a uzatvárania dohôd medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami. Pochopenie predpisu, ktorého rozsah tvorí predmet prejednávaného právneho sporu, si podľa môjho názoru vyžaduje pohľad na jeho pôvod, ako aj na predpisy, ktoré nahradil.

a) Zmluva o EHS

40. Zmluva o EHS neobsahovala nijaké ustanovenie, ktoré by bolo analógiou súčasného článku 218 ods. 9 ZFEÚ. Článok 116 EHS však stanovoval: „Od konca prechodného obdobia členské štáty pokračujú v rámci medzinárodných organizácii hospodárskeho charakteru ohľadom všetkých záležitostí osobitného záujmu, ktoré sa týkajú spoločného trhu výlučne v rámci spoločného postupu. Komisia zašle Rade, rozhodujúcej kvalifikovanou väčšinou, návrhy, ktoré sa týkajú rozsahu a vykonania takéhoto spoločného postupu. …“

41. Ako uviedol Súdny dvor, tento predpis vytváral základ „pre spoločný postup členských štátov v medzinárodných organizáciách…, ktorých členom nie je Spoločenstvo“. ( 34 ) Také pravidlo bolo vtedy vhodné aj preto, že medzinárodné organizácie spravidla povoľovali získanie členstva len štátom ( 35 ), čo práve v ústrednej oblasti právomocí Únie, v obchodnej politike, mohlo spôsobovať problémy. V praxi sa ustanovenie uplatňovalo aj mimo spoločnej obchodnej politiky. ( 36 ) Okrem toho, Súdny dvor zrejme trval na tom, aby sa norma uplatňovala pravidelnejšie. ( 37 ) Členské štáty naproti tomu vnímali predpis ako ohrozenie svojich právomocí. ( 38 )

b) Maastrichtská zmluva

42. Maastrichtská zmluva toto ustanovenie zo zmlúv bez náhrady odstránila – v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (ďalej len „SZBP“) zostala len koordinačná povinnosť v medzinárodných organizáciách a vystupovanie v záujme spoločných pozícií. ( 39 ) Dôvod by mohol predstavovať z pohľadu členských štátov príliš rozsiahly zásah do ich suverenity. ( 40 ) Zmluvy už neobsahovali nijaké ustanovenie, ktoré by výslovne upravovalo schvaľovanie postupu členských štátov a Spoločenstva v medzinárodných organizáciách.

43. Vzhľadom na rastúci význam medzinárodných organizácií v mnohých oblastiach a na rozsiahle právomoci Spoločenstva muselo však Spoločenstvo aj naďalej konať vo vzťahu k medzinárodným organizáciám, čo vyvolávalo otázku právneho základu, ktorá však bola v praxi spravidla relevantná len vtedy, keď inštitúcie Únie a členské štáty nemohli dospieť k dohode.

44. Pri rokovaní o rozhodnutiach záväzných z hľadiska medzinárodného práva predstavovalo v tejto súvislosti možnosť uplatniť ustanovenia o uzatváraní zmlúv. Súdny dvor už vo svojom stanovisku 1/78 konštatoval, že v prípade rokovaní v medzinárodných organizáciách, ktoré sú zamerané „na záväznú povinnosť, ktorú prevzali subjekty medzinárodného práva“, sa uplatnia ustanovenia o rokovaní a uzatváraní dohôd, a nie článok 116 EHS. ( 41 ) Súdny dvor sa potom vo svojom stanovisku 2/92 venoval pristúpeniu Spoločenstva k tretiemu revidovanému rozhodnutiu Rady Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (ďalej len „OECD“) o zaobchádzaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi. ( 42 ) Spoločenstvo nebolo členom organizácie. Súdny dvor rozhodol, že (právne záväzné) rozhodnutie treba považovať za rovnocenné s dohodou medzi Spoločenstvom a tretími krajinami. Dohodou v zmysle článku 228 ES je totiž „každá záväzná povinnosť, ktorú prevzali subjekty medzinárodného práva“ ( 43 ). To znamená, že názor, podľa ktorého je prijímanie rozhodnutí medzinárodných organizácií rovnocenné s uzatváraním zmlúv, bol v tejto súvislosti správny. ( 44 )

45. V skutočnosti potom bolo možné aj konštatovať, že absencia výslovného právneho základu pre koordináciu postupu v medzinárodných organizáciách v prípade právne záväzných rozhodnutí organizácií sa nahradila spätným odkazom predovšetkým na článok 113 ES (spoločná obchodná politika) a článok 228 ES (uzatváranie medzinárodných dohôd). ( 45 )

c) Amsterdamská zmluva

46. Tento právny základ však nevyhovoval potrebám Únie v jej zahraničných vzťahoch. Problémy spôsobovali predovšetkým tzv. zmiešané zmluvy. ( 46 ) Počas rokovaní o Amsterdamskej zmluve sa teda trvalo na tom, že Spoločenstvo musí napriek existujúcej deľbe právomocí hovoriť jedným hlasom. Platí to najmä pokiaľ ide o nárast počtu tzv. zmiešaných orgánov, ktorých rozhodnutia vykazovali právne účinky. ( 47 ) Na vyriešenie tohto problému sa navrhovalo doplnenie k článku 228 ods. 2 ES, teda ustanovenia o uzatváraní zmlúv. ( 48 )

47. Výsledkom rokovaní bol (po zmene číslovania pôvodného článku 228 ES) článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES, ktorý znel takto: „Bez ohľadu na ustanovenia odseku 3 sa rovnaký postup uplatní aj na rozhodnutie o pozastavení uplatňovania dohody a na účely prijímania stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou podľa článku 310, ak má tento orgán prijímať rozhodnutia s právnymi účinkami, s výnimkou rozhodnutí doplňujúcich alebo pozmeňujúcich inštitucionálny rámec príslušnej dohody.“

48. Poučná je predovšetkým systematika ustanovenia: článok 300 ods. 1 až 5 ES upravoval postup pri uzatváraní medzinárodných zmlúv. Rozlišuje sa pritom medzi fázou rokovania o dohode (článok 300 ods. 1 ES) jej podpísaním, s ktorým sa môže spájať rozhodnutie o predbežnom uplatňovaní, a uzatvorením (článok 300 ods. 2 prvý pododsek). Účasť Európskeho parlamentu na procese uzatvárania zmluvy sa podľa týchto ustanovení vysvetľuje v odseku 3.

49. Článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES sa nachádza uprostred týchto ustanovení o uzatváraní zmlúv a stanovuje, že „bez ohľadu na ustanovenia odseku 3 sa rovnaký postup uplatní aj na“, rozhodnutie o pozastavení uplatňovania dohody alebo o zaujatí pozícií v orgáne ustanovenom na základe dohody podľa článku 310 ES. Postup uzatvárania zmlúv (konkrétne článok 300 ods. 2 prvý pododsek ES) má teda – s modifikáciou, ktorá sa týka účasti Parlamentu – platiť aj pre prijímanie rozhodnutí v orgánoch ustanovených podľa článku 310 ES, teda na základe dohody o pridružení. Namiesto účasti Parlamentu, ktorá je predpísaná v článku 300 ods. 3 ES, na tomto mieste dochádza len k okamžitému a podrobnému informovaniu podľa článku 300 ods. 2 tretieho pododseku ES. Obmedzenie uplatniteľnosti ustanovenia na rozhodnutia asociačných rád možno vysvetliť práve osobitným postavením rozhodnutí asociačných rád v právnom poriadku Únie, konkrétne ako integrovanej súčasti tohto právneho poriadku. ( 49 )

50. Okrem vysvetlenia k uplatneniu ustanovení o uzatváraní zmlúv bolo teda účelom ustanovenia zjednodušenie postupu ( 50 ), lex specialis k postupu, ktorý sa uplatní v štandardnom prípade, na určovanie pozícií, ktoré sa majú zastávať v asociačných radách, to znamená v orgánoch vytvorených dohovormi, v prípade ktorých je Únia na základe definície (článok 310 ES) zmluvnou stranou.

d) Zmluva z Nice

51. V zmluve z Nice sa zachovala formulácia ustanovenia, ale zrušilo sa obmedzenie uplatniteľnosti na orgány zriadené dohodami podľa článku 310 ES. Časť článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES, ktorá je na tomto mieste relevantná, potom vo všeobecnosti znela: „a na účely prijímania stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou“. Ustanovenie tým stratilo obmedzenie svojho uplatnenia na osobitný, resp. zriedkavý typ dohôd, ktorými sa zriaďuje orgán. ( 51 )

e) Lisabonská zmluva

52. Lisabonskou zmluvou sa upravili pravidlá pre uzatváranie zmlúv – a aj pre formulovanie spoločnej pozície – v článku 218 ZFEÚ. Spájalo sa s tým množstvo redakčných úprav. Odstránil sa odkaz na „tento postup“ a úvodný odkaz na odchýlku od odseku 3. Nahradili sa opisom postupu. Inak sa však s touto zmenou Zmluvy nespájali nijaké dôležité obsahové zmeny. Redakčnými úpravami sa predovšetkým nezmenila charakteristika ustanovenia ako lex specialis, ktorá vyplýva už z toho, že naďalej zostalo súčasťou postupu pri uzatváraní zmlúv (článok 218 ZFEÚ).

3. Vec CITES

53. Napokon sa treba venovať otázke, do akej miery má pre prebiehajúce konanie význam vec CITES, ktorú účastníci konania opakovane uvádzajú, a predovšetkým, či Súdny dvor v rámci rozhodovania v tejto veci už prinajmenšom implicitne rozhodol o otázkach, o ktorých treba rozhodnúť v tomto prípade.

54. Aj vec CITES sa týkala určenia spoločnej pozície členských štátov Únie v rámci medzinárodnej dohody (konkrétne na 14. konferencii zmluvných strán CITES), ku ktorej samotná Únia nepristúpila. Rada – ako aj v tomto prípade – prijala rozhodnutie o určení spoločnej pozície, ktorá sa mala zaujať na konferencii. Hoci Rada podľa svojho vlastného vyjadrenia predpokladala, že k prijatiu došlo postupom podľa článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES, ktorý predchádzal súčasnému článku 218 ods. 9 ZFEÚ, v rozhodnutí sa v skutočnosti neuvádzal nijaký právny základ. Výber relevantného právneho základu bol predtým predmetom sporov v Rade. Komisia podala žalobu o neplatnosť s tvrdením, že rozhodnutím sa z dôvodu neuvedeného právneho základu porušuje povinnosť odôvodnenia. ( 52 )

55. Vec má pre prejednávaný právny spor význam z dvoch dôvodov. Po prvé, Súdny dvor rozhodol v zmysle Komisie, že v rozhodnutí sa musí uvádzať právny základ, ktorým sa zaujíma pozícia Únie v oblasti patriacej do jej právomoci, ktoré členské štáty konajúce spoločne v záujme Únie presadzujú na konferencii zmluvných strán medzinárodnej zmluvy, ktorú Únia neratifikovala. ( 53 )

56. Z tohto hľadiska predstavuje prejednávaná vec dôsledok veci CITES. Rada teraz v súlade so svojou povinnosťou uviedla právny základ. Žalobkyňa a vedľajší účastníci konania, ktorí ju v spore podporujú, ho však nepovažujú za relevantný.

57. Druhý dôvod, pre ktorý má vec CITES mimoriadny význam v tomto prípade, je, že právny základ, ktorého relevantnosť sa v prejednávanej veci spochybňuje, sa uvádzal aj vo veci CITES. Rada a Komisia zastávajú názor, že Súdny dvor v tejto diskusii prinajmenšom implicitne potvrdil, že uvedený právny základ možno v prípadoch, ako je ten prejednávaný, uplatniť.

58. Podľa môjho názoru sa z rozsudku také vyjadrenie nedá odvodiť. Súdny dvor síce poukázal na to, že „Rada prijala rozhodnutie v súlade s článkom 300 ods. 2 druhým pododsekom ES“ ( 54 ), ale bol to len opis skutkového stavu. ( 55 ) Súdny dvor nikde nekonštatuje, že uvedené ustanovenie skutočne predstavuje vhodný právny základ pre prijímanie pozícií v medzinárodných orgánoch, ktorých členom Únia nie je.

59. Ani návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott, neobsahujú také konštatovanie. Generálna advokátka argumentuje skôr v tom zmysle, že právny základ rozhodnutia sa bez toho, aby bol uvedený, nedá z právneho aktu jednoznačne odvodiť, pretože nie je jasné, či sa článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES uplatní v prípade medzinárodných zmlúv, kde nie je Spoločenstvo členom. Systematický výklad svedčí síce proti takému uplatneniu, ale teleologický výklad hovorí v jeho prospech. ( 56 ) Generálna advokátka nemusela zaujať stanovisko v súvislosti s uplatniteľnosťou tohto ustanovenia a ani ho nezaujala.

60. Súdny dvor teda vo veci CITES nijako, teda ani implicitne, nerozhodol o otázkach predložených v tomto prípade. Problematika zostáva naďalej otvorená.

B – Analýza

1. Výklad článku 218 ods. 9 ZFEÚ

61. Nemecko uvádza v prospech svojej pozície vo veci samej dva argumenty: že norma, ktorej výklad treba vykonať v tomto prípade, vychádza z predpokladu, že Únia je členom spornej medzinárodnej organizácie, čo tak v prejednávanej veci nie je, a že určenie pozícií, ktoré treba zaujať v mene Únie, závisí podľa ustanovenia od ďalšej podmienky, ktorá nie je splnená, konkrétne že medzinárodná organizácia musí prijímať akty „s právnymi účinkami“, teda akty s medzinárodnou právnou záväznosťou, pričom o tento prípad tu tiež nejde. Z toho vyplýva, že v prejednávanom právnom spore treba preskúmať, či sa článkom 218 ods. 9 ZFEÚ ako súčasťou jeho normatívneho obsahu naozaj požaduje, že Únia musí byť po prvé členom príslušnej medzinárodnej organizácie, a po druhé, že akty, ktoré má prijať príslušný orgán, alebo prinajmenšom niektoré z týchto aktov, musia byť záväzné podľa medzinárodného práva.

a) Členstvo

62. Najprv sa teda treba zaoberať otázkou, či článok 218 ods. 9 ZFEÚ možno uplatniť aj na určenie pozícií, ktoré treba v mene Únie zaujať v orgáne zriadenom dohodou, keď zmluvnou stranou Dohovoru nie je Únia, ale len niektoré členské štáty.

63. Úplné znenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ je: „Rada prijme na návrh Komisie alebo vysokého predstaviteľa Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku rozhodnutie o pozastavení vykonávania dohody a rozhodnutie, ktorým sa určujú pozície, ktoré sa majú prijať v mene Únie v rámci orgánu zriadeného dohodou, keď je tento orgán vyzvaný prijať akty s právnymi účinkami s výnimkou aktov dopĺňajúcich alebo meniacich inštitucionálny rámec danej dohody“.

64. V jednej vete sa teda spájajú na prvý pohľad výslovne odlišné úpravy. Ustanovenie sa najprv týka prijatia rozhodnutia o „pozastavení vykonávania dohody“. Podľa prevládajúceho názoru sa toto ustanovenie prijalo v dôsledku skutočnosti, že dohody o obchode a spolupráci, ktoré uzatvorila Únia, obsahujú od 90. rokov väčší počet ustanovení o ľudských právach, ktoré majú v prípade ich porušenia viesť k prerušeniu účinkov alebo vypovedaniu zmluvy. ( 57 ) Týmto ustanovením sa objasnil postup, ktorý sa pritom uplatní, a umožnilo sa plynulé konanie Únie. ( 58 )

65. Ustanovenie teda obsahuje právny základ pre určenie pozície v medzinárodných organizáciách. Tá je predmetom prejednávanej veci.

i) Znenie

66. Východiskom gramatického výkladu musí byť konštatovanie, že v ustanovení sa najprv genericky hovorí od „dohodách“ ( 59 ) bez toho, aby sa v ňom pritom výslovne odlišovali prípady, keď je Únia zmluvnou stranou takých dohovorov, a prípady, keď to tak nie je. Z tejto chýbajúcej úpravy však v nijakom prípade nemožno predčasne dospieť k záveru, ako to v konečnom dôsledku navrhuje Rada, že tam, kde to nerozlišuje zákon, nesmie rozlišovať ani subjekt, ktorý zákon uplatňuje. ( 60 )

67. Najprv treba totiž zohľadniť to, že v ustanovení sa používa to isté slovo „dohoda“ v jednom slede viackrát a predovšetkým v súvislosti s dvoma rozdielnymi situáciami: najprv sa upravuje „pozastavenie vykonávania dohody“, potom určenie pozícií pre orgán zriadený dohodou. Za týchto okolností však treba vychádzať z toho, že rovnaké slovo má mať aj rovnaký význam. Je jasné, že v prvom prípade môže ísť iba o dohody Únie. Slovo „dohoda“ musí mať teda rovnaký význam aj v druhom prípade, to znamená, že aj na tomto mieste ide o dohody Únie. ( 61 )

68. Ako menej presvedčivý mi pripadá argument, ktorý uviedlo Nemecko a ktorý sa zakladá na pojme „v mene Únie“. Nemecko tvrdí, že zo skutočnosti, že pozície, ktoré sa majú zaujať, treba presadzovať „v mene Únie v orgáne zriadenom dohodou“ ( 62 ), vyplýva, že Únia musí byť členom organizácie. ( 63 ) Na základe dôvodov, ktoré sa uvádzajú ďalej, si však nemyslím, že použitie tohto pojmu automaticky implikuje, že Únia musí byť zmluvnou stranou dohovoru.

69. Keď je Únia zmluvnou stranou dohovoru, čiže keď je členom medzinárodnej organizácie, nepotrebuje nijaký členský štát ako zástupcu, ktorý hovorí v jej mene, ale len ako štatutárneho zástupcu celkom v zmysle iného odseku článku. ( 64 ) V kontexte prípadu, ktorým sa zaoberáme, možno teda pojem chápať len v nevlastnom alebo prenesenom zmysle, konkrétne tak, že členské štáty v záujme Únie prednesú jej pozíciu – aj bez toho, aby pritom konali výslovne v cudzom mene.

70. Rada v tejto súvislosti oprávnene poukazuje na to, že aj výlučné vonkajšie právomoci Únie sa často musia vykonávať prostredníctvom členských štátov, ktoré spoločne konajú v záujme Únie. Je to tak napríklad vtedy, keď sa Únii ako celku bráni z dôvodov medzinárodného práva v členstve v medzinárodnej organizácii. ( 65 ) Členské štáty v takom prípade zastupujú pozíciu Únie a ako poznamenala Komisia, sú povinné zabezpečiť účinné presadzovanie tejto pozície.

71. Na základe uvedeného preto zastávam názor, že slovo „dohoda“ sa tak, ako sa používa v článku 218 ods. 9 ZFEÚ, vzťahuje na zmluvy, kde je Únia zmluvnou stranou.

ii) Systematika

72. Čo sa týka systematiky ustanovenia, závery možno odvodzovať tak z hlavy predpisu, v ktorej sa ustanovenie nachádza, ako aj zo samotného článku.

73. Ustanovenie, ktoré si vyžaduje výklad, je súčasťou hlavy V s názvom „Medzinárodné dohody“ piatej časti (Vonkajšia činnosť Únie) ZFEÚ. Ako ukazuje úvodné ustanovenie hlavy, článok 216 ZFEÚ o právomoci uzatvárať zmluvy, hlava upravuje dohody Únie. Potvrdzuje sa to obsahom ostatných ustanovení hlavy.

74. Aj samotný článok 218 svedčí v prospech takého systematického výkladu. V článku 218 ods. 1 ZFEÚ sa totiž stanovuje, že – bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 207 ZFEÚ – dohody medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami sa dojednávajú a uzavierajú podľa nasledujúceho postupu. Znenie rozhodnutia o určení spoločnej pozície v orgáne zriadenom dohodou, ktorý je povinný vydať akt s právnymi účinkami, je, ako ukázali úvahy o histórii, v zmysle Zmluvy osobitným typom uzatvorenia dohody. Článkom 218 ods. 1 ZFEÚ sa obmedzuje uplatniteľnosť odseku 9 tohto ustanovenia zreteľne na dohody „medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami“.

75. Výklad sa potvrdzuje aj tým, že ustanovenie sa výslovne neuplatní na právne akty „dopĺňajúce alebo meniace inštitucionálny rámec danej dohody“. Toto obmedzenie oblasti pôsobnosti ustanovenia podľa môjho názoru zreteľne poukazuje na jeho povahu lex specialis pre určenie pozícií v medzinárodných organizáciách, ktoré má viesť k zjednodušeniu postupu v porovnaní s náročnejším postupom uzatvárania zmlúv. V prípade mimoriadne dôležitých rozhodnutí sa tento zjednodušený postup, konkrétne obmedzenie účasti Parlamentu, neuplatní. Lex specialis na účely zjednodušenia postupu uzatvárania zmlúv sa však nemôže uplatniť na zmluvy, v prípade ktorých sa aj tak neuplatní postup uzatvárania zmlúv Únie. Vzhľadom na to, že uzatváranie zmlúv platí pre Zmluvy Únie, môže aj postup podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ platiť len pre Zmluvy Únie.

76. Rada a Komisia proti tomuto tvrdeniu uvádzajú, že aj článok 218 ods. 11 ZFEÚ sa uplatní na zmluvy členských štátov bez účasti Únie, to znamená, že nie všetky ustanovenia článku 218 ZFEÚ sa uplatňujú len na Zmluvy Únie.

77. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je totiž možnosť, ktorá je upravená v článku 218 ods. 11 ZFEÚ, teda získať stanovisko o zlučiteľnosti plánovanej dohody so Zmluvami, v určitých prípadoch daná aj v prípade zmlúv, ktoré nemá uzatvoriť sama Únia, ale členské štáty. ( 66 ) Súdnemu dvoru však pritom išlo o otázku vymedzenia právomoci Únie a členských štátov pre uzatváranie zmlúv z hľadiska práva Únie ( 67 ), a nie o všeobecné posudzovanie zmlúv členských štátov. Podľa môjho názoru sa táto judikatúra veľmi špecifickým spôsobom vzťahuje na konanie o stanovisku a nemožno ju uplatniť ako argument pre výklad ostatných ustanovení článku 218 ZFEÚ, hlavne odseku, ktorého výklad sa má uskutočniť v tomto prípade.

78. Systematický výklad teda svedčí v prospech pozície žalobkyne. ( 68 )

iii) Teleológia

79. V rámci teleologického výkladu treba najprv stanoviť účel normy. Ten na jednej strane možno určiť prostredníctvom výkladu kontextu a súvislostí, na druhej strane prostredníctvom účelu, ktorý zákonodarca normou sleduje, a napokon možno ako základ použiť celkovo aj cieľ zmluvy. ( 69 )

80. V tomto prípade poukazuje v prvom rade história vzniku normy na účel, ktorý sa ňou sleduje: spätný odkaz na postup uzatvárania zmlúv na účely určenia pozícií v medzinárodných organizáciách v súvislosti s rozhodnutiami záväznými pre Úniu z medzinárodného hľadiska, ku ktorému nútila Maastrichtská zmluva, bol sotva v súlade s realitou. Amsterdamská zmluva vytvorila zjednodušený postup, ktorý sa najprv uplatňoval len na asociačné rady, ale jeho pôsobnosť sa neskôr rozšírila. Článkom 218 ods. 9 ZFEÚ sa mal do tejto miery vytvoriť lex specialis v porovnaní so všeobecným postupom pri uzatváraní zmlúv pre rozhodovanie vnútri Únie v prípade prijímania rozhodnutí s právnymi účinkami v medzinárodných orgánoch. Norma má teda – povedané slovami Komisie v jej podaní vedľajšieho účastníka konania – umožniť, „aby sa v rámci medzinárodných dohôd mohli prijímať akty, na ktoré možno na úrovni EÚ uplatniť zjednodušený, a teda rýchly postup, ale bez toho, aby sa narušila inštitucionálna rovnováha“.

81. Kontext tejto normy poukazuje na to, že norma má napriek rozšíreniu jej rozsahu pôsobnosti v zmluve z Nice, ktoré už aj vzhľadom na minimálne zmeny znenia nemalo priniesť rozšírenie aj na zmluvy členských štátov, aj napriek zmenám, ktoré sa uskutočnili Lisabonskou zmluvou, naďalej slúžiť svojmu pôvodnému účelu. Do dneška je totiž súčasťou článku, ktorý upravuje rokovanie a uzatváranie dohôd Únie, to znamená, že má naďalej predstavovať lex specialis v rámci uzatvárania zmlúv.

82. Uzatváranie zmlúv je však postup pre uzatváranie zmlúv medzi Úniou a tretími krajinami alebo medzinárodnými organizáciami (článok 218 ods. 1 ZFEÚ). Ak postup podľa článku 218 ods. 9 ZFEÚ predstavuje lex specialis v tomto zmysle, musí sa aj pôsobnosť tejto normy obmedzovať na zmluvy, kde je Únia zmluvnou stranou.

iv) Predbežný záver

83. Z uvedeného vyplýva, že článok 218 ods. 9 ZFEÚ vychádza z domnienky, že Únia musí byť zmluvnou stranou dohody, ktorou sa zriaďuje orgán, ktorý sa v norme uvádza.

b) Akty s právnymi účinkami

84. Otázka významu kritéria „právnych účinkov“, druhá právna otázka predložená v prejednávanej veci, vzniká na základe dvoch zvláštnych okolností. Po prvé, rezolúcie OIV, ktorých sa týkalo sporné rozhodnutie, obsahujú odporúčania, ktoré – čo je nesporné – nie sú prinajmenšom v zmysle klasického medzinárodného práva záväzné ( 70 ), nezávisle od otázky, či rezolúcie OIV môžu byť pre Úniu ako nečlena vôbec záväzné. ( 71 )

85. Na druhej strane a rovnako nesporne sa v sekundárnom práve Únie od roku 2008 uvádzajú dynamické odkazy práve na tieto rezolúcie OIV. Tak sa Komisia pri schvaľovaní enologických praktík opiera o praktiky, ktoré odporučila OIV (článok 120f nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov). Okrem toho analytické metódy stanovovania zloženia produktov sektora vinohradníctva a vinárstva a pravidlá, ktorými sa zisťuje, či sa tieto produkty nepodrobili nepovoleným enologickým praktikám, predstavujú metódy a postupy, ktoré OIV odporučila a uverejnila (článok 120g nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov) a ktoré podľa článku 15 ods. 2 nariadenia (ES) č. 606/2009 uverejňuje aj Komisia. A napokon, enologické praktiky, ktoré odporučila OIV, majú význam aj priamo pre dovoz vína (článok 158a ods. 2 nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov). Prinajmenšom v posledných dvoch prípadoch sa rezolúcie OIV dynamickými odkazmi v práve Únie preberajú do sekundárneho práva. Rezolúcie, ktoré sú predmetom sporu, sa aj podľa názoru žalobkyne týkali metód v zmysle článkov 120f, 120g a článku 158a ods. 2 nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov.

86. Spolková republika Nemecko a vedľajší účastníci konania, ktorí ju podporujú, zastávajú názor, že za akt „s právnymi účinkami“ možno považovať len rozhodnutia medzinárodnej organizácie, ktoré sú záväzné z hľadiska medzinárodného práva.

87. Rada a Komisia sa naproti tomu domnievajú, že aj rozhodnutia medzinárodnej organizácie, ktoré sú dynamickým odkazom začlenené do práva Únie, majú právne účinky v zmysle tohto ustanovenia. Ďalej tvrdia, že aj slabé medzinárodnoprávne účinky nezáväzného rozhodnutia postačujú na uznanie právnych účinkov rozhodnutia.

88. Ďalej budem analyzovať znenie, systematiku a teleológiu normy, aby sa zistilo, čo sa rozumie pod pojmom právne účinky.

i) Znenie

89. Pri prvom pohľade na znenie ustanovenia upúta pozornosť, že pojem „právne účinky“, ktorý sa v ustanovení používa, sa, ako uviedla Komisia, odlišuje od medzinárodnoprávnej záväznosti. Platí to aj v iných jazykových verziách ( 72 ), v ktorých sú použité pojmy zdanlivo založené skôr na právnych účinkoch aktu, pričom nevedú ku konštatovaniu, o aký typ týchto účinkov musí ísť.

90. Podrobnejšia analýza ukazuje, že znenie predmetného ustanovenia predsa len svedčí v neprospech tézy Rady, ktorá sa zakladá na dynamických odkazoch v práve Únie: v ustanovení sa hovorí o aktoch s právnymi účinkami, ktoré „má prijať“ ( 73 ) orgán zriadený dohodou. Táto formulácia ustanovenia znázorňuje úzky vzťah medzi konaním orgánu a jeho výsledkom. Podľa toho má orgán prijať akty, ktoré majú ab origine„právne účinky“. Ustanovenie sa teda netýka prípadov, keď akty bez právnych účinkov až kvázi dodatočne nadobudnú právne účinky prostredníctvom interného práva zmluvnej strany (v našom prípade Únie), aj keď sa to uskutočňuje automaticky dynamickým odkazom, ale naopak prípadov, keď sa akty pôvodne (a teda podľa právneho poriadku orgánu, teda medzinárodného práva) vyznačujú touto vlastnosťou. Práve v tejto vlastnosti priameho právneho účinku totiž treba vidieť nevyhnutnosť prijatia spoločnej pozície. Ustanovenie sa teda usiluje o to, aby sa z pozície orgánu vytvoril právny záväzok Únie.

ii) Systematika

91. Systematický výklad poskytuje málo informácií. V článku 216 ods. 2 ZFEÚ sa používa na jednej strane pojem „záväzné“ v súvislosti s medzinárodnými zmluvami ( 74 ), čo by mohlo svedčiť v prospech toho, že pojem „právne účinky“ musí mať iný význam. Na druhej strane sa však v ustanovení, ktorým sa upravuje žaloba o neplatnosť (článok 263 ZFEÚ), nachádza v podobe „Rechtswirkung“ (právne účinky) pojem, ktorý sa podobá na výraz „Rechtswirksamkeit“ (právna účinnosť), čo je vyjadrené hlavne v iných jazykových verziách ( 75 ), a ktorý sa vzťahuje na ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je žaloba o neplatnosť prípustná len proti opatreniam, ktoré vyvolávajú „záväzné právne účinky“ ( 76 ), čo by mohlo svedčiť v prospech výkladu pojmu právne účinky v zmysle záväznosti (v našom prípade záväznosť medzinárodnoprávnej povahy), ktorý sa k tomu prikláňa. A napokon skutočnosť, že Súdny dvor priznal ( 77 ) v iných súvislostiach relevantnosť aktom, ktoré neboli medzinárodnoprávne záväzné, nedovoľuje pri výkladovej otázke, o ktorej treba rozhodnúť v tomto prípade, vyvodiť žiadne odkazy.

iii) Teleológia

92. Ako bolo práve opísané, účelom normy je vytvoriť lex specialis oproti všeobecnému postupu pri uzatváraní zmlúv pre rozhodovanie vnútri Únie v prípade prijímania rozhodnutí s právnymi účinkami v medzinárodných orgánoch. Tento účel svedčí podľa môjho názoru z dvoch dôvodov v prospech výkladu pojmu „právne účinky“ v zmysle medzinárodnoprávnej záväznosti.

93. Po prvé, rozlíšenie podľa účinkov aktu má oddeliť zjavne relevantné akty od tých, ktoré nie sú relevantné. V prípade aktov s právnymi účinkami sa odôvodňuje právnymi účinkami iný spôsob určenia spoločnej pozície, ako je to v prípade aktov, ktoré nemajú právne účinky. Rozlíšenie sa podľa toho týka kvality, ktorou sa samotné akty vyznačujú od začiatku, konkrétne skutočnosti, že sú pre Úniu medzinárodnoprávne záväzné. Akty, ktoré nie sú medzinárodnoprávne záväzné, môžu síce na základe dynamického odkazu v práve Únie urýchliť prijatie právnych účinkov, tie sa však zakladajú na slobodnej vôli Únie. V prípade takých právnych účinkov nejde o vlastnosť samotného aktu.

94. Po druhé, história vzniku normy ukazuje, že počas platnosti Maastrichtskej zmluvy bolo treba pre medzinárodnoprávne záväzné rozhodnutia uplatniť postup uzatvárania zmlúv. Pojem medzinárodná dohoda sa v tejto súvislosti definoval extenzívne, konkrétne, ako sa uviedlo, ako „každá záväzná povinnosť, ktorú prevzali subjekty medzinárodného práva“. ( 78 ) V tejto súvislosti sa javí ako logické, keď sa úprava lex specialis tohto postupu, ktorá bola vytvorená na základe Maastrichtskej zmluvy, tiež zameriava na medzinárodne záväzné rozhodnutia.

95. Taký výklad poskytuje tiež potrebnú mieru právnej istoty pri rozhodovaní o uplatniteľnosti článku 218 ods. 9 ZFEÚ v záujme orgánov, ktoré sú do postupu zapojené. Kritériá, ktoré navrhuje žalovaný, by to neposkytovali.

96. Hoci má Rada pre uplatnenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ v úmysle považovať za dostatočné právne účinky nadobudnuté dynamickým odkazom v práve Únie, uplatnenie postupu by ponechala na úvahu zákonodarcu. Zavedenie dynamického odkazu by otvorilo pôsobnosť ustanovenia a jeho nahradenie jednoduchým prevzatím príslušného medzinárodného aktu do zákonodarstva Únie by zase vylúčilo uplatnenie ustanovenia. Také kritérium považujem za príliš svojvoľné na to, aby rozhodlo o uplatnení takej dôležitej normy, akou je možný procesnoprávny základ. ( 79 )

97. Ešte menej vhodné sú slabé medzinárodnoprávne účinky, ktoré uvádzajú Rada a Komisia v súvislosti s nezáväzným rozhodnutím ako kritérium uplatnenia procesného právneho základu. Mohli by sme byť v pokušení upozorniť na to v tej súvislosti, že teória o prameňoch práva sa v rámci medzinárodného práva usiluje v posledných rokoch o to, aby sa pojem „soft law“ vzťahoval aj na akty, ktoré nie sú právne záväzné, ale prostredníctvom odkazov sú ich uplatnenie pri výklade kogentného práva alebo ich faktická účinnosť do určitej miery relevantné. ( 80 )

98. V snahe preukázať určitú relevantnosť v prejednávanom prípade, teda pre sporné rezolúcie OIV, Rada v tomto prípade oprávnene upozornila na to, že tieto rezolúcie ako medzinárodné technické normy spadajú pod články 2.4 a 2.5 Dohody Svetovej obchodnej organizácie o technických prekážkach obchodu ( 81 ). Štát, ktorý schvaľuje technické predpisy v súlade s týmito normami, je vo výhode pre prípad, že práve tieto technické predpisy budú v Svetovej obchodnej organizácii napadnuté ako prekážka obchodu: existuje vyvrátiteľná domnienka, že interné technické predpisy, ktoré sú v súlade s relevantnými medzinárodnými normami, nevytvárajú nepotrebnú prekážku medzinárodného obchodu. ( 82 ) Podľa môjho názoru v prípade kategórie „soft law“ však nejde o kategóriu aktov, ktorá by bola právne relevantná či jasne vymedziteľná. To znamená, že nie je spôsobilá byť kritériom uplatnenia procesného právneho základu.

iv) Predbežný záver

99. Pojem právne účinky v článku 218 ods. 9 ZFEÚ sa zameriava na medzinárodnoprávnu záväznosť aktu.

c) Záver týkajúci sa výkladu článku 218 ods. 9 ZFEÚ

100. V zásade sa tým ukazuje, že článok 218 ods. 9 ZFEÚ, pokiaľ ide o jeho znenie, jeho systematiku a jeho cieľ a účel, nie je vhodný na to, aby sa uplatnil na také prípady, ako je ten prejednávaný. Analýza prejednávaného prípadu však nemôže skončiť týmto záverom.

2. Analogické uplatnenie

101. Rada a Komisia totiž uviedli tvrdenia, ktoré by za určitých okolností mohli odôvodniť analogické uplatnenie danej normy, hoci nie je splnená ani jedna z dvoch podmienok uplatnenia normy, ktoré sa skúmali v tomto prípade. Podľa ich názoru je uplatnenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ vhodné už vtedy, keď činnosť orgánu zriadeného medzinárodnou zmluvou spadá do právomoci Únie, predovšetkým, keď ide o výlučnú právomoc Únie. ( 83 ) Len tak možno zabezpečiť spôsobilosť Únie a jej členských štátov konať v oblasti jej právomoci.

102. Potreba analogického uplatnenia normy by teda v tomto prípade mohla vyplynúť z toho, že pre prípad činnosti medzinárodnej organizácie (bez právnych účinkov) bez účasti Únie v oblasti, ktorá patrí do pôsobnosti Únie, Zmluvy neplánovane nedávajú k dispozícii nijaký interný postup Únie, ktorý môže Únia uplatniť na zabezpečenie účinného výkonu svojich vonkajších kompetencií prostredníctvom členských štátov, a že záujmy sú porovnateľné s normálnym prípadom uplatnenia článku 218 ods. 8 ZFEÚ.

103. Analógia patrí k nástrojom práva Únie. ( 84 ) Okrem neplánovanej medzery v právnej úprave ( 85 ) je podmienená aj porovnateľnosťou záujmov medzi skúmaným a upraveným prípadom. Prísnosť overovania týchto podmienok pritom závisí od oblasti, v rámci ktorej sa uvažuje o analogickom uplatnení. V trestnom práve je tak analógia úplne vylúčená. ( 86 ) V oblasti materiálnych právomocí Únie je na jednej strane analógia vzhľadom na zásadu obmedzeného prenesenia právomocí výslovne problematická. ( 87 ) Naproti tomu v iných oblastiach, ako napríklad v súvislosti s odvodeným právom v oblasti pohybu a pobytu, môže byť analogický záver vhodný. ( 88 )

104. Pokiaľ ide o prejednávanú vec, najprv treba podotknúť, že v oblasti procesného právneho základu, do ktorej možno zaradiť túto vec, síce analógia nie je vylúčená, ale vzhľadom na právomoci orgánov Únie, ktoré treba zachovať, treba podmienky dôkladne preskúmať. V neprospech analógie okrem toho svedčí skutočnosť, že pravidlo bolo vytvorené ako lex specialis pre osobitný prípad. ( 89 ) Podľa toho si odkaz na analógiu vyžaduje dôkladné posúdenie dôvodov, ktoré môžu odôvodniť jej uplatnenie.

a) Rozlíšenie dvoch skupín prípadov

105. Zmluvy vychádzajú z predpokladu, že právomoci Únie vykonávajú inštitúcie Únie. ( 90 ) Keď v oblasti, ktorá patrí do právomoci Únie, pôsobí medzinárodná organizácia, podľa logiky systému sa v prvom rade javí ako vhodné, aby Únia najprv sama pôsobila ako člen organizácie. V mnohých prípadoch ale Únia nie je členom organizácie.

106. Na tomto mieste treba podľa môjho názoru na účely vyriešenia prejednávanej veci odlíšiť dve skupiny prípadov. Po prvé tak existuje mnoho prípadov, keď sa Únia z dôvodov medzinárodného práva nemôže stať členom medzinárodnej organizácie. O taký prípad ide, keď medzinárodná organizácia nepovoľuje členstvo nadnárodných organizácií alebo keď bola žiadosť Únie o členstvo v organizácii – z akýchkoľvek dôvodov – zamietnutá. V takom prípade sa podľa judikatúry Súdneho dvora vonkajšia právomoc Únie vykonáva prostredníctvom členských štátov konajúcich spoločne v záujme Únie. ( 91 )

107. Na druhej strane existuje taká situácia, keď je členstvo Únie v príslušnej medzinárodnej organizácii povolené a organizácia doposiaľ nezamietla žiadosť o členstvo. V takom prípade predstavuje pristúpenie Únie tú najprirodzenejšiu cestu k účinnému vykonávaniu právomocí Únie.

108. Prejednávanú vec treba zaradiť do tejto druhej skupiny prípadov. OIV v Dohode z 3. apríla 2001 podľa článku 8 výslovne povoľuje „pristúpenie medzivládnych medzinárodných organizácií“, a teda aj Únie. Komisia v súlade s tým v roku 2008, s odkazom na dynamické odkazy na rezolúcie OIV v práve Únie ( 92 ), ktoré sa zaviedli krátko predtým, vyjadrila odporúčanie udeliť splnomocnenie na rokovanie o pristúpení, toto splnomocnenie však nebolo udelené z interných dôvodov Únie – konkrétne pre nedosiahnutie potrebnej väčšiny v Rade.

109. Za týchto okolností obmedzím svoje ďalšie úvahy o otázke analogického uplatnenia článku 218 ods. 9 ZFEÚ na druhú skupinu prípadov. V zmysle toho vynechám otázku, do akej miery možno odôvodniť analógiu k ustanoveniu v prípade zmlúv, ktorých predmet spadá do oblasti v právomoci Únie, ale v prípade ktorých nemôže byť Únia „zatiaľ“ členom z dôvodu formulácie medzinárodnej dohody. ( 93 )

b) Analogické uplatnenie v rámci relevantnej skupiny prípadov

110. Podľa môjho názoru treba analogické uplatnenie ustanovenia v tejto súvislosti zamietnuť.

111. Po prvé, výklad článku 218 ods. 9 ZFEÚ, ktorý navrhuje žalovaná, by prakticky znamenal skôr návrat k článku 116 EHS. Toto ustanovenie však bolo vedome odstránené a nebolo znovu zavedené – okrem toho sa vzťahovalo na úplne iný kontext. Zjavná vôľa autorov Zmlúv by sa nezohľadnila.

112. Po druhé, takéto analogické uplatnenie by znamenalo ignoranciu dvoch podstatných vývojových trendov v práve. Po prvé, činnosť čoraz väčšieho množstva medzinárodných organizácií spadá do oblasti právomocí Únie. Po druhé a predovšetkým, stúpol a stúpa počet odstránených prekážok z hľadiska medzinárodného práva, pokiaľ ide o členstvo Únie v medzinárodných organizáciách. Štandardný prípad v oblasti výkonu výlučných právomocí Únie musí predstavovať pristúpenie Únie k medzinárodnej organizácii. Podľa judikatúry Súdneho dvora existuje v oblasti výlučnej právomoci Únie povinnosť inštitúcií Únie a členských štátov použiť všetky právne a politické prostriedky, aby zabezpečili účasť Únie na dohodách. ( 94 ) V prípade súhlasu s názorom Rady by v budúcnosti záviselo od slobodného rozhodnutia Únie, či chce vstúpiť do medzinárodných organizácií alebo či chce bez pristúpenia určovať pozície rovnakým spôsobom ako po pristúpení. Ak by sme totiž postupovali v súlade s koncepciou Rady týkajúcou sa účinkov dynamických odkazov, Únia by zavedením takého odkazu mohla sama vyvolať uplatnenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ a pristúpenie k medzinárodnej organizácii by tak do určitej miery nebolo nevyhnutné.

113. Analogické uplatnenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ v prejednávanom prípade by napokon znamenalo obídenie právomocí Európskeho parlamentu. V článku 218 ZFEÚ sa v zásade stanovuje účasť Parlamentu v rámci uzatvárania dohody. Táto účasť sa pri pristúpení Únie k medzinárodnej organizácii uplatňuje rovnako ako podľa už vyššie uvedeného, pri prijatí rozhodnutí s právnymi účinkami v medzinárodnej organizácii. V rámci článku 218 ods. 9 ZFEÚ sa však úloha Parlamentu redukuje na poskytnutie informácií ihneď a v plnom rozsahu. Rozšírenie článku 218 ods. 9 ZFEÚ aj na vzájomné zmluvy medzi členskými štátmi značne obmedzuje práva Parlamentu na účasť. Voľba správneho právneho základu má však slúžiť aj práve na ochranu práv dotknutých inštitúcií Únie. ( 95 )

114. Starostlivé posúdenie dôvodov, ktoré svedčia v prospech aj v neprospech analogického uplatnenia článku 218 ods. 9 ZFEÚ, teda analogickému uplatneniu nenasvedčuje.

C – Záver

115. Článok 218 ods. 9 ZFEÚ teda neposkytuje vhodný právny základ pre rozhodnutie, o ktoré ide v tomto prípade. S ohľadom na moje predchádzajúce poznámky pritom nejde ani o výlučne formálne pochybenie. ( 96 ) Napadnuté rozhodnutie treba zrušiť.

D – Ďalšie námietky

116. Vzhľadom na moje stanovisko – aj vzhľadom na jeho prípustnosť – sa nevyjadrím k doplňujúcim námietkam, ktoré uviedli vedľajší účastníci konania, konkrétne k nedostatočnému odôvodneniu napadnutého rozhodnutia, ktoré namietalo Holandsko, a k námietke neúčasti Parlamentu, ktorú uviedlo Maďarsko.

E – Obmedzenie účinkov zrušenia

117. Rada pre prípad zrušenia rozhodnutia požiadala o zachovanie jeho účinkov. Žalobkyňa s týmto návrhom nesúhlasila.

118. V zmysle článku 264 ZFEÚ Súdny dvor uvedie, ak to považuje za potrebné, ktoré z účinkov aktu, ktorý vyhlásil za neplatný, sa považujú za konečné.

119. Napadnutým rozhodnutím sa určila pozícia Únie, ktorú mali zaujať a zaujali členské štáty Únie, zmluvné strany OIV. V tejto súvislosti sa zdá, že situácia sa zhoduje s tou, keď Súdny dvor vo veci CITES potvrdil zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia. ( 97 )

120. Prejednávaný prípad sa však od veci CITES odlišuje už tým, že žalobkyňa v predmetnom prípade súhlasila s návrhom na zachovanie. V tomto prípade žalobkyňa odporuje tvrdením o možných dôsledkoch v rámci konania o nesplnení povinnosti.

121. Ako správne uvádza slovenská vláda, v prejednávanom prípade nie je zrejmé, čia právna istota by bola ohrozená v dôsledku zrušenia. Rezolúcie OIV, ktoré sú predmetom sporu, boli prijaté a ich účinky nebudú obmedzené ani po zrušení rozhodnutia. Podľa môjho názoru treba teda subsidiárny návrhy zamietnuť.

F – Trovy

122. Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa riešenia, ktoré navrhujem, má úspech žalobkyňa, ktorá podala príslušný návrh. Rada by preto mala byť zaviazaná na náhradu trov konania. Vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania podľa článku 140 ods. 1 rokovacieho poriadku.

V – Návrh

123. Na základe uvedených skutočností navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto: 1. Rozhodnutie Rady z 18. júna 2012, ktorým sa určuje pozícia, ktorú treba v mene Únie zaujať v súvislosti s určitými rezolúciami OIV, sa zrušuje. 2. Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania. 3. Česká republika, Luxemburské veľkovojvodstvo, Maďarsko, Holandské kráľovstvo, Rakúska republika, Slovenská republika, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.

( 1 ) Jazyk prednesu: nemčina.

( 2 ) HOFFMEISTER, F.: Outsider or Frontrunner? Recent Developments under International and European Law on the Status of the European Union in International Organizations and Treaty Bodies. In: CMLR 44 (2007), s. 41, 68.

( 3 ) BGBl. II 2002, 2733. Dohoda je podľa svojho článku 19 vyhotovená vo francúzskom, španielskom a anglickom jazyku, pričom všetky znenia sú rovnako autentické.

( 4 ) Dohovor o vytvorení medzinárodného inštitútu pre víno podpísaný v Paríži 29. novembra 1924. Preklad do nemeckého jazyka sa nachádza napríklad v BGBl. (Spolková zbierka zákonov) pre Rakúsku republiku z roku 1930, s. 241. Názov Medzinárodný úrad pre vinič a víno zaviedla organizácia od 4. septembra 1958.

( 5 ) Predchádzajúca organizácia zjavne chápala ako členov iba štáty, keďže v článku 6 Dohovoru o vytvorení medzinárodného inštitútu pre víno podpísaného v Paríži stanovovala: „Všetky štáty, ktoré nepodpísali túto dohodu, k nej budú môcť pristúpiť…“.

( 6 ) Nariadenie Rady (ES) č. 479/2008 z 29. apríla 2008 o spoločnej organizácii trhu s vínom, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 3/2008 a zrušujú nariadenia (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (Ú. v. EÚ L 148, s. 1).

( 7 ) Podľa tvrdenia Nemecka na pojednávaní slúžili rezolúcie OIV a organizácie, ktorú nahradila, Spoločenstvu od roku 1971 ako referenčné body. OIV sa aj pred rokom 2008 uvádzala v príslušných právnych aktoch, napr. v odôvodnení 4 nariadenia Rady (ES) č. 2165/2005 z 20. decembra 2005 (Ú. v. EÚ L 345, s. 1), v odôvodnení 1 nariadenia Komisie (ES) č. 1507/2006 z 11. októbra 2006 (Ú. v. EÚ L 280, s. 9). Pozri aj odôvodnenie 2 nariadenia Rady (ES) č. 519/2007 zo 7. mája 2007 (Ú. v. EÚ L 123, s. 1).

( 8 ) Nariadenie rady (ES) č. 491/2009 z 25. mája 2009, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 1234/2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) (Ú. v. EÚ L 154, s. 1).

( 9 ) Nariadenie Rady (ES) č. 1234/2007 z 22. októbra 2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) (Ú. v. EÚ L 299, s. 1), ktoré bolo niekoľkokrát zmenené. Pozri odôvodnenie 3 nariadenia (ES) č. 491/2009.

( 10 ) Nariadenie Komisie (ES) č. 606/2009 z 10. júla 2009, ktorým sa ustanovujú určité podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 479/2008, pokiaľ ide o kategórie vinárskych výrobkov, enologické postupy a uplatniteľné obmedzenia (Ú. v. EÚ L 193, s. 1).

( 11 ) Na tomto mieste bez poznámok pod čiarou, ktoré sa uvádzajú v citovanom texte.

( 12 ) Zvýraznené v origináli.

( 13 ) Dokument Rady č. 11436/12.

( 14 ) Nemecko na pojednávaní na tomto mieste rozlišovalo medzi dvoma otázkami: či by Únia musela byť členom OIV, aby sa toto ustanovenie uplatnilo, a či by sa rezolúcie v OIV mohli prijímať „v mene Únie“. Podľa môjho názoru ide v prípade druhej otázky iba o jeden aspekt prvej otázky.

( 15 ) Žalobkyňa sa výslovne stotožňuje s touto námietkou.

( 16 ) Rada sa pripojila k tejto argumentácii.

( 17 ) Vedľajší účastníci konania, ktorí podporujú Nemecko, uviedli ďalšie námietky, s ktorými sa Nemecko čiastočne stotožnilo.

( 18 ) Rozsudok Komisia/Rada (nazývaný „CITES“, C‑370/07, EU:C:2009:590). CITES je Dohovor o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín, ktorý bol podpísaný 3. marca 1973 vo Washingtone, UNTS 993, s. 243.

( 19 ) Ciele a funkcie OIV sa uvádzajú v článkoch 1 a 2 Dohody.

( 20 ) Pozri článok 5 ods. 1, ako aj ods. 3 Dohody. Výnimky zo vzájomnej dohody prichádzajú do úvahy, ale možno im zabrániť upozornením na ohrozenie základných vnútroštátnych záujmov. Postup prijímania rezolúcií sa opisuje v kapitole 5 rokovacieho poriadku OIV.

( 21 ) Dnes 21 zo 45 členských štátov OIV predstavujú členské štáty EÚ: Belgicko, Bulharsko, Cyprus, Česká republika, Fínsko, Francúzsko, Grécko, Holandsko, Chorvátsko, Luxembursko, Maďarsko, Malta, Nemecko, Portugalsko, Rakúsko, Rumunsko, Slovensko, Slovinsko, Španielsko, Švédsko, Taliansko.

( 22 ) Články 3 a 4 rokovacieho poriadku OIV.

( 23 ) Podľa článku 5 ods. 2 a 3 rokovacieho poriadku OIV so súhlasom výkonného výboru. Definície oboch pojmov sa uvádzajú v prílohe č. 2 rokovacieho poriadku OIV.

( 24 ) Článok 30 písm. a), článok 31, článok 82 ods. 2 nariadenia, teraz článok 120f písm. a), článok 120g a článok 158a ods. 2 nariadenia o jednotnej spoločnej organizácii trhov. OIV sa uvádza už v predchádzajúcich právnych aktoch, pozri poznámku pod čiarou 7.

( 25 ) KOM(2008) 577 v konečnom znení.

( 26 ) Komisia pre to na pojednávaní uviedla dva dôvody: členstvo Únie by na jednej strane mohlo s ohľadom na súvisiacu váhu hlasov narušiť rovnováhu hlasov OIV, na druhej strane si členské štáty chceli zachovať nezávislé postavenie.

( 27 ) Konanie č. 2011/2121. Podľa informácií Komisie sa konania prerušili, aby sa počkalo na rozhodnutie v prejednávanej veci.

( 28 ) KOM(2012) 192 v konečnom znení. Medzi 9. a 10. valným zhromaždením organizácia OIV usporiadala dve mimoriadne valné zhromaždenia. Na prvom z týchto zhromaždení bol predložený návrh rozhodnutia na základe článku 218 ods. 9 ZFEÚ, ktorý však nebol schválený. Rezolúcie, ktoré OIV prijala, sa však klasifikovali ako nerelevantné z hľadiska súboru právnych noriem Únie. Na druhom zhromaždení sa pre nedostatok času nemohol predložiť nijaký návrh rozhodnutia a nemohla sa uskutočniť nijaká koordinácia v rámci Únie.

( 29 ) Nemecko a Česká republika tvrdia, že Komisia poskytla vyhliadky na to, že v prípade súhlasu členských štátov s rozhodnutím nebude ďalej pokračovať v konaní vo veci nesplnenia povinností. Komisia na pojednávaní priznala, že väčšina sa dosiahla pod tlakom konania vo veci nesplnenia povinností.

( 30 ) Dokument Rady č. 11436/12.

( 31 ) Vo vyhlásení Rumunska sa ustanovenie nespomína, ale jasne sa uvádza, že správanie Rumunska pri hlasovaní nemožno vykladať ako precedens pre porovnateľné prípady a že Komisia a členské štáty musia objasniť rozdelenie právomocí.

( 32 ) Iné návrhy rezolúcií boli naproti tomu predmetom neformálnej koordinácie v poradných orgánoch Rady v súlade s povinnosťou lojálnej spolupráce (článok 4 ods. 3 ZEÚ).

( 33 ) Rezolúcia OENO‑SPECIF 10‑452 nebola podľa vysvetlení Rady po uznesení príslušného technického výboru valného zhromaždenia predložená na schválenie.

( 34 ) Stanovisko 1/78 (EU:C:1979:224, bod 50). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 35 ) K medzinárodnoprávnej stránke pozri KUIJPER, P. a i. (Hrsg.).: The Law of EU External Relations. Oxford, OUP, 2013, s. 201. K téme vo všeobecnosti: EECKHOUT, P.: EU External Relations Law. Oxford, OUP, 2. vyd. 2012, s. 222 – 231.

( 36 ) Rozsudok Komisia/Rada (nazývaný „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, body 76 a 77).

( 37 ) Rozsudok Kramer a i. (3/76, 4/76 a 6/76, EU:C:1976:114, body 42 a 43), k tomu pozri CONSTANTINESCO, V. a i. (Hrsg.): Traité instituant la CEE. Paris, Economica, 1992, Article 116, body 6 a 16.

( 38 ) Kritizovalo sa, že podľa ustanovenia mohlo Spoločenstvo prijímať rozhodnutia väčšinovým rozhodnutím, ktoré mohla Rada interne schvaľovať len jednomyseľne a že mohli byť dotknuté rozhodnutia vo výlučnej oblasti právomocí členských štátov. CONF/3870/96.

( 39 ) Článok J.2 ods. 3 ZEÚ, teraz článok 34 ods. 1 ZEÚ, s povinnosťou zastupovať pozície Únie, pričom „pozíciu“ nemožno chápať v reštriktívnom zmysle. K tomu GEIGER, R., in: GEIGER, R.a i. (Hrsg.): EUV/AEUV. München, C.H. Beck, 5. vyd., 2010, článok 34 ZEÚ, bod 1.

( 40 ) SACK, J.: Les relations extérieures de l’Union européenne sous l’angle institutionnel. In: Revue des affaires européennes 2001 ‑ 2002, 29, 33.

( 41 ) Stanovisko 1/78 (EU:C:1979:224, bod 51), pozri aj stanovisko 1/75 (EU:C:1975:145).

( 42 ) Rozhodnutie výslovne umožnilo pristúpenie Spoločenstva, článok 7 tretieho revidovaného rozhodnutia Rady Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj o zaobchádzaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi.

( 43 ) Stanovisko 2/92 (EU:C:1995:83, bod 8).

( 44 ) Pozri aj VEDDER, C.: Die auswärtige Gewalt des Europa der Neun. Göttingen, Otto Schwartz&Co., 1980, s. 155 – 157.

( 45 ) SACK, J.: The European Community’s Membership of International Organizations. In: CMLR 32 (1995), 1227, 1252; SCHMALENBACH, K. in: CALLIESS, C. a RUFFERT, M. (Hrsg.): Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag. Neuwied, Luchterhand, 1999, článok 300, bod 49.

( 46 ) K týmto právomociam a k právomoci Spoločenstva stať sa členom medzinárodnej organizácie pozri stanovisko 1/76 (EU:C:1977:63, bod 5); stanovisko 1/94 (EU:C:1994:384); HILLION, C. a KOUTRAKOS, P. (Hrsg.): Mixed Agreements Revisited. Oxford, Hart, 2010.

( 47 ) CONF/3870/96, a najmä s. 5. Už v minulosti došlo v tejto súvislosti, pokiaľ ide o prípad dohody o surovinách a FAO, k neuverejneným dohodám medzi Radou a Komisiou. SACK, J.: Die Europäische Gemeinschaft als Mitglied Internationaler Organisationen, in: RANDELZHOFER, A. a i. (Hrsg.): Gedächtnisschrift für Eberhard Grabitz. München, C.H.Beck, 1995, s. 655 – 659.

( 48 ) CONF/3822/96; CONF/3870/96.

( 49 ) Rozsudky Sevince (C‑192/89, EU:C:1990:322, bod 9) a Grécko/Komisia (30/88, EU:C:1989:422, bod 13).

( 50 ) SCHMALENBACH, K., in: CALLIESS, C. a RUFFERT, M. (Hrsg.): Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag. Neuwied, Luchterhand, 1999‚ článok 300, bod 45.

( 51 ) Zahrnuté boli aj iné orgány, napríklad orgány zriadené dohodami o spolupráci. Conference of the Representatives of the Governments of the Member States, The Legal Adviser, Dokument SN 2705/00 z 10. mája 2000. Pozri REHULKA, in: MAYER, H. a STÖGER, K.: Kommentar zu EUV und AEUV. Wien, Manzsche Verlags‑ und Universitätsbuchhandlung, 2011, článok 218, ZFEÚ bod 3; TERHECHTE in: SCHWARZE, J. (Hrsg.): EU‑Kommentar. Baden‑Baden, Nomos, 2. vyd. 2009, článok 218 ZFEÚ, body 11 – 14.

( 52 ) Rozsudok „CITES“ (EU:C:2009:590, body 19, 58 a 59).

( 53 ) Rozsudok „CITES“ (EU:C:2009:590, body 43, 45, 61 a 62).

( 54 ) Rozsudok „CITES“ (EU:C:2009:590, bod 51).

( 55 ) Rozsudok „CITES“ (EU:C:2009:590, bod 59).

( 56 ) Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci CITES (C‑370/07, EU:C:2009:249, body 75 až 77).

( 57 ) Pozri články 57 a 60 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve. BRANDTNER, B. a ROSAS, A.: Human Rights and the External Relations of the European Community. In: EJIL 9 (1998), 468; BARTELS, L.: Human Rights Conditionality in the EU’s International Agreements. Oxford, OUP, 2005; pozri KOM (95) 216 v konečnom znení.

( 58 ) V tejto súvislosti zhodné: ZAGEL, G. in: SMITH, H. a i. (Hrsg.): Smit & Herzog on the Law of the European Union. Danvers, LexisNexis, 2013, Article 218.04[3][c]; SCHMALENBACH, K. in: CALLIESS, C. a RUFFERT, M. (Hrsg.): EUV/AEUV. München, C.H. Beck, 4. vyd., 2011, článok 218, body 23 a 24.

( 59 ) Pojmom „dohoda“ sa nahradil pojem „dohovor“, ktorý sa používal v predchádzajúcom ustanovení článku 300 ods. 2 druhého pododseku ZEÚ. Nespája sa však s tým nijaká obsahová zmena. To znamená, že sa naďalej vzťahuje na „každú záväznú povinnosť, ktorú prevzali subjekty medzinárodného práva, a to bez ohľadu na jej formu“. Pozri stanovisko 1/75 (EU:C:1975:145), pozri aj stanovisko 2/92 (nazývané „OECD“, EU:C:1995:83, bod 8); rozsudok Francúzsko/Komisia (C‑233/02, EU:C:2004:173, bod 45).

( 60 ) Podľa zásady Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus (Glosse Pretium k Dig. 6.2.8). Za rovnako mylný považujem argument Rady, že v prípade jasného slovného výkladu a absencie rozdielov v iných jazykových verziách už netreba uplatniť iné metódy výkladu. Súdny dvor výslovne konštatoval, že pri výklade ustanovenia práva Únie [je] nutné vziať do úvahy nielen jeho doslovné znenie, ale aj vzájomný kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou’. Rozsudky Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, bod 41); SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 34), a Wendelboe a i. (19/83, EU:C:1985:54, body 13 až 15).

( 61 ) V dôsledku aj LORENZMEIER, S. in: GRABITZ, E. a i. (Hrsg.): Das Recht der Europäischen Union. München, C.H. Beck, 51. doplňujúce vydanie 2013, článok 218, bod 8. V súvislosti s uplatnením pojmu v článku 218 ods. 11 ZFEÚ odkazujem na svoj opis systematického výkladu ustanovenia.

( 62 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 63 ) Nemecko uviedlo, že vyjadrenie „v mene“ subjektu, ktorý nie je členom medzinárodnej organizácie, je neprípustné a že členské štáty OIV, ktoré nie sú členmi Únie, vyjadrenie pozícií „v mene Únie“ zamietnu a vedenie rokovania ho neakceptuje.

( 64 ) V článku 218 ods. 7 ZFEÚ sa používa pojem „v mene Únie“ v zmysle štatutárneho zastúpenia: „… [môže] Rada pri uzavretí dohody splnomocniť vyjednávača na schválenie zmien dohody v mene Únie…“. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 65 ) Stanovisko 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5); rozsudok Komisia/Grécko (C‑45/07, EU:C:2009:81, bod 31). Pozri nižšie, poznámku pod čiarou 91.

( 66 ) Stanovisko 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5).

( 67 ) Stanovisko 2/91 (EU:C:1993:106, bod 3 a bod 4).

( 68 ) Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci CITES (EU:C:2009:249, bod 75).

( 69 ) Zásadne: SIMON, D.: L’Interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales. Paris, Pedone, 1981, s. 391 – 398. Pozri aj LECOURT, R.: L’Europe des juges. Bruxelles, Bruylant, 1976, s. 235 – 247.

( 70 ) OIV síce overuje uplatnenie odporúčaní [článok 2 ods. 2 písm. b) Dohody], toto overovanie ale nepredstavuje kontrolu povinného vykonávania.

( 71 ) K tomu pozri rozsudky Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312, body 47 až 50), Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864, body 52, 60 až 71).

( 72 ) „When that body is called upon to adopt acts having legal effects“ v angličtine, „lorsque cette instance est appelée à adopter des actes ayant des effets juridiques“ vo francúzštine, „cuando dicho organismo deba adoptar actos que surtan efectos jurídicos“ v španielčine a „se tale organo deve adottare atti che hanno effetti giuridici“ v taliančine.

( 73 ) Pokiaľ ide o iné jazykové verzie, pozri poznámku pod čiarou 72.

( 74 ) V anglickej verzii: „binding“, francúzskej: „lient“, španielskej: „vincularán“, talianskej: „vincolano“.

( 75 ) Príslušný text znie v nemčine: „mit Rechtswirkung gegenüber Dritten“, v anglickej verzii: „intended to produce legal effects vis‑à‑vis third parties“ (zvýraznené v origináli), vo francúzštine: „destinés à produre des effets juridiques à l’egard des tiers“, v španielčine: „destinados a producir efectos jurídicos frente a terceros“, v taliančine: „destinati a produrre effetti giuridici nei confronti di terzi“.

( 76 ) Rozsudky Eurocoton a i./Rada (C‑76/01 P, EU:C:2003:511, bod 54), Holandsko/Komisia (C‑147/96, EU:C:2000:335, bod 25), Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, body 24 až 27), IBM/Komisia (60/81, EU:C:1981:264, bod 9) a „AETR“ (EU:C:1971:32, body 38 až 55). Pozri aj rozsudok Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 56).

( 77 ) V tom zmysle aj rozsudky Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1992:24, body 16 až 18) a Komisia/Grécko (EU:C:2008:642, body 19 až 23).

( 78 ) Pozri poznámku pod čiarou 59 vyššie.

( 79 ) Rovnako ako Rada si však myslím, že v tomto prípade nejde o otázku rozšírenia materiálnych právomocí Únie v protiklade k zásade obmedzeného prenesenia právomocí.

( 80 ) Pozri DUPUY, P.‑M.: Droit international public. Paris, Dalloz, 10. vyd. 2010, s. 433; MALANCZUK, P.: Akehurst’s Modern Introduction to International Law. London, Routledge, 7. vyd. 1997, s. 54.

( 81 ) Dohoda o technických prekážkach obchodu (ďalej len „Dohoda o TBT“), príloha 1A Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (Ú. v. ES L 366, 1994, s. 86), schválená rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 (Ú. v. ES L 336, s. 1).

( 82 ) K tomu pozri TAMIOTTI, L.: Art. 2 TBT Agreement. In: WOLFRUM, R. a i. (Hrsg.): Max Planck Commentaries on World Trade Law: Technical Barriers and SPS Measures. Leiden, Brill, 2007, s. 226.

( 83 ) V tomto prípade môžem nechať otvorené, či v prejednávanej veci naozaj ide o výlučnú materiálnu právomoc Únie.

( 84 ) Pozri najnovšie rozsudok O (C‑456/12, bod 50); pozri aj rozsudky Ziebell (predtým Örnek) (C‑371/08, EU:C:2011:809, bod 58), a Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, bod 64).

( 85 ) Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Sapir a i. (C‑645/11, EU:C:2012:757, bod 118); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Albera vo veci Rada/Busacca a i. (C‑434/98 P, EU:C:2000:298, bod 26).

( 86 ) Článok 49 Charty základných práv Európskej únie, článok 7 EDĽP, rozsudok ESĽP K.A. a A.D. v. Belgicko, č. 42758/98 a 45558/99, 17. február 2005, č. 51.

( 87 ) Pozri CALLIESS, C. in: CALLIESS, C. a RUFFERT, M. (Hrsg.): EUV/AEUV. München, C.H. Beck, 4. vydanie, 2011, článok 5 ZEÚ, bod 9.

( 88 ) Pozri rozsudky Eind (C‑291/05, EU:C:2007:771, body 43 a 45), ako aj O (C‑456/12, bod 50).

( 89 ) Rozsudok Haneberg (C‑28/91, EU:C:1992:285, body 21 až 25).

( 90 ) SCHMALENBACH, K. in: CALLIESS, C. a RUFFERT, M.: Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag. Neuwied, Luchterhand, 2. vydanie, 2002‚ článok 300, bod 74.

( 91 ) Stanovisko 2/91 (EU:C:1993:106, bod 5); rozsudok Komisia/Grécko (EU:C:2009:81, bod 31); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Komisia/Grécko (C‑45/07, EU:C:2008:642, bod 47). Podrobnejšie: rozsudok AETR (EU:C:1971:32, body 81 až 90) (v súvislosti so zmenami právomocí Spoločenstva); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veci Komisia/Nemecko (C‑433/03, EU:C:2005:153, bod 87). Vo všeobecnosti pozri CREMONA, M.: Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on Behalf of the European Community. EUI Working Papers 2009/17.

( 92 ) Bod 33 týchto návrhov.

( 93 ) V súvislosti s touto otázkou v rámci teleologického výkladu návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci CITES (EU:C:2009:249, bod 76). V prospech analogického uplatnenia normy: LORENZMEIER, S. in: GRABITZ, E. a i. (Hrsg.): Das Recht der Europäischen Union. München, C.H. Beck, 51. doplňujúce vydanie, 2013, článok 218, body 64 – 66.

( 94 ) Rozsudok Kramer a i. (EU:C:1976:114, body 44 a 45). Pozri HOFFMEISTER, F.: c. d., s. 59.

( 95 ) Rozsudok CITES (EU:C:2009:590, bod 48).

( 96 ) Pozri rozsudok Komisia/Rada (165/87, EU:C:1988:458, bod 19).

( 97 ) Rozsudok CITES (EU:C:2009:590, body 63 až 66).