ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ustanovenia smernice 2002/22 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb, a najmä jej článok 32, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje kompenzačný mechanizmus za poskytovanie doplnkových povinných služieb, podľa ktorej podnik nemá nárok na kompenzáciu čistých nákladov zo strany členského štátu vynaložených na poskytovanie doplnkovej povinnej služby, ak zisk tohto podniku dosiahnutý z iných služieb, na ktoré sa vzťahujú jeho záväzky univerzálnej služby, prevyšuje stratu súvisiacu s poskytovaním tejto doplnkovej povinnej služby.

Na účely prípadného odškodnenia pre podnik určený ako poskytovateľ univerzálnej služby, treba rozlišovať medzi čistými nákladmi záväzkov univerzálnej služby a čistými nákladmi doplnkových povinných služieb, ktoré nepatria pod kapitolu II tejto smernice. V dôsledku toho sú kompenzačné mechanizmy stanovené smernicou 2002/22 týkajúce sa jednak univerzálnej služby a jednak doplnkových povinných služieb nezávislé jeden od druhého, a že čisté náklady vynaložené na každú z týchto služieb musia byť predmetom oddeleného účtovníctva s cieľom zabezpečiť, aby všetky príjmy dosiahnuté v rámci univerzálnej služby neboli zahrnuté do kalkulácie čistých nákladov doplnkovej povinnej služby a nepodmieňovali získanie kompenzácie za poskytovanie tejto služby. Požiadavka oddeleného účtovníctva prispieva nielen k transparentnosti procesu financovania záväzkov univerzálnej služby, ale je aj zárukou, že financovanie univerzálnej služby prebieha z hľadiska hospodárskej súťaže neutrálnym spôsobom. Takáto požiadavka je v súlade s odôvodnením 18 smernice 2002/22 tiež zárukou, že financovanie univerzálnej služby a doplnkových povinných služieb rešpektuje pravidlá Únie týkajúce sa štátnej pomoci. Kompenzácie poskytnuté členskými štátmi za poskytovanie služieb všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle článku 106 ods. 2 ZFEÚ sú pritom podmienené rešpektovaním pravidiel stanovených normotvorcom Únie v článkoch 107 a 108 ZFEÚ.

Okrem toho dodržanie povinnosti viesť oddelené účtovníctvo umožňuje predísť tomu, aby jednak na účely kalkulácie čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby, a teda na účely kompenzácie poskytnutej v tejto súvislosti, a jednak na účely kalkulácie čistých nákladov doplnkovej povinnej služby, a teda na účely kompenzácie poskytnutej za doplnkovú povinnú službu, nedošlo dvakrát k započítaniu príjmov podniku z jeho záväzkov univerzálnej služby. Takáto prax by nevyhnutne viedla k tomu, že podnik poskytujúci služby by musel znášať náklady vynaložené na doplnkové povinné služby, a to v rozpore so znením článku 32 smernice 2002/22.

(pozri body 47 – 51, 54, 56, bod 1 výroku)
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že osoba uzavrie transakciu vzťahujúcu sa na takú hospodársku činnosť, akou je prenájom majetku tretej osobe, nestačí na to, aby bolo možné považovať túto osobu za podnik a túto transakciu za obchodnú v zmysle článku 2 bodu 1 smernice 2000/35. Je ešte potrebné, aby táto osoba v rámci danej činnosti alebo nezávislej odbornej činnosti konala ako organizácia. Táto požiadavka predpokladá, že uvedená osoba bez ohľadu na jej formu a právne postavenie podľa vnútroštátneho práva vykonáva túto činnosť systematicky a sústavne, čiže táto činnosť sa nemôže obmedziť na jednotlivé a samostatné poskytnutie služby, a že dotknutá transakcia patrí do rámca uvedenej činnosti. Naopak, z článku 2 bodu 1 smernice 2000/35 nevyplýva, že predmetná činnosť by mala nevyhnutne byť hlavnou hospodárskou alebo odbornou činnosťou dotknutej osoby alebo spojená s touto činnosťou. Okrem toho kvalifikácia osoby ako podniku v zmysle tohto ustanovenia nemôže závisieť od toho, či príslušné vnútroštátne orgány vydajú oprávnenie na výkon dotknutej činnosti.

Smernica 2000/35 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách sa má vykladať v tom zmysle, že jej neodporuje ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, ktoré stanovuje, že nahromadené a nezaplatené úroky z omeškania prestávajú plynúť, keď ich výška dosiahne výšku istiny (pravidlo ne ultra alterum tantum).

Vzhľadom na to, že smernica 2000/35 nestanovuje pravidlá týkajúce sa obdobia, počas ktorého plynú úroky z omeškania, ani maximálnej výšky týchto úrokov, členským štátom sa ponecháva voľnosť upraviť túto otázku, nesmú však ohroziť ciele, ktoré táto smernica sleduje, ani ju zbaviť jej potrebného účinku. V tejto súvislosti môže takéto pravidlo tým, že obmedzí výšku úrokov z omeškania výškou istiny, obmedziť odradzujúci účinok spojený s platením týchto úrokov. Na jednej strane však toto obmedzenie výšky úrokov nevedie k spochybneniu cieľa ochrany veriteľov, ktorý sleduje smernica 2000/35, ani k tomu, že by ju zbavovalo jej potrebného účinku. Pravidlo ne ultra alterum tantum totiž neobmedzuje výšku úrokov z omeškania tým spôsobom, že by zbavilo podstaty právo veriteľa požadovať tieto úroky v prípade omeškania so splatením dlhu stanovené v článku 3 ods. 1 písm. a) až c) tejto smernice, alebo by zbavilo tieto úroky ich odradzujúcej funkcie voči dlžníkovi. Uvedené pravidlo okrem toho nemá dôsledky na uplatniteľnú sadzbu úrokov z omeškania, ktorá musí zodpovedať sadzbe stanovenej v článku 3 ods. 1 písm. d) uvedenej smernice. Na druhej strane vnútroštátny zákonodarca sa v rámci voľnej úvahy, ktorou disponuje, mohol domnievať, že je potrebné zaviesť rovnováhu medzi cieľom ochrany veriteľov a potrebou vyhnúť sa tomu, aby bol dlžník zaťažený neprimerane vysokým dlhom. V rámci tejto voľnej úvahy sa daný zákonodarca mohol domnievať, že pravidlo, akým je pravidlo ne ultra alterum tantum, je na tieto účely vhodným nástrojom.

(pozri body 48, 49, 52 – 55, 59, bod 2 výroku)
Článok 3 ods. 3 nariadenia č. 604/2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Dublin III), sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát môže vykonať právo poslať žiadateľa o medzinárodnú ochranu do bezpečnej tretej krajiny aj po tom, čo tento štát na základe tohto nariadenia v rámci postupu týkajúceho sa spätného prijatia uznal, že je zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej žiadateľom, ktorý odišiel z tohto členského štátu pred prijatím rozhodnutia o jeho prvej žiadosti o medzinárodnú ochranu vo veci samej.

Ak by sa totiž členskému štátu zakázalo vykonať právo uvedené v článku 3 ods. 3 nariadenia Dublin III, malo by to za následok, že žiadateľ, ktorý bez toho, aby počkal na konečné rozhodnutie o jeho žiadosti, utiekol do iného členského štátu, než v ktorom podal túto žiadosť, by sa v prípade, ak by ho zodpovedný členský štát prijal späť, nachádzal vo výhodnejšej situácii ako žiadateľ, ktorý počkal na posúdenie svojej žiadosti v zodpovednom členskom štáte. Taký výklad by mohol nabádať štátnych príslušníkov tretích krajín a osoby bez štátnej príslušnosti, ktorí podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v niektorom členskom štáte, aby odcestovali do iných členských štátov, čím by došlo k sekundárnemu pohybu, ktorému má uvedené nariadenie práve zabrániť tým, že stanovuje jednotné mechanizmy a kritériá na určenie zodpovedného členského štátu.

(pozri body 51 – 53, bod 1 výroku)
Článok 45 ZFEÚ a článok 7 ods. 2 nariadenia č. 492/2011 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že pod dieťaťom cezhraničného pracovníka, ktoré má nepriamo nárok na sociálne výhody upravené v uvedenom ustanovení, ako je financovanie štúdia poskytované členským štátom deťom pracovníkov, ktorí vykonávajú alebo vykonávali svoju pracovnú činnosť v tomto štáte, treba chápať nielen dieťa, ktoré je v príbuzenskom vzťahu s týmto pracovníkom, ale aj dieťa manželského partnera alebo registrovaného partnera tohto pracovníka, pokiaľ ten zabezpečuje výživu tohto dieťaťa.

Táto posledná požiadavka vyplýva zo skutkovej situácie, ktorej posúdenie prislúcha správnym orgánom a prípadne vnútroštátnym súdom, pričom nie je potrebné určiť dôvody tohto prispievania na výživu alebo vyčísliť jeho presný rozsah.

V rámci výkladu článku 10 nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva už bolo totiž rozhodnuté, že postavenie závislého rodinného príslušníka v zmysle uvedeného ustanovenia nie je založené na práve na výživné. Ak by to tak bolo, zlúčenie rodiny, ktoré je predmetom tohto ustanovenia, by záviselo od vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú rozdielne v každom štáte, čo by viedlo k nejednotnému uplatňovaniu práva Únie. Článok 10 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1612/68 bol vyložený v tom zmysle, že postavenie závislého rodinného príslušníka vyplýva zo skutkovej situácie. Ide o rodinného príslušníka, ktorého podporuje pracovník, bez toho, aby bolo potrebné zisťovať dôvody poskytovania tejto podpory a pýtať sa, či dotknutá osoba je schopná zabezpečiť si svoje potreby zárobkovou činnosťou. Tento výklad si vyžaduje zásada, podľa ktorej sa ustanovenia zakotvujúce slobodu pohybu pracovníkov, ktorá predstavuje jeden zo základov Únie, majú vykladať široko.

Taký výklad sa totiž uplatňuje tiež v situácii, v ktorej ide o príspevok cezhraničného pracovníka na výživu detí svojho manželského partnera alebo uznaného partnera.

Postavenie rodinného príslušníka cezhraničného pracovníka, ktorý je nezaopatrenou osobou tohto pracovníka, pokiaľ ide o situáciu dieťaťa manželského partnera alebo uznaného partnera tohto pracovníka, tak môže vyplývať z objektívnych skutočností, akými je existencia spoločnej domácnosti tohto pracovníka a študenta.

(pozri body 58 – 60, 64 a výrok)
Z ustanovení prílohy I bodu 7 písm. c) smernice 2011/92 totiž jasne vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal vyhradiť povinnosť pre členské štáty, aby určité projekty úpravy ciest boli predmetom systematického posudzovania vplyvov na životné prostredie, iba pokiaľ ide o projekty, ktoré sa týkajú úsekov cesty podstatnej dĺžky, v danom prípade najmenej 10 km. V tejto súvislosti, hoci je pôsobnosť smernice 2011/92 rozsiahla a jej cieľ veľmi široký, teleologický výklad tejto smernice sa však nemôže odkloniť od jasne vyjadrenej vôle normotvorcu Únie.

Príloha I bod 7 písm. c) smernice 2011/92 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie sa nemá vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na projekt rozšírenia cesty, ktorý, hoci sa týka úseku s dĺžkou kratšou ako 10 km, pozostáva z úpravy už existujúcej štvor‑ alebo viacprúdovej cesty.

Pojem „stavba“ v zmysle prílohy I bodu 7 písm. b) smernice 2011/92 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie sa má vykladať tak, že sa týka realizácie diel, ktoré predtým neexistovali, alebo ide o fyzickú zmenu existujúcich stavieb. Pre posúdenie, či taká zmena môže byť svojím rozsahom a spôsobom realizácie považovaná za rovnú takej stavbe, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby zohľadnil všetky charakteristiky dotknutého diela, a nielen jeho dĺžku alebo zachovanie jeho pôvodnej trasy.

Na rozdiel od ustanovení bodu 7 písm. a) a c) prílohy I smernice 2011/92, ustanovenia tohto bodu 7 písm. b) totiž neobsahujú žiadny odkaz na minimálnu dĺžku, ktorú musia mať cesty, ktorých sa týkajú. Okrem toho nemožno vylúčiť, že by rozšírenie cesty, hoci aj obmedzenej dĺžky, bolo z dôvodu jeho samotnej povahy takého rozsahu, že by malo významný vplyv na životné prostredie. Pojem „stavba“ v zmysle prílohy I bodu 7 písm. b) smernice 2011/92 tak nevyžaduje, aby mal dotknutý úsek cesty určitú dĺžku.

(pozri body 41 – 43, bod 3 výroku)
Článok 10 ods. 2 písm. h) a i) smernice 2008/48 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice 87/102 sa majú vykladať v tom zmysle, že zmluva o úvere na dobu určitú stanovujúca amortizáciu istiny po sebe nasledujúcimi splátkami nemusí vo forme amortizačnej tabuľky spresňovať, aká časť každej splátky bude započítaná na vrátenie tejto istiny. Tieto ustanovenia v spojení s článkom 22 ods. 1 tejto smernice bránia tomu, aby členský štát stanovil takúto povinnosť vo svojej vnútroštátnej právnej úprave.

Vzhľadom na jasné znenie článku 10 ods. 2 písm. h), ktorý stanovuje, že zmluva o úvere musí uvádzať iba výšku, počet a frekvenciu a prípadne poradie splátok, a článku 10 ods. 2 písm. i) a článku 10 ods. 3, ktorý stanovuje, že iba na žiadosť spotrebiteľa je veriteľ povinný bezplatne a kedykoľvek počas doby trvania zmluvy odovzdať mu výpis vo forme amortizačnej tabuľky, totiž možno vyvodiť záver, že smernica 2008/48 nestanovuje povinnosť zahrnúť do zmluvy o úvere takýto výpis vo forme amortizačnej tabuľky.

Okrem toho, pokiaľ ide o zmluvy patriace do pôsobnosti smernice 2008/48, členské štáty by nemali ukladať zmluvným stranám povinnosti, ktoré táto smernica neupravuje, ak táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia v oblasti, do ktorej patria tieto povinnosti. To platí v prípade článku 10 ods. 2 tejto smernice, ktorý obsahuje takúto harmonizáciu, pokiaľ ide o náležitosti, ktoré musia byť nevyhnutne obsahom zmluvy o úvere.

(pozri body 52 – 56, 59, bod 3 výroku)
Článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že poskytnutie koňa jeho majiteľom, ktorý je zdaniteľnou osobou na účely dane z pridanej hodnoty, usporiadateľovi dostihov na účely účasti tohto koňa na dostihoch nie je poskytnutím služby za protihodnotu v zmysle tohto ustanovenia v prípade, keď sa za toto jeho poskytnutie nevypláca odmena za účasť alebo iná priama odmena a keď cenu za umiestnenie získajú len majitelia tých koní, ktoré sa v dostihoch umiestnili na ocenenom mieste, aj keby táto cena za umiestnenie bola stanovená vopred. Takéto poskytnutie koňa je naopak poskytnutím služby za protihodnotu v prípade, že zaň usporiadateľ poskytne odmenu nezávisle od umiestnenia daného koňa v dostihoch.

Predpokladom možnosti kvalifikovať poskytovanie služieb ako plnenie za protihodnotu je výlučne existencia priamej súvislosti medzi týmto poskytovaním a protihodnotou, ktorú zdaniteľná osoba skutočne získala. Takáto priama súvislosť je preukázaná vtedy, ak medzi poskytovateľom a príjemcom existuje právny vzťah, v rámci ktorého dôjde k výmene vzájomných plnení, pričom odmena prijatá poskytovateľom predstavuje skutočnú protihodnotu za službu poskytnutú príjemcovi. V tejto súvislosti treba v prvom rade vychádzať z toho, že skutočnou protihodnotou za poskytnutie koňa jeho majiteľom usporiadateľovi dostihov v zásade nemôže byť služba poskytnutá usporiadateľom dostihov spočívajúca v tom, že je tomuto majiteľovi umožnená účasť jeho koňa na dostihoch. Za túto službu totiž poskytuje majiteľ koňa platbu v podobe poplatku za prihlásenie a štartovného, ktoré sú skutočnou protihodnotou za účasť na dostihoch. Majiteľ koňa by síce mohol prípadne získať z tejto účasti prospech vďaka zvýšeniu hodnoty koňa v prípade jeho umiestnenia na ocenenom mieste alebo prostredníctvom reklamy, ktorú táto účasť prináša, avšak treba uviesť, že tento prospech je ťažko kvalifikovateľný a neistý, lebo závisí predovšetkým na výsledku dostihov. Tento prospech teda nemožno zohľadniť pri určovaní skutočnej protihodnoty za uvedené poskytnutie koňa.

V druhom rade v situácii, keď sa za poskytnutie koňa na účely jeho účasti na dostihoch nevypláca žiadna odmena za účasť alebo iná priama odmena a keď cenu získajú len majitelia tých koní, ktoré sa v dostihoch umiestnili na ocenenom mieste, nemožno dospieť k záveru, že by za poskytnutie koňa bola poskytnutá skutočná protihodnota. V treťom rade však treba uviesť, že v prípade, že by sa len za samotnú účasť koňa na dostihoch poskytovala protihodnota v podobe odmeny za účasť vyplatená usporiadateľom dostihov nezávisle od umiestnenia daného koňa v dostihoch, mohlo by byť poskytnutie tohto koňa jeho majiteľom kvalifikované ako poskytnutie služby za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112. V takejto situácii je platba usporiadateľa dostihov majiteľovi koňa priamou protihodnotou za službu, ktorú majiteľ usporiadateľovi poskytne tým, že súhlasí s účasťou svojho koňa na tomto závode.

(pozri body 28, 35, 36, 39, 40, bod 1 výroku)
Aj keď dôchodkové príspevky nie sú výslovne uvedené v článku 8 smernice 2008/94, majú úzku súvislosť s okamžitými alebo budúcimi právami na dávky v starobe, ktoré toto ustanovenie má chrániť. Cieľom týchto príspevkov je totiž financovanie nadobudnutých práv v prospech zamestnanca pri odchode do dôchodku. Nezaplatenie príspevkov zamestnávateľom môže byť dôvodom nedostatočného krytia doplnkového podnikového dôchodkového systému, teda predstavovať situáciu, ktorá spadá pod článok 8 uvedenej smernice.

Článok 8 smernice 2008/94 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa neukladá povinnosť, aby zrážky zo mzdy prevedené na príspevky na dôchodkové zabezpečenie bývalého zamestnanca, ktoré mal tento zamestnávateľ vložiť na dôchodkové konto v prospech tohto zamestnanca, boli vyňaté z majetku, ktorý podlieha konkurzu.

Uvedená smernica, ktorej zámerom je zosúladiť záujmy zamestnancov a potrebu vyváženého hospodárskeho a sociálneho rozvoja, má za cieľ zaručiť týmto zamestnancom v rámci práva Únie minimálnu ochranu v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa bez toho, aby v súlade s jej článkom 11 boli dotknuté výhodnejšie ustanovenia, ktoré môžu členské štáty uplatňovať alebo zaviesť. Stupeň ochrany vyžadovaný touto istou smernicou pre každú z osobitných záruk, ktorú zavádza, musí byť stanovený s ohľadom na výrazy použité v príslušnom ustanovení, ktoré sa v prípade potreby vykladajú v zmysle predchádzajúcich úvah.

Pokiaľ ide o článok 8 tejto smernice, hoci členské štáty disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri vykonávaní tohto článku, sú aj povinné v súlade s cieľom sledovaným touto smernicou zabezpečiť zamestnancom minimálnu úroveň ochrany vyžadovanú týmto ustanovením. V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté, že správne prebratie článku 8 smernice 2008/94 vyžaduje, aby zamestnanec získal v prípade platobnej neschopnosti svojho zamestnávateľa aspoň polovicu dávok v starobe vyplývajúcich z nadobudnutých práv na dôchodok, na ktoré platil príspevky v rámci doplnkového podnikového dôchodkového systému. Nič to nemení na tom, že za iných okolností utrpené straty, aj keby percentuálne boli iné, by sa mohli považovať za zjavne neprimerané so zreteľom na povinnosť chrániť záujmy zamestnancov stanovenú v článku 8 tejto istej smernice.

V rozsahu, v akom si členský štát splní povinnosť zabezpečiť minimálnu ochranu vyžadovanú v článku 8 smernice 2008/94, jeho miera voľnej úvahy v súvislosti s určením mechanizmu ochrany nárokov na dávky v starobe na základe doplnkového podnikového dôchodkového systému v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa nie je dotknutá.

(pozri body 32, 35, 37, 38 a výrok)
Pojem „predávajúci“ sa v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) smernice 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na obchodníka, ktorý koná ako sprostredkovateľ na účet súkromnej osoby a ktorý náležite neinformoval spotrebiteľa kupujúceho o tom, že vlastníkom predávaného tovaru je súkromná osoba, čo musí preskúmať vnútroštátny súd, pričom musí zohľadniť všetky okolnosti v prejednávanej veci. Predchádzajúci výklad nezávisí od otázky, či sprostredkovateľ je alebo nie je odmenený za svoje sprostredkovanie.

Článok 1 ods. 2 písm. c) smernice 1999/44 totiž vymedzuje okruh osôb, voči ktorým sa spotrebiteľ môže domáhať svojich práv vyplývajúcich z tejto smernice. Na to, aby sa mohol tento spotrebiteľ dovolávať ochrany, ktorú mu priznáva smernica 1999/44, je preto nevyhnutné, aby poznal totožnosť predávajúceho, a najmä to, že ide o súkromnú osobu alebo obchodníka.

Za okolností, keď spotrebiteľ môže byť veľmi ľahko uvedený do omylu vzhľadom na spôsoby, na základe ktorých došlo k predaju, je teda potrebné tomuto spotrebiteľovi priznať zvýšenú ochranu. Zodpovednosť predávajúceho na základe smernice 1999/44 by sa preto mohla vzťahovať na sprostredkovateľa, ktorý po predstavení sa spotrebiteľovi ho môže uviesť v jeho vnímaní do omylu tak, že ho nechá, aby si myslel, že ide o vlastníka predávaného tovaru.

Okrem toho vnútroštátny sú musí preskúmať, či možno obchodníka považovať za „predávajúceho“ v zmysle článku 1 ods. 2 písm. c) smernice 1999/44, ak náležite neinformoval spotrebiteľa, že nie je vlastníkom predmetného tovaru. V tejto súvislosti na účely určenia, či spotrebiteľ mohol pochopiť, že sprostredkovateľ koná na účet súkromnej osoby, môžu byť relevantné najmä stupeň účasti a intenzita úsilia, ktoré vynaložil sprostredkovateľ pri predaji, okolnosti, za ktorých bol predmetný tovar predstavený spotrebiteľovi, ako aj konanie tohto spotrebiteľa.

(pozri body 37, 41, 44, 45 a výrok)
2.

Ackermann Saatzucht GmbH & Co.KG, Böhm Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, Peter Franck Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek‑ en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester Bouwing BV, Limgroup BV a Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV sú povinní nahradiť trovy konania.
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca, že osoby, ktoré dosiahli 35 rokov, nemôžu byť prijaté do policajného zboru autonómneho spoločenstva členského štátu, sa dotýka podmienok prijímania týchto pracovníkov do zamestnania. Právnu úpravu takejto povahy preto treba považovať za právnu úpravu zavádzajúcu pravidlá týkajúce sa prístupu k zamestnaniu vo verejnom sektore v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, a patrí tak aj do pôsobnosti tejto smernice.

(pozri body 25, 26)