ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Článok 23 smernice 2008/48 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu vnútroštátneho režimu sankcií, podľa ktorého v prípade, keď veriteľ poruší svoju povinnosť posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušnej databázy, veriteľovi zaniká jeho nárok na zmluvné úroky, ale priamo zo zákona mu prináležia úroky v zákonnej sadzbe, splatné od vyhlásenia súdneho rozhodnutia ukladajúceho tomuto dlžníkovi povinnosť zaplatiť zostávajúce dlžné sumy, ktoré sa okrem toho zvyšujú o päť percentuálnych bodov, ak po uplynutí lehoty dvoch mesiacov od tohto vyhlásenia dlžník neuhradil svoj dlh, pokiaľ vnútroštátny súd konštatuje, že v situácii, ktorá zahŕňa okamžitú splatnosť zostávajúcej istiny pôžičky z dôvodu omeškania dlžníka s platením, nie sú sumy, ktorých sa veriteľ môže účinne domáhať v dôsledku uplatnenia sankcie zániku nároku na úroky, výrazne nižšie než sumy, ktoré by mu mohli prináležať, ak by dodržal svoju povinnosť overiť úverovú bonitu dlžníka.

(pozri bod 55 a výrok)
Otázku, či sa ochranná známka v obchode stala bežným názvom výrobku alebo služby, pre ktoré je zapísaná, treba posúdiť nielen vzhľadom na vnímanie spotrebiteľmi alebo konečnými užívateľmi, ale tiež podľa charakteristík dotknutého trhu so zohľadnením vnímania podnikateľmi, ako sú predajcovia. Vnímanie spotrebiteľmi alebo konečnými užívateľmi má však v zásade rozhodujúci význam. Okolnosť, že predajcovia vedia o existencii ochrannej známky a o pôvode, ktorý označuje, nemôže sama osebe vylúčiť takéto zrušenie.

Keďže normotvorca Únie vyrovnáva záujmy majiteľa ochrannej známky a záujmy jeho konkurentov vzťahujúce sa na dostupnosť označení, prijatím článku 12 ods. 2 písm. a) smernice o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok usúdil, že stratu rozlišovacej spôsobilosti uvedenej ochrannej známky možno jej majiteľovi vytýkať, len ak vyplýva z jeho konania alebo nekonania.

V tejto súvislosti do pojmu „nekonanie“ tiež môže patriť opomenutie majiteľa ochrannej známky odvolať sa v primeranom čase na svoje výlučné právo podľa článku 5 rovnakej smernice a požiadať príslušný orgán, aby zabránil dotknutým tretím stranám používať označenie, v súvislosti s ktorým existuje pravdepodobnosť zámeny s touto ochrannou známkou, pretože cieľom takýchto žiadostí je práve zachovanie rozlišovacej spôsobilosti uvedenej ochrannej známky.

Pokiaľ sa však má dosiahnuť uvedená rovnováha, tento pojem nie je obmedzený na tento druh opomenutia, ale zahŕňa všetky opomenutia, ktorými majiteľ ochrannej známky nepreukázal dostatočnú obozretnosť v súvislosti so zachovaním rozlišovacej spôsobilosti svojej ochrannej známky. V situácii, v ktorej predajcovia výrobku vyrobeného zo suroviny, ktorú dodal majiteľ ochrannej známky, svojich zákazníkov zvyčajne neupozorňujú na to, že označenie použité na pomenovanie dotknutého výrobku bolo zapísané ako ochranná známka, a prispievajú tak k premene tejto ochrannej známky na bežný názov, teda možno pasivitu tohto majiteľa, ktorý nepodnikne nič, čo by nabádalo predajcov vo väčšom rozsahu používať ochrannú známku, považovať za nekonanie v zmysle článku 12 ods. 2 písm. a) smernice 2008/95.

Článok 12 ods. 2 písm. a) smernice 2008/95 sa teda má vykladať v tom zmysle, že za „nekonanie“ v zmysle tohto ustanovenia možno považovať skutočnosť, že majiteľ ochrannej známky nenabádal predajcov k tomu, aby vo väčšom rozsahu používali túto ochrannú známku na účely predaja výrobku, pre ktorý je uvedená ochranná známka zapísaná.

(pozri body 32 – 34, 36, bod 2 výroku)
Článok 12 ods. 3 písm. a) tretí pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/4, v spojení s jej prílohou H kategóriou 5 a článok 98 ods. 1 a 2 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty v spojení s jej prílohou III bodom 5 sa má s ohľadom na zásadu daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby sa na dva druhy prepravy osôb a ich sprievodnej batožiny v mestskej doprave, konkrétne na prepravu taxíkmi na jednej strane a na prepravu prenajatými vozidlami so šoférom na druhej strane, uplatnili rôzne sadzby dane z pridanej hodnoty, jedna znížená a druhá štandardná, ak, po prvé, na základe rôznych zákonných požiadaviek, ktoré sa vzťahujú na obidva druhy prepravy, je poskytovanie služieb prepravy osôb taxíkmi v mestskej doprave konkrétnym a špecifickým aspektom kategórie služieb prepravy osôb a ich sprievodnej batožiny v zmysle uvedenej kategórie a bodu 5 uvedených príloh týchto smerníc, a po druhé, uvedené rozdiely majú podstatný vplyv na rozhodnutie priemerného spotrebiteľa pri výbere jedného alebo druhého druhu prepravy. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či to tak je.

Článok 12 ods. 3 písm. a) tretí pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/4, v spojení s jej prílohou H kategóriou 5 a článok 98 ods. 1 a 2 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty v spojení s jej prílohou III bodom 5 sa majú s ohľadom na zásadu daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby sa na dva druhy prepravy osôb a ich sprievodnej batožiny v mestskej doprave, konkrétne na prepravu taxíkmi na jednej strane a na prepravu prenajatými vozidlami so šoférom na druhej strane, uplatnili rôzne sadzby dane z pridanej hodnoty, ak na základe osobitnej dohody, ktorá sa bez rozdielu uplatňuje na taxislužby a prenajímateľov vozidiel so šoférmi, ktorí sú jej účastníkmi, nepredstavuje preprava taxíkmi konkrétny a špecifický aspekt prepravy osôb a ich sprievodnej batožiny a táto činnosť vykonávaná v rámci uvedenej dohody sa z pohľadu priemerného spotrebiteľa považuje za podobnú činnosti prepravy osôb prenajatými vozidlami so šoférom v mestskej doprave, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

(pozri bod 65, bod 2 výroku)
Je však nutné konštatovať, že uvedená vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje automatické vylúčenie z kurzu odbornej prípravy a znemožňuje zúčastniť sa záverečnej skúšky bez toho, aby sa zohľadnilo najmä štádium uvedeného kurzu, v ktorom dochádza k neprítomnosti z dôvodu materskej dovolenky, alebo už nadobudnuté odborné vzdelanie, a ktoré sa obmedzuje na to, že žene, ktorá odišla na materskú dovolenku, priznáva právo zúčastniť sa kurzu odbornej prípravy organizovaného v neskoršom, ale neistom dátume, sa nezdá byť v súlade s uvedenou zásadou proporcionality.

Hoci totiž vnútroštátne orgány majú v závislosti od okolností určitú mieru voľnej úvahy pri prijímaní opatrení, ktoré považujú za nevyhnutné na zaručenie verejnej bezpečnosti členského štátu, sú v prípade, keď zavádzajú opatrenia predstavujúce výnimku vo vzťahu k takému základnému právu, akým je rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami, ktorého vykonanie sa snaží zaručiť smernica 2006/54, povinné rešpektovať zásadu proporcionality, ktorá je súčasťou všeobecných zásad práva Únie.

Článok 15 smernice 2006/54 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá z dôvodov verejného záujmu vylučuje ženu na materskej dovolenke z odbornej prípravy, ktorá tvorí neoddeliteľnú súčasť jej zamestnania a je nevyhnutná na to, aby táto pracovníčka mohla byť vymenovaná na miesto stáleho úradníka, ako aj na účely zlepšenia jej pracovných podmienok, pričom jej však zaručuje právo účasti na nasledujúcej odbornej príprave, ktorej uskutočnenie je z časového hľadiska neisté.

Článok 14 ods. 1 písm. c) smernice 2006/54 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania, ktorý obsahuje ustanovenia, ktorými sa vykonáva zásada rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami v oblasti zamestnania a práce, a článok 15 tejto smernice týkajúci sa návratu z materskej dovolenky, sú dostatočne jasné, presné a nepodmienené na to, aby mali priamy účinok.

Preto sa osoba podliehajúca súdnej právomoci môže voči dotknutému členskému štátu odvolávať na tieto články a vnútroštátny súd ich môže uplatniť, aby sa zabránilo uplatneniu akéhokoľvek vnútroštátneho ustanovenia, ktoré nie je v súlade s týmito článkami.

(pozri body 50, 51, bod 3 výroku)
Z článku 267 ZFEÚ vyplýva, že prejudiciálne konanie predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok vydaný v prejudiciálnom konaní. Vnútroštátny súd na otázku Súdneho dvora uviedol, že vo veci, v ktorej mal rozhodnúť, stále koná, pričom také tvrdenie vnútroštátneho súdu Súdny dvor zaväzuje a účastníci vnútroštátneho konania ho v zásade nemôžu spochybniť.

Okrem toho, pokiaľ bolo proti návrhu na začatie prejudiciálneho konania podané odvolanie, podľa článku 267 ZFEÚ patrí posúdenie relevantnosti a potreby prejudiciálnej otázky v zásade iba do právomoci súdu, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, s výhradou obmedzeného preverenia vykonávaného Súdnym dvorom. Vnútroštátnemu súdu teda prináleží, aby vyvodil dôsledky z prípadného rozsudku v odvolacom konaní proti rozhodnutiu o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania a osobitne aby dospel k záveru, či je potrebné na návrhu na začatie prejudiciálneho konania trvať, zmeniť ho alebo ho vziať späť. Z toho vyplýva, že Súdny dvor musí aj v záujme jasnosti a právnej istoty vychádzať z rozhodnutia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré musí mať právne účinky, kým nebolo vzaté späť alebo zmenené súdom, ktorý ho vydal, pričom o takom späťvzatí alebo takej zmene môže rozhodnúť len tento súd. Iba v prípade, že odvolací súd zruší podľa príslušných vnútroštátnych procesných predpisov rozhodnutie súdu, ktorým nepripustil späťvzatie návrhu navrhovateľa v predmetnej veci, a nariadi mu vziať späť návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný vnútroštátnym súdom, by Súdny dvor mohol zvážiť dôsledky tohto rozhodnutia a prípadne vymazať vec z registra Súdneho dvora po tom, ako by si v tejto súvislosti prípadne vyžiadal pripomienky súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

(pozri body 28, 30 – 33)
Na to, aby vysielané dielo mohlo patriť pod pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, je ešte potrebné, aby bolo sprostredkované novej verejnosti, teda verejnosti, ktorú autori chránených diel nezohľadnili, keď povolili používanie svojich diel vo forme verejného prenosu originálu. Pacienti kúpeľného zariadenia sú však rovnako ako hoteloví zákazníci takouto novou verejnosťou. Kúpeľné zariadenie je totiž subjektom, ktorý s plným vedomím dôsledkov svojho konania sprostredkúva svojim klientom prístup k chránenému dielu. Bez tohto sprostredkovania by títo pacienti v zásade nemohli vysielané dielo sledovať.

Ďalej treba pripomenúť, že pojem „verejný“, na ktorý odkazuje uvedené ustanovenie, sa týka neurčitého počtu potenciálnych adresátov a okrem toho zahrnuje dosť významný počet osôb. Pokiaľ ide konkrétne o toto posledné kritérium, treba vziať do úvahy kumulatívny účinok, ktorý vyplýva zo sprístupňovania diel potenciálnym adresátom. V tejto súvislosti je predovšetkým dôležité vedieť, koľko osôb má prístup súčasne či postupne k tomu istému dielu. Kúpeľné zariadenie môže ubytovávať, buď paralelne alebo postupne, neurčitý, no dosť vysoký počet ľudí, ktorí môžu vo svojich izbách prijímať vysielanie.

Právna úprava členského štátu, ktorá vyhradzuje výkon kolektívnej správy autorských práv k určitým chráneným dielam na území tohto štátu len jednej organizácii kolektívnej správy autorských práv, a bráni tak používateľovi takýchto diel využívať služby poskytované organizáciou kolektívnej správy autorských práv usadenou v inom členskom štáte a prakticky zakazujúca poskytovanie takýchto služieb predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Toto obmedzenie môže byť odôvodnené len v prípade, ak sa opiera o naliehavé dôvody všeobecného záujmu, pokiaľ je spôsobilé zabezpečiť dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu, ktorý sleduje, a pokiaľ nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.

V tejto súvislosti ochrana práv duševného vlastníctva predstavuje takýto naliehavý dôvod všeobecného záujmu. Okrem toho právna úprava, ktorá na výkon správy autorského práva k určitej kategórii chránených diel priznáva na území dotknutého členského štátu monopol jedinému správcovi, sa musí považovať za spôsobilú chrániť práva duševného vlastníctva, lebo umožňuje efektívnu správu týchto práv, ako aj účinný dohľad nad ich dodržiavaním na tomto území.

Pokiaľ ide o prenos diel verejnosti, nie je zrejmé, že by za súčasného stavu práva Únie existovala iná metóda, ktorá by umožňovala dosiahnuť rovnakú úroveň ochrany autorských práv, ako je metóda založená na ochrane týchto práv, a teda aj na územne vymedzenom dohľade, a to v kontexte, do ktorého zapadá právna úprava, o akú ide vo veci samej. Za týchto podmienok nemožno zastávať názor, že táto právna úprava, ktorá bráni používateľovi chránených diel využívať služby poskytované správcom usadeným v inom členskom štáte, ide nad rámec toho, čo je na dosiahnutie cieľa ochrany autorských práv nevyhnutné.

Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že takejto právnej úprave členského štátu nebráni.

(pozri body 69 – 72, 76, 78, 79, bod 3 výroku)
Keywords

Subject of the case

Výrok



Keywords

Právo Európskej únie – Zmluva o FEÚ – Všeobecné a záverečné ustanovenia – Právomoc členských štátov prijímať opatrenia na zabezpečenie národnej bezpečnosti – Výroba a predaj zbraní – Špecifický procesný postup zavedený článkom 348 ZFEÚ – Narušenie hospodárskej súťaže režimom pomoci poskytovanej na nevojenské činnosti – Neuplatniteľnosť [článok 107 ZFEÚ, článok 346 ods. 1 písm. b) ZFEÚ a článok 348 ZFEÚ] (pozri body 16 – 22, 40 – 42)

2. Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia skutkového stavu a dôkazných prostriedkov Súdnym dvorom – Vylúčenie okrem prípadov skreslenia (článok 256 ZFEÚ; Štatút Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek) (pozri body 28, 29)

3. Pomoc poskytovaná štátmi – Správne konanie – Povinnosť Komisie vyzvať dotknuté osoby na predloženie ich pripomienok – Vylúčenie dotknutých osôb z možnosti uplatnenia práv na obhajobu (článok 108 ods. 2 ZFEÚ) (pozri body 54, 55)

Subject of the case

Predmet

Odvolanie podané proti rozsudku Všeobecného súdu (siedma komora) z 15. marca 2012, Ellinika Nafpigeia/Komisia (T-391/08), ktorým sa zamieta žaloba smerujúca k čiastočnému zrušeniu rozhodnutia Komisie K(2008) 3118 v konečnom znení z 2. júla 2008, ktorým sa pomoci poskytnuté gréckymi orgánmi v prospech Ellinika Nafpigeia (Hellenic Shipyards „HSY“) v rámci zmien pôvodného investičného plánu týkajúceho sa reštrukturalizácie tejto lodenice [štátna pomoc C 16/2004 (ex NN 29/2004, CP 71/2002 a CP 133/2005)] vyhlasujú za nezlučiteľné so spoločným trhom

Výrok

Výrok

1. Odvolanie sa zamieta.

2. Ellinika Nafpigeia AE je povinná nahradiť trovy konania.
V oblasti hospodárskej súťaže len podniku, ktorý spolupracuje s Komisiou na základe oznámenia o zhovievavosti, môže byť na základe tohto oznámenia znížená pokuta, ktorá by mu bola bez tejto spolupráce uložená. Toto zníženie nemožno rozšíriť na spoločnosť, ktorá počas určitého obdobia trvania predmetného porušenia bola súčasťou hospodárskeho subjektu tvoreného prvým uvedeným podnikom, ale ktorá už v čase, keď tento podnik spolupracoval s Komisiou, nebola jeho súčasťou.

Opačný výklad by vo všeobecnosti znamenal, že v prípade nástupníctva podnikov by spoločnosti, ktorá sa pôvodne zúčastnila na porušení ako materská spoločnosť dcérskej spoločnosti priamo zapojenej do porušenia a ktorá potom previedla túto spoločnosť na iný podnik, bolo priznané zníženie pokuty priznanej tomuto inému podniku na základe jeho spolupráce s Komisiou, hoci uvedená spoločnosť sama neprispela k odhaleniu predmetného porušenia, ani v momente spolupráce neuplatňovala rozhodujúci vplyv na svoju bývalú dcérsku spoločnosť.

Z toho vyplýva, že s ohľadom na ciele sledované oznámením o zhovievavosti, ktorými je podporiť odhaľovanie správania odporujúceho článku 101 ZFEÚ, a na účel zabezpečenia účinného uplatnenia tohto práva nič neodôvodňuje rozšírenie zníženia pokuty priznaného podniku na základe jeho spolupráce s Komisiou na podnik, ktorý v minulosti kontroloval dcérsku spoločnosť zúčastňujúcu sa na porušení, ale sám k odhaleniu tohto porušenia neprispel.

(pozri body 85 – 87)
Článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že podmienky odmeňovania úradníkov patria do pôsobnosti tejto smernice.

Hoci uplatnenie kritéria založeného na počte odpracovaných rokov vo verejnej službe je vo všeobecnosti vhodné na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v odmenení odbornej praxe dosiahnutej úradníkom, počiatočné zaradenie do určitého platového stupňa v rámci danej platovej triedy úradníka bez akejkoľvek odbornej praxe je založené len na jeho veku. Zaradenie úradníka pri jeho prijatí do zamestnania do základného platového stupňa na základe jeho veku prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.

Článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v rámci nového systému odmeňovania definuje spôsoby zaradenia úradníkov vymenovaných do stálej služby pred nadobudnutím účinnosti tejto právnej úpravy a stanovuje na jednej strane, že platový stupeň, do ktorého sú v novom systéme zaradení, sa určuje len na základe výšky základného platu, ktorý poberali podľa predchádzajúceho systému odmeňovania, hoci tento spočíval na diskriminácii na základe veku úradníka, a na druhej strane, že následný postup v novom systéme odmeňovania bude závisieť výlučne od odbornej praxe získanej od nadobudnutia účinnosti uvedenej právnej úpravy.

Vnútroštátny zákonodarca neprekročil hranice posúdenia, keď konštatoval, že nie je ani reálne, ani vhodné uplatniť na úradníkov už vymenovaných do stálej služby so spätnou účinnosťou nový systém zaradenia alebo prechodný režim, ktorý úradníkovi už vymenovanému do stálej služby a vo výhodnejšom postavení zabezpečí predchádzajúcu výšku odmeny, až kým nadobudne odbornú prax požadovanú novým systémom odmeňovania na to, aby mal nárok na vyššiu odmenu. Za týchto podmienok nemožno požadovať vykonanie individuálneho preskúmania každého osobitného prípadu s cieľom stanoviť so spätnou účinnosťou a v každom jednotlivom prípade predchádzajúce obdobia odbornej praxe, keďže správa dotknutého systému musí byť z technického a ekonomického hľadiska životaschopná.

(pozri body 78 – 80, 86, bod 3 výroku)
Rámcová dohoda o partnerstve a spolupráci medzi Európskou úniou a jej členskými štátmi na jednej strane a Filipínskou republikou na strane druhej patrí do politiky rozvojovej spolupráce, keďže prispieva najmä k podpore sledovania cieľov uvedených v článku 21 ods. 2 písm. d) ZEÚ a článku 208 ods. 1 ZFEÚ. Ustanovenia uvedenej rámcovej dohody týkajúce sa readmisie štátnych príslušníkov zmluvných strán, dopravy a životného prostredia neobsahujú povinnosti takého rozsahu, aby bolo možné domnievať sa, že by predstavovali ciele odlišné od cieľov rozvojovej spolupráce, ktoré by neboli ani sekundárne, ani nepriame v porovnaní s cieľmi rozvojovej spolupráce.

Politika Únie v oblasti rozvojovej spolupráce sa totiž neobmedzuje na opatrenia zamerané priamo na odstránenie chudoby podľa článku 208 ZFEÚ, ale sleduje takisto ciele uvedené v článku 21 ods. 2 ZEÚ, ako cieľ uvedený v tomto odseku 2 písm. d), spočívajúci v podpore trvalo udržateľného rozvoja na úrovni hospodárskej, sociálnej a environmentálnej, pokiaľ ide o rozvojové krajiny, pričom podstatou cieľa je odstránenie chudoby. Odstránenie chudoby má mnohé aspekty, a tak dosiahnutie týchto cieľov predpokladá podľa bodu 12 vyhlásenia o politike rozvoja Európskej únie, nazvaného európsky konsenzus, realizáciu celej série rozvojových činností. V tejto súvislosti migrácia, vrátane boja proti nezákonnej migrácii, doprava a životné prostredie sú integrované v politike rozvoja definovanej v európskom konsenze.

Táto široká koncepcia rozvojovej spolupráce bola konkretizovaná najmä prijatím nariadenia č. 1905/2006, ktorým sa ustanovuje nástroj financovania rozvojovej spolupráce, ktoré na podporu pokračovania tých istých cieľov stanovuje realizáciu pomoci Únie prostredníctvom geografických a tematických programov, ktoré majú mnoho aspektov.

(pozri body 37, 42, 43, 47, 49, 59)
1.

Talianska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky opatrenia nevyhnutné na to, aby od spoločností Portovesme Srl a Eurallumina SpA vymohla štátnu pomoc, ktorá bola vyhlásená za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom v článku 2 rozhodnutia Komisie 2011/746/EÚ z 23. februára 2011 o štátnej pomoci C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), ktorú poskytlo Taliansko spoločnostiam Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 3 a 4 tohto rozhodnutia.
Členský štát si tým, že podriadi prihlásenie nových osobných motorových vozidiel do evidencie, ktorých mechanizmus riadenia je na tej istej strane, ako je smer premávky, tomu, aby volant bol premiestnený na druhú stranu, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2a smernice 70/311 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa mechanizmu riadenia motorových a ich prípojných vozidiel, článku 4 ods. 3 smernice 2007/46, ktorou sa zriaďuje rámec pre typové schválenie motorových vozidiel a ich prípojných vozidiel, systémov, komponentov a samostatných technických jednotiek určených pre tieto vozidlá.

Riadiace zariadenia vozidiel sú špecificky predmetom smernice 70/311, ktorej článok 2a stanovuje členským štátom, aby nezakazovali okrem iného prihlásenie vozidiel do evidencie z dôvodu týkajúceho sa riadiaceho zariadenia, ak takéto zariadenia zodpovedajú požiadavkám tejto smernice. Iste, smernice 2007/46 a 70/311 obsahujú odkaz na „riadenie ľavostranné alebo pravostranné“, ktorý musí byť uvedený na informačnom dokumente na účely typového schválenia vozidla. Na osvedčení o zhode sa musí nachádzať aj údaj, či je vozidlo „vhodné“ na použitie v pravostrannej alebo ľavostrannej premávke. Tieto ustanovenia sa však nemôžu týkať základných prvkov konštrukcie vozidla, akými je umiestnenie volantu, ale len iných prvkov ako zariadenie na osvetlenie a stierače alebo zariadenia vozidiel na nepriamy výhľad. Úpravy, ktoré možno vyžadovať, sa totiž nesmú týkať premiestnenia riadenia, čo by predstavovalo podstatný zásah do architektúry konštrukcie vozidla, v rozpore s duchom a cieľom smernice 70/311, ale len zásahov menšieho rozsahu.

V dôsledku toho umiestnenie riadenia, integrálnej súčasti mechanizmu riadenia vozidla, patrí do rámca harmonizácie stanovenej smernicami 2007/46 a 70/311, takže členské štáty nemôžu z dôvodov bezpečnosti na účely prihlásenia nového vozidla do evidencie na ich území požadovať premiestnenie riadenia tohto vozidla na opačnú stranu, ako je smer premávky.

(pozri body 44, 48, 50, 52 a výrok)
Článok 17 ods. 2 písm. f) smernice Rady 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby sa odoslanie alebo preprava tovaru nepovažovala za premiestnenie do iného členského štátu, musí byť nevyhnutne tento tovar, po tom, čo sa ukončili práce na tomto tovare v členskom štáte, v ktorom sa odoslanie alebo preprava uvedeného tovaru končí, opätovne zaslaný zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený.

Iba vtedy, keď je tovar premiestnený do iného členského štátu na účely spracovania uvedeného tovaru a jeho následného opätovného zaslania do členského štátu pôvodu, a nie na účely konečnej spotreby tohto tovaru v tomto členskom štáte, sa totiž takéto premiestnenie nepovažuje za dodanie v rámci Spoločenstva.

Opätovné zaslanie tovaru zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený, sa teda má považovať za podmienku nevyhnutnú na uplatnenie článku 17 ods. 2 písm. f) uvedenej smernice.

(pozri body 30 – 32 a výrok)