ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, by tak bola odôvodnená iba z dôvodu výnimočných opatrení výslovne uvedených v článku 45 ods. 3 ZFEÚ, alebo ak by sledovala legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou a bola by odôvodnená naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. V takom prípade by však bolo ešte potrebné, aby jej uplatnenie mohlo zaručiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nešlo nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (rozsudok z 15. septembra 2005, Komisia/Dánsko, C‑464/02, EU:C:2005:546, bod 53).
44

Pokiaľ ide o otázku, či Litdana prijala všetky opatrenia nevyhnutné na to, aby sa uistila, že operácie, ktoré uskutočnila, neboli súčasťou daňového podvodu, vnútroštátny súd bude môcť v rámci svojho celkového posúdenia zohľadniť najmä skutočnosť, že sa zdá, že dodania, o ktoré ide vo veci samej, patria do rámca dlhodobého obchodného vzťahu medzi spoločnosťami Litdana a Handicare Auto, v kontexte ktorého Litdana v minulosti u daňových orgánov overovala význam označenia „Sections 69 – 71“ uvedeného na faktúrach vystavených spoločnosťou Handicare Auto a dostala potvrdenie uvedených orgánov, že faktúry, na ktorých bolo uvedené toto označenie, predstavovali dostatočný dôkaz, ktorý jej umožňuje uplatňovať úpravu zdaňovania prirážky. Za takých okolností by bolo v rozpore so zásadou proporcionality vyžadovať od zdaniteľnej osoby, aby systematicky overovala, pokiaľ ide o každé dodanie, či dodávateľ skutočne uplatnil úpravu zdaňovania prirážky, prinajmenšom keď neexistuje žiadna okolnosť vzbudzujúca podozrenie na existenciu nezrovnalostí alebo podvodu v zmysle bodu 39 tohto rozsudku.
14

Nike so sídlom v Spojených štátoch je holdingová spoločnosť na čele skupiny Nike, ktorá uvádza na trh športový tovar na celom svete. Nike Retail so sídlom v Holandsku patrí tiež do tejto skupiny. Táto posledná uvedená spoločnosť prevádzkuje webovú stránku, na ktorej sú okrem iného prezentované a ponúkané výrobky Nike najmä pre Nemecko. Odhliadnuc od ich predaja online na tejto webovej stránke, sú výrobky Nike v Nemecku predávané nezávislými predajcami, ktorí sa zásobujú od spoločnosti Nike Retail. Veľkoobchodné či maloobchodné predajne nie sú v Nemecku prevádzkované spoločnosťami skupiny Nike.
30

Za týchto podmienok Grondwettelijk Hof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Má sa článok 49 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, na základe ktorého: a) spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou stálou prevádzkarňou podliehajú dani, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, bez ohľadu na to, či zisk plynul z belgickej stálej prevádzkarne v prospech materskej spoločnosti, zatiaľ čo spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou dcérskou spoločnosťou takejto dani nepodliehajú, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, bez ohľadu na to, či dcérska spoločnosť dividendu vyplatila alebo nie; b) spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte s belgickou stálou prevádzkarňou pri prevode celého belgického zisku do rezerv podliehajú dani, ak rozhodnú o rozdelení ziskov, ktoré sa nezahrnú do konečného zdaniteľného výsledku spoločnosti, zatiaľ čo belgické spoločnosti pri prevode celého zisku do rezerv takejto dani nepodliehajú? 2. Má sa článok 5 smernice o materských a dcérskych spoločnostiach vykladať v tom zmysle, že ide o zrážkovú daň, ak ustanovenie vnútroštátneho práva predpisuje, že pri rozdelení zisku dcérskej spoločnosti v prospech materskej spoločnosti sa uloží daň, pretože v rovnakom zdaňovacom období sa vyplácajú dividendy a zdaniteľný výsledok sa úplne alebo čiastočne zníži o odpočet rizikového kapitálu a/alebo prenesené daňové straty, zatiaľ čo na základe vnútroštátnych právnych predpisov by zisk nebol zdaniteľný, ak by zostal u dcérskej spoločnosti a nebol by rozdelený v prospech materskej spoločnosti? 3. Má sa článok 4 ods. 3 smernice o materských a dcérskych spoločnostiach vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, na základe ktorého sa zdaní vyplatenie dividend, ak následkom tohto ustanovenia je, že spoločnosť musí zaplatiť daň z časti dividend, ktorá presahuje hranicu uvedenú v článku 4 ods. 3 tejto smernice, ak prijatú dividendu vyplatí neskôr ako v roku, v ktorom ju sama prijala, zatiaľ čo túto daň nemusí zaplatiť, ak táto spoločnosť dividendu opätovne vyplatí v roku, v ktorom ju prijme?“
4

Odôvodnenia 1, 2, 6 až 9 a 19 smernice 2011/16 znejú: „(1) … Vývoj v oblasti mobility platiteľov dane, počtu cezhraničných transakcií a internacionalizácie finančných nástrojov je ohromujúci a spôsobuje členským štátom ťažkosti správne stanoviť základ splatných daní. Tento čoraz väčší problém ovplyvňuje fungovanie daňových systémov a spôsobuje dvojité zdanenie, ktoré samotné vedie k daňovým podvodom a daňovým únikom,… (2) … Na prekonanie negatívnych vplyvov tohto javu je nevyhnutné vytvoriť novú administratívnu spoluprácu medzi daňovými správami členských štátov. Sú potrebné nástroje, ktorými by sa vybudovala dôvera medzi členskými štátmi prostredníctvom zavedenia rovnakých pravidiel, povinností a práv pre všetky členské štáty. … (6) … Na tento účel sa nová smernica považuje v zmysle účinnej administratívnej spolupráce za vhodný nástroj. (7) Táto smernica sa opiera o výsledky, ktoré sa dosiahli smernicou [Rady] 77/799/EHS [z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, 1977, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63)], ale stanovuje jasnejšie a presnejšie pravidlá upravujúce administratívnu spoluprácu medzi členskými štátmi, ak je to potrebné v záujme vytvorenia širšej administratívnej spolupráce medzi členskými štátmi,… (8) … Malo by sa… prijať ustanovenie, ktoré by zabezpečilo viac priamych kontaktov medzi úradmi s cieľom zefektívniť a zrýchliť spoluprácu. … (9) Členské štáty by si mali v prípade, že o to požiada iný členský štát, vymieňať informácie týkajúce sa konkrétnych prípadov a mali by vykonať nevyhnutné zisťovania s cieľom takéto informácie získať. Cieľom normy ‚predvídateľnej relevantnosti‘ je zabezpečiť výmenu informácií v daňových záležitostiach v čo najväčšom rozsahu a súčasne spresniť, že členské štáty sa nemôžu angažovať v nenáležitom vyhľadávaní informácií (fishing expeditions) alebo požadovať informácie, v ktorých prípade je nepravdepodobné, že budú relevantné v súvislosti s daňovými záležitosťami daného platiteľa dane. Keďže článok 20 tejto smernice obsahuje procesné požiadavky, tieto ustanovenia je potrebné vykladať voľne, aby sa nenarúšala efektívna výmena informácií. … (19) Situácie, v ktorých dožiadaný členský štát môže odmietnuť poskytovanie informácií, by mali byť jasne vymedzené a obmedzené, pričom by sa mali vziať do úvahy určité súkromné záujmy, ktoré by sa mali chrániť, ako aj záujem verejný.“
26

Z uvedeného rozsudku vyplýva, že obmedzením dôvodu zamietnutia zápisu podľa článku 7 ods. 1 písm. e) bodu ii) nariadenia č. 40/94 na označenia, ktoré pozostávajú „výhradne“ z tvaru tovaru, ktorý je „nevyhnutný“ na dosiahnutie technického výsledku, normotvorca dostatočne zohľadnil, že každý tvar tovaru má do určitej miery funkčnú povahu, a bolo by teda nevhodné zamietnuť zápis určitého tvaru tovaru ako ochrannej známky len z dôvodu, že má úžitkové vlastnosti. Použitím pojmov „výhradne“ a „nevyhnutný“ uvedené ustanovenie zabezpečuje, aby bol zamietnutý len zápis tých tvarov, ktoré predstavujú výlučne technické riešenie a ktorých zápis ako ochrannej známky by teda skutočne bránil používaniu tohto technického riešenia inými podnikmi. Taký zápis by totiž výrazne znížil možnosti konkurentov uvádzať na trh tvary tovarov, ktoré by obsahovali rovnaké technické riešenie (rozsudok zo 14. septembra 2010, Lego Juris/ÚHVT, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, body 48 a 59).
59

Podľa Komisie súvisí dôverný charakter dialógu medzi Komisiou a dotknutým členským štátom po vydaní podrobného stanoviska s postupom podľa smernice 98/34 a je analogický s dôverným charakterom v iných podobných postupoch, najmä v rámci konania o nesplnení povinnosti. Domnieva sa, že tvrdenie uvedené v bode 87 napadnutého rozsudku je nesprávne a že uvedený dialóg musí byť chránený pred akýmkoľvek vonkajším tlakom, pretože Komisia sa snaží presvedčiť členský štát, že jeho návrh vnútroštátnej právnej úpravy by mohol byť v rozpore s právom Únie, pričom často navrhuje alternatívne riešenia. Ak by táto inštitúcia mala čakať na formálne začatie konania o nesplnenie povinnosti, aby tento dialóg mohol mať dôverný charakter, oslabovalo by to použitie preventívnej kontroly a mohlo by to mať negatívny vplyv na vnútorným trh. Komisia okrem toho tvrdí, že takáto situácia utvrdzuje strany v ich postojoch a odďaľuje perspektívu vhodného riešenia na dodržiavanie práva Únie.
33

Pokiaľ ide o tvrdenie Českej republiky, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 40 napadnutého rozsudku vyložil sporné nariadenia v súlade so smernicou 2010/40, je potrebné poznamenať, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa odvodené akty práva Únie majú, pokiaľ je to možné, vykladať v súlade s ustanoveniami základného aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júla 2012, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, bod 34 a citovanú judikatúru). Ako pritom vyplýva z bodov 27 až 29 tohto rozsudku, výklad sporných nariadení podaný Všeobecným súdom je v súlade tak s ich samotným znením, ako aj so smernicou 2010/40.
43

Ak by boli náklady spojené s prekladom podporných dokumentov potrebných na vybavenie žiadosti o právnu pomoc uhradené iba v prípade, že žiadateľ o právnu pomoc sa obráti na príslušné orgány členského štátu svojho bydliska alebo obvyklého pobytu, viedlo by to k protiprávnemu podmieneniu získania právnej pomoci týkajúcej sa týchto nákladov procesnou voľbou, ktorú si vybrala dotknutá osoba a stratil by sa zmysel článku 13 ods. 1 písm. b) smernice 2003/8, ktorý upravuje možnosť predložiť žiadosť o právnu pomoc priamo prijímajúcemu orgánu.
6

Článok 3 ods. 3 a 3a rámcovej smernice bol zmenený a doplnený smernicou 2009/140. Odôvodnenie 13 tejto poslednej uvedenej smernice stanovuje: „Mala by sa posilniť nezávislosť [NRO], aby sa zabezpečilo účinnejšie uplatňovanie regulačného rámca a zvýšila sa ich autorita a predvídateľnosť ich rozhodnutí. Na tento účel by vnútroštátne právo malo obsahovať výslovné ustanovenie, ktorým sa zabezpečí, aby bol [NRO], ktorý je zodpovedný za reguláciu trhu ex ante alebo za riešenie sporov medzi podnikmi, pri plnení svojich úloh chránený pred zásahmi zvonka alebo politickým tlakom, ktoré by mohli ohroziť jeho nezávislosť pri posudzovaní vecí, ktoré sa mu predkladajú. [Z dôvodu týchto vonkajších zásahov sa vnútroštátne legislatívne orgány nehodia na vykonávanie činností (NRO) podľa regulačného rámca – neoficiálny preklad]. …“
10

V odôvodneniach týchto aktov Rada opisovala Hamas ako teroristickú skupinu a uvádzala sériu teroristických činov, ktoré Hamas spáchala od roku 2005. Okrem toho Rada spomenula najmä rozhodnutie, ktoré v priebehu roku 2001 prijalo Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, a dve rozhodnutia, ktoré v tom istom roku prijali orgány Spojených štátov amerických. Rozhodnutie Spojeného kráľovstva je rozhodnutím Secretary of State for the Home Departement (minister vnútra), ktoré obsahuje zákaz skupiny Hamas považovanej za organizáciu zapojenú do teroristických činov. Rozhodnutia orgánov Spojených štátov predstavujú rozhodnutie vlády, ktoré kvalifikuje skupinu Hamas ako zahraničnú teroristickú organizáciu podľa článku 219 US Immigration and Nationality Act (zákon Spojených štátov o prisťahovalectve a štátnej príslušnosti), a rozhodnutie kvalifikujúce skupinu Hamas ako subjekt výslovne identifikovaný ako zahraničná teroristická skupiny podľa prezidentského dekrétu 13224 (ďalej spoločne len „rozhodnutia orgánov Spojených štátov“). Po tom, čo konštatovala, že pokiaľ ide o vyššie uvedené rozhodnutie Spojeného kráľovstva, pravidelne ho preskúmava vnútroštátny vládny výbor, a pokiaľ ide o rozhodnutia orgánov Spojených štátov, tieto môžu byť preskúmavané správnymi a súdnymi orgánmi, Rada zastávala názor, že tieto rozhodnutia boli prijaté príslušnými orgánmi v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Nakoniec Rada konštatovala, že uvedené rozhodnutia boli naďalej platné, a domnievala sa, že dôvody, ktoré odôvodnili zaradenie skupiny Hamas do sporného zoznamu, naďalej platia.
15

Komisia reagovala na opakovanú žiadosť [pána Breyera] z 13. júla 2011 prijatím rozhodnutia z 3. apríla 2012 so spisovou značkou Ares (2012) 399467 (ďalej len ‚rozhodnutie z 3. apríla 2012‘). Týmto rozhodnutím Komisia rozhodla jednak o prístupe [pána Breyera] k dokumentom zo správneho spisu týkajúceho sa konania o nesplnení povinnosti, ktoré je uvedené v bode 7 vyššie, a začalo sa proti Rakúskej republike, a jednak o prístupe k dokumentom týkajúcim sa súdneho konania vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok [z 29. júla 2010,] Komisia/Rakúsko… (EU:C:2010:455). V druhom uvedenom prípade Komisia najmä odmietla prístup k vyjadreniam Rakúskej republiky predloženým v rámci uvedeného súdneho konania (ďalej len ‚sporné vyjadrenia‘) a odôvodnila to tým, že tieto vyjadrenia nespadajú do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001. Po prvé sa podľa Komisie na Súdny dvor Európskej únie ako na inštitúciu vzťahujú v zmysle článku 15 ods. 3 ZFEÚ pravidlá o prístupe k informáciám len pri výkone jeho administratívnych úloh. Po druhé Komisia spresňuje, že sporné vyjadrenia boli adresované Súdnemu dvoru, kým Komisia ako účastníčka konania, v ktorom bol vyhlásený rozsudok [z 29. júla 2010,] Komisia/Rakúsko… (EU:C:2010:455), dostala len kópie týchto vyjadrení. Po tretie Komisia usudzuje, že článok 20 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie predpokladá doručenie písomných dokumentov týkajúcich sa súdneho konania len účastníkom tohto konania a inštitúciám, ktorých rozhodnutia sú predmetom sporu. Po štvrté sa Komisia domnieva, že Súdny dvor sa vo svojom rozsudku z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P…, EU:C:2010:541) nezaoberal otázkou, či inštitúcie majú poskytnúť prístup k vyjadreniam iného účastníka konania v rámci súdnych konaní. Pokiaľ preto ide o vyjadrenia predložené v rámci súdneho konania, do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001 spadajú len vyjadrenia inštitúcií, a nie vyjadrenia iných účastníkov konania, pričom v prípade, že by sa mal prijať iný výklad, došlo by k obchádzaniu ustanovení článku 15 ZFEÚ a osobitných pravidiel vyplývajúcich zo Štatútu Súdneho dvora [Európskej únie] a z jeho rokovacieho poriadku.“
25

Komisia založila svoje zamietavé rozhodnutie na článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001, keďže sa domnievala, že úplné zverejnenie požadovaných informácií by vážne narušilo rozhodovací proces, ktorý ešte stále prebiehal a týkal sa veľkého počtu zariadení vo viacerých členských štátoch. Podľa Komisie by úplné zverejnenie uvedených informácií umožnilo verejnosti, a najmä dotknutým podnikom, položiť otázky alebo vzniesť výhrady voči informáciám poskytnutým členskými štátmi, čo by mohlo zasahovať do rozhodovacieho procesu. Tieto zásahy by mohli vážne oddialiť tento rozhodovací proces a narušiť dialóg medzi Komisiou a členskými štátmi.
23

Zároveň však uvádza, že uplatňovanie smernice 2004/17 by mohlo byť v rozpore so špecifickými ustanoveniami legislatívneho dekrétu č. 18/1999, ktorým sa prebrala smernica 96/67. Na základe tejto právnej úpravy platí totiž požiadavka predchádzajúceho verejného obstarávania len v súvislosti s výberom dodávateľov patriacich do kategórií služieb pozemnej obsluhy, ktorých prístup je obmedzený a podlieha výnimkám.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi London Borough of Ealing (londýnska mestská časť Ealing, Spojené kráľovstvo) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňový a colný orgán Spojeného kráľovstva, ďalej len „daňový orgán“) týkajúceho sa toho, či má podliehať dani z pridanej hodnoty (DPH) vstupné do športových zariadení.
Okrem toho, ako to uviedla generálna advokátka v bode 49 svojich návrhov, priznať podnikateľským subjektom možnosť predložiť dôkaz o tom, že cigarety neboli uvedené do voľného obehu v nadmernom, ale v normálnom množstve, ako to požaduje Komisia, by si vyžadovalo preskúmanie každého jednotlivého prípadu, a predstavovalo by značnú administratívnu záťaž. Takýto systém by sťažoval uplatňovanie portugalskej právnej úpravy a viedol by k nejasnostiam, pokiaľ ide napríklad o určenie primeraných referenčných množstiev. Podľa judikatúry Súdneho dvora členským štátom nemožno uprieť možnosť uskutočniť legitímne ciele, akými sú boj proti podvodom a daňovým únikom, ako aj ochrana zdravia a zdravej a spravodlivej hospodárskej súťaže, zavedením pravidiel, ktoré sa dajú ľahko regulovať a kontrolovať (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. februára 2009, Komisia/Taliansko, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 67, a z 24. marca 2011, Komisia/Španielsko, C‑400/08, EU:C:2011:172, bod 124).
44

Takýto výklad je v rozpore so znením tohto ustanovenia. Toto ustanovenie považuje za povolenia, ktoré treba zahrnúť do „globálneho povolenia“, len tie, ktoré boli skutočne udelené z dôvodu zmeny dávkovania, liekovej formy, spôsobu podávania alebo prezentácie lieku, na ktorý sa vzťahuje prvotné PUT, ako aj každú zmenu a rozšírenie, a nie, omnoho širšie, povolenia, ktoré by mohli byť zahrnuté do tohto globálneho povolenia na základe tohto ustanovenia. Takýto extenzívny výklad článku 6 ods. 1 druhého pododseku smernice 2001/83 okrem toho nie je v súlade so zámerom normotvorcu Únie, pretože, hoci vo všeobecnosti uvádza, že povolenie týkajúce sa „všetkých zmien a rozšírení“ lieku, na ktorý sa vzťahuje prvotné PUT, je spoločne s týmto prvotným povolením súčasťou toho istého globálneho povolenia, toto ustanovenie spresňuje, že to isté platí aj pokiaľ ide o povolenie týkajúce sa „akékoľvek dodatočného dávkovania, liekovej formy, spôsobu podávania a prezentácie“ tohto lieku. Novartis sa domnieva, že ak zámerom normotvorcu Únie bolo považovať vo všeobecnosti všetky zmeny, ktoré „mohli“ byť povolené ako zmena alebo rozšírenie lieku, na ktorý sa vzťahuje prvotné PUT, za zahrnuté v globálnom PUT, neodkázal by navyše na tieto špecifické zmeny, pretože by už boli obsiahnuté v pojme „všetky zmeny a rozšírenia“.
Vnútroštátny súd totiž na jednej strane tým, že vo svojej otázke spresnil, že ak sa raz preukážu takto vopred definované určité skutočnosti, existencia takej príčinnej súvislosti by „sa vždy považovala za preukázanú“, zrejme chcel vytvoriť odkaz na nevyvrátiteľnú domnienku. Dôsledkom takého druhu domnienky by však bolo, že hoci takto vopred definované skutočnosti nie sú hypoteticky spôsobilé s istotou preukázať existenciu príčinnej súvislosti, bol by výrobca v takom prípade zbavený akejkoľvek možnosti predložiť skutkové dôkazy alebo uviesť tvrdenia, napríklad vedecké, na účely pokúsiť sa zvrátiť túto domnienku, a súd by bol tak zbavený akejkoľvek možnosti posúdiť skutočnosti so zreteľom na také dôkazy alebo tvrdenia. Týmto automatizmom by taká situácia neporušovala len zásadu uvedenú v článku 4 smernice 85/374, ktorá vyžaduje, aby dôkazné bremeno preukázania chyby a príčinnej súvislosti niesla poškodená osoba, navyše by hrozilo aj zníženie samotnej účinnosti systému zodpovednosti zavedeného touto smernicou. Existencia jednej z troch podmienok, ktorým podľa uvedenej smernice podlieha zodpovednosť výrobcu, by totiž bola pre súd záväzná bez toho, aby mal možnosť preskúmať, či ostatné dôkazy, ktoré mu boli predložené na preskúmanie v konaní pred ním, nemôžu viesť k opačnému záveru.
Na druhej strane treba uviesť, že normotvorca Únie predsa len v tom istom odôvodnení 76 zdôraznil, že iné metódy overenia by sa mali naďalej skúmať. Článok 18 ods. 2 smernice 2009/28 teda stanovuje, že Komisia podá správu o fungovaní metódy overovania pomocou hmotnostnej bilancie a o možnostiach použitia iných overovacích metód, najmä tých, v ktorých informácie o vlastnostiach nemusia zostať fyzicky pripísané konkrétnym dodávkam alebo zmesiam, pričom sa zohľadní aj potreba udržania celistvosti a efektivity overovacieho systému bez vytvárania neprimeranej záťaže pre priemysel. V tomto ohľade sa Komisia priklonila k možnosti zachovať metódu hmotnostnej bilancie [pozri v tejto súvislosti Commission Staff Working Document: Report on the operation of the mass balance verification method for the biofuels and bioliquids sustainability scheme in accordance with Article 18(2) of Directive 2009/28/EC (SEC/2010/0129 final)].
6

Článok 9 uvedenej smernice stanovuje: „1. Pre služby, ktoré nepatria do rozsahu univerzálnej služby, môžu členské štáty zaviesť všeobecné povolenia v rozsahu potrebnom na zabezpečenie dodržiavania podstatných požiadaviek. 2. Pre služby, ktoré sú v rozsahu univerzálnej služby, môžu členské štáty zaviesť povoľovacie postupy vrátane individuálnych licencií, a to v rozsahu potrebnom na zabezpečenie dodržiavania podstatných požiadaviek a zabezpečiť poskytovanie univerzálnej služby. Udeľovanie povolení: — môže podliehať povinnostiam univerzálnej služby, — môže v prípade potreby, a ak je to oprávnené, ukladať požiadavky týkajúce sa kvality, dostupnosti a vykonávania príslušných služieb, — môže podľa potreby podliehať povinnosti finančne prispievať do mechanizmov spoločného znášania nákladov uvedených v článku 7 v prípade, že poskytovanie univerzálnej služby spôsobuje čisté náklady a predstavuje neprimerané finančné zaťaženie pre poskytovateľa(‑ov) univerzálnej služby určeného(‑ých) podľa článku 4, — môže podľa potreby podliehať povinnosti finančne prispievať na prevádzkové náklady národného regulačného orgánu uvedeného v článku 22, — môže podľa potreby podliehať povinnosti dodržiavať pracovné podmienky ustanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo túto povinnosť ukladať. Povinnosti a požiadavky uvedené v prvej zarážke a v článku 3 sa môžu ukladať iba určeným poskytovateľom univerzálnej služby. S výnimkou podnikov, ktoré boli určené ako poskytovatelia univerzálnej služby v súlade s článkom 4, povolenia nesmú: — byť obmedzené počtom, — pre rovnaké súčasti univerzálnej služby alebo časti územia štátu ukladať povinnosti univerzálnej služby a zároveň povinnosť finančne prispievať do mechanizmu spoločného znášania nákladov, — zdvojovať podmienky, ktoré sa uplatňujú na podniky na základe iných vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sa osobitne netýkajú konkrétneho sektora, — ukladať technické alebo prevádzkové podmienky iné ako tie, ktoré sú nevyhnutné na splnenie povinností vyplývajúcich z tejto smernice. 3. Postupy, povinnosti a požiadavky uvedené v odsekoch 1 a 2 sú transparentné, dosiahnuteľné, nediskriminačné, primerané, presné a jednoznačné, uverejňujú sa vopred a zakladajú sa na objektívnych kritériách. Členské štáty zabezpečia, aby sa dôvody celkového alebo čiastočného odmietnutia alebo odňatia povolenia oznámili žiadateľovi a ustanovia odvolacie konanie.“
34

Ako to v podstate zdôraznil generálny advokát v bodoch 68 a 69 svojich návrhov, odlišný výklad, ktorý by umožňoval každému členskému štátu, aby sám vymedzil technické požiadavky potrebné na uvedenie do prevádzky a na registráciu ojazdených vozidiel dovezených z tretej krajiny, by bol okrem toho v rozpore s cieľom spočívajúcim v zabezpečení a podpore fungovania vnútorného trhu, ktorý sledovala postupne smernica 74/150, smernica 2003/37 a potom nariadenie č. 167/2013, pretože právomoci tak zverené členským štátom by mohli narušiť obchod medzi nimi.