NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

JÁN MAZÁK

prednesené 4. februára 2010 1( )

Vec C‑434/08

Arnold und Johann Harms als Gesellschaft bürgerlichen Rechts

proti

Freerkovi Heidingovi

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Oldenburg (Nemecko)]

„Spoločná poľnohospodárska politika – Režim jednotnej platby – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Prevod platobných nárokov“

1. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Oldenburg (Vyšší regionálny súd Oldenburg) (Nemecko) sa týka výkladu článku 46 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003( ).

2. Vnútroštátny súd sa snaží zistiť, či toto ustanovenie bráni buď i) zmluvným dohodám, ktorými sa navonok uskutočňuje úplný a definitívny prevod platobných nárokov, avšak – v súlade s dohodou prijatou medzi zmluvnými stranami – hospodársky prospech z týchto platobných nárokov naďalej zostáva predávajúcemu, zatiaľ čo kupujúci ako formálny vlastník týchto nárokov sa zaväzuje aktivovať uvedené platobné nároky tým, že obhospodaruje príslušnú pôdu, a jednotné platby, ktoré mu boli vyplatené, v plnom rozsahu odvádzať predávajúcemu, alebo ii) zmluvným dohodám, podľa ktorých sa platby na plochu prevádzajú na kupujúceho takým spôsobom, že po aktivácii a vyplatení jednotných platieb musí kupujúci v každom prípade časť z nich (vzťahujúcu sa na jednotlivé poľnohospodárske podniky) trvale odvádzať predávajúcemu. V prípade, že Súdny dvor odpovie kladne, vnútroštátny súd sa pýta, či sú tieto zmluvné dohody neplatné.

I – Právny rámec Spoločenstva

3. Nariadenie upravuje podporu príjmov poľnohospodárov, označovanú ako režim jednotnej platby (ďalej len „RJP“).

4. Čo sa týka predpokladov na poskytnutie podpory, článok 33 ods. 1 nariadenia (v znení uplatniteľnom na skutkový stav v danej veci) stanovuje, že „Poľnohospodári majú prístup k RJP:

a) ak sa im poskytla platba počas referenčného obdobia uvedeného v článku 38 v rámci aspoň jedného z režimov podpory uvedených v prílohe VI, alebo

b) ak získali poľnohospodársky podnik alebo časť poľnohospodárskeho podniku ako dedičstvo alebo predpokladané dedičstvo od poľnohospodára, ktorý spĺňal podmienky uvedené pod písmenom a), alebo

c) ak získali platobný nárok zo štátnej rezervy alebo prevodom.“

5. Pokiaľ ide o prevod platobných nárokov, článok 46 nariadenia stanovuje:

„1. Prevody platobných nárokov sa môžu vykonávať len na poľnohospodárov z rovnakého členského štátu, okrem prípadu dedičstva alebo predpokladaného dedičstva.

I v prípade dedičstva alebo predpokladaného dedičstva sa však môžu platobné nároky využiť len v členskom štáte, kde boli stanovené.

Členský štát môže rozhodnúť, že sa platobné nároky môžu previesť alebo využiť len v rámci jedného a toho istého regiónu.

2. Prevody platobných nárokov s pôdou alebo bez pôdy sa môžu vykonávať predajom alebo akýmkoľvek iným konečným prevodom. Naopak, prenájom alebo akékoľvek podobné transakcie sú povolené pod podmienkou, že prevod platobných nárokov je previazaný prevodom rovnakého počtu hektárov, na ktoré možno poskytnúť podporu.

Okrem prípadu vyššej moci alebo mimoriadnych okolností, ktoré sú stanovené v článku 40 ods. 4, môže poľnohospodár previesť svoje platobné nároky bez pôdy len potom, čo využil v zmysle článku 44 aspoň 80 % svojich platobných nárokov počas najmenej jedného kalendárneho roku alebo potom, čo dobrovoľne postúpil do štátnej rezervy všetky platobné nároky, ktoré nevyužil počas prvého roku použitia [RJP].

3. V prípade predaja platobných nárokov s pôdou alebo bez pôdy môžu členské štáty v súlade s všeobecnými zásadami práva spoločenstva rozhodnúť, že sa časť odovzdaných platobných nárokov prevedie späť do štátnej rezervy alebo že sa ich jednotková hodnota bude krátiť v prospech štátnej rezervy podľa podmienok, ktoré stanoví Komisia postupom podľa článku 144 ods. 2.“

II – Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálna otázka

6. Amkeline Gertha Harms a Johann Harms, spoločník terajšieho odvolateľa v konaní vo veci samej (ďalej len „predávajúci“), predali Freerkovi Heidingovi, odporcovi v konaní v veci samej (ďalej len „kupujúci“), na základe kúpnej zmluvy uzavretej vo forme notárskej zápisnice z 8. novembra 2005 ornú pôdu v Schirume a Wiesense (Nemecko) spolu s obytnými a hospodárskymi budovami. Okrem toho mu predali zásoby krmív, referenčné množstvá mlieka a (uplatnené) platobné nároky poľnohospodárskeho podniku. Celková kúpna cena dosahovala 690 000 eur.( ) Pokiaľ ide o platobné nároky, kúpna zmluva obsahovala v § 9 tieto ustanovenia:

„V [Nemecku] je štandardnou praxou, že v dôsledku reformy spoločnej poľnohospodárskej politiky (reforma SPP) sa platobné nároky priznávajú… od 1. januára 2005 vo forme regionálnych jednotných platieb na ornú pôdu a trvalé pasienky s príplatkami pre jednotlivé poľnohospodárske podniky. Vzhľadom na tieto okolnosti uzatvárajú zmluvné strany túto dohodu:

Predávajúci sú žiadateľmi o platby v konaniach o žiadostiach v rámci SPP 2005. Touto kúpnou zmluvou predávajúci prevádzajú na kupujúceho všetky platobné nároky, ktoré im boli priznané na základe obhospodarovania pôdy, ktorá je predmetom tejto zmluvy, a prenajatej, resp. do užívania prenechanej a kupujúcim prevzatej pôdy. Prevod platobných nárokov je bezodplatný.

Platobné nároky zahŕňajú s výnimkou platieb za vyňatie pôdy z produkcie príplatky pre jednotlivé poľnohospodárske podniky…

Po konečnom stanovení a priznaní platobných nárokov oznámia predávajúci kupujúcemu ich hodnotu a to do dvoch týždňov od okamihu, kedy sa o nej dozvedeli, najneskôr však 15. januára 2006.

Zmluvné strany sa zaväzujú uzatvoriť na základe vyššie dohodnutých podmienok do 15. februára 2006 zmluvu o prevode konkrétnych platobných nárokov s uvedením príslušných identifikačných znakov a hodnoty.

Zmluvné strany musia do jedného mesiaca po uzatvorení vyššie uvedenej zmluvy nahlásiť prevod príslušnému krajinskému orgánu, resp. nahlásiť oznámený postup do centrálnej databázy integrovaného administratívneho a kontrolného systému.

Zmluvné strany sa medzi sebou dohodli, že kupujúcemu prináleží 40 platobných nárokov na ornú pôdu a 40 platobných nárokov na trvalé pasienky a len ten podiel na platobných nárokoch pre jednotlivé podniky (tzv. ‚top-ups‘), ktorý pripadá na referenčné množstvo mlieka (asi 622 000 kg) prevedené na kupujúceho formou prenájmu v rámci prevzatia podniku.

Kupujúci sa zaväzuje uhrádzať predávajúcim po každoročnom vyplatení platby prijaté v rámci platobných nárokov týkajúcich sa pôdy a jednotlivých podnikov, ktoré prevyšujú platobné nároky uvedené v predchádzajúcom odseku (asi 15 platobných nárokov na ornú pôdu, asi 15 platobných nárokov na trvalé pasienky a vyrovnávacie platby na mlieko za referenčné množstvo mlieka vo výške asi 1 000 000 kg).“

7. Kúpna zmluva sa zrealizovala a predaná poľnohospodárska pôda bola odovzdaná kupujúcemu. Okrem toho bolo 1. apríla 2006 na kupujúceho prevedených aj 111,79 platobných nárokov. Kupujúci teraz prevádzkuje získaný poľnohospodársky podnik spolu s inou osobou v združení podľa občianskeho práva.

8. V súvislosti so zmluvou o kúpe pozemku a s ňou súvisiacou dohodou zo 6. januára 2006 o prevzatí platieb nájomného odvolateľ v konaní vo veci samej podal žalobu, ktorou si uplatňoval nárok na zaplatenie zostávajúceho nájomného za referenčné množstvo mlieka vo výške 4 378,16 eura, ako aj na prijaté jednotné platby za rok 2006, ktoré mu boli postúpené a ktoré podľa vnútornej dohody medzi zmluvnými stranami prináležia predávajúcim, v celkovej výške 40 823,05 eura. Posledný uvedený nárok, ktorý je čiastočne ešte predmetom tohto odvolacieho konania vo veci samej, odvolateľ založil na vyššie citovanom ustanovení § 9 kúpnej zmluvy a na odvádzaní jednotných platieb predávajúcim, ktoré bolo dohodnuté v rámci vnútornej dohody medzi stranami kúpnej zmluvy.

9. Landgericht Aurich (Regionálny súd Aurich) vyhovel návrhu na zaplatenie z dôvodu prevzatia nárokov na nájomné, ale vo zvyšnej časti žalobu zamietol, najmä v rozsahu, v akom boli jej prostredníctvom vymáhané nároky na prevod jednotných platieb. Vo svojom rozhodnutí vychádzal z predpokladu, že nároky vyplývajúce z § 9 kúpnej zmluvy boli uspokojené spätným prevodom platobných nárokov za 29,79 ha na predávajúcich, resp. na odvolateľov v konaní vo veci samej.

10. Proti tomuto rozsudku odvolateľ v konaní vo veci samej podal odvolanie. Vo svojom odvolaní navrhuje, aby Oberlandesgericht Oldenburg zmenil rozsudok Landgericht a zaviazal kupujúceho, aby predávajúcim zaplatil ďalších 23 113,73 eura vrátane úrokov vo výške základnej úrokovej sadzby zvýšenej o päť percentuálnych bodov, počnúc 2. februárom 2007. Kupujúci navrhuje odvolanie zamietnuť.

11. Podľa vnútroštátneho súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, úspech odvolania závisí od platnosti zmluvnej dohody uvedenej v § 9 kúpnej zmluvy z 8. novembra 2005.

12. Vzhľadom na to, že Oberlandesgericht Oldenburg má vážne pochybnosti o platnosti tejto zmluvnej dohody z hľadiska článku 46 nariadenia – najmä vzhľadom na obmedzené možnosti prevodu platobných nárokov, ktoré tento článok pripúšťa, ako aj vzhľadom na subvenčný účel zjavne sledovaný režimom priamych platieb, ktorý sa tu možno míňa účinkom – rozhodol položiť Súdnemu dvoru v rámci návrhu na prejudiciálne konanie túto otázku:

„Má sa článok 46 ods. 2 [nariadenia č. 1782/2003] vykladať v tom zmysle, že mu odporujú, a teda sú neplatné: zmluvné dohody, ktorými sa navonok uskutočňuje úplný a definitívny prevod platobných nárokov, avšak – v súlade s dohodou prijatou medzi zmluvnými stranami – hospodársky prospech z týchto platobných nárokov naďalej zostáva predávajúcemu, zatiaľ čo kupujúci ako formálny vlastník týchto platobných nárokov sa zaväzuje aktivovať ich tým, že obhospodaruje príslušnú pôdu, a jednotné platby, ktoré mu boli vyplatené, v plnom rozsahu odvádzať predávajúcemu, alebo zmluvné dohody, podľa ktorých sa platby na plochu prevádzajú na kupujúceho takým spôsobom, že po aktivácii a vyplatení jednotných platieb musí kupujúci v každom prípade časť z nich (vzťahujúcu sa na jednotlivé poľnohospodárske podniky) trvale odvádzať predávajúcemu?“

13. Prednesy účastníkov konania boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 3. decembra 2009.

III – Posúdenie

A – Hlavné tvrdenia účastníkov konania

14. Odvolateľ v konaní vo veci samej, združenie podľa nemeckého občianskeho práva tvorené Arnoldom a Johannom Harmsovcami, spochybňuje skutočnosti uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania a tvrdí, že položená otázka nezodpovedá skutkovému stavu konania vo veci samej.

15. Podľa odvolateľa v konaní vo veci samej právo Spoločenstva v článku 46 ods. 2 nariadenia výslovne upravuje možnosť prevodu platobných nárokov na iného poľnohospodára v rámci predaja. Platnosť tohto zmluvného dojednania nesmie byť viazaná na žiadnu dodatočnú podmienku podľa verejného práva alebo požiadavku predchádzajúceho správneho povolenia. Tvrdí, že právo Spoločenstva neobsahuje žiadne ustanovenie o tom, ako má byť stanovená platba podľa takej kúpnej zmluvy, o akú ide vo veci samej. Predaj platobných nárokov by sa mal podľa neho spravovať výlučne zásadami občianskeho práva, podľa ktorých prevláda zmluvná sloboda a zmluvné strany by mali mať možnosť stanoviť typ protiplnenia. Preto týmto zmluvným stranám by malo byť umožnené dohodnúť si nie jednorázovú úhradu, ale úhradu vo forme postupných splátok. To nespochybňuje cieľ článku 46 ods. 2 nariadenia a v každom prípade, kupujúci si zachováva právo odstúpiť od takejto zmluvy.

16. Odvolateľ v konaní vo veci samej takisto tvrdí, že nedošlo k porušeniu právnej požiadavky stanovujúcej, že platobné nároky môžu byť prevedené len vtedy, ak je ich prevod spojený s prevodom rovnakého počtu hektárov, na ktoré možno poskytnúť podporu. Uvádza, že cieľom tohto ustanovenia je vyhnúť sa situácii, kde sú platobné nároky prevádzané v rámci trvalej alebo dlhodobej dohody, ktorá má výlučne hospodársku povahu. Je nesporné, že platobné nároky by po ukončení prenájmu prešli naspäť na vlastníka pozemku, ktorý ich môže ďalej previesť na iné osoby. Toto je však presne to, čo predávajúci v prejednávanej veci urobiť nemôžu. Platobné nároky boli trvalo prevedené na kupujúceho, ktorý môže tieto nároky previesť na inú osobu. V každom prípade, v prípade vo veci samej boli platobné nároky prevedené na kupujúceho spolu s celým podnikom, vrátane poľnohospodárskej pôdy.

17. Odvolateľ v konaní vo veci samej preto navrhuje, aby Súdny dvor vyhlásil prejudiciálnu otázku za neprípustnú. Subsidiárne tvrdí, že článku 46 ods. 2 nariadenia neodporuje zmluvná dohoda, akou je tá vo veci samej, podľa ktorej protiplnením za prevod platobných nárokov na kupujúceho je povinnosť tohto kupujúceho uhrádzať predávajúcemu časť jednotných platieb, ktoré mu budú v budúcnosti priznané.

18. Nemecká vláda tvrdí, že článku 46 ods. 2 nariadenia neodporuje zmluva o prevode, akou je tá vo veci samej, keďže táto dohoda je platná ako „iný konečný prevod“ v zmysle článku 46 ods. 2 prvého pododseku prvej vety nariadenia. Kupujúci a predávajúci sú podľa pravidiel upravujúcich zmluvnú slobodu oprávnení dojednať si súkromné právne podmienky transferu platobných nárokov; pokiaľ tieto dohody neporušujú ustanovenia práva Spoločenstva a neodporujú subvenčným cieľom RJP, pravidlá spravujúce RJP sa na ne nevzťahujú. Podľa týchto pravidiel sa poľnohospodárovi, v tomto prípade kupujúcemu, má so spätným účinkom priznať jednotná platba na poľnohospodársky podnik, pokiaľ tento poľnohospodár splnil relevantné podmienky týkajúce sa jeho podniku. Podľa práva Spoločenstva si príjemca podpory môže voľne určiť, ako túto podporu využije. Z toho vyplýva, že túto platbu môže tiež použiť na zaplatenie úhrady osobe, ktorá mu predala platobné nároky. Nemecká vláda vyvodzuje záver, že článku 46 ods. 2 nariadenia neodporujú dohody, akou je dohoda sporná v konaní vo veci samej.

19. Komisia zastáva názor, že transfer a aktivácia platobných nárokov v prejednávanom prípade viedli k porušeniu zásad RJP. Tvrdí, že účastníci konania vo veci samej vstúpili do právneho vzťahu, ktorým obišli ustanovenia nariadenia. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku tak, že článok 46 ods. 1 a 2 v spojení s článkom 2 písm. a) a c) a článkom 33 ods. 1 písm. c) nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že zmluvné dohody, akou je dohoda vo veci samej, sú nezlúčiteľné s vyššie uvedenými ustanoveniami.

B – Posúdenie

20. Vnútroštátny súd sa pýta, či článok 46 ods. 2 nariadenia bráni zmluvným dohodám, akými sú tie vo veci samej, a ak je to tak, či sú tieto dohody neplatné.

21. Vnútroštátny súd vo svojej otázke konkrétne rozlišuje dva druhy dohôd: i) zmluvné dohody, ktorými sa navonok uskutočňuje úplný a definitívny prevod platobných nárokov, avšak – v súlade s dohodou prijatou medzi zmluvnými stranami – hospodársky prospech z týchto platobných nárokov naďalej zostáva predávajúcemu, zatiaľ čo kupujúci, ako formálny vlastník týchto platobných nárokov, sa zaväzuje aktivovať ich tým, že obhospodaruje príslušnú pôdu, a jednotné platby, ktoré mu boli vyplatené, v plnom rozsahu odvádzať predávajúcemu; a ii) zmluvné dohody, podľa ktorých sa platby na plochu prevádzajú na kupujúceho takým spôsobom, že kupujúci zostáva povinný časť z nich (vzťahujúcu sa na jednotlivé podniky) odvádzať predávajúcemu. Domnievam sa však, že na účely prejednávanej veci sa tieto dva druhy dohôd uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania z právneho hľadiska neodlišujú.

22. Najskôr preskúmam tvrdenie odvolateľa v konaní vo veci samej, podľa ktorého je prejudiciálna otázka neprípustná z dôvodu, že nezodpovedá skutkovému stavu prejednávanej veci.

23. V tomto ohľade stačí poukázať na to, že úlohou Súdneho dvora nie je zisťovať skutkový stav relevantný pre rozhodnutie v konaní vo veci samej. Súdny dvor už rozhodol, že „v rámci rozdelenia právomocí medzi súdmi Spoločenstva a vnútroštátnymi súdmi musí Súdny dvor zohľadniť skutkový… kontext, do ktorého patrí prejudiciálna otázka“.( ) Súdny dvor nemôže zohľadňovať pripomienky dotknutých účastníkov konania v zmysle článku 23 Štatútu Súdneho dvora, ktoré sú v rozpore s kontextom veci.( ) Z tohto dôvodu námietku neprípustnosti nemožno prijať a je potrebné, aby Súdny dvor preskúmal prejudiciálnu otázku v rámci skutkového stavu, ktorý vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania definoval Oberlandesgericht Oldenburg.

1. Predbežná úvaha o režime jednotnej platby

24. V prvom rade, možnosť prístupu k RJP majú len tí poľnohospodári, ktorí – prevodom alebo zo štátnej rezervy – získali platobný nárok.( ) Len tieto osoby sú v zmysle nariadenia považované za „poľnohospodárov“, ktorí vykonávajú „poľnohospodársku činnosť“.( ) Samotná skutočnosť, že poľnohospodár získal platobné nároky, však automaticky nevedie k tomu, že táto osoba dostane skutočnú podporu spojenú s týmito nárokmi. Na to, aby boli poľnohospodárovi priznané jednotné platby, musí byť nielen držiteľom platobných nárokov, ale tieto nároky aj aktivovať tým, že má k dispozícii zodpovedajúce množstvo hektárov poľnohospodárskej pôdy a spĺňa aj iné požiadavky týkajúce sa správy – akými sú podmienky uložené podľa pravidiel o ochrane životného prostredia a zvierat a o bezpečnosti potravín (tzv. krížové plnenie).( )

2. Základná otázka: výklad článku 46 ods. 2 nariadenia

25. Napriek zneniu prejudiciálnej otázky a jej súvislosti so zmluvnou dohodou/zmluvnými dohodami( ) uzavretými medzi predávajúcimi a kupujúcim sa domnievam, že Súdny dvor by sa mal zamerať len na výklad článku 46 ods. 2 nariadenia. Hoci je potrebné zohľadniť skutkový stav vo veci samej, Súdny dvor by tak mal urobiť len v rozsahu požadovaného správneho výkladu vyššie uvedeného ustanovenia.

26. Zo samotného znenia článku 249 ES vyplýva, že nariadenia Spoločenstva sú priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch. Vzhľadom na povahu nariadení a ich funkciu v systéme zdrojov práva Spoločenstva ustanovenia týchto nariadení majú vo všeobecnosti priamy účinok vo vnútroštátnych právnych systémoch bez toho, aby vnútroštátne orgány museli prijímať vykonávacie predpisy. Je pravda, že Súdny dvor uznal, že vo výnimočných prípadoch „však niektoré ustanovenia nariadení na účely ich prebratia vyžadujú prijatie vykonávacích predpisov členskými štátmi“.( ) Nemyslím si však, že je to tak v prípade článku 46 ods. 2 nariadenia. Preto postačuje zamerať sa na článok 46 ods. 2 nariadenia bez toho, aby bolo nevyhnutné skúmať akékoľvek prípadné vnútroštátne vykonávacie predpisy.

27. Článok 46 ods. 2 nariadenia stanovuje, že platobné nároky s pôdou alebo bez pôdy možno previesť „predajom alebo akýmkoľvek iným konečným prevodom“. Prevody, ktoré nemajú konečnú povahu – ako je prenájom alebo podobné transakcie – sú však povolené len vtedy, ak je prevod platobných nárokov previazaný prevodom rovnakého počtu hektárov, na ktoré možno poskytnúť podporu.

28. Zastávam názor, že na účely predmetnej veci nie je potrebné skúmať ostatné podmienky prevodu platobných nárokov, ktoré uvádza nariadenie, keďže vnútroštátny súd ich výklad nepožadoval. V každom prípade si myslím, že na účely výkladu článku 46 ods. 2 nariadenia ich skúmanie nie je nevyhnutné.

29. Z toho vyplýva, že základnou otázkou v prejednávanej veci je výklad slovného spojenia „predaj alebo akýkoľvek iný konečný prevod [platobných nárokov]“ uvedeného v člnku 46 ods. 2 nariadenia.

30. Na účely tohto výkladu treba podrobne preskúmať účel režimu, ktorým sa spravujú platobné nároky a pravidlá, ktoré upravujú ich prevod.

31. Po prvé, účelom platobného nároku viazaného na hektár, na ktorý možno poskytnúť podporu, je získanie práva na výplatu čiastky stanovenej platobným nárokom.( ) Ako bolo uvedené v bode 24 vyššie, RJP je určený pre poľnohospodárov, konkrétne pre tých, ktorí aktívne vykonávajú poľnohospodársku činnosť.( ) Tu možno poukázať na to, že – na rozdiel od výrobných práv („droits à produire“) a práv na prémiu („droits à prime“), ktoré vyplývajú z reformy spoločnej poľnohospodárskej politiky v roku 1992 a v roku 1999 – jednotné platby na poľnohospodársky podnik predstavujú len „podporu príjmov poľnohospodárov“.( )

32. Po druhé, pokiaľ ide o ich prevod, je zrejmé, že zámerom zákonodarcu Spoločenstva bolo, aby platobné nároky boli prevoditeľné a obchodovateľné. Jednotná platba na podnik bola rozdelená na platobné nároky presne na účely toho, aby bol zjednodušený jej prevod.( ) Vskutku, na rozdiel napríklad od kvót na mlieko, platobné nároky možno vo všeobecnosti voľne prevádzať a nie sú naviazané na konkrétnu poľnohospodársku pôdu. Nariadenie však stanovuje jasné pravidlá, ktoré upravujú a obmedzujú tento prevod: konkrétne platobné nároky možno prevádzať len na iných poľnohospodárov.( )

33. Alternatíva prevádzať platobné nároky a obchodovať s nimi však skrýva možnosť snahy o dosiahnutie iného cieľa, ako je cieľ, ktorý mal v úmysle zákonodarca Spoločenstva: dokonca ide o cieľ, ktorému sa tento zákonodarca jasne snažil vyhnúť.

34. V tejto súvislosti odôvodnenie č. 30 nariadenia stanovuje, že „… aby sa zabránilo špekulatívnym prevodom, ktoré by viedli ku kumulácii platobných nárokov, ktoré neodpovedajú poľnohospodárskej skutočnosti, je vhodné stanoviť na poskytnutie podpory spojenie medzi nárokmi a určitým počtom hektárov, na ktoré možno poskytnúť podporu, ako aj možnosť obmedziť prevod nárokov v regióne…“.

35. Z toho vyplýva, že základným cieľom podrobných ustanovení o prevode platobných nárokov je vyhnúť sa špekulatívnym prevodom. Ako bolo uvedené, účelom RJP je poskytnúť podporu príjmov poľnohospodárom aktívne vykonávajúcim svoju činnosť,( ) a nie osobám, ktoré obchodovaním s platobnými nárokmi sledujú iné finančné záujmy mimo oblasť poľnohospodárstva.( ) Je nesporné, že nariadenie sa snaží vyhnúť tomu, aby sa jednotné platby poskytovali osobám, ktoré nevykonávajú poľnohospodársku činnosť v zmysle nariadenia a ktoré by preto nemali mať nárok na finančné prostriedky poskytované Spoločenstvom v tejto oblasti.( )

36. Je zjavné, že zákonodarca Spoločenstva sa obával snáh obísť ustanovenia nariadenia a existoval skutočný záujem na tom, aby nedochádzalo k podvodom, resp. aby tieto podvody boli odstránené,( ) a to v neposlednom rade preto, že v režime oddelenom od výroby je všadeprítomné riziko špekulácie.( )

37. V tomto ohľade jedným z najvýraznejších obmedzení prevodov platobných nárokov je požiadavka – okrem prípadu, keď ide o prenájom alebo podobné transakcie, ktoré nie sú konečné a ktoré musia byť spojené s prevodom rovnakého počtu hektárov, na ktoré možno poskytnúť podporu –, aby prevody platobných nárokov boli úplné a konečné.

38. Z toho vyplýva, že pôvodný vlastník platobných nárokov, ktorý ich predáva inému poľnohospodárovi, sa musí bezpodmienečne vzdať svojho oprávnenia spojeného s platobnými nárokmi, v dôsledku čoho je účinkom prevodu vytvorenie nového oprávnenia spojeného s platobnými nárokmi v prospech kupujúceho, ktorý môže pristúpiť k ich aktivácii. Samozrejme osobou, ktorá by mala získať zodpovedajúce finančné čiastky (jednotné platby) určené na podporu jej príjmu, je kupujúci, pretože on je tým, kto obhospodaruje dotknutú poľnohospodársku pôdu.( ) Právo na vyplatenie čiastok vyplývajúcich z platobných nárokov musí byť zjavne neoddeliteľné od právneho vlastníctva platobných nárokov.

39. Ak z dôvodu svojich právnych následkov alebo právnych účinkov( ) prevod platobných nárokov nevedie k úplnému vzdaniu sa práva na vyplatenie súm vyplývajúcich z týchto platobných nárokov na strane predávajúceho a k vzniku zodpovedajúceho práva na vyplatenie súm na základe uvedených platobných nárokov( ) na strane kupujúceho – napríklad z dôvodu vnútorného dojednania medzi nimi (accidentalia negotii) –, potom podmienky oprávneného prevodu platobných nárokov neboli splnené.

40. Presne tak je to v prípade, v ktorom predávajúci platobných nárokov v kúpnej zmluve vyžaduje zachovanie práva na vyplácanie finančných prostriedkov podľa týchto platobných nárokov, keďže oprávnenie na vyplácanie prostriedkov podľa platobných nárokov je neoddeliteľné od právneho vlastníctva platobných nárokov bez ohľadu na to, či sa nárok na vyplatenie týchto prostriedkov týka celej alebo len časti takto prevedených platobných nárokov.

41. Preto súhlasím s názorom vnútroštátneho súdu, že v tomto prípade je sporné to, či sa formálnym prevodom platobných nárokov, ktoré majú v skutočnosti podľa vnútornej dohody naďalej patriť prevádzajúcemu, a dohodnutým obhospodarovaním pôdy zodpovedajúcej platobným nárokom pri dodržiavaní podmienok nariadenia( ) zo strany nadobúdateľa, vytvára určitý druh prevodu („fiduciárny prevod“), ktorý už nespĺňa skutkové znaky prevodu podľa článku 46 ods. 2 nariadenia, to znamená: predaj alebo akýkoľvek iný „konečný“ prevod. Tomu by mohlo nasvedčovať najmä to, že – pokiaľ je známe – jednotnými platbami sledovaný cieľ dotácií, ktorým je podpora príjmov pre osoby skutočne obhospodarujúce pôdu, na ktorú sa vzťahujú platobné nároky, je trvalo narušený. Podľa kúpnej zmluvy totiž nemá jednotné platby v konečnom dôsledku získať hospodáriaci poľnohospodár, ale iná osoba.( )

42. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 46 ods. 2 nariadenia sa má vykladať tak, že predaj alebo akýkoľvek iný konečný prevod platobných nárokov s pôdou alebo bez pôdy musí zabezpečiť, že predávajúci alebo prevodca týchto platobných nárokov si v žiadnom rozsahu nezachová, či už prostredníctvom zmluvy alebo ustanovenia v zmluve, právo na vyplatenie súm na základe týchto platobných nárokov (jednotné platby), keďže právo na vyplatenie súm na základe platobných nárokov (jednotné platby) nemožno oddeliť od právneho vlastníctva týchto platobných nárokov.

43. Je však úlohou samotného vnútroštátneho súdu určiť právne následky – sporných zmluvných dohôd a dotknutého zmluvného ustanovenia – ktoré treba vyvodiť z vyššie uvedeného výkladu článku 46 ods. 2 nariadenia.

IV – Návrh

44. Preto navrhujem, aby Súdny dvor na otázku, ktorú položil Oberlandesgericht Oldenburg, odpovedal takto:

Článok 46 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 2019/93 a viacero iných nariadení, sa má vykladať tak, že predaj alebo akýkoľvek iný konečný prevod platobných nárokov s pôdou alebo bez pôdy musí zabezpečiť, že predávajúci alebo prevodca týchto platobných nárokov si v žiadnom rozsahu nezachová, či už prostredníctvom zmluvy alebo ustanovenia v zmluve, právo na vyplatenie súm na základe týchto platobných nárokov, keďže právo na vyplatenie súm na základe platobných nárokov nemožno oddeliť od právneho vlastníctva týchto platobných nárokov.