ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Pokiaľ ide o súlad mechanizmu indexácie, ktorý predpokladalo nové riešenie pre Spojené kráľovstvo v Európskej únii, s právom Únie, treba uviesť dve skutočnosti. Na jednej strane toto riešenie nikdy nevstúpilo do platnosti a Komisia v dôsledku toho nepredložila návrh na zmenu nariadenia č. 883/2004, ktorý by členským štátom umožňoval indexovať sociálne dávky pre deti s bydliskom v inom členskom štáte, než v ktorom má bydlisko pracovník. Na druhej strane a v každom prípade, ako to dokresľuje rozsudok z 15. januára 1986, Pinna (41/84, EU:C:1986:1), ak by takúto zmenu normotvorca Únie prijal, bola by z hľadiska článku 45 ZFEÚ neplatná.
29

Vnútroštátny súd sa domnieva, že ak by takéto trestné konanie neprebiehalo, zápis o predmetnom vozidle v SIS II by nepatril do pôsobnosti rozhodnutia SIS II vymedzenej v článku 2 tohto rozhodnutia, a v dôsledku toho by bol vložený do tohto systému v rozpore s cieľmi sledovanými takými zápismi, ktoré sa vkladajú na účely zaistenia majetku alebo použitia dôkazu v trestnom konaní v členskom štáte, ktorý zápis vložil.
26

V tejto súvislosti treba uviesť, že zlučiteľnosť spôsobu vrátenia zrážkovej dane z dividend vyplatených spoločnostiam so sídlom v tretích krajinách s právom Únie by mala viesť k osobitnému posúdeniu, a to aj medzi členskými štátmi a tretími krajinami, keďže hoci článok 63 ods. 1 ZFEÚ vo všeobecnosti obmedzenia pohybu kapitálu zakazuje, judikatúru týkajúcu sa obmedzení voľného pohybu kapitálu v rámci Únie nemožno v plnej miere preniesť na pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, ktorý patrí do iného právneho kontextu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2019, X (Sprostredkovateľské spoločnosti so sídlom v tretích krajinách), C‑135/17, EU:C:2019:136, bod 90 a citovanú judikatúru].
9

Článok 1 ods. 649 legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) [zákon č. 190 o ustanoveniach na vytvorenie ročného a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o stabilite v roku 2015)] z 23. decembra 2014 (GURI č. 300 z 29. decembra 2014, riadny dodatok ku GURI č. 99) (ďalej len „zákon o stabilite v roku 2015“) ukladá ročný odvod vo výške 500 miliónov eur zo štátnych zdrojov, ktoré sa formou provízie poskytujú koncesionárom a iným prevádzkovateľom zabezpečujúcim správu hier a výber stávok v mene štátu. Toto ustanovenie znie takto: „Na to, aby sa prispelo k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v ozdravení verejných financií, a do okamihu, kedy dôjde k dôkladnej reorganizácii odplát a odmien prináležiacich koncesionárom a iným prevádzkovateľom v odvetví v rámci siete zberu stávok na účet štátu na základe uplatnenia článku 14 ods. 2 písm. g) zákona č. 23 z 11. marca 2014, štátne prostriedky, ktoré sa z titulu odplaty poskytujú koncesionárom a osobám, ktoré v závislosti od svojich príslušných úloh pôsobia v oblasti správy hier a zberu stávok prostredníctvom zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 konsolidovaného znenia kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, sa s účinnosťou od roku 2015 znižujú o sumu 500 miliónov eur ročne. V dôsledku toho od 1. januára 2015 platí, že: a) celkovú sumu stávok zozbieraných prostredníctvom vyššie uvedených zariadení, po odpočítaní vyplatených výhier, vyplácajú koncesionárom prevádzkovatelia odvetvia. Koncesionári oznámia [ADM] meno prevádzkovateľov v odvetví, ktorí takúto platbu neuskutočnia, a to najmä na účely prípadnej sťažnosti na príslušný súdny orgán; b) koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí zaplatia nad rámec toho, čo sa bežne platí štátu z titulu daní a iných poplatkov splatných podľa platných právnych predpisov a na základe koncesných zmlúv, navyše každoročne, v období od apríla do októbra, sumu 500 miliónov eur, a to každý v pomere k počtu zariadení, ktorý mu bol pridelený k 31. decembru 2014. Počet zariadení uvedených v článku 110 ods. 6 písm. a) a b) kráľovského dekrétu č. 773 z 18. júna 1931, pridelený každému koncesionárovi, ako aj spôsoby vykonania platby, sa stanovia rozhodnutím riaditeľa [ADM], ktoré sa po preskúmaní údajov prijme najneskôr do 15. januára 2015. Podobným rozhodnutím sa bude uskutočňovať zmena počtu zariadení stanovených v súlade s vyššie uvedeným, a to od roku 2016; c) koncesionári v rámci výkonu im zverených verejných právomocí rozdelia medzi ostatných prevádzkovateľov v odvetví zvyšné sumy, ktoré im boli poskytnuté na ich odplaty a odmeny, pričom opätovne dojednajú príslušné zmluvy a odplaty a odmeny vyplatia výlučne so zreteľom na uzavretie opätovne dojednaných zmlúv.“
34

Okrem toho vnútroštátny súd prijal záver, že skutočnosť, že prarodičovský pár bol vrátený FU na základe súdneho rozhodnutia, ako aj tvrdenie ET, podľa ktorého obchodovanie s exemplármi narodenými v zajatí znižuje dopyt po nelegálnom nákupe exemplárov odchytených vo voľnej prírode, by mohli byť zohľadnené v rámci preskúmania žiadosti o udelenie výnimky. Napokon tento súd tvrdí, že ak by ET nebola udelená výnimka, o ktorú žiadal, jeho vlastnícke právo by bolo zúžené na právo mať v držbe pár rodičov, a prípadne jeho potomkov bez toho, aby s nimi mohol právne nakladať.
9

Odôvodnenia 8 až 10, 27 a 28 smernice 93/83 znejú: „(8) keďže… právna istota, ktorá je predpokladom voľného šírenia vysielania v rámci spoločenstva, chýba v prípadoch, keď programy vysielané cez hranice sa zavádzajú do káblových sietí a ďalej sa v nich rozširujú; (9) keďže vývoj v získavaní práv povolením na zmluvnom základe už výrazne prispieva k vytvoreniu [žiaduceho] európskeho audiovizuálneho priestoru; keďže by sa malo zabezpečiť ďalšie rozširovanie takýchto zmluvných dohôd a podporovať ich hladké uplatňovanie v praxi, kdekoľvek je to možné; (10) keďže v súčasnosti najmä prevádzkovatelia káblových rozvodov nemôžu mať istotu, či získali naozaj všetky práva k programom upraveným takouto dohodou; … (27) keďže káblová retransmisia programov z iných členských štátov je akt podliehajúci autorskému právu a eventuálne právam príbuzným; keďže prevádzkovateľ káblových rozvodov musí preto získať povolenie od každého držiteľa práv na každú časť ďalej šíreného programu; keďže podľa tejto smernice povolenia by sa mali udeliť zmluvnou formou, pokiaľ nie je zabezpečená dočasná výnimka podľa existujúcich právnych licenčných osnov; (28) keďže na zabezpečenie toho, že hladké plnenie zmluvných dohôd nebude spochybňované zásahmi tretích strán, ktoré sú držiteľom práv na jednotlivé časti programu, je treba ustanoviť povinnosť obrátiť sa o pomoc na ochranný zväz o výlučný kolektívny výkon povoľovacieho práva do rozsahu, aký vyžaduje osobitná povaha káblovej retransmisie; keďže povoľovacie právo ako také ostáva nedotknuté a iba výkon tohto práva je do určitého stupňa regulovaný tak, aby právo na povolenie káblovej retransmisie sa ešte mohlo priznať; keďže táto smernica neovplyvňuje výkon morálnych práv“.
5

Článok 105 tejto Ústavy stanovuje: „Každý má právo vlastniť majetok. Právo vlastniť majetok nemožno vykonávať spôsobom, ktorý by bol v rozpore s verejným záujmom. Právo vlastniť majetok možno obmedziť len v súlade so zákonom. Vyvlastnenie vo verejnom záujme je možné iba v mimoriadnych prípadoch, a to na základe osobitného zákona a za primeranú náhradu.“
43

Príslušné vnútroštátne orgány a súdy by totiž neboli donútené k tomu, aby prioritne vybavovali žiadosti podané rodičmi maloletých, a to s nevyhnutnou naliehavosťou potrebnou na zohľadnenie zraniteľnosti týchto maloletých, a teda by mohli konať takým spôsobom, ktorý by ohrozil právo na rodinný život tak rodiča so svojím maloletým dieťaťom, ako aj tohto dieťaťa so svojím rodinným príslušníkom [pozri analogicky rozsudok z 9. septembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Rodinný príslušník), C‑768/19, EU:C:2021:709, bod 40 a citovaná judikatúra].
37

Za týchto okolností Audiencia Provincial de Barcelona (Provinčný súd Barcelona, Španielsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky: „1. Ako sa má vykladať pojem ‚obvyklý pobyt‘ uvedený v článku 3 nariadenia [č. 2201/2003] a článku 3 nariadenia [č. 4/2009] v prípade osôb, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a zdržiavajú sa v treťom štáte z dôvodu úloh, ktorými sú poverené ako zmluvní zamestnanci Únie, a v tomto treťom štáte je im priznané postavenie diplomatických zástupcov Únie, ak ich pobyt v uvedenom štáte súvisí s plnením ich úloh, ktoré vykonávajú pre Úniu? 2. V prípade, ak by na účely článku 3 nariadenia č. 2201/2003 a článku 3 nariadenia č. 4/2009 určenie obvyklého pobytu manželov záviselo od ich štatútu zmluvných zamestnancov Únie v treťom štáte, aký vplyv by to malo na určenie obvyklého pobytu maloletých detí podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003? 3. V prípade, ak sa konštatuje, že maloleté deti nemajú obvyklý pobyt v tomto treťom štáte, možno na účely určenia obvyklého pobytu podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003 vziať do úvahy väzbu založenú na štátnej príslušnosti matky, jej pobyt v Španielsku pred uzavretím manželstva, španielsku štátnu príslušnosť maloletých detí a ich narodenie v Španielsku? 4. V prípade, ak sa určí, že obvyklý pobyt rodičov a maloletých detí sa nenachádza v členskom štáte a vzhľadom na to, že podľa nariadenia č. 2201/2003 neexistuje žiadny iný členský štát, ktorý by mal právomoc rozhodnúť o návrhoch, bráni okolnosť, že odporca je štátnym príslušníkom členského štátu, uplatneniu ustanovenia o zostatkovej právomoci, ktoré sa nachádza v článkoch 7 a 14 nariadenia č. 2201/2003? 5. V prípade, ak sa určí, že obvyklý pobyt rodičov a maloletých detí sa nenachádza v členskom štáte, ako sa má na účely určenia výživného na deti vykladať forum necessitatis v zmysle článku 7 nariadenia č. 4/2009? Konkrétne, ktoré podmienky musia byť splnené na to, aby sa konštatovalo, že konanie sa nemôže riadne začať alebo uskutočniť, alebo je úplne nemožné v treťom štáte, ktorý má so sporom úzku väzbu (v tomto prípade v Togu)? Je potrebné, aby účastník konania preukázal, že neúspešne podal alebo sa pokúsil podať návrh na začatie konania v uvedenom štáte? Predstavuje štátna príslušnosť niektorého z účastníkov konania dostatočnú väzbu s členským štátom [konajúceho súdu]? 6. V prípade, akým je tento, keď majú manželia silné väzby s členskými štátmi (štátna príslušnosť, predchádzajúci pobyt), je v rozpore s článkom 47 [Charty], ak na základe uplatnenia ustanovení uvedených nariadení nemá právomoc žiadny členský štát?“
9

V odôvodneniach 9, 10, 20 a 21 smernice 2004/38 sa uvádza: „(9) občania Únie by mali mať právo pobytu v hostiteľskom členskom štáte počas obdobia nepresahujúceho tri mesiace bez toho, aby podliehali akýmkoľvek podmienkam alebo formalitám iným, ako požiadavka vlastnenia platného identifikačného preukazu alebo pasu, bez toho, aby bol dotknutý priaznivejší prístup uplatniteľný na uchádzačov o zamestnanie, ako sú uznaní podľa precedenčného práva Súdneho dvora; (10) osoby uplatňujúce svoje právo pobytu by sa však nemali stať neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas počiatočného obdobia pobytu. Preto by sa právo pobytu pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov počas obdobia presahujúceho tri mesiace malo podriadiť podmienkam; … (20) v súlade so zákazom diskriminácie z dôvodov štátnej príslušnosti by všetci občania Únie a ich rodinní príslušníci s pobytom v členskom štáte mali na základe tejto smernice využívať v tomto členskom štáte rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje zmluva, s výhradou špecifických ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a sekundárnom práve; (21) malo by sa však ponechať na hostiteľský členský štát, aby rozhodol, či udelí sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu alebo počas dlhšieho obdobia v prípade uchádzačov o zamestnanie občanom Únie iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby alebo osoby, ktoré si zachovali tento štatút, alebo ich rodinní príslušníci, alebo udelí takýmto osobám pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia vrátane odborného vzdelávania pred nadobudnutím ich práva trvalého pobytu.“
Podľa odôvodnenia 32 smernice 2014/24:

„Na verejné zákazky zadané kontrolovaným právnickým osobám by sa nemalo vzťahovať uplatňovanie postupov ustanovených v tejto smernici, ak verejný obstarávateľ vykonáva nad dotknutou právnickou osobou kontrolu, ktorá je podobná kontrole, ktorú vykonáva nad svojimi vlastnými organizačnými jednotkami, a to za predpokladu, že kontrolovaná právnická osoba vykonáva viac ako 80 % svojej činnosti pri plnení úloh, ktorými ju poveril kontrolujúci verejný obstarávateľ alebo iné právnické osoby kontrolované týmto verejným obstarávateľom, a to bez ohľadu na konečného prijímateľa plnenia zákazky.

Táto výnimka by sa nemala vzťahovať na situácie, keď existuje priama účasť súkromného hospodárskeho subjektu na kapitáli kontrolovanej právnickej osoby, keďže za takých okolností by zadanie verejnej zákazky bez súťažného postupu poskytlo súkromnému hospodárskemu subjektu s kapitálovou účasťou v kontrolovanej právnickej osobe nenáležitú výhodu v porovnaní s jeho konkurentmi. Avšak vzhľadom na osobitné charakteristické znaky verejných orgánov s povinným členstvom, ako sú organizácie zodpovedné za riadenie alebo vykonávanie určitých verejných služieb, by sa tento postup nemal uplatňovať v prípadoch, keď účasť konkrétnych súkromných hospodárskych subjektov na kapitáli kontrolovanej právnickej osoby je povinná na základe ustanovenia vnútroštátneho právneho predpisu v súlade so zmluvami, a to za predpokladu, že z takejto účasti nevyplýva kontrolovanie ani blokovanie a ani rozhodný vplyv na rozhodnutia kontrolovanej právnickej osoby. Ďalej by sa malo spresniť, že rozhodným prvkom je len priama súkromná účasť na kontrolovanej právnickej osobe. Preto ak v kontrolujúcom verejnom obstarávateľovi alebo v kontrolujúcich verejných obstarávateľoch existuje súkromná kapitálová účasť, nevylučuje to zadanie verejných zákaziek kontrolovanej právnickej osobe bez toho, aby sa uplatnili postupy ustanovené v tejto smernici, keďže takéto účasti nemajú nepriaznivý vplyv na hospodársku súťaž medzi súkromnými hospodárskymi subjektmi.

Zároveň by sa malo spresniť, že verejní obstarávatelia, ako sú verejnoprávne orgány, ktorí môžu mať súkromnú kapitálovú účasť, by mali mať možnosť využiť výnimku pre horizontálnu spoluprácu. V dôsledku toho, ak sú splnené všetky ostatné podmienky týkajúce sa horizontálnej spolupráce, by sa výnimka súvisiaca s horizontálnou spoluprácou mala rozšíriť aj na takýchto verejných obstarávateľov, ak je zmluva uzavretá výlučne medzi verejnými obstarávateľmi.“
29

Vnútroštátny súd usudzuje, tak ako to vyplýva z odpovede na otázku položenú Súdnym dvorom, zmienenú v bode 25 tohto rozsudku, že vec sama sa odlišuje od vecí, v ktorých bol vydaný rozsudok zo 16. júla 2020, État belge (Zlúčenie rodiny – Maloleté dieťa), (C‑133/19, C‑136/19 a C‑137/19, EU:C:2020:577), a to najmä vzhľadom na odlišnosti medzi skutkovým a právnym kontextom vecí, v ktorých bol tento rozsudok vydaný, a takýmto kontextom veci samej. Uvedený súd konkrétne poukazuje na to, že Súdny dvor síce v uvedenom rozsudku uviedol, že článok 4 ods. 1 prvý pododsek písm. c) smernice 2003/86 sa má vykladať v tom zmysle, že dátumom, z ktorého treba vychádzať pri určení toho, či je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorá nie je v manželskom zväzku, maloletým dieťaťom, je dátum podania žiadosti o vstup a pobyt maloletých detí na účely zlúčenia rodiny, a nie dátum rozhodnutia príslušných orgánov dotknutého členského štátu o tejto žiadosti, prípadne rozhodnutia po podaní opravného prostriedku proti rozhodnutiu o zamietnutí takej žiadosti, no Súdny dvor neposkytol odpoveď na otázku, či v prípade zlúčenia dieťaťa s rodičom, ktorému bolo priznané postavenie utečenca, je možné použiť dátum predchádzajúci dátumu podania žiadosti o vstup a pobyt na účely zlúčenia rodiny, t. j. dátum podania žiadosti o azyl týmto rodičom, a to vzhľadom na to, že táto otázka nebola na účely uvedených vecí rozhodujúca.
16

Podľa odôvodnenia 43 smernice o konaniach: „Členské štáty by mali posúdiť všetky žiadosti z vecnej stránky, t. j. posúdiť, či je daný žiadateľ oprávnený na medzinárodnú ochranu v súlade so smernicou [2011/95], pokiaľ táto smernica neustanovuje inak, najmä tam, kde možno odôvodnene predpokladať, že by iná krajina vykonala posúdenie alebo poskytla dostatočnú ochranu. Členské štáty by najmä nemali byť povinné posúdiť vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak prvá krajina azylu priznala žiadateľovi postavenie utečenca alebo inú dostatočnú ochranu a žiadateľ bude prijatý späť do uvedenej krajiny.“
146

V tejto súvislosti sa táto inštitúcia po prvé v odôvodneniach 380 až 386 sporného rozhodnutia domnievala, že autonómny región „sa vo vzťahu k leteckým dopravcom nesprával ako súkromný subjekt v trhovom hospodárstve“. V tomto kontexte Komisia po tom, čo uviedla, že Talianska republika počas správneho konania nevychádzala z tvrdenia založeného na zásade súkromného subjektu v trhovom hospodárstve, najprv uviedla, že vzhľadom na ciele verejnej politiky sledované autonómnym regiónom, keďže tento región kontroloval len jedného z rôznych dotknutých prevádzkovateľov letísk, a na okolnosť, že sporné opatrenia vyplývali skôr zo schémy stanovenej verejným orgánom než z individuálnej dohody spájajúcej prevádzkovateľa letiska a leteckú spoločnosť, táto zásada sa neuplatní. Komisia ďalej v podstate poznamenala, že ak by sa uvedená zásada uplatnila, znamenalo by to na základe analýzy rentability alebo porovnávacieho hodnotenia určiť, či sa autonómny región správal ako súkromný subjekt riadený vyhliadkou rentability, ako by to bolo v prípade zmlúv uzavretých prevádzkovateľom letiska, a potom dodala, že takáto analýza alebo hodnotenie „nie [sú] v tejto veci relevantné“. Napokon dospela k záveru, že Talianska republika v každom prípade nepredložila nijaký prevádzkový plán, ani žiadnu analýzu rentability, ani žiadnu inú skutočnosť, ktorá by „jasne preukazovala“ existenciu správania súkromného subjektu v trhovom hospodárstve.
2

Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou GE Aircraft Engine Services Ltd (ďalej len „GEAES“) a Commissioners for His Majesty’s Revenue and Customs (Daňová a colná správa, Spojené kráľovstvo) (ďalej len „daňová správa“), týkajúceho sa opravného daňového výmeru za obdobie od decembra 2013 do októbra 2017 z dôvodu dane z pridanej hodnoty (DPH) na výstupe, ktorá nebola priznaná z hodnoty nákupných poukážok, ktoré GEAES ponúka svojim zamestnancom v rámci ňou zavedeného programu oceňovania a odmeňovania.
14

Odôvodnenie 14 nariadenia Brusel IIb stanovuje: „V súlade s judikatúrou Súdneho dvora by sa mal pojem ‚súd‘ vykladať v širokom zmysle tak, aby zahŕňal aj správne orgány alebo iné orgány (napríklad notárov), ktoré vykonávajú súdnu právomoc v niektorých manželských veciach alebo vo veciach rodičovských práv a povinností. Ako ‚rozhodnutie‘ by sa mala uznať a vykonať akákoľvek dohoda schválená súdom po preskúmaní merita veci v súlade s vnútroštátnym právom a vnútroštátnymi postupmi. Iné dohody, ktoré nadobúdajú v členskom štáte pôvodu záväzný právny účinok po formálnom zásahu orgánu verejnej moci alebo iného orgánu oznámeného Komisii na tento účel členským štátom, by mali nadobudnúť účinok v iných členských štátoch v súlade s osobitnými ustanoveniami tohto nariadenia o verejných listinách a dohodách. Toto nariadenie by nemalo umožňovať voľný obeh súkromných dohôd. Mal by sa však umožniť voľný pohyb dohôd, ktoré nie sú rozhodnutím ani verejnou listinou, ale boli zaregistrované orgánom verejnej moci, ktorý je na to príslušný. Takýmito orgánmi verejnej moci môžu byť notári, ktorí registrujú dohody, aj keď vykonávajú slobodné povolanie.“
2

Bod 2.2 oznámenia Komisie o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy o ES na štátnu pomoc vo forme záruk (Ú. v. EÚ C 155, 2008, s. 10, ďalej len „oznámenie o zárukách“) znie takto: „Príjemcom pomoci je zvyčajne dlžník. Ako sa uvádza v bode 2.1, znášanie rizika by sa za normálnych okolností malo kompenzovať primeraným poplatkom. Ak dlžník nemusí platiť poplatky, alebo je poplatok nízky, získava výhodu. V porovnaní so situáciou bez záruky, štátna záruka umožňuje dlžníkovi získať pre pôžičku lepšie finančné podmienky, aké sú normálne k dispozícii na finančných trhoch. Obyčajne so štátnou zárukou môže dlžník dostať nižšie úroky a/alebo môže ponúknuť nižšiu úroveň zabezpečenia. V niektorých prípadoch by dlžník bez štátnej záruky nenašiel finančnú inštitúciu, ktorá by mu bola ochotná požičať za akýchkoľvek podmienok. Štátne záruky teda uľahčujú zakladanie nových podnikov a určitým podnikom umožňujú navýšenie kapitálu na spustenie nových činností. Rovnako môžu štátne záruky pomôcť firmám v ťažkostiach zostať činnými namiesto toho, aby boli zrušené alebo museli prejsť reštrukturalizáciou, čím môžu vlastne narúšať hospodársku súťaž.“
14

Článok 28 uvedeného nariadenia, nazvaný „Zaistenie“, stanovuje: „1. Členské štáty nezaistia osobu len z toho dôvodu, že v súvislosti s ňou prebieha konanie podľa tohto nariadenia. 2. Ak existuje značné riziko úteku, členské štáty môžu dotknutú osobu zaistiť na účely zabezpečenia konania o odovzdaní v súlade s týmto nariadením, a to na základe individuálneho posúdenia a len vtedy, ak je zaistenie primeraným opatrením a nie je možné účinne uplatniť iné, miernejšie alternatívne donucovacie opatrenia. 3. Zaistenie musí byť čo najkratšie a nesmie trvať dlhšie, než je opodstatnene nevyhnutné na riadne vykonanie požadovaných administratívnych postupov až do uskutočnenia odovzdania podľa tohto nariadenia. Ak je osoba zaistená podľa tohto článku, lehota na podanie dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť nesmie presiahnuť jeden mesiac od podania žiadosti. Členský štát, ktorý vedie konanie podľa tohto nariadenia, požiada v takom prípade o urýchlenú odpoveď. Táto odpoveď musí byť poskytnutá do dvoch týždňov od prijatia dožiadania. Ak nedôjde k poskytnutiu odpovedi v tejto dvojtýždňovej lehote, považuje sa to za akceptovanie dožiadania a má za dôsledok povinnosť prevziať alebo prijať späť osobu, ako aj povinnosť zabezpečiť potrebné opatrenia na jej príchod. Ak je osoba zaistená podľa tohto článku, jej odovzdanie zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa vykoná ihneď, ako je to možné, najneskôr však do šiestich týždňov od implicitného alebo výslovného akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby iným členským štátom… Ak žiadajúci členský štát nedodrží lehoty na podanie dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť, alebo ak sa odovzdanie nevykoná v šesťtýždňovej lehote uvedenej v treťom pododseku, osoba nesmie byť dlhšie zaistená. … 4. Pokiaľ ide o podmienky zaistenia osôb a záruky vzťahujúce sa na zaistené osoby, na zabezpečenie postupov odovzdania do zodpovedného členského štátu sa uplatňujú články 9, 10 a 11 [smernice 2013/33].“