NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 2. decembra 2021 ( 1 )

Vec C‑645/20

V A,

Z A

proti

TP

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc v dedičských veciach – Subsidiárna právomoc – Obvyklý pobyt zosnulého v treťom štáte v čase smrti – Zosnulý so štátnou príslušnosťou členského štátu a majetkom v tomto štáte – Povinnosť rozhodnúť o vlastnej právomoci ex offo“

1. Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) sa Súdneho dvora pýta, či orgány členského štátu ( 2 ), v ktorom sa nachádza majetok zosnulého, musia založiť svoju právomoc konať vo veci celého dedičstva ex offo na základe článku 10 nariadenia č. 650/2012.

2. Pochybnosť vzniká v rámci sporu o dedičské práva medzi deťmi zosnulého francúzskeho občana, ktorého posledný obvyklý pobyt vo Francúzsku je sporný, a manželkou zosnulého (nie však matkou týchto detí) v čase jeho smrti.

3. Žiaden z účastníkov konania nespochybňuje štátnu príslušnosť zosnulého v čase smrti ani to, že bol vlastníkom nehnuteľnosti nachádzajúcej sa vo Francúzsku. Rozdielny pohľad sa týka len miesta, kde mal zosnulý obvyklý pobyt v čase smrti.

4. V prvostupňovom konaní francúzsky súd vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhu podanom deťmi zosnulého na ustanovenie správcu dedičstva.

5. V odvolacom konaní však príslušný súd rozhodol, že francúzske súdy nemajú právomoc vo veci celého dedičstva, keďže zosnulý mal svoj posledný pobyt v Spojenom kráľovstve.

6. V konaní o kasačnom opravnom prostriedku navrhovatelia tvrdia, že francúzske súdy mali v každom prípade vyhlásiť svoju právomoc z vlastnej iniciatívy, čo je predmetom prejudiciálnej otázky vnútroštátneho súdu.

I. Uplatniteľné právo. Nariadenie č. 650/2012

7. Podľa odôvodnenia 7: „Je potrebné uľahčiť riadne fungovanie vnútorného trhu odstránením prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky. V európskom priestore spravodlivosti musia mať občania možnosť usporiadať svoje dedičstvo vopred. Musia byť efektívne zaručené práva dedičov a odkazovníkov, ďalších osôb s blízkym vzťahom k zosnulému, ako aj veriteľov poručiteľa.“

8. V súlade s odôvodnením 23: „Vzhľadom na narastajúcu mobilitu občanov a s cieľom zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti v Únii a existenciu kolízneho kritéria založeného na skutočnej väzbe medzi dedičskou vecou a členským štátom, v ktorom sa vykonáva právomoc, by sa v tomto nariadení malo ustanoviť, že všeobecným kolíznym kritériom na účely určenia právomoci, ako aj rozhodného práva by mal byť obvyklý pobyt zosnulého v čase smrti…“

9. Odôvodnenie 27 stanovuje: „Cieľom ustanovení tohto nariadenia je zabezpečiť, aby orgán, ktorý koná v dedičskej veci, vo väčšine prípadov uplatňoval vlastný právny poriadok. V tomto nariadení sa preto ustanovujú mechanizmy, ktoré by sa uplatnili v prípade, keď si zosnulý ako právny poriadok, ktorým sa má spravovať dedenie po ňom, zvolil právny poriadok členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.“

10. Odôvodnenie 30 uvádza: „S cieľom zabezpečiť, aby súdy všetkých členských štátov mohli z rovnakých dôvodov vykonávať právomoc v súvislosti s dedením po osobách, ktoré v čase smrti nemali obvyklý pobyt v členskom štáte, v tomto nariadení by sa mal uviesť v hierarchickom poradí taxatívny zoznam dôvodov, na základe ktorých sa môže vykonať takáto subsidiárna právomoc.“

11. Podľa odôvodnenia 43: „Pravidlá určenia právomoci súdu ustanovené v tomto nariadení môžu v určitých prípadoch viesť k situácii, keď súd, ktorý má právomoc rozhodovať o dedičstve, nebude uplatňovať vlastné právo…“

12. Odôvodnenie 57 uvádza, že: „Kolízne normy stanovené v tomto nariadení môžu viesť k uplatňovaniu právneho poriadku tretieho štátu. V takom prípade by sa mali zohľadniť normy medzinárodného práva súkromného v uvedenom štáte. Ak je v týchto normách uvedený spätný a ďalší odkaz buď na právny poriadok členského štátu, alebo na právny poriadok tretieho štátu, ktorý by na dedenie uplatnil vlastný právny poriadok, takýto spätný a ďalší odkaz by sa mal prijať s cieľom zabezpečiť medzinárodný súlad…“

13. Článok 4 s názvom „Všeobecná právomoc“ znie: „Právomoc konať vo veci celého dedičstva majú súdy členského štátu, v ktorom mal zosnulý obvyklý pobyt v čase smrti.“

14. Článok 10 s názvom „Subsidiárna právomoc“ stanovuje: „1. Ak nemal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, majú napriek tomu právomoc konať vo veci celého dedičstva súdy členského štátu, v ktorom sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva, ak: a) mal zosnulý v čase smrti štátnu príslušnosť tohto členského štátu alebo v prípade, že to tak nie je, b) mal zosnulý svoj predchádzajúci obvyklý pobyt v uvedenom členskom štáte a v čase, keď súd začal konať, neuplynulo viac ako päť rokov od zmeny tohto miesta obvyklého pobytu. 2. Ak na základe odseku 1 nemá právomoc žiadny súd v členskom štáte, majú právomoc konať o majetku, ktorý je predmetom dedičstva, súdy členského štátu, v ktorom sa tento majetok nachádza.“

15. Článok 15 s názvom „Preskúmanie právomoci“ uvádza: „Ak sa začalo konanie na súde členského štátu v dedičskej veci, v ktorej nemá podľa tohto nariadenia právomoc konať, súd bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.“

16. Článok 20 s názvom „Všeobecné uplatnenie“ stanovuje: „Právny poriadok určený podľa tohto nariadenia sa uplatní bez ohľadu na to, či je právnym poriadkom členského štátu.“

II. Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka

17. XA, francúzsky štátny príslušník, zomrel vo Francúzsku 3. septembra 2015 a ako svojich dedičov zanechal svoju manželku, TP, a svoje tri deti pochádzajúce z prvého manželstva, YA, ZA a VA (ďalej len „procesní spoločníci A“).

18. Procesní spoločníci A podali proti TP návrh na ustanovenie správcu dedičstva predsedovi Tribunal de grande instance (Súd prvého stupňa, Francúzsko) rozhodujúcemu o predbežných opatreniach.

19. V tomto návrhu sa odvolávali na právomoc francúzskych súdov na základe článku 4 nariadenia č. 650/2012 a tvrdili, že ich otec mal v čase smrti obvyklý pobyt vo Francúzsku.

20. Súd prvého stupňa považoval túto okolnosť za preukázanú a vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o spore, pričom išlo o rozhodnutie, proti ktorému sa TP odvolala na Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles, Francúzsko).

21. Keďže sa odvolací súd domnieval, že zosnulý mal posledný obvyklý pobyt v Spojenom kráľovstve, rozhodol, že podľa článku 4 nariadenia č. 650/2012 francúzske súdy nemajú právomoc vo veci konať.

22. Pred Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) procesní spoločníci A tvrdia, že: – odvolací súd mal overiť svoju právomoc ex offo v súlade s článkom 10 nariadenia č. 650/2012. ( 3 ) – zosnulý mal francúzsku štátnu príslušnosť a bol vlastníkom majetku nachádzajúceho sa vo Francúzsku. ( 4 ) – aj za predpokladu, že by posledný obvyklý pobyt zosnulého nebol vo Francúzsku, francúzske súdy by mali mať subsidiárnu právomoc konať vo veci celého dedičstva, keďže majetok, ktorý je predmetom dedičstva, sa nachádza vo Francúzsku a zosnulý mal v čase smrti štátnu príslušnosť tohto štátu. – ustanovenia nariadenia č. 650/2012 sú kogentné a súd ich musí uplatniť ex offo.

23. Za týchto okolností kladie Cour de cassation (Kasačný súd) Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: „Majú sa ustanovenia článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia (EÚ) č. 650/2012… vykladať v tom zmysle, že ak nemal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, musí súd členského štátu, v ktorom zosnulý nemal obvyklý pobyt, ale ktorý konštatuje, že zosnulý mal štátnu príslušnosť tohto štátu a vlastnil v ňom majetok, preskúmať ex offo, či má subsidiárnu právomoc stanovenú týmito ustanoveniami?“

III. Konanie na Súdnom dvore

24. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 1. decembra 2020.

25. Písomné pripomienky predložili TP, vlády Španielska, Francúzska, Českej republiky a Európska komisia.

26. Nariadenie pojednávania sa nepovažovalo za nevyhnutné.

IV. Analýza

A. Úvod

1. Kasačný dôvod a jeho východisko

27. V kasačnom opravnom prostriedku sa odvolaciemu súdu vytýka, že neoveril svoju právomoc ex offo v kontexte článku 10 nariadenia č. 650/2012, hoci tak (údajne) mal urobiť.

28. Analýza tohto kasačného dôvodu logicky prináleží vnútroštátnemu súdu predkladajúcemu návrh, ktorý dokáže najlepšie overiť všetky aspekty sporu na súdoch nižších stupňov.

29. Ako som však už uviedol, znenie rozsudku odvolacieho súdu umožňuje prinajmenšom diskutovať o tom, či sa v tomto rozsudku nejakým spôsobom uplatnil článok 10 nariadenia č. 650/2012.

30. Rozsudok napadnutý kasačným opravným prostriedkom totiž preberá článok 10 nariadenia č. 650/2012 s názvom „Sur la compétence“ (O právomoci), čím z vlastnej iniciatívy poukazuje na ustanovenie, na ktoré sa účastníci konania neodvolávali.

31. Je pravda, že odvolací súd ďalej uvádza odôvodnenie, ktoré zodpovedá článku 4 nariadenia č. 650/2012. Nemožno však úplne vylúčiť, že preskúmal svoju právomoc v súlade s článkom 10 tohto nariadenia, aby (implicitne) dospel k záveru, že neexistujú dôvody na jeho uplatnenie.

32. Ak by odvolací súd vykonal toto preskúmanie, overil by svoju medzinárodnú súdnu právomoc podľa článku 10 nariadenia č. 650/2012. Jediná vec, o ktorej by sa dalo diskutovať, je jeho chápanie ustanovenia ( 5 ) alebo možné pochybenie, pokiaľ ide o jeho pohľad na túto vec.

2. Vymedzenie otázky

33. Po tomto upozornení sa budem zaoberať prejudiciálnou otázkou tak, ako bola položená, teda so zameraním sa na to, či by sa dôsledky článku 10 nariadenia č. 650/2012 mali vyvodiť ex offo, čo odvolací súd neurobil.

34. Najprv je potrebné uviesť dve spresnenia.

a) Ex offo

35. Prvé spresnenie sa týka uplatnenia pravidla práva Únie ex offo.

36. Okrem toho, že sa týka rozdelenia úloh medzi súd a účastníkov konania, nie je tento pojem jednoznačný: čo zodpovedá povinnosti alebo úlohe súdu a čo prináleží účastníkom konania v spore, nemá jedinú odpoveď. Mení sa v závislosti od každého právneho poriadku a v rámci nich od faktorov, akými sú druh konania, predmet sporu alebo stupeň konania, v ktorom sa nachádza. Samozrejme sa mení aj v čase. ( 6 )

37. V prejednávanej veci by „uplatnenie ex offo“ znamenalo, že súd by mal rozhodnúť o svojej právomoci na základe iného pravidla, než je pravidlo, na ktoré sa odvolávajú účastníci konania, ale bez toho, aby zmenil rozsah sporu alebo sa opieral o skutočnosti, ktoré sú odlišné od tých skutočností, ktoré obe strany považujú za preukázané.

38. V tomto kontexte činnosť súdu: – sa obmedzuje na nahradenie právneho základu, ktorý považuje za nesprávny iným právnym základom, ktorý napriek tomu, že sa naň navrhovatelia neodvolávali, tento súd považuje za správnejší. – nemení návrh navrhovateľov, sám neuvádza skutkové okolnosti ani neskúma, či existujú nové alebo iné skutkové okolnosti; obmedzuje sa na výklad uplatniteľného ustanovenia napriek tomu, že sa naň navrhovatelia neodvolávali, čím sa neodchyľuje od pasivity, ktorá je typická pre postavenie súdu v občianskoprávnom spore. – nie je v rozpore s dispozičnou zásadou, nerozhoduje ultra petita ani nevytvára nemožnosť brániť sa (hoci by mal vopred informovať účastníkov konania o existencii ratio decidendi, ktoré je odlišné od toho, ktoré títo účastníci konania uviedli, aby sa v tejto súvislosti vyjadrili). ( 7 )

39. Takto ohraničená súdna činnosť by však mohla vyvolať pochybnosti, pretože jej konečný výsledok nevyhnutne prinesie prospech jednej strane (v prejednávanej veci strane, ktorá predložila spor na francúzsky súd) a spôsobí ujmu druhej strane (strane namietajúcej medzinárodnú súdnu právomoc tohto súdu).

40. Ak však súd pri rozhodovaní o svojej vlastnej právomoci používa výlučne objektívne údaje, ktoré žiaden z účastníkov konania nespochybňuje, neuprednostňuje jedného účastníka konania na úkor druhého, ( 8 ) ale koná v záujme spravodlivosti a správneho uplatnenia nástroja určeného na rozdelenie súdnej právomoci medzi členské štáty.

b) Argumentácia vnútroštátneho súdu

41. Druhé spresnenie sa týka rozsahu prejudiciálnej otázky, v súvislosti s ktorou ide v podstate o objasnenie: – či súd, na ktorý navrhovatelia podali návrh na základe článku 4 nariadenia č. 650/2012, je povinný preskúmať svoju právomoc ex offo v súlade článkom 10 tohto nariadenia, alebo – naopak, či prináležalo navrhovateľom, aby sa odvolali na článok 10, a ak tak neurobili, súd môže návrh zamietnuť (pre nedostatok právomoci).

42. Hoci sa otázka týka článku 10 nariadenia č. 650/2012, pokiaľ ide o zavedenie subsidiárnej právomoci, odôvodnenie vnútroštátneho súdu sa neobmedzuje na tento článok, ale poskytuje argumenty iných článkov textu alebo systému ako celku. ( 9 )

43. V súlade s týmito argumentmi musí ísť moja analýza nad rámec samotného preskúmania článku 10 nariadenia č. 650/2012.

B. Medzinárodná súdna právomoc podľa nariadenia č. 650/2012. Článok 10

1. Štruktúra systému

a) Kritériá právomoci a vzťah medzi nimi

44. Nariadenie č. 650/2012 vo svojej kapitole II zavádza systém medzinárodnej súdnej právomoci pre celé dedičstvo založený na objektívnych kritériách (posledný obvyklý pobyt zosnulého, prítomnosť majetku, ktorý je predmetom dedičstva, v členskom štáte) ( 10 ) a subjektívnych kritériách (voľba súdu dotknutých účastníkov konania a prijatie právomoci účastníkmi konania). ( 11 )

45. Tento systém je uzavretý. ( 12 ) V rámci vecnej pôsobnosti nariadenia č. 650/2012 právomoc súdov členských štátov vyplýva výlučne z jednotných pravidiel, ktoré stanovuje, pričom vylučuje akékoľvek iné pravidlá. ( 13 )

46. Vychádzajúc predovšetkým z cieľov „zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti v Únii a existenciu kolízneho kritéria založeného na skutočnej väzbe medzi dedičskou vecou a členským štátom, v ktorom sa vykonáva právomoc“ ( 14 ), nariadenie č. 650/2012: – zakotvuje v prvom rade právomoc súdov členského štátu posledného obvyklého pobytu zosnulého. Tieto súdy spravidla uplatnia svoje vlastné právo. ( 15 ) – ponúka riešenie pre prípad, keď sa posledný obvyklý pobyt zosnulého nachádza v treťom štáte, ale dostatočná väzba s členským štátom odôvodňuje priznanie právomoci súdom tohto členského štátu. Tieto súdy spravidla uplatnia právo tretieho štátu. ( 16 ) – navrhuje mechanizmy na spojenie forum a ius v prípade, ak: a) na základe voľby práva zosnulým ( 17 ) by orgán členského štátu jeho posledného obvyklého pobytu, ktorému bol spor predložený, mal uplatniť právny poriadok, ktorý nie je jeho vlastný; alebo b) sú splnené podmienky na to, aby rozhodoval súd Únie, a zosnulý, ktorého posledný obvyklý pobyt sa nachádzal v treťom štáte, si ako rozhodné právo zvolil právo členského štátu, ktorého bol štátnym príslušníkom.

47. V nariadení č. 650/2012 nie je vzťah súdov v skutočnosti tak hierarchicky usporiadaný, ako by sa mohlo zdať, ( 18 ) keďže každý z nich sa týka odlišnej skutkovej situácie: buď mal zosnulý posledný obvyklý pobyt v členskom štáte Únie (prípad článku 4), alebo ho nemal (prípad podľa článku 10).

48. Právomoc, ktorá vyplýva z obidvoch prípadov, možno vylúčiť len vtedy, ak si zosnulý zvolil konkrétny právny poriadok (prípad článku 5 a nasl. nariadenia č. 650/2012).

49. Autonómia vôle, ktorá podlieha prísnym požiadavkám, nepredstavuje v tomto kontexte povahu princípu alebo cieľa systému priznávania právomoci, čo možno vysvetliť úlohou, ktorú zohráva, ktorá je odlišná od úlohy, ktorú plní v iných oblastiach.

50. Dohoda o voľbe súdu, ktorú môžu dosiahnuť účastníci konania – prípadne výslovné alebo konkludentné prijatie právomoci súdu, ktorý má vo veci rozhodovať – je podmienená predovšetkým existenciou voľby práva zo strany zosnulého. Možnosť výberu príslušného súdu vzniká v skutočnosti preto, lebo zosnulý takúto voľbu vykonal.

51. Nariadenie č. 650/2012 považuje túto možnosť za pragmatický nástroj: jeho cieľom je zabrániť rozporu medzi forum a ius, ktorý vyplýva z voľby zosnulého v prospech práva, ktoré zo svojej podstaty nie je právom orgánu, ktorému normotvorca primárne priznáva právomoc. ( 19 )

52. Oprávnenie dotknutých osôb v dedičskej veci zvoliť si príslušný súd nezodpovedá preto presvedčeniu o správnosti alebo výhodách samoregulácie. Tá je, ako som už uviedol, veľmi obmedzená: ak zosnulý svojim právnym nástupcom neurčí miesto, kde sa bude nevyhnutne prejednávať dedičská vec, ( 20 ) je na zosnulom, aby vytvoril situáciu, aby sa dedičská vec neprejednávala v členskom štáte jeho posledného obvyklého pobytu (alebo za určitých podmienok v štáte, kde mal majetok).

53. Odchýlenie sa od právomoci objektívne príslušného orgánu si vyžaduje, aby si zosnulý zvolil rozhodné právo, a okrem toho: a) buď súhlas všetkých dotknutých účastníkov konania; ( 21 ) b) alebo aby tí účastníci konania, ktorí sa nezúčastnili na tejto dohode, nenamietali právomoc; ( 22 ) alebo c) aby všetci účastníci konania, ktorí sa dostavia na súd, výslovne uznali jeho právomoc. ( 23 ) Nesúhlas jediného dotknutého účastníka konania so zvyšnými účastníkmi konania postačuje na vylúčenie právomoci členského štátu, ktorého je zosnulý štátnym príslušníkom.

54. Podľa môjho názoru tieto zistenia slúžia na spresnenie tvrdenia vnútroštátneho súdu, podľa ktorého články 4 a 10 nariadenia č. 650/2012 zodpovedajú právam účastníkov konania, ako aj ich dôsledku, že „bolo by nelogické, aby bol súd povinný prihliadať na subsidiárne kritérium právomoci, ktoré účastníci konania nemali v úmysle uplatniť“ ( 24 ).

b) Spoločné pravidlá na uplatnenie kritérií právomoci. Článok 15 nariadenia č. 650/2012

55. Nariadenie č. 650/2012 v súlade s ďalšími nástrojmi súdnej spolupráce v občianskych veciach obsahuje ustanovenia na vykonanie pravidiel určenia právomoci. Jeho článok 15 s názvom „Preskúmanie právomoci“ je jedným z nich.

56. Tento článok ukladá súdom, ktoré majú rozhodnúť v dedičskej veci, povinnosť z vlastnej iniciatívy vyhlásiť, že nemajú právomoc, ak ich právomoc nevyplýva z nariadenia č. 650/2012. ( 25 )

57. Toto ustanovenie bolo bez ďalšieho vysvetlenia zahrnuté do návrhu nariadenia, ktoré predložila Komisia, a nevyvolalo ďalší komentár ani diskusiu. ( 26 )

58. Vzhľadom na podobnosť s pravidlami podobného znenia ( 27 ) treba uviesť, že takýto mandát: – zabezpečuje správne uplatnenie nariadenia č. 650/2012, aj keď účastník konania nenamieta právomoc, čo z rôznych dôvodov nemusí nastať, ( 28 ) – je zárukou pre odporcu, ktorý sa nedostavil na súd v konaní, – bráni tomu, aby sa rozhodnutia prijaté nepríslušným súdom alebo súdom, ktorého právomoc nezodpovedá kritériám uvedeným v nariadení č. 650/2012, voľne šírili v európskom právnom priestore. ( 29 )

59. Článok 15 nariadenia č. 650/2012 teda prispieva k riadnemu fungovaniu justičnej spolupráce v Únii v dedičských veciach.

60. Toto ustanovenie však neplatí automaticky opačne, aspoň vo svojom doslovnom znení, keďže výslovne nenariaďuje súdom členských štátov, aby uplatňovali pravidlá nariadenia č. 650/2012 ex offo na vyhlásenie alebo potvrdenie svojej právomoci na základe tohto nariadenia.

2. Konkrétne článok 10 nariadenia č. 650/2012

61. Článok 10 nariadenia č. 650/2012 priznáva právomoc členskému štátu (alebo členským štátom), v ktorom sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva, ak sa posledný obvyklý pobyt zosnulého nachádzal v treťom štáte.

62. Táto právomoc: – sa vzťahuje na celé dedičstvo, ak mal zosnulý v čase smrti štátnu príslušnosť členského štátu ( 30 ) alebo ak tam mal obvyklý pobyt päť rokov pred začatím konania na súde. ( 31 ) – sa obmedzuje inak na majetok, ktorý sa nachádza na území. ( 32 )

63. V rámci systému článok 10 nariadenia č. 650/2012 slúži na dva ciele: – zabezpečiť jednotnosť pravidiel medzinárodnej súdnej právomoci v prospech vzájomného uznávania rozhodnutí medzi členskými štátmi. Normotvorca vylúčil akýkoľvek odkaz na pravidlá vnútroštátneho práva a taxatívne vymenoval prípady, v ktorých bude súd členského štátu vykonávať právomoc. ( 33 ) – zaručiť prístup k spravodlivosti pre dedičov a veriteľov, ak situácia „má úzku väzbu s členským štátom z dôvodu prítomnosti majetku“ ( 34 ).

64. Prítomnosť majetku (bez ďalších podmienok alebo kvalifikovaná s požiadavkami týkajúcimi sa samotného majetku alebo zosnulého) je známym kritériom právomoci v porovnávacom práve. ( 35 ) V nariadení č. 650/2012 sa pridáva k podmienkam štátnej príslušnosti alebo pobytu zosnulého, ktoré som opísal. ( 36 ) Úzka väzba s členským štátom, ktorého súd rozhoduje vo veci, teda nie je sporná, napriek tomu, že posledný obvyklý pobyt zosnulého sa v tomto štáte nenachádzal.

65. Kvalifikácia „subsidiárnej“ právomoci podľa článku 10 nariadenia č. 650/2012 neznamená nižšiu normatívnu silu ustanovenia, než je normatívna sila, ktorú má článku 4. Z tohto dôvodu sa domnievam, že súd, ktorý vo veci rozhoduje, nemôže ignorovať toto ustanovenie, aj keď sa naň účastník konania (účastníci konania) nedovolával.

66. Obe pravidlá sú v skutočnosti rovnocenné: článok 10 priznáva právomoc v prípade, v ktorom chýba predpoklad článku 4, čím sa tento článok jednoducho neuplatní.

67. Kritéria väzby, ktoré sú stanovené v týchto ustanoveniach, vyjadrujú dostatočný vzťah medzi prípadom a súdom: intenzívnejší v článku 4 a menej intenzívny v článku 10 nariadenia č. 650/2012 (rozdiel sa prejavuje systematickým umiestnením každého z nich). Ak však nie je splnená okolnosť uvedená v článku 4 a okolnosti uvedené v článku 10 existujú, je potrebné vyvodiť normatívny dôsledok tohto článku.

68. K potvrdeniu tohto záveru ma vedú tieto argumenty: – články 4 a 10 nariadenia č. 650/2012 sa uplatňujú rovnako v prípade voľby práva zosnulým; ( 37 ) napadnutia právomoci dotknutými osobami, ktoré sa nezúčastnili na dohode, ktorá ju priznáva; ( 38 ) a v súvislosti s možnosťou obmedziť konanie tým, že sa z neho vylúči majetok nachádzajúci sa v tretích štátoch, ak existujú dôvody domnievať sa, že prípadné rozhodnutie nebude v týchto štátoch uznané alebo vykonané. ( 39 ) – článok 10 nariadenia č. 650/2012 je z doslovného hľadiska mandátom pre vnútroštátny súd, čo nie je prípad iných ustanovení, akým je článok 11, ktorý oprávňuje, ale neukladá povinnosť rozhodovať v dedičskej veci. Okrem toho, na rozdiel od posledného uvedeného článku, výkon právomoci stanovenej v článku 10 nie je podmienený nepríslušnosťou alebo nečinnosťou súdov iného štátu.

69. Vnútroštátny súd na podporu hypotetického odmietnutia uplatnenia článku 10 nariadenia č. 650/2012 ex offo uvádza ako argument, že tento článok predstavuje „výnimku zo zásady jednoty súdnej a legislatívnej právomoci, ktorá je základom nariadenia“ ( 40 ).

70. Nesúhlasím s touto argumentáciou. Cieľ spojenia forum a ius nemá absolútny charakter; samotný normotvorca pripúšťa, že prerušenie je možné. ( 41 ) Okrem toho riešenia, ktoré poskytuje v snahe o obnovenie paralelnosti, sa rozširujú na prípad, v ktorom súd, ktorý má rozhodnúť, tak urobí na základe článku 10.

71. Treba tiež zohľadniť skutočnosť, že ak sa posledný obvyklý pobyt zosnulého nenachádza v členskom štáte, nariadenie č. 650/2012 nemôže zo svojej podstaty ani uložiť a ani zaručiť právomoc súdov krajiny tohto pobytu, a už vôbec nie koreláciu forum/ius.

72. Z dvoch možných možností (odkaz na súdy stanovené vo vnútroštátnych právnych poriadkoch alebo zavedenie pravidla spoločného pre členské štáty) si európsky normotvorca zvolil druhú možnosť. Týmto spôsobom zároveň podporuje cieľ nariadenia č. 650/2012, a to efektívne zaručiť práva dedičov a odkazovníkov, ďalších osôb s blízkym vzťahom k zosnulému, ako aj veriteľov poručiteľa a uľahčiť im prístup k spravodlivosti. ( 42 )

C. Uplatnenie článku 10 nariadenia č. 650/2012 ex offo alebo na návrh účastníka konania

73. Teraz sa vrátim k otázke vnútroštátneho súdu: má súd vyhlásiť, že má právomoc na základe pravidla priznávajúceho medzinárodnú súdnu právomoc, na ktoré sa účastníci konania neodvolávajú, ktoré zodpovedá skutkovým okolnostiam sporu, ktoré neboli spochybnené, ale neboli uvedené na založenie tejto právomoci?

74. Na prvý pohľad nariadenie č. 650/2012 výslovne nestanovuje procesný režim pre článok 10. Z toho možno vyvodiť, že normotvorca nemal v úmysle zjednotiť uvedený aspekt, pričom jeho úpravu ponechal na vnútroštátne procesné právo každého členského štátu.

75. Domnievam sa však, že tento záver nie je správny. Podľa môjho názoru existujú skutočnosti, ktoré vyvracajú formálny argument a umožňujú podporiť odlišnú tézu, pokiaľ činnosť, ktorú súd vykonáva z vlastnej iniciatívy, sa odráža v okolnostiach, o aké ide v prejednávanej veci.

76. Ďalej uvediem dôvody, ktoré podporujú môj názor. Len subsidiárne, ak by sa Súdny dvor nestotožnil s týmto názorom, budem sa zaoberať prvou tézou (tézou, ktorá sa snaží ponechať riešenie problému na legislatívu každého členského štátu).

1. Argumenty na uplatnenie ex offo (za okolností prejednávanej veci)

77. Prikláňam sa k tomu, že za okolností prejednávanej veci vnútroštátny súd, na ktorý bol podaný návrh na základe článku 4 nariadenia č. 650/2012, musí vyhlásiť ex offo, že má právomoc podľa článku 10, aj keď sa na tento článok navrhovatelia neodvolávali.

78. Moje presvedčenie sa opiera o úvahy týkajúce sa: a) na jednej strane overenia vlastnej nepríslušnosti podľa článku 15 nariadenia č. 650/2012; a b) na druhej strane rozsudkov Súdneho dvora, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré súd musí zvážiť pri posúdení svojej medzinárodnej právomoci, ak účastník konania túto právomoc napadne.

79. Pokiaľ ide o článok 15 nariadenia č. 650/2012, ako som už uviedol, vyžaduje si analýzu súdu ex offo s cieľom overiť jeho nedostatok právomoci.

80. Súd pri rozhodovaní o tom, či nemá právomoc „na základe [tohto] nariadenia“, musí preskúmať všetky kritériá stanovené v kapitole II. Vyhlásiť ex offo, že nemá právomoc, môže len vtedy, ak mu žiadne pravidlo nariadenia č. 650/2012 nepriznáva právomoc. Neexistuje preto obmedzenie skúmania len na určité pravidlá textu alebo len na pravidlá, na ktoré sa odvoláva dotknutá osoba.

81. Z tohto predpokladu vyvodzujem, že ak sa súd domnieva, že existuje ustanovenie, podľa ktorého má právomoc, nebude môcť vyvodiť dôsledok článku 15 nariadenia č. 650/2012, ktorého preskúmanie mu nevyhnutne prináleží. Aj keď pravidlo, na ktorom je založená jeho právomoc, nie je pravidlom, na ktoré sa odvolávajú navrhovatelia, predstavovalo by prílišný formalizmus prehliadnuť iné pravidlo, ktoré hoci nebolo uplatnené, priznáva súdu dostatočnú právomoc na pokračovanie v konaní. ( 43 )

82. Nariadenie č. 650/2012 nešpecifikuje podmienky preskúmania právomoci, či už ex offo alebo na návrh účastníka konania. Predovšetkým neuvádza nič, čo by súviselo s informáciami, ktoré súd zohľadní, alebo so spôsobom, ako ich má identifikovať.

83. V tomto smere však existujú určité usmernenia v rozsudkoch Súdneho dvora týkajúcich sa preskúmania právomoci v rámci nariadenia (ES) č. 44/2001 ( 44 ).

84. Podľa týchto rozsudkov sa úloha súdu, ktorý vykonáva túto analýzu, neobmedzuje len na to, čo tvrdí žalobca, ale zahŕňa všetky skutočnosti, o ktorých má súd vedomosť bez toho, aby ich musel skúmať (alebo či existujú iné skutočnosti alebo ich pravdivosť). ( 45 )

85. Súdny dvor opiera svoje stanovisko o cieľ riadneho výkonu spravodlivosti, ktorý je základom nariadenia č. 44/2001, ako aj o rešpektovanie nezávislosti súdu pri výkone jeho funkcií. ( 46 )

86. Nevidím dôvod, prečo by sa táto judikatúra mala obmedzovať na konkrétne ustanovenie, ktoré vykladá, alebo na prípad, keď sa právomoc preskúmava na návrh účastníka konania, a nie ex offo. ( 47 )

87. Zdá sa mi preto legitímne vykladať článok 10 v spojení s článkom 15 nariadenia č. 650/2012 v tom zmysle, že neukladajú súdu povinnosť aktívne hľadať skutkový základ pre rozhodnutie o svojej právomoci v danom spore, ale s prihliadnutím na nesporné skutočnosti nájsť základ svojej právomoci, ktorý by sa prípadne odlišoval od základu uvádzaného navrhovateľmi. Domnievam sa, že v prejednávanej veci musí súd vyhlásiť aj bez návrhu, že má právomoc.

2. Neexistencia výslovného riešenia v nariadení č. 650/2012. Procesná autonómia a obmedzenia

88. Ak tieto úvahy nepresvedčia Súdny dvor, subsidiárne preskúmam odpoveď, ktorá sa, ako som už uviedol, ( 48 ) týka neexistencie výslovnej procesnej úpravy v článku 10 nariadenia č. 650/2012 na prenechanie riešenia položenej otázky na procesné právo každého členského štátu.

89. Na základe tohto prístupu, ktorý možno označiť za klasický, ( 49 ) postačuje uplatniť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej: – pravidlá práva Únie sa uplatňujú v rámci systémov členských štátov. – v prípade neexistencie právnej úpravy Únie pre príslušnú oblasť „je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu stanoviť procesné podmienky, ktoré majú zabezpečiť ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie podľa zásady procesnej autonómie členských štátov, pod podmienkou, že takéto pravidlá nie sú menej priaznivé ako pravidlá upravujúce obdobné situácie vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a že nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity)“ ( 50 ). – súdy uplatňujú procesné podmienky ustanovené ich vnútroštátnym právnym poriadkom „len v rozsahu, v akom nespochybňujú zmysel, účel a plnú účinnosť“ príslušnej normy práva Únie. ( 51 )

90. Nariadenie č. 650/2012 nestanovuje, opakujem, procesný režim pre článok 10. Naopak ho stanovuje pre iné ustanovenia, v ktorých sa výslovne vyžaduje buď návrh účastníka konania, alebo zásah ex offo súdu, ktorý vo veci rozhoduje. ( 52 )

91. Chápať skutočnosť, že článok 10 nariadenia č. 650/2012 nestanovuje tento procesný režim, ako implicitný odkaz na to, čo uvádzajú vnútroštátne právne poriadky, sa zdá byť rovnako obhájiteľné (pokiaľ to zodpovedá zásadnému riešeniu) ako tvrdiť, že ide o úmyselné vylúčenie, a nie jednoduché opomenutie. Ak je na iných miestach tohto nariadenia odkaz na vnútroštátne procesné právo výslovný (články 66 alebo 71), jeho absencia v článku 10 by sa mohla vykladať v tom zmysle, že táto záležitosť nie je prenechaná na vnútroštátne právne poriadky. ( 53 )

92. Ak by sa pripustilo, že otázka vnútroštátneho súdu týkajúca sa rozdelenia úloh medzi súd a účastníkov konania na základe článku 10 nariadenia č. 650/2012 by sa mala zodpovedať podľa francúzskeho práva, dôsledky pre prejednávanú vec by boli tieto: – preskúmanie súdnej právomoci uvedené v článku 10 nariadenia č. 650/2012 by bolo ex offo, ( 54 ) ak by to ukladalo toto právo pre porovnateľné nároky, ktoré sú založené na tomto článku. ( 55 ) – tento článok by sa uplatnil naopak len vtedy, ak by sa naň odvolával dotknutý účastník konania, ak ide o riešenie pre porovnateľné nároky vo vnútroštátnom práve, pokiaľ by táto formulácia prakticky neznemožnila alebo nadmerne sťažila výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie, alebo bránila potrebnému účinku posudzovanej normy.

93. Vnútroštátny súd neposkytol dostatočné informácie o svojom vnútroštátnom procesnom práve. ( 56 ) Za týchto podmienok by akákoľvek moja úvaha o tom, či uplatnenie článku 10 nariadenia č. 650/2012 výlučne na návrh účastníka konania je v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity a rešpektuje potrebný účinok tohto ustanovenia, bola špekuláciou.

V. Návrh

94. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), takto: Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve sa má vykladať v tom zmysle, že keď zosnulý nemal svoj posledný obvyklý pobyt v žiadnom členskom štáte Európskej únie, súd členského štátu, na ktorom sa začal spor v dedičskej veci, musí vyhlásiť ex offo, že má právomoc konať vo veci celého dedičstva, ak na základe skutočností uvádzaných účastníkmi konania, ktoré nie sú sporné, mal zosnulý v čase svojej smrti štátnu príslušnosť tohto štátu a bol vlastníkom majetku nachádzajúceho sa v tomto štáte.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) Ďalej budem používať výraz „členský štát“ na označenie štátov, pre ktoré je záväzné nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107). Týmito štátmi nie sú Dánsko a Írsko; Spojené kráľovstvo, ktoré v čase smrti zosnulého patrilo do Európskej únie, nebolo nikdy viazané nariadením.

( 3 ) Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa na tento článok neodvolal ani jeden z účastníkov konania v konaní na prvom stupni a ani v odvolacom konaní. Znenie rozsudku odvolacieho súdu však umožňuje prinajmenšom diskutovať o tom, či sa článok 10 neuplatnil (pozri bod 27 nižšie a nasl.).

( 4 ) Na základe dostupných informácií sa zdá, že XA žil v Spojenom kráľovstve od začiatku osemdesiatych rokov do augusta 2012, kedy sa presťahoval do Francúzska, kde o tri roky neskôr zomrel. Bol spoluvlastníkom dvoch nehnuteľností v Spojenom kráľovstve a vlastníkom 10 % akcií francúzskej spoločnosti založenej na účely nadobudnutia nehnuteľnosti vo Francúzsku, ktorú v celom rozsahu financoval a ktorú obýval v čase svojej smrti.

( 5 ) Španielska verzia článku 10 nariadenia č. 650/2012, podobne ako portugalská verzia, doslovne odkazuje na členský štát, v ktorom sa nachádza „los bienes de la herencia“ [majetok, ktorý je predmetom dedičstva] (kurzívou zvýraznil generálny advokát), čo by mohlo vzbudzovať dojem, že celé dedičstvo sa musí nachádzať v tomto štáte, aby jeho súdy mohli mať právomoc. To však nie je prípad francúzskeho znenia ani iných znení, s ktorými som sa mohol oboznámiť. Nepochybujem o tom, že tieto posledné uvedené verzie sú správne verzie. Vyplýva to z prípravných prác: pozri návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve, KOM(2009) 154 v konečnom znení (ďalej len „návrh Komisie“), v komentári k článku 6. Ide tiež o logický výklad: inak by nebolo vysvetlené, že právomoc podľa článku 10 ods. 1 sa výslovne vzťahuje na celé dedičstvo. Rovnako by nebolo vysvetlené ani obmedzenie právomoci, ktoré ten istý článok vo svojom odseku 2 priznáva majetku, ktorý je predmetom dedičstva, ktorý sa nachádza na území.

( 6 ) Pozri v tejto súvislosti L’office du juge – Études de droit comparé, pod koordináciou CHANAIS, C., HESS, B., SALETTI, A., van DROOGHENBROECK, J. F., Bruylant, 2018. Rovnaká neexistencia jednotnosti sa vyskytuje aj v oblasti uplatňovania právneho poriadku Únie ex offo: napríklad pokiaľ ide o právo spotrebiteľov. V tomto ohľade pozri HESS, B., TAELMAN, P.: Consumer Actions before National Courts. In: HESS, B., LAW, S.: Implementing EU Consumer Rights by National Procedural Law. Hart/Beck/Nomos, 2019, s. 95 a nasl.

( 7 ) Nariadenie č. 650/2012 nebráni tomu, aby súd poskytol obidvom účastníkom konania možnosť vyjadriť sa k uplatneniu článku 10. Môže to byť naopak povinné podľa judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa potreby dodržiavať požiadavky spojené s právom na spravodlivý proces. Účastníci konania musia mať možnosť oboznámiť sa a diskutovať o skutočnostiach skúmaných súdom ex offo, na ktorých chce tento súd založiť svoje rozhodnutie: pozri okrem iného rozsudok z 21. februára 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88), bod 29 a nasl.

( 8 ) Dodávam, že súdy podľa nariadenia č. 650/2012 neposkytujú navrhovateľovi možnosť voľby, tak ako napríklad články 4 a 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1). To znamená, že zásah súdu ex offo neoprávňuje tento súd „odstrániť“ omyl účastníka konania, ktorý hoci mal výhodu voľby súdu, dopustil sa chyby pri právnom odôvodnení právomoci tým, že si zvolil „nesprávny“ súd.

( 9 ) Pozri bod 10 návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa uzavretej povahy medzinárodnej súdnej právomoci; a bod 11 týkajúci sa korelácie forum/ius ako zásady nariadenia č. 650/2012, dostupnosti súdov, ktoré majú právomoc, a rozsahu povinnosti preskúmať vlastnú právomoc.

( 10 ) Článok 4 a článok 10 ods. 1 (za podmienok, ktoré stanovuje).

( 11 ) Články 5, 7 a 9.

( 12 ) A dostatočne na vyriešenie všetkých aspektov dedenia bez ohľadu na to, kde sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva. Len výnimočne normotvorca obmedzuje právomoc príslušného orgánu na majetok, ktorý sa nachádza v samotnom členskom štáte: pozri článok 10 ods. 2 nariadenia č. 650/2012. Článok 12 ods. 1 stanovuje možnosť vylúčiť určitý majetok z konania, ale dôvodom nie je nedostatok medzinárodnej súdnej právomoci nad týmto majetkom.

( 13 ) Normotvorca zahrnul do článku 11 forum necessitatis s cieľom zabrániť možnému odopretiu spravodlivosti.

( 14 ) Odôvodnenie 23. Na dosiahnutie týchto cieľov normotvorca zohľadňuje predovšetkým použitie obvyklého pobytu zosnulého v čase smrti ako „všeobecnú väzbu“, ktorá určuje tak medzinárodnú súdnu právomoc, ako aj rozhodné právo.

( 15 ) Článok 4 v spojení s článkom 21 ods. 1 nariadenia č. 650/2012.

( 16 ) Článok 10 v spojení s článkom 21 ods. 1 nariadenia č. 650/2012.

( 17 ) V prospech právneho poriadku členského štátu, ktorého bol zosnulý štátnym príslušníkom v čase smrti alebo v čase voľby súdu: pozri článok 22 ods. 1.

( 18 ) Samozrejme existuje jasné pojmové uprednostnenie právomoci súdu posledného obvyklého pobytu zosnulého v prípade, keď sa nachádza v členskom štáte, za predpokladu, že tento pobyt vytvára silnejšiu väzbu (medzi dedičstvom a súdom) ako iné prvky.

( 19 ) Odôvodnenia 27 a 28 nariadenia č. 650/2012. Umožniť voľbu účastníkom konania je jeden – nie však jediný – z mechanizmov, ktorých cieľom je umožniť súdu, ktorý prejednáva spor, konať vo veci dedičstva alebo o ňom rozhodnúť v súlade s vlastným právom.

( 20 ) Okrem toho musia byť splnené určité podmienky: pozri nasledujúci bod.

( 21 ) Článok 5 v spojení s článkom 6 písm. b) a článkom 7 písm. b) nariadenia č. 650/2012.

( 22 ) Článok 9 nariadenia č. 650/2012.

( 23 ) Článok 7 písm. c) nariadenia č. 650/2012.

( 24 ) Návrh na začatie prejudiciálneho konania, bod 11.

( 25 ) Nestanovuje však sankciu pre prípad, že dôjde k porušeniu mandátu.

( 26 ) Návrh Komisie, článok 11. V nadväznosti na návrh Európskeho parlamentu sa spresnilo, že vec, na ktorú sa vzťahuje toto ustanovenie, sa musí „týkať dedičskej veci“: pozri článok 11 návrhu legislatívneho uznesenia Európskeho parlamentu zo 6. marca 2012, dokument A7‑0045/2012.

( 27 ) Uloženie povinnosti preskúmať vlastnú právomoc ex offo siaha až k Dohovoru z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32). Existuje vo všetkých neskorších nariadeniach o medzinárodnej súdnej právomoci v akejkoľvek oblasti. Rozsah pravidla sa môže meniť, nie však očakávaný právny následok: súd, ktorý nemá právomoc, vyhlási tento stav ex offo.

( 28 ) V neposlednom rade z dôvodu, že konanie nie je kontradiktórne.

( 29 ) Vyhlásenie nedostatku právomoci ex offo slúži ako nevyhnutný doplnok na „kompenzáciu“ absencie preskúmania právomoci súdu pôvodu, ak má súd iného členského štátu pristúpiť k uznaniu a vyhláseniu vykonateľnosti rozhodnutia tohto súdu. Pozri článok 40 nariadenia č. 650/2012, ktorý taxatívne vymenúva dôvody, pre ktoré sa rozhodnutie neuzná, a článok 52, ktorý rozširuje tieto dôvody na odmietnutie a odvolanie vyhlásenia vykonateľnosti.

( 30 ) Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012.

( 31 ) Článok 10 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 650/2012.

( 32 ) Článok 10 ods. 2 nariadenia č. 650/2012.

( 33 ) Odôvodnenie 30 nariadenia č. 650/2012. Pozri tiež odôvodnenie 13 návrhu Komisie.

( 34 ) Komisia použila túto formuláciu v dôvodovej správe k svojmu návrhu, pod bodom 4.2. Konečná verzia nariadenia č. 650/2012 je stručnejšia: pozri odôvodnenie 7.

( 35 ) Pozri napríklad § 105 v spojení s § 343 nemeckého zákona o konaní v rodinných a nesporových veciach (Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit, FamFG); v Španielsku, článok 22c písm. g) Ley Orgánica 6/1985, del Poder Judicial (organický zákon č. 6/1985 o súdnej moci) z 1. júla 1985; v Taliansku, článok 50 zákona o medzinárodnom práve súkromnom (Legge 31 maggio 1995, č. 218).

( 36 ) Pripomínam, že bez jednej z týchto skutočností je rozsah právomoci obmedzený na majetok existujúci na území členského štátu súdu, ktorý má rozhodovať, v súlade s článkom 10 ods. 2 nariadenia č. 650/2012.

( 37 ) Podľa článku 6 nariadenia č. 650/2012 a podľa toho, že ide o okolnosti uvedené v písmenách a) alebo b), alebo toho, že súd, ktorý má vo veci rozhodnúť, má rovnaké právo odmietnuť vykonávať právomoc a rovnakú povinnosť tak urobiť, či už jeho právomoc vyplýva z článku 4, alebo z článku 10. Podľa článku 8, ak sa účastníci konania rozhodnú vysporiadať dedičstvo mimosúdnym zmierom v členskom štáte, ktorého právny poriadok si zvolil zosnulý, súd, ktorý začal konať v dedičskej veci bez návrhu podľa článkov 4 alebo 10, musí toto konanie zastaviť.

( 38 ) Článok 9 ods. 2 nariadenia č. 650/2012.

( 39 ) Článok 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012. V praxi je pravdepodobné, že uznanie rozhodnutia prijatého na základe právomoci podľa článku 10 v treťom štáte vyvolá väčšiu zdržanlivosť ako iná právomoc založená na článku 4. Právomoc stanovená v článku 12 sa však neobmedzuje na prvý prípad.

( 40 ) Bod 11 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

( 41 ) V neposlednom rade priamo v odôvodnení 43; nepriamo v odôvodnení č. 57 nariadenia č. 650/2012.

( 42 ) Pozri bod 63 vyššie.

( 43 ) V bode 103 návrhu predneseného vo veci Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738) v súvislosti s nariadením Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243), generálny advokát Cruz Villalón tiež dospel k záveru, že systém ukladá súdom požiadavku založiť z úradnej moci svoju právomoc na nariadení č. 2201/2003. Tvrdil, že povinnosť súdu nezaniká overením upraveným v článku 17 nariadenia č. 2201/2003, ktorý zodpovedá článku 15 nariadenia č. 650/2012. Neposkytol iný základ pre svoju odpoveď, pretože navrhovaný základ bol jasne („istý“) v rámci rovnakej logiky systému; najmä ju neobmedzoval na skutočnosť, že vo veci išlo o záujem maloletého.

( 44 ) Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

( 45 ) Pozri rozsudky z 28. januára 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 64), a zo 16. júna 2016, Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, bod 45). Išlo o článok 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001.

( 46 ) Tamže.

( 47 ) Pozri poznámku pod čiarou 7 vyššie týkajúcu sa povinnosti súdu poskytnúť účastníkom konania možnosť vyjadriť sa ku skutočnostiam, na ktorých založí svoje rozhodnutie, ak to vyžaduje dodržanie zásady kontradiktórnosti.

( 48 ) Bod 74 vyššie.

( 49 ) Pre ktorý existuje mnoho príkladov. V oblasti nástrojov justičnej spolupráce v občianskych veciach pozri napríklad rozsudky z 8. novembra 2005, Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, body 49 až 51); z 15. októbra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, bod 28); z 9. novembra 2016, ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:841, bod 30), a z 8. júna 2017, Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433, body 25 až 27), alebo uznesenie z 28. apríla 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, body 80 až 85).

( 50 ) Spomedzi mnohých iných rozsudok z 20. mája 2021, X (Cisternové vozidlá LPG) (C‑120/19, EU:C:2021:398, bod 69).

( 51 ) Pozri uznesenie z 28. apríla 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, bod 85). Reprodukovaný výraz sa zdá byť niekedy spojený so zásadou efektivity. Podľa môjho názoru ide skôr o ochranu „potrebného účinku“ uplatniteľného nástroja: pozri v podobnom zmysle, SZPUNAR, M.: L’effet utile dans la jurisprudence de la Cour de justice en matière de droit international privé. In: Travaux du Comité Français de Droit International Privé. 2018 – 2020, s. 153 a nasl.

( 52 ) Príkladom prvého je článok 6 písm. a) alebo článok 12 ods. 1 nariadenia č. 650/2012; príkladom druhého je jeho článok 15.

( 53 ) Pozri okrem toho bod 77 vyššie a nasl.

( 54 ) Ako som už uviedol, význam výrazu „ex offo“ nie je jednoznačný. Práve francúzsky právny poriadok stanovil rozsah prípadnej povinnosti uplatniť európsku normu z vlastnej iniciatívy (rozhodne napríklad o tom, či je súd povinný zisťovať skutočnosti, ktoré určia jeho právomoc, alebo či môže alebo musí požiadať o jej dôkaz dotknutého účastníka konania).

( 55 ) Identifikácia vnútroštátnej normy, ktorej procesný režim sa bude porovnávať s režimom článku 10 nariadenia č. 650/2012, sa musí vykonať s prihliadnutím na to, čo je uvedené v súvislosti s týmto ustanovením a prídavným menom „subsidiárna“ právomoc, ktorú toto ustanovenie priznáva.

( 56 ) Pokiaľ sa nemýlim, existujú rozhodnutia Cour de cassation (Kasačný súd) týkajúce sa uplatňovania pravidiel medzinárodného súkromného práva Únie bez ohľadu na dovolávania sa účastníka konania. Rozsudok Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasačný súd, prvý občianskoprávny senát) z 22. februára 2005, 02‑20.409, ktorý bol rozsiahlo komentovaný doktrínou, zrušil rozhodnutie o odvolaní, ktoré neuplatnilo ex offo článok 2 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/001, s. 209). Procesný základ, na ktorom je založený kasačný opravný prostriedok, nie je uvedený. Nedávno ten istý súd rozhodol v prospech uplatnenia kolíznej normy európskeho práva ex offo, článku 6 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40). Opieral sa o článok 12 Občianskeho súdneho poriadku, podľa ktorého „le juge tranche le litige conformément aux règles de droit qui lui sont applicables“ („súd rozhoduje spor podľa platných právnych predpisov“), a zásady prednosti a efektivity práva Únie: pozri rozsudok Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasačný súd, prvý občianskoprávny senát) z 26. mája 2021, 19‑15.102. Nemám však k dispozícii údaje, ktoré by potvrdili, že ide o ustálenú judikatúru.