Vec C‑9/14

Staatssecretaris van Financiën

proti

D. G. Kiebackovi

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Voľný pohyb pracovníkov — Daňová právna úprava — Dane z príjmov — Príjmy dosiahnuté na území členského štátu — Pracovník nerezident — Zdanenie v štáte zamestnania — Podmienky“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júna 2015

Voľný pohyb osôb — Pracovníci — Rovnosť zaobchádzania — Odmena — Dane z príjmov — Nerezident, ktorý dosiahol podstatnú časť svojich príjmov v členskom štáte počas časti roka, ale nie počas celého zohľadňovaného roka — Vnútroštátna právna úprava neumožňujúca zohľadnenie jeho osobných a rodinných pomerov — Prípustnosť — Daňovník, ktorý odišiel z Únie preto, aby vykonával svoju pracovnú činnosť v treťom štáte — Neexistencia vplyvu

(Článok 39 ods. 2 ES)

Článok 39 ods. 2 ES sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát na účely zdanenia príjmov pracovníka nerezidenta, ktorý vykonával svoju pracovnú činnosť v tomto členskom štáte počas časti roka, odmietol priznať tomuto pracovníkovi daňovú výhodu zohľadňujúcu jeho osobné a rodinné pomery z dôvodu, že hoci v tomto členskom štáte dosiahol celý alebo takmer celý svoj príjem týkajúci sa tohto obdobia, tento príjem nepredstavuje podstatnú časť jeho zdaniteľných zdrojov počas celého zohľadňovaného roka. Okolnosť, že uvedený pracovník odišiel vykonávať svoju pracovnú činnosť do tretieho štátu, a nie do iného členského štátu Európskej únie, nemá na tento výklad žiadny vplyv.

Daňovník nerezident, ktorý nedosiahol v štáte zamestnania celý alebo takmer celý rodinný príjem, ktorý získal počas celého zohľadňovaného roka, nie je totiž v porovnateľnej situácii ako rezidenti tohto štátu, pri ktorých sa zohľadňuje ich schopnosť platiť dane z príjmov v tomto štáte. Členský štát, v ktorom daňovník dosiahol len časť svojich zdaniteľných zdrojov počas celého zohľadňovaného roka, preto nie je povinný priznať mu výhody, ktoré priznáva svojim vlastným rezidentom.

Na tento záver nemá vplyv ani okolnosť, že dotknutá osoba ukončila svoje zamestnanie v členskom štáte preto, aby odišla vykonávať svoju pracovnú činnosť do tretieho štátu, a nie do iného členského štátu. Požadovaný výklad článku 39 ods. 2 ES, pokiaľ ide o povinnosť, ktorú zavádza, a to nediskriminovať pracovníka vykonávajúceho pracovnú činnosť v inom členskom štáte, ako je členský štát jeho bydliska, sa totiž vzťahuje na každý členský štát. Platí to aj vo vzťahu k členskému štátu, v ktorom pracovník, aj keď býva v inom členskom štáte, vykonával svoju činnosť predtým, ako ju išiel vykonávať do iného štátu, a to aj keď tento iný štát nie je členským štátom, ale tretím štátom.

(pozri body 34 – 36 a výrok)

Vec C‑9/14

Staatssecretaris van Financiën

proti

D. G. Kiebackovi

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Voľný pohyb pracovníkov — Daňová právna úprava — Dane z príjmov — Príjmy dosiahnuté na území členského štátu — Pracovník nerezident — Zdanenie v štáte zamestnania — Podmienky“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júna 2015

Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Rovnosť zaobchádzania – Odmena – Dane z príjmov – Nerezident, ktorý dosiahol podstatnú časť svojich príjmov v členskom štáte počas časti roka, ale nie počas celého zohľadňovaného roka – Vnútroštátna právna úprava neumožňujúca zohľadnenie jeho osobných a rodinných pomerov – Prípustnosť – Daňovník, ktorý odišiel z Únie preto, aby vykonával svoju pracovnú činnosť v treťom štáte – Neexistencia vplyvu

(Článok 39 ods. 2 ES)

Článok 39 ods. 2 ES sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát na účely zdanenia príjmov pracovníka nerezidenta, ktorý vykonával svoju pracovnú činnosť v tomto členskom štáte počas časti roka, odmietol priznať tomuto pracovníkovi daňovú výhodu zohľadňujúcu jeho osobné a rodinné pomery z dôvodu, že hoci v tomto členskom štáte dosiahol celý alebo takmer celý svoj príjem týkajúci sa tohto obdobia, tento príjem nepredstavuje podstatnú časť jeho zdaniteľných zdrojov počas celého zohľadňovaného roka. Okolnosť, že uvedený pracovník odišiel vykonávať svoju pracovnú činnosť do tretieho štátu, a nie do iného členského štátu Európskej únie, nemá na tento výklad žiadny vplyv.

Daňovník nerezident, ktorý nedosiahol v štáte zamestnania celý alebo takmer celý rodinný príjem, ktorý získal počas celého zohľadňovaného roka, nie je totiž v porovnateľnej situácii ako rezidenti tohto štátu, pri ktorých sa zohľadňuje ich schopnosť platiť dane z príjmov v tomto štáte. Členský štát, v ktorom daňovník dosiahol len časť svojich zdaniteľných zdrojov počas celého zohľadňovaného roka, preto nie je povinný priznať mu výhody, ktoré priznáva svojim vlastným rezidentom.

Na tento záver nemá vplyv ani okolnosť, že dotknutá osoba ukončila svoje zamestnanie v členskom štáte preto, aby odišla vykonávať svoju pracovnú činnosť do tretieho štátu, a nie do iného členského štátu. Požadovaný výklad článku 39 ods. 2 ES, pokiaľ ide o povinnosť, ktorú zavádza, a to nediskriminovať pracovníka vykonávajúceho pracovnú činnosť v inom členskom štáte, ako je členský štát jeho bydliska, sa totiž vzťahuje na každý členský štát. Platí to aj vo vzťahu k členskému štátu, v ktorom pracovník, aj keď býva v inom členskom štáte, vykonával svoju činnosť predtým, ako ju išiel vykonávať do iného štátu, a to aj keď tento iný štát nie je členským štátom, ale tretím štátom.

(pozri body 34 – 36 a výrok)