Článok 50 ZEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, že členský štát oznámil Európskej rade v súlade s týmto článkom svoj úmysel vystúpiť z Únie, uvedený článok tomuto členskému štátu umožňuje, aby dovtedy, kým dohoda o vystúpení uzavretá medzi uvedeným členským štátom a Európskou úniou nenadobudne platnosť, alebo ak takáto dohoda nebola uzavretá, dovtedy, kým neuplynie lehota dvoch rokov stanovená v treťom odseku toho istého článku, ktorú možno prípadne predĺžiť v súlade s týmto odsekom, jednoznačne a bezpodmienečne jednostranne odvolal toto oznámenie prostredníctvom písomného oznámenia adresovaného Európskej rade po tom, čo dotknutý členský štát prijal rozhodnutie o odvolaní v súlade so svojimi ústavnými požiadavkami. Cieľom takéhoto odvolania je potvrdiť členstvo tohto členského štátu v Európskej únii za nezmenených podmienok, pokiaľ ide o jeho status členského štátu, pričom na základe uvedeného odvolania sa končí postup vystúpenia.

Pokiaľ ide o kontext článku 50 ZEÚ, treba odkázať na trináste odôvodnenie preambuly Zmluvy o EÚ, prvé odôvodnenie preambuly Zmluvy o FEÚ, ako aj na článok 1 ZEÚ, z ktorých vyplýva, že cieľom Zmlúv je vytvoriť čoraz užšie spojenectvo medzi národmi Európy, a zároveň na druhé odôvodnenie preambuly Zmluvy o FEÚ, z ktorého vyplýva, že cieľom Únie je odstraňovať prekážky, ktoré rozdeľujú Európu. Takisto treba zdôrazniť význam hodnôt slobody a demokracie, uvedené v druhom a štvrtom odôvodnení preambuly Zmluvy o EÚ, ktoré patria medzi spoločné hodnoty uvedené v článku 2 tejto Zmluvy, ako aj v preambule Charty základných práv Európskej únie a ktoré v tomto zmysle patria medzi samotné základy právneho poriadku Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, body 303 a 304). Ako vyplýva z článku 49 ZEÚ, ktorý stanovuje možnosť každého európskeho štátu požiadať o členstvo v Únii a ktorého náprotivkom je článok 50 ZEÚ týkajúci sa práva na vystúpenie, Únia zoskupuje štáty, ktoré sa slobodne a dobrovoľne prihlásili k týmto hodnotám, takže právo Únie spočíva na základnom predpoklade, že každý členský štát má so všetkými ostatnými členskými štátmi spoločné uvedené hodnoty a uznáva, že ostatné členské štáty majú tieto hodnoty s ním spoločné [pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 35].

Ak za týchto podmienok určitý štát nemožno nútiť, aby proti svojej vôli pristúpil k Únii, nemožno ho ani nútiť, aby proti svojej vôli z Únie vystúpil. Ak by však oznámenie úmyslu vystúpiť malo nevyhnutne viesť k vystúpeniu dotknutého členského štátu po uplynutí lehoty stanovenej v článku 50 ods. 3 ZEÚ, tento členský štát by mohol byť nútený opustiť Úniu v rozpore so svojou vôľou – vyjadrenou na základe demokratického postupu v súlade s jeho ústavnými požiadavkami – prehodnotiť svojej rozhodnutie vystúpiť z Únie, a teda zostať jej členom. Treba konštatovať, že takýto výsledok by bol v rozpore s cieľmi a hodnotami pripomenutými v bodoch 61 a 62 tohto rozsudku. Konkrétne prípad, ak by členský štát, ktorý sa po oznámení svojho úmyslu vystúpiť z Únie v súlade so svojimi ústavnými požiadavkami a na základe demokratického postupu rozhodol odvolať oznámenie tohto úmyslu v rámci takéhoto postupu, bol nútený vystúpiť, by bol v rozpore s cieľom Zmlúv spočívajúcim vo vytvorení čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy.

Tento záver je podporený ustanoveniami Viedenského dohovoru o zmluvnom práve, ktorý bol zohľadnený v rámci prípravných prác na Zmluve o Ústave pre Európu. Za predpokladu, že by určitá zmluva na základe svojich ustanovení umožňovala odstúpenie od nej, článok 68 tohto dohovoru jednoznačne a bezpodmienečne spresňuje najmä to, že oznámenie o odstúpení od zmluvy uvedené v článkoch 65 a 67 uvedeného dohovoru možno odvolať kedykoľvek predtým, než zmluva nadobudne platnosť.

(pozri body 61 – 63, 65 – 67, 70, 71, 75 a výrok)