Vec T‑299/08

Elf Aquitaine SA

proti

Európskej komisii

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s chlorečnanom sodným – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Pripísateľnosť protiprávneho správania – Právo na obhajobu – Povinnosť odôvodnenia – Zásada individualizácie trestov a sankcií – Zásada zákonnosti trestov – Prezumpcia neviny – Zásada riadnej správy vecí verejných – Zásada právnej istoty – Zneužitie právomoci – Pokuty – Priťažujúca okolnosť – Odstrašenie – Poľahčujúca okolnosť – Spolupráca počas správneho konania – Významná pridaná hodnota“

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Materská spoločnosť a dcérske spoločnosti – Hospodárska jednotka – Kritériá posúdenia

(Články 81 ES a 82 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

2. Hospodárska súťaž – Správne konanie – Oznámenie o výhradách – Povinný obsah – Rešpektovanie práva na obhajobu – Rozsah

(Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 a článok 27 ods. 1)

3. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Materská spoločnosť a dcérske spoločnosti – Hospodárska jednotka – Kritériá posúdenia

(Článok 81 ods. 1 ES)

4. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Materská spoločnosť a dcérske spoločnosti – Hospodárska jednotka

(Články 81 ES a 82 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)

5. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Porušenia – Pripísanie – Materská spoločnosť a dcérske spoločnosti – Hospodárska jednotka – Kritériá posúdenia

(Článok 81 ods. 1 ES)

6. Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie o uplatnení pravidiel hospodárskej súťaže – Rozhodnutie, ktoré je určené viacerým osobám – Nevyhnutnosť dostatočného odôvodnenia osobitne vo vzťahu k subjektu, ktorý má niesť zodpovednosť za porušenie

(Článok 81 ods. 1 ES a článok 253 ES)

7. Akty inštitúcií – Prezumpcia platnosti – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa materskej spoločnosti pripisuje zodpovednosť za porušenie práva hospodárskej súťaže, ktorého sa dopustila jej dcérska spoločnosť

(Článok 249 ES)

8. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Odstrašujúci charakter

(Článok 81 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 2006/C 210/02, body 25 a 30)

9. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Neuloženie alebo zníženie pokuty výmenou za spoluprácu obvineného podniku – Nevyhnutnosť konania, ktoré Komisii uľahčilo zistenie porušenia

[Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 18 a článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie 2002/C 45/03, body 20 a 21 a bod 23 písm. b)]

10. Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Voľná úvaha Komisie – Súdne preskúmanie – Neobmedzená právomoc súdu Únie

(Článok 229 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 31)

1. Správanie dcérskej spoločnosti môže byť pripísané materskej spoločnosti najmä vtedy, keď si dcérska spoločnosť napriek tomu, že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje správanie na trhu samostatne, ale v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva materská spoločnosť, berúc do úvahy najmä hospodárske, organizačné a právne väzby medzi týmito dvomi právnymi subjektmi. Je to tak totiž preto, lebo v takej situácii sú materská spoločnosť a dcérska spoločnosť súčasťou tej istej hospodárskej jednotky, a preto tvoria jeden podnik, čo Komisii umožňuje adresovať rozhodnutie, ktorým sa ukladajú pokuty, materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné preukázať jej osobnú účasť na porušení.

V konkrétnom prípade, keď materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, jednak táto materská spoločnosť môže uplatňovať rozhodujúci vplyv na správanie tejto dcérskej spoločnosti a jednak existuje vyvrátiteľná domnienka, že táto materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti.

Na domnienku, že materská spoločnosť uplatňuje rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku dcérskej spoločnosti, za týchto podmienok postačuje, ak Komisia preukáže, že materská spoločnosť vlastní podiel zodpovedajúci celému základnému imaniu dcérskej spoločnosti. V dôsledku toho môže Komisia voči materskej spoločnosti vyvodiť solidárnu zodpovednosť za zaplatenie pokuty, ktorá bola uložená jej dcérskej spoločnosti, ibaže by táto materská spoločnosť, ktorej prináleží vyvrátiť túto domnienku, predložila dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa samostatne.

Komisia totiž nie je povinná potvrdiť uvedenú domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu doplňujúcimi dôkazmi. Aj keby predchádzajúca rozhodovacia prax Komisie spočívala v potvrdzovaní tejto domnienky doplňujúcimi dôkazmi, toto konštatovanie nemá vplyv na záver, podľa ktorého je Komisia oprávnená predpokladať, že materská spoločnosť uplatňovala rozhodujúci vplyv na svoju dcérsku spoločnosť, len na základe toho, že vlastnila takmer celé základné imanie tejto dcérskej spoločnosti.

(pozri body 49 – 52, 59)

2. Dodržiavanie práva na obhajobu vyžaduje, aby podnik, proti ktorému sa vedie vyšetrovanie za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, mal možnosť v rámci správneho konania začatého pred Komisiou účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti skutkových okolností a okolností, ktorých sa dovoláva, ako aj dokumentov, o ktoré Komisia oprela svoje zistenie existencie porušenia Zmluvy.

Nariadenie č. 1/2003 v článku 27 ods. 1 upravuje zaslanie oznámenia o výhradách dotknutým osobám, v ktorom musia byť jasne uvedené všetky podstatné skutočnosti, o ktoré sa Komisia v tomto štádiu konania opiera, aby sa dotknuté osoby skutočne mohli oboznámiť s konaním, ktoré im Komisia vytýka, a účinne uplatniť svoje právo na obhajobu pred prijatím konečného rozhodnutia Komisie.

Toto oznámenie o výhradách predstavuje procesnú záruku uplatňujúcu základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyžaduje dodržiavanie práva na obhajobu v každom konaní. Táto zásada okrem iného vyžaduje, aby oznámenie o výhradách určené podniku, ktorému Komisia zamýšľa uložiť sankciu za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, obsahovalo podstatné skutočnosti svedčiace proti tomuto podniku, akými sú vytýkané skutočnosti, ich kvalifikácia a dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera, aby tento podnik mohol účinne uplatniť svoje tvrdenia v rámci správneho konania, ktoré bolo voči nemu začaté.

V oznámení o výhradách musí byť najmä jednoznačne určená právnická osoba, ktorej môžu byť uložené pokuty, musí byť určené tejto osobe a musí v ňom byť uvedené, na základe akého postavenia sa tejto osobe vytýkajú namietané skutočnosti. Práve prostredníctvom oznámenia o výhradách je totiž dotknutý podnik informovaný o všetkých podstatných skutočnostiach, z ktorých Komisia v tomto štádiu konania vychádza. V dôsledku toho dotknutý podnik môže úplne uplatniť svoje právo na obhajobu až po zaslaní uvedeného oznámenia.

Keď teda Komisia materskú spoločnosť v oznámení o výhradách informuje, že jej na základe domnienky o uplatňovaní rozhodujúceho vplyvu zamýšľa pripísať protiprávne správanie jej dcérskej spoločnosti, skutočnosť, že Komisia voči tejto spoločnosti nevykonala nijaké vyšetrovacie opatrenie pred doručením tohto oznámenia o výhradách, nie je v rozpore s právom tohto podniku na obhajobu. V tomto ohľade má uvedená spoločnosť možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k správnosti a relevantnosti skutkových zistení a okolností uvedených Komisiou v jej oznámení o výhradách, a to tak vo svojich pripomienkach k oznámeniu o výhradách, ako aj počas vypočutia pred vyšetrovateľom.

(pozri body 134 – 140)

3. Podľa zásady individualizácie trestov a sankcií možno fyzickú alebo právnickú osobu sankcionovať len za skutky, ktoré sa jej individuálne vytýkajú. Táto zásada je uplatniteľná v každom správnom konaní, ktoré môže viesť k sankciám podľa pravidiel hospodárskej súťaže.

Túto zásadu je však potrebné zosúladiť s pojmom podnik v zmysle článku 81 ES. Keď teda hospodársky subjekt poruší pravidlá hospodárskej súťaže, podľa zásady osobnej zodpovednosti musí niesť zodpovednosť za toto porušenie.

Skutočnosťou, ktorá oprávňuje Komisiu na to, aby rozhodnutie o uložení pokút adresovala materskej spoločnosti skupiny spoločností, totiž nie je podnecovanie dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou, aby sa dopustila porušenia, a už vôbec nie účasť materskej spoločnosti na tomto porušení, ale skutočnosť, že tvoria jeden podnik v zmysle článku 81 ES.

Preto Komisia neporuší zásadu individualizácie trestov a sankcií, keď sankcionuje materskú spoločnosť za porušenie, v prípade ktorého sa predpokladá, že sa tohto porušenia dopustila sama, vzhľadom na jej hospodárske a právne väzby s dcérskou spoločnosťou, ktoré jej umožňovali určovať správanie tejto spoločnosti na trhu.

(pozri body 178 – 181)

4. Zásada zákonnosti trestov vyžaduje, aby zákon jasne vymedzoval porušenia a tresty za ne. Táto podmienka je splnená, pokiaľ právny subjekt môže zo znenia relevantného ustanovenia a v prípade potreby za pomoci výkladu, ktorý mu dávajú súdy, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jeho trestnú zodpovednosť.

Podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 pritom Komisia môže rozhodnutím uložiť pokuty podnikom, ktoré porušia okrem iného článok 81 ES. V rozsahu, v akom boli materská spoločnosť a jej dcérska spoločnosť považované za jeden podnik v zmysle uvedeného článku, Komisia je oprávnená bez toho, aby porušila zásadu zákonnosti trestov, uložiť pokutu právnickým osobám, ktoré boli súčasťou uvedeného podniku.

(pozri body 187 – 189)

5. Zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne a rozdielne situácie neposudzovali rovnako, pokiaľ takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené.

V kontexte rozhodnutia Komisie, ktorým sa materskej spoločnosti ukladá pokuta za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže jej dcérskou spoločnosťou, disponuje Komisia pri uplatnení domnienky rozhodujúceho vplyvu materskej spoločnosti, ktorá vlastní takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, širokou mierou voľnej úvahy pri rozhodovaní, či treba zodpovednosť za porušenie pripísať materskej spoločnosti.

Vzhľadom na to, že Komisia je oprávnená, avšak nie povinná pripísať zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti, pokiaľ sú splnené podmienky pripísania takejto zodpovednosti, samotná skutočnosť, že Komisia nepripísala zodpovednosť týmto spôsobom v inom prípade, neznamená, že bola povinná vykonať v napadnutom rozhodnutí rovnaké posúdenie. Takéto pripísanie však podlieha preskúmaniu súdov Únie, ktorým prináleží overiť, či sú podmienky pripísania tejto zodpovednosti splnené.

(pozri body 196 ‑ 198)

6. Odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce dotknutým osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu preskúmať ho. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa má posudzovať nielen s ohľadom na jeho znenie, ale aj s ohľadom na jeho kontext a na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť.

Ak sa rozhodnutie o uplatnení článku 81 ES týka viacerých subjektov a ide o otázku pripísateľnosti porušenia, musí obsahovať dostatočné odôvodnenie vo vzťahu ku každému zo subjektov, ktorým je určené, najmä vo vzťahu k tým z nich, ktoré podľa tohto rozhodnutia musia niesť zodpovednosť za toto porušenie. Aby bolo rozhodnutie Komisie dostatočne odôvodnené vo vzťahu k materským spoločnostiam dcérskych spoločností, ktoré sa dopustili porušenia, musí teda obsahovať podrobné uvedenie dôvodov odôvodňujúcich pripísateľnosť porušenia týmto spoločnostiam.

(pozri body 216, 217)

7. Na rozhodnutia Komisie sa vzťahuje prezumpcia platnosti a vyvolávajú právne účinky, pokiaľ neboli zrušené alebo vzaté späť. Okrem toho Komisia nie je povinná prerušiť konanie začaté proti spoločnosti za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, kým súd Únie nerozhodne o žalobe, ktorú tá istá spoločnosť podala proti inému rozhodnutiu, ktorým bola sankcionovaná za iné porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. Nijaké právne ustanovenie totiž neukladá Komisii povinnosť odložiť prijatie rozhodnutí vo veciach týkajúcich sa rozdielnych skutkových okolností.

(pozri bod 241)

8. V rámci právomoci Komisie uložiť podnikom pokuty za porušenie článku 81 ES zodpovedá za porušenie v zásade fyzická alebo právnická osoba, ktorá riadila dotknutý podnik v čase, keď došlo k porušeniu, aj keď v čase prijatia rozhodnutia konštatujúceho porušenie za prevádzkovanie podniku zodpovedala iná osoba. Rozhodnutia prijaté Komisiou na základe článku 81 ES však na účely ich uplatňovania a vykonávania musia byť adresované subjektom, ktoré majú právnu subjektivitu. Ak teda Komisia prijme rozhodnutie na základe článku 81 ods. 1 ES, musí identifikovať fyzickú alebo právnickú osobu či fyzické alebo právnické osoby, ktoré možno uznať za zodpovedné za správanie predmetného podniku, ktoré môžu byť z tohto dôvodu sankcionované a ktorým bude toto rozhodnutie určené.

Usmernenia, ktoré Komisia prijme na stanovenie výšky pokút, zabezpečujú právnu istotu podnikov, keďže stanovujú metodológiu, ktorú sa Komisia zaviazala uplatňovať pri stanovovaní výšky pokút. Správny orgán sa od týchto usmernení v konkrétnom prípade nemôže odkloniť bez udania dôvodov, ktoré sú v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania.

Pokiaľ ide o dva podniky, a to materskú a dcérsku spoločnosť, ktoré v období, keď došlo k porušeniu, tvorili jeden podnik v zmysle článku 81 ES, ale v tejto forme už neexistovali ku dňu prijatia rozhodnutia, ktorým sa im ukladá pokuta, Komisia je oprávnená jednak uložiť v súlade s článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 pokutu spoločne a nerozdielne týmto dvom podnikom, ktoré musia zodpovedať za predmetné porušenie, a jednak na základe bodu 30 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 uložiť zvýšenie základnej sumy pokuty len materskej spoločnosti, keďže jej mimoriadne vysoký obrat v porovnaní s ostatnými sankcionovanými subjektmi v čase prijatia rozhodnutia jej umožňuje ľahšie získať prostriedky potrebné na zaplatenie pokuty.

V tomto ohľade skutočnosť, že pokuta uložená z dôvodu odstrašenia len materskej spoločnosti je vypočítaná na základe základnej sumy pokuty uloženej spoločne a nerozdielne obom spoločnostiam a už zahŕňa osobitné zvýšenie z dôvodu odstrašenia, nemôže byť nespravodlivá.

Pokuta uložená spoločne a nerozdielne obom spoločnostiam totiž zodpovedá základnej sume pokuty, ktorá zahŕňa dodatočné zvýšenie vypočítané na základe určitej časti tržieb dcérskej spoločnosti v súlade s bodom 25 týchto usmernení, „aby podniky odradila od akejkoľvek účasti na horizontálnych dohodách o stanovení cien, rozdelení trhu a obmedzení produkcie“.

Naproti tomu pokuta uložená len materskej spoločnosti a zahŕňajúca výrazné zvýšenie základnej sumy pokuty má v súlade s bodom 30 uvedených usmernení „zabezpečiť dostatočne odstrašujúci účinok pokút“ pre podniky, ktoré majú zvlášť vysoký obrat okrem tovarov alebo služieb, ktoré sú spojené s porušením.

Preto dodatočná suma uplatnená podľa bodu 25 uvedených usmernení na jednej strane a osobitné zvýšenie uložené materskej spoločnosti podľa bodu 30 týchto usmernení na druhej strane zodpovedajú dvom rozdielnym cieľom odstrašenia, ktoré je Komisia oprávnená vziať do úvahy pri stanovení pokuty.

(pozri body 250 – 253, 255, 256, 288, 289)

9. Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o metódu výpočtu pokút, a v tejto súvislosti môže zohľadniť viaceré skutočnosti, ku ktorým patrí aj spolupráca dotknutých podnikov počas vyšetrovania vedeného jej oddeleniami. V tejto súvislosti musí Komisia vykonať komplexné skutkové posúdenie, akým je posúdenie týkajúce sa spolupráce jednotlivých podnikov. V rámci posudzovania spolupráce členov kartelu možno Komisii vytknúť len zjavne nesprávne posúdenie, keďže Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri hodnotení kvality a užitočnosti spolupráce podniku, a to najmä v porovnaní s prínosmi iných podnikov.

Hoci Komisia je povinná odôvodniť príčiny, pre ktoré sa domnieva, že dôkazy predložené podnikom v rámci oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov predstavujú prínos odôvodňujúci alebo neodôvodňujúci zníženie uloženej pokuty, podnikom, ktoré chcú v tejto súvislosti spochybniť rozhodnutie Komisie, naopak prislúcha preukázať, že Komisia by bez takýchto informácií dobrovoľne poskytnutých týmito podnikmi nebola schopná preukázať podstatu porušenia, a teda prijať rozhodnutie ukladajúce pokuty.

Základom zníženia pokút v prípade spolupráce podnikov podieľajúcich sa na porušeniach práva hospodárskej súťaže je domnienka, podľa ktorej takáto spolupráca uľahčuje úlohu Komisie spočívajúcu v zistení existencie porušenia a v jeho prípadnom ukončení. Vzhľadom na dôvod existencie zníženia Komisia nemôže nezohľadniť užitočnosť poskytnutej informácie, ktorá nevyhnutne závisí od dôkazov, ktoré už mala k dispozícii.

Pokiaľ podnik v rámci spolupráce iba potvrdí, a to menej presne a výslovne, určité informácie, ktoré už poskytol iný podnik v rámci spolupráce, nemožno mieru spolupráce tohto podniku, akokoľvek je nepopierateľné, že bola do istej miery pre Komisiu užitočná, považovať za porovnateľnú so spoluprácou podniku, ktorý uvedené informácie poskytol ako prvý. Vyhlásenie, ktoré sa obmedzuje na to, že v určitom rozsahu potvrdí vyhlásenie, ktoré už Komisia mala k dispozícii, totiž neuľahčuje úlohu Komisie výrazným spôsobom. Takéto vyhlásenie teda nemôže postačovať na odôvodnenie zníženia pokuty z dôvodu spolupráce. Navyše spolupráca podniku v rámci vyšetrovania vôbec nezakladá nárok na zníženie pokuty, ak táto spolupráca neprekročila rámec povinností, ktoré mu vyplývali z článku 18 nariadenia č. 1/2003.

(pozri body 340 – 344)

10. Pokiaľ ide o preskúmanie rozhodnutí Komisie v oblasti hospodárskej súťaže vykonávané súdmi Únie, okrem samotného preskúmania zákonnosti, ktoré umožňuje len zamietnuť žalobu o neplatnosť alebo zrušiť napadnutý akt, z neobmedzenej právomoci, ktorú Všeobecnému súdu priznáva na základe článku 229 ES článok 31 nariadenia č. 1/2003, vyplýva oprávnenie tohto súdu zmeniť napadnutý akt, a to aj bez toho, aby ho zrušil, s prihliadnutím na všetky skutkové okolnosti s cieľom zmeniť napríklad výšku pokuty.

(pozri bod 379)

ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)

zo 17. mája 2011 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s chlorečnanom sodným – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Pripísateľnosť protiprávneho správania – Právo na obhajobu – Povinnosť odôvodnenia – Zásada individualizácie trestov a sankcií – Zásada zákonnosti trestov – Prezumpcia neviny – Zásada riadnej správy vecí verejných – Zásada právnej istoty – Zneužitie právomoci – Pokuty – Priťažujúca okolnosť – Odstrašenie – Poľahčujúca okolnosť – Spolupráca počas správneho konania – Významná pridaná hodnota“

Vo veci T‑299/08,

Elf Aquitaine SA, so sídlom v Courbevoie (Francúzsko), v zastúpení: É. Morgan de Rivery a S. Thibault‑Liger, advokáti,

žalobkyňa,

proti

Európskej komisii, v zastúpení: X. Lewis, É. Gippini Fournier a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorej predmetom je v prvom rade návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2008) 2626 v konečnom znení z 11. júna 2008 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) (vec COMP/38.695 – Chlorečnan sodný) v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne, a subsidiárne návrh na zrušenie alebo zníženie pokút uložených žalobkyni v uvedenom rozhodnutí,

VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),

v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia K. Jürimäe (spravodajkyňa) a S. Soldevila Fragoso,

tajomník: C. Kristensen, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. júna 2010,

vyhlásil tento

Rozsudok

Okolnosti predchádzajúce sporu

1 Rozhodnutím Komisie K(2008) 2626 v konečnom znení z 11. júna 2008 týkajúcim sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) (vec COMP/38.695 – Chlorečnan sodný) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia Európskych spoločenstiev sankcionovala okrem iných podnikov žalobkyňu – spoločnosť Elf Aquitaine SA –, ktorá bola až do roku 2006 materskou spoločnosťou spoločnosti Arkema France (predtým Atochem SA, neskôr Elf Atochem SA a následne Atofina SA a Arkema SA), z dôvodu ich účasti na súbore dohôd a zosúladených postupov týkajúcich sa trhu s chlorečnanom sodným v EHP za obdobie od 11. mája 1995 do 9. februára 2000, pokiaľ ide o žalobkyňu a spoločnosť Arkema France (odôvodnenia č. 12 až 15 a článok 1 napadnutého rozhodnutia).

2 Chlorečnan sodný je silné oxidačné činidlo, ktoré sa získava prostredníctvom elektrolýzy vodného roztoku chloridu sodného v elektrolytických článkoch bez diafragmy. Chlorečnan sodný sa môže vyrábať buď v kryštalickej forme, alebo vo forme zmesi. Používa sa predovšetkým na výrobu oxidu chloričitého používaného v drevospracujúcom priemysle na bielenie buničiny. Ďalej sa využíva, ale v podstatne menšej miere, pri čistení pitnej vody, bielení textilu, v herbicídoch a pri rafinácii uránu (odôvodnenie č. 2 napadnutého rozhodnutia).

3 Hlavnými súťažiteľmi na trhu s chlorečnanom sodným v EHP boli v roku 1999 tieto podniky: v prvom rade podiel spoločnosti EKA Chemicals AB (ďalej len „EKA“), ktorej celé základné imanie vlastnila skupina Akzo Nobel, na uvedenom trhu predstavoval 49 %. Podiel spoločnosti Finnish Chemicals Oy, ktorej celé základné imanie nepriamo vlastnila Erikem Luxembourg SA (ďalej len „ELSA“), na uvedenom trhu predstavoval 30 %. Podiel spoločnosti Arkema France, ktorej 97,55 % základného imania vlastnila od roku 1992 do roku 2000 žalobkyňa, na tomto trhu predstavoval 9 %. Napokon podiel spoločnosti Aragonesas Industrias y Energia SAU (ďalej len „Aragonesas“), ktorej celé alebo väčšinu základného imania priamo alebo nepriamo vlastnila od roku 1992 do roku 2000 Uralita SA, na tomto trhu, rovnako ako v prípade spoločnosti Solvay SA/NV, predstavoval 5 %, zatiaľ čo celkový podiel iných výrobcov na uvedenom trhu predstavoval 2 % (odôvodnenia č. 13, 14, 25 až 30, 42 a 46 napadnutého rozhodnutia).

4 Dňa 28. marca 2003 EKA požiadala Komisiu o oslobodenie od pokút na základe oznámenia Komisie z 19. februára 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci z roku 2002“) v súvislosti s existenciou kartelu na trhu s chlorečnanom sodným (ďalej len „kartel“). EKA túto žiadosť podložila listinnými dôkazmi a ústnym vyhlásením (odôvodnenia č. 54 a 55 napadnutého rozhodnutia).

5 Dňa 30. septembra 2003 prijala Komisia rozhodnutie, ktorým v súlade s bodom 15 oznámenia o spolupráci z roku 2002 priznala spoločnosti EKA podmienečné oslobodenie od uloženia pokuty (odôvodnenie č. 55 napadnutého rozhodnutia).

6 Komisia 10. septembra 2004 zaslala spoločnostiam Finnish Chemicals, Arkema France a Aragonesas žiadosti o informácie v súlade s článkom 18 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. EÚ L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) (odôvodnenie č. 56 napadnutého rozhodnutia).

7 Dňa 18. októbra 2004 Arkema France v rámci svojej odpovede na žiadosť Komisie o informácie uvedenú v bode 6 vyššie podala žiadosť na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002 (odôvodnenie č. 57 napadnutého rozhodnutia).

8 Dňa 29. októbra 2004 Finnish Chemicals predložila Komisii žiadosť na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002 a poskytla jej ústne informácie týkajúce sa kartelu. Finnish Chemicals túto žiadosť potvrdila listom z 2. novembra 2004 a zároveň predložila listinné dôkazy týkajúce sa jej účasti na predmetnom porušení (odôvodnenie č. 58 napadnutého rozhodnutia).

9 Od 4. novembra 2004 Komisia zaslala žiadosti o informácie v súlade s článkom 18 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 okrem iného spoločnostiam Arkema France, Aragonesas, EKA a Finnish Chemicals. Komisia sa tiež stretla s týmito dvoma poslednými uvedenými podnikmi. Pokiaľ ide o žalobkyňu, Komisia jej zaslala žiadosť o informácie po prvý raz 11. apríla 2008 (odôvodnenia č. 59 až 65 napadnutého rozhodnutia).

10 Listom z 11. júla 2007 Komisia informovala spoločnosť Arkema France o tom, že má v úmysle zamietnuť jej žiadosť na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002 (odôvodnenie č. 563 napadnutého rozhodnutia).

11 Listom z toho istého dňa Komisia tiež informovala spoločnosť Finnish Chemicals o tom, že má v úmysle priznať jej v súlade s oznámením o spolupráci z roku 2002 zníženie pokuty, ktorá jej mohla byť uložená, o 30 až 50 % (odôvodnenie č. 583 napadnutého rozhodnutia).

12 Dňa 27. júla 2002 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo určené okrem žalobkyne spoločnostiam EKA, Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals, ELSA, Arkema France, Aragonesas a Uralita. Tieto spoločnosti naň odpovedali v stanovenej lehote (odôvodnenia č. 66 a 67 napadnutého rozhodnutia).

13 Dňa 20. novembra 2007 okrem iných podnikov Arkema France a žalobkyňa využili svoje právo byť vypočuté pred vyšetrovateľom (odôvodnenie č. 68 napadnutého rozhodnutia).

14 Dňa 11. júna 2008 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie, ktoré bolo oznámené žalobkyni 16. júna 2008.

15 V napadnutom rozhodnutí Komisia v podstate uvádza, že Arkema France, EKA, Finnish Chemicals a Aragonesas uplatňovali stratégiu stabilizácie trhu s chlorečnanom sodným s cieľom rozdeliť si objemy predaja tohto výrobku, koordinovať cenovú politiku voči svojim zákazníkom a tým optimalizovať svoj zisk. Fungovanie kartelu spočívalo údajne v častých kontaktoch medzi konkurentmi v podobe dvojstranných alebo mnohostranných stretnutí a telefonických rozhovorov, pričom však nevychádzalo z vopred určenej schémy. Podľa Komisie k týmto kartelovým praktikám došlo od 21. septembra 1994, pokiaľ ide o spoločnosti EKA a Finnish Chemicals, od 17. mája 1995, pokiaľ ide o spoločnosť Arkema France, od 16. decembra 1996, pokiaľ ide o spoločnosť Aragonesas, a od 13. februára 1997, pokiaľ ide o spoločnosť ELSA. Uvedené praktiky pretrvávali až do 9. februára 2000, aspoň pokiaľ ide o spoločnosti Arkema France, EKA, Finnish Chemicals a Aragonesas (odôvodnenia č. 69 až 71 napadnutého rozhodnutia).

16 Pokiaľ ide konkrétne o protiprávne správanie spoločnosti Arkema France, Komisia uvádza, že skutočnosti uvedené v napadnutom rozhodnutí preukazujú, že táto spoločnosť sa na predmetných protisúťažných praktikách zúčastnila priamo. Komisia tiež uvádza, že počas celého trvania porušovania vlastnila žalobkyňa viac ako 97 % základného imania spoločnosti Arkema France. Z tohto dôvodu sa Komisia domnieva, že odôvodnene možno vychádzať z toho, že Arkema France musela konať v súlade s politikou, ktorú určovala jej materská spoločnosť, a teda že nemohla konať samostatne. Komisia preto dospela k záveru, že sa možno domnievať, že žalobkyňa mala rozhodujúci vplyv na spoločnosť Arkema France, čo potvrdzujú doplňujúce dôkazy, ktoré Komisia vymenúva (odôvodnenia č. 384 a 386 napadnutého rozhodnutia).

17 Pokiaľ ide o výpočet výšky pokuty uloženej okrem iného spoločnosti Arkema France a žalobkyni, Komisia vychádzala z usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2, ďalej len „usmernenia“) (odôvodnenie č. 498 napadnutého rozhodnutia).

18 Komisia v prvom rade uvádza, že na stanovenie základnej výšky pokuty uloženej spoločnosti Arkema France je potrebné zohľadniť sumu, ktorá zodpovedá 19 % hodnoty predaja výrobkov dotknutých predmetným kartelom. Komisia sa na jednej strane domnieva, že vzhľadom na to, že Arkema France sa na porušovaní zúčastňovala aspoň štyri roky a osem mesiacov, táto suma musí byť vynásobená piatimi, aby sa zohľadnila dĺžka trvania porušenia. Na druhej strane s cieľom odradiť predmetné podniky a najmä spoločnosť Arkema France od účasti na horizontálnych dohodách o určovaní cien považuje Komisia za potrebné uložiť dodatočnú sumu pokuty, ktorá zodpovedá 19 % hodnoty uvedeného predaja. Dospela preto k záveru, že spoločnosti Arkema France a žalobkyni treba uložiť spoločne a nerozdielne pokutu vo výške 22 700 000 eur (odôvodnenia č. 510 a 521 až 523 napadnutého rozhodnutia).

19 Okrem toho, pokiaľ ide o úpravy základnej výšky pokuty, Komisia vzhľadom na priťažujúce okolnosti uvádza, že ku dňu prijatia napadnutého rozhodnutia už spoločnosti Arkema France uložila sankcie v troch rozhodnutiach, v ktorých jej bola pripísaná zodpovednosť za predchádzajúce kartelové praktiky. Komisia na jednej strane v podstate konštatuje, že opakované porušovanie zo strany spoločnosti Arkema France je dôvodom na to, aby sa jej zvýšila základná výška pokuty o 90 %. Na druhej strane Komisia v prospech spoločnosti Arkema France a žalobkyne neuvádza žiadnu poľahčujúcu okolnosť, ktorá by odôvodňovala zníženie pokuty. Osobitne sa Komisia domnieva, že vzhľadom na všetky predmetné skutočnosti „žiadna výnimočná okolnosť“ nie je takej povahy, aby odôvodňovala zníženie pokuty uloženej spoločnosti Arkema France nad rámec pôsobnosti oznámenia o spolupráci z roku 2002 (odôvodnenia č. 525, 526, 538 a 544 napadnutého rozhodnutia).

20 Komisia ďalej v podstate uvádza, že s cieľom ubezpečiť sa, že pokuty budú mať dostatočne odstrašujúci účinok, a vzhľadom na skutočnosť, že obrat žalobkyne je zvlášť vysoký, pričom presahuje predaj tovaru, na ktorý sa vzťahuje porušenie, a napokon že tento obrat v absolútnom vyjadrení značne presahuje obrat ostatných dotknutých podnikov, je potrebné, aby sa základná výška pokuty uložená žalobkyni zvýšila o 70 % (odôvodnenia č. 545, 548 a 559 napadnutého rozhodnutia).

21 Komisia navyše konštatuje, že pokuty, ktoré majú byť uložené najmä spoločnosti Arkema France a žalobkyni, sú nižšie ako 10 % ich celkových obratov v roku 2007 a že pokuty, ktoré im možno uložiť pred uplatnením oznámenia o spolupráci z roku 2002, dosahujú, pokiaľ ide o spoločnosť Arkema France, 43 130 000 eur, a pokiaľ ide o žalobkyňu, 38 590 000 eur (odôvodnenia č. 551 a 552 napadnutého rozhodnutia).

22 Nakoniec Komisia konštatuje, že spoločnosti Arkema France nemožno vôbec znížiť pokutu podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002, keďže informácie, ktoré jej poskytla, vôbec nemali významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 uvedeného oznámenia. Naproti tomu Komisia konštatovala, že Finnish Chemicals jej v zmysle bodu 21 toho istého oznámenia poskytla dôkazy s významnou pridanou hodnotou. Preto jej priznala zníženie pokuty, ktorá by jej bola inak uložená, o 50 % (odôvodnenia č. 580, 588 a 591 napadnutého rozhodnutia).

23 Články 1 a 2 výroku napadnutého rozhodnutia znejú:

„Článok 1

Tieto podniky tým, že sa v uvedených obdobiach zúčastňovali na súbore dohôd a zosúladených postupov s cieľom rozdeliť si objemy predaja, stanoviť ceny, vymieňať si citlivé obchodné informácie týkajúce sa cien a objemov predaja a monitorovať uskutočňovanie protisúťažných dohôd týkajúcich sa chlorečnanu sodného na trhu EHP, porušili článok 81 ES a článok 53 Dohody o EHP:

a) [EKA] od 21. septembra 1994 do 9. februára 2000;

b) Akzo Nobel… od 21. septembra 1994 do 9. februára 2000;

c) Finnish Chemicals… od 21. septembra 1994 do 9. februára 2000;

d) [ELSA] od 13. februára 1997 do 9. februára 2000;

e) Arkema France… od 17. mája 1995 do 9. februára 2000;

f) [žalobkyňa] od 17. mája 1995 do 9. februára 2000;

g) Aragonesas… od 16. decembra 1996 do 9. februára 2000;

h) Uralita… od 16. decembra 1996 do 9. februára 2000.

Článok 2

Za porušenie uvedené v článku 1 sa ukladajú tieto pokuty:

a) EKA… a Akzo Nobel… spoločne a nerozdielne: 0 eur;

b) Finnish Chemicals…: 10 150 000 eur, z toho spoločne a nerozdielne s [ELSA] (v likvidácii): 50 900 eur;

c) Arkema France… a [žalobkyňa] spoločne a nerozdielne: 22 700 000 eur;

d) Arkema France…: 20 430 000 eur;

e) [žalobkyňa]: 15 890 000 eur;

f) Aragonesas… a Uralita… spoločne a nerozdielne: 9 900 000 eur.

…“

24 V článku 3 výroku napadnutého rozhodnutia Komisia nariaďuje podnikom uvedeným v článku 1 uvedeného rozhodnutia jednak, pokiaľ tak ešte neurobili, ukončiť predmetné porušovanie a jednak zdržať sa akejkoľvek činnosti alebo konania opísaného v článku 1 uvedeného rozhodnutia, ako aj akejkoľvek činnosti alebo konania, ktoré majú rovnaký alebo podobný cieľ alebo účinky.

25 Článok 4 výroku napadnutého rozhodnutia vymedzuje adresátov napadnutého rozhodnutia, ktorými sú podniky uvedené v článku 1 uvedeného rozhodnutia.

Konanie a návrhy účastníkov konania

26 Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 1. augusta 2008 podala žalobkyňa návrh na začatie tohto konania.

27 Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (druhá komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania. Všeobecný súd položil žalobkyni a Komisii určité otázky. Tiež požiadal Komisiu o predloženie určitých dokumentov. S výnimkou prepisu ústnej žiadosti spoločnosti EKA o oslobodenie od pokút, ktorý Komisia odmietla predložiť, účastníci konania odpovedali na tieto žiadosti v stanovenej lehote.

28 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 2. júna 2010.

29 Uznesením z 11. júna 2010, Elf Aquitaine/Komisia (T‑299/08, neuverejnené v Zbierke), Všeobecný súd jednak nariadil Komisii, aby predložila prepis ústnej žiadosti spoločnosti EKA o oslobodenie od pokút, a jednak povolil, aby bol tento dokument sprístupnený advokátom žalobkyne na nahliadnutie v kancelárii Všeobecného súdu. Komisia tento dokument predložila v stanovenej lehote a advokáti žalobkyne doň nahliadli v kancelárii Všeobecného súdu. V reakcii na písomnú otázku Všeobecného súdu žalobkyňa uviedla, že hoci nie je schopná potvrdiť, že tento dokument je totožný s dokumentom, ktorý jej bol sprístupnený v rámci správneho konania pred Komisiou, nemá nijaký dôvod pochybovať o tom, že ide o ten istý dokument.

30 Ústna časť konania bola ukončená 16. júla 2010.

31 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

– v prvom rade zrušil na základe článku 230 ES napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa jej týka,

– subsidiárne zrušil alebo znížil na základe článku 229 ES výšku pokút, ktoré jej boli uložené v článku 2 písm. c) a e) napadnutého rozhodnutia,

– v každom prípade uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

32 Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

– zamietol žalobu,

– uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.

Právny stav

1. O hlavných návrhoch smerujúcich k zrušeniu napadnutého rozhodnutia

33 Žalobkyňa na podporu svojho návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej toto rozhodnutie týka, uvádza desať žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení pravidiel upravujúcich pripísanie zodpovednosti za porušenie v rámci skupín spoločností. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení šiestich základných zásad v dôsledku pripísania zodpovednosti za predmetné protiprávne konanie žalobkyni. Tretí žalobný dôvod je založený na skreslení súboru dôkazov, ktorý predložila žalobkyňa. Štvrtý žalobný dôvod je založený na rozpornosti odôvodnenia napadnutého rozhodnutia. Piaty žalobný dôvod je založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných. Šiesty žalobný dôvod je založený na porušení zásady právnej istoty. Siedmy žalobný dôvod je založený na zneužití právomoci. Ôsmy žalobný dôvod je založený na neopodstatnenosti uloženia pokuty, ktorá bola uložená žalobkyni osobne. Deviaty žalobný dôvod je založený na porušení zásad a pravidiel, ktorými sa riadil výpočet pokuty uloženej spoločne a nerozdielne spoločnosti Arkema France a žalobkyni. Desiaty žalobný dôvod je založený na porušení ustanovení oznámenia o spolupráci z roku 2002.

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení pravidiel upravujúcich pripísanie zodpovednosti za porušenie v rámci skupín spoločností

34 Prvý žalobný dôvod žalobkyne, podľa ktorého Komisia v napadnutom rozhodnutí porušila pravidlá upravujúce pripísanie zodpovednosti za porušenie v rámci skupín spoločností, sa delí na päť častí.

O prvej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení pri pripísaní zodpovednosti za predmetné protiprávne konanie žalobkyni

– Tvrdenia účastníkov konania

35 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď v odôvodnení č. 369 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že nie je povinná potvrdiť konkrétnymi dôkazmi domnienku, podľa ktorej v podstate materská spoločnosť, ktorá vlastní celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, skutočne uplatňuje na túto dcérsku spoločnosť rozhodujúci vplyv (ďalej len „domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu“).

36 Po prvé tak z rozsiahlej judikatúry, ako aj z predchádzajúcej rozhodovacej praxe Komisie vyplýva, že Komisia je povinná potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu konkrétnymi dôkazmi, ktoré svedčia o tomto vplyve. Tieto dôkazy musia buď preukazovať, že materská spoločnosť sa podieľala na porušení, alebo že o ňom vedela, alebo že vnútorná organizácia skupiny jej umožňovala konkrétne zasahovať do obchodnej politiky jej dcérskej spoločnosti. Žalobkyňa osobitne tvrdí, že Komisia takmer štyridsať rokov pred prijatím rozhodnutia K(2004) 4876 v konečnom znení z 19. januára 2005 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/E-1/37.773 – MCAA) (Ú. v. EÚ L 353, 2006, s. 12, ďalej len „rozhodnutie MCAA“) vychádzala z konkrétnych dôkazov potvrdzujúcich domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu. Žalobkyňa ďalej uvádza, že v odôvodnení č. 574 rozhodnutia z 1. októbra 2008 týkajúceho sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/C.39181 – Sviečkové vosky) (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 17, ďalej len „rozhodnutie Sviečkové vosky“) Komisia uznala, že do roku 2005 nepripisovala zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti bez predloženia konkrétnych dôkazov potvrdzujúcich uvedenú domnienku.

37 Po druhé žalobkyňa poznamenáva, že v rozhodnutí z 10. decembra 2003 o konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Prípad COMP/E-2/37.857 – Organické peroxidy) (Ú. v. EÚ L 110, 2005, s. 44, ďalej len „rozhodnutie Organické peroxidy“) Komisia žalobkyni nepripísala zodpovednosť za porušenie sankcionované v tomto rozhodnutí, keďže dospela k záveru, že Arkema France vystupovala na trhu úplne samostatne.

38 Po tretie žalobkyňa v podstate tvrdí, že povinnosť Komisie predložiť doplňujúce dôkazy potvrdzujúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu v rámci uplatňovania článku 81 ES potvrdzuje judikatúra týkajúca sa pripísania opatrenia prijatého verejným podnikom štátu v oblasti pravidiel štátnej pomoci. Žalobkyňa v tejto súvislosti poukazuje na rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia (C‑482/99, Zb. s. I‑4397), a na rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. júna 2008, SIC/Komisia (T‑442/03, Zb. s. II‑1161). Podľa názoru žalobkyne v súlade s článkom 295 ES so súkromným akcionárom skupiny spoločností na základe zásady rovnosti zaobchádzania nemožno zaobchádzať menej priaznivo ako s verejným akcionárom.

39 Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že konštatovanie Komisie uvedené v odôvodnení č. 369 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého Komisia nie je povinná potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu doplňujúcimi dôkazmi, ktoré preukazujú, že materská spoločnosť ovláda svoju dcérsku spoločnosť, je v rozpore s riešeniami uplatňovanými vo väčšine členských štátov Únie, napríklad v Belgicku, Francúzsku, Taliansku a Spojenom kráľovstve, ako aj v Spojených štátoch, ktorých vplyv na právo Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže je nepopierateľný. Na jednej strane vo všetkých týchto štátoch vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže využívajú súbor dôkazov na preukázanie nezávislosti správania dcérskej spoločnosti vo vzťahu k jej materskej spoločnosti. Na druhej strane, hoci je pravda, že Komisia nie je viazaná riešeniami uplatňovanými vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže členských štátov, Komisia by ich mala brať do úvahy vzhľadom na mechanizmy posilnenej spolupráce, ktorými sa riadia jej vzťahy s uvedenými orgánmi v rámci európskej siete hospodárskej súťaže.

40 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

41 V prvom rade je potrebné poukázať na to, že po tom, čo Komisia v odôvodneniach č. 369 až 372 napadnutého rozhodnutia pripomenula judikatúru týkajúcu sa pripísateľnosti protiprávneho konania dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti, v odôvodneniach č. 386 a 387 uvedeného rozhodnutia konštatovala:

„(386) Počas celého trvania porušenia [žalobkyňa] vlastnila viac ako 97 % akcií [spoločnosti Arkema France]. Vzhľadom na to, že za týchto okolností je opodstatnené domnievať sa, že dcérska spoločnosť musí dodržiavať politiku určovanú jej materskou spoločnosťou (a teda nemôže konať samostatne) a že materskej spoločnosti nič nebráni v určovaní tejto politiky jej dcérskej spoločnosti, možno predpokladať [že žalobkyňa] uplatňovala rozhodujúci vplyv na [spoločnosť Arkema France]. Existujú navyše iné okolnosti, ktoré potvrdzujú domnienku, podľa ktorej vplyv uplatňovaný [žalobkyňou] bol skutočne rozhodujúci. V prvom rade všetkých členov správnej rady [spoločnosti Arkema France] menovala [žalobkyňa]. Okrem toho od roku 1994 do roku 1999 bol pán [P.] členom predstavenstva [spoločnosti Arkema France] a [žalobkyne] a zároveň členom správnej rady [spoločnosti Arkema France]. Rovnako to bolo v prípade pána [I.], ktorý bol od roku 1994 do roku 1998 členom správnej rady [spoločnosti Arkema France] a od roku 1994 do roku 1997 členom predstavenstva [žalobkyne]. Rovnako pán [W.] bol členom správnej rady [spoločnosti Arkema France] od roku 1994 do roku 1999 a v roku 1999 bol vymenovaný za člena predstavenstva [žalobkyne]. Okrem toho viaceré ďalšie osoby, ako napríklad pán [D.] (1994-2000) a pán [R.] (1994-1997), boli súčasne členmi správnej rady [spoločnosti Arkema France] a správnej rady [žalobkyne]. Vzhľadom na tieto personálne prepojenia riadiacich a kontrolných orgánov [spoločnosti Arkema France], ktorých členov (pokiaľ ide o riadiace orgány) menovala – a treba predpokladať, že tiež mohla odvolať – [žalobkyňa], je zrejmé, že [žalobkyňa] bola informovaná o všetkých rozhodnutiach prijatých [spoločnosťou Arkema France] a mohla ich kedykoľvek ovplyvniť. Okrem toho neexistoval iný významný akcionár, ktorý by mohol uplatňovať rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku dcérskej spoločnosti.

(387) Vzhľadom na domnienku vyplývajúcu z podielu [žalobkyne] v [spoločnosti Arkema France] v čase porušenia (viac ako 97 %) a na organizačné prepojenia sa Komisia domnieva, že [žalobkyňa] uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti [Arkema France].“

42 Okrem toho v odôvodneniach č. 396 až 415 napadnutého rozhodnutia Komisia zamietla tvrdenia, ktoré Arkema France a žalobkyňa uviedli vo svojich pripomienkach v nadväznosti na oznámenie o výhradách a ktorými sa usilovali spochybniť pripísanie zodpovednosti za predmetné porušenie žalobkyni.

43 Z odôvodnení napadnutého rozhodnutia uvedených v bodoch 41 a 42 vyššie teda vyplýva, že Komisia pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie žalobkyni na základe domnienky, podľa ktorej materská spoločnosť, ktorá vlastní viac ako 97 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, má na túto dcérsku spoločnosť rozhodujúci vplyv. Komisia tiež jednak konštatovala, že táto domnienka je podporená doplňujúcimi dôkazmi, ktoré uviedla v napadnutom rozhodnutí, a jednak že tvrdenia, ktoré Arkema France a žalobkyňa uviedli vo svojich pripomienkach v nadväznosti na oznámenie o výhradách, neumožňujú vyvrátiť uvedenú domnienku.

44 Je teda potrebné skúmať, či sa Komisia, ako tvrdí žalobkyňa, dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď dospela k záveru, že samotná skutočnosť, že žalobkyňa vlastnila viac ako 97 % základného imania spoločnosti Arkema France, postačovala na pripísanie zodpovednosti za predmetné porušenie žalobkyni.

45 Vo svojom rozsudku z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia (C‑97/08 P, Zb. s. I‑8237, bod 54), Súdny dvor pripomenul, že právo hospodárskej súťaže sa týka činností podnikov (rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 59) a že pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci ekonomickú činnosť bez ohľadu na jeho právne postavenie a spôsob financovania (rozsudky Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 112; z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 107, a z 11. júla 2006, FENIN/Komisia, C‑205/03 P, Zb. s. I‑6295, bod 25).

46 Súdny dvor tiež uviedol, že pod pojmom podnik v tomto kontexte treba rozumieť hospodársku jednotku, aj keď je táto hospodárska jednotka z právneho hľadiska zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 55 a tam citovanú judikatúru).

47 Ak takýto hospodársky subjekt porušuje pravidlá hospodárskej súťaže, podľa zásady osobnej zodpovednosti za toto porušovanie zodpovedá (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 56 a tam citovanú judikatúru).

48 Porušenie práva hospodárskej súťaže treba jednoznačne pripísať právnickej osobe, ktorej možno uložiť pokuty, a oznámenie o výhradách musí byť určené tejto osobe. Tiež je potrebné, aby v oznámení o výhradách bolo uvedené, v akom postavení sa právnickej osobe vytýkajú uvádzané skutočnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 57 a tam citovanú judikatúru).

49 Z ustálenej judikatúry vyplýva, že správanie dcérskej spoločnosti môže byť pripísané materskej spoločnosti najmä vtedy, keď si dcérska spoločnosť napriek tomu, že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje správanie na trhu samostatne, ale v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej dáva materská spoločnosť, berúc do úvahy najmä hospodárske, organizačné a právne väzby medzi týmito dvomi právnymi subjektmi (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 58 a tam citovanú judikatúru).

50 Je to tak totiž preto, lebo v takej situácii sú materská spoločnosť a dcérska spoločnosť súčasťou tej istej hospodárskej jednotky, a preto tvoria jeden podnik v zmysle judikatúry uvedenej v bodoch 45 a 46 vyššie. Skutočnosť, že materská spoločnosť a jej dcérska spoločnosť tvoria jeden podnik v zmysle článku 81 ES, teda Komisii umožňuje adresovať rozhodnutie, ktorým sa ukladajú pokuty, materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné preukázať jej osobnú účasť na porušení (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 59 a tam citovanú judikatúru).

51 V konkrétnom prípade, keď materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, jednak táto materská spoločnosť môže uplatňovať rozhodujúci vplyv na správanie tejto dcérskej spoločnosti a jednak existuje vyvrátiteľná domnienka, že táto materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 60 a tam citovanú judikatúru).

52 Na domnienku, že materská spoločnosť uplatňuje rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku dcérskej spoločnosti, za týchto podmienok postačuje, ak Komisia preukáže, že materská spoločnosť vlastní podiel zodpovedajúci celému základnému imaniu dcérskej spoločnosti. V dôsledku toho môže Komisia voči materskej spoločnosti vyvodiť solidárnu zodpovednosť za zaplatenie pokuty, ktorá bola uložená jej dcérskej spoločnosti, ibaže by táto materská spoločnosť, ktorej prináleží vyvrátiť túto domnienku, predložila dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa samostatne (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 61 a tam citovanú judikatúru).

53 Hoci je pravda, že Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 16. novembra 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia (C‑286/98 P, Zb. s. I‑9925, body 28 a 29), uviedol okrem vlastníctva stopercentného podielu na základnom imaní dcérskej spoločnosti aj ďalšie okolnosti, akými sú nespochybnenie vplyvu materskej spoločnosti na obchodnú politiku jej dcérskej spoločnosti a spoločné zastupovanie oboch spoločností počas správneho konania, nič to nemení na skutočnosti, že Súdny dvor poukázal na tieto okolnosti len s cieľom uviesť všetky okolnosti, na ktorých Súd prvého stupňa založil svoje odôvodnenie, a nie preto, aby použitie uvedenej domnienky podmienil predložením doplňujúcich dôkazov o skutočnom uplatňovaní vplyvu materskej spoločnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 62 a tam citovanú judikatúru).

54 Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že keď materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, existuje vyvrátiteľná domnienka, že táto materská spoločnosť uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 63 a tam citovanú judikatúru).

55 Z judikatúry Súdu prvého stupňa navyše vyplýva, že ak materská spoločnosť vlastní takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, možno z toho opodstatnene vyvodiť záver, že uvedená dcérska spoločnosť neurčuje svoje správanie na trhu nezávisle a že v dôsledku toho tvorí so svojou materskou spoločnosťou ten istý podnik v zmysle článok 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2003, Michelin/Komisia, T‑203/01, Zb. s. II‑4071, bod 290 a tam citovanú judikatúru).

56 V prejednávanej veci je potrebné na jednej strane konštatovať, že ako Komisia uviedla v odôvodnení č. 386 napadnutého rozhodnutia, žalobkyňa nepopiera, že v relevantnom období vlastnila viac ako 97 % základného imania spoločnosti Arkema France a konkrétne že vlastnila 97,55 % základného imania tejto spoločnosti, ako je uvedené v odôvodnení č. 13 napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane, hoci žalobkyňa tvrdí, že neexistencia iného akcionára spoločnosti Arkema France okrem nej nemôže potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, neuvádza nijaké tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť konštatovanie Komisie uvedené v odôvodnení č. 396 napadnutého rozhodnutia, že prípad, keď materská spoločnosť vlastní takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, možno posudzovať rovnako ako prípad, keď materská spoločnosť vlastní celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, keďže v zásade „menšinoví akcionári v tomto prípade nemajú okrem svojho nároku na podiel na zisku dcérskej spoločnosti nijaké osobitné právo“.

57 V dôsledku toho Komisia v súlade s judikatúrou uvedenou v bodoch 45 až 55 vyššie v napadnutom rozhodnutí správne predpokladala, že žalobkyňa uplatňovala rozhodujúci vplyv na spoločnosť Arkema France na základe konštatovania, že žalobkyňa vlastnila takmer celé základné imanie tejto spoločnosti.

58 Žiadne z tvrdení žalobkyne nespochybňuje tento záver.

59 Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenia, podľa ktorých na jednej strane tak z judikatúry, ako aj z rozhodovacej praxe Komisie pred prijatím rozhodnutia MCAA vyplýva, že Komisia je povinná potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu konkrétnymi dôkazmi, je potrebné zamietnuť ich ako nedôvodné. Ako totiž vyplýva bodov 45 až 55 vyššie, Súdny dvor v rozsudku Akzo Nobel a i./Komisia (už citovanom v bode 45 vyššie) v súlade s ustálenou judikatúrou pripomenul, že Komisia nie je povinná potvrdiť uvedenú domnienku doplňujúcimi dôkazmi. Okrem toho, aj keby – ako Komisia uviedla vo svojom rozhodnutí Sviečkové vosky – jej rozhodovacia prax pred prijatím rozhodnutia MCAA spočívala v potvrdzovaní domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu doplňujúcimi dôkazmi, toto konštatovanie nemá vplyv na záver uvedený v bode 57 vyššie, že Komisia bola oprávnená v napadnutom rozhodnutí predpokladať, že žalobkyňa uplatňovala na spoločnosť Arkema France rozhodujúci vplyv, len na základe toho, že žalobkyňa vlastnila takmer celé základné imanie tejto spoločnosti.

60 Po druhé je potrebné zamietnuť ako nedôvodné tvrdenie, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď pripísala zodpovednosť za predmetné protiprávne konanie žalobkyni, hoci v rozhodnutí Organické peroxidy jej nepripísala zodpovednosť týmto spôsobom. Na jednej strane vzhľadom na to, že ako vyplýva bodov 45 až 55 vyššie, Komisia v napadnutom rozhodnutí pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie žalobkyni na základe správneho výkladu pojmu podnik v zmysle článku 81 ods. 1 ES, samotná skutočnosť, že Komisia nepripísala zodpovednosť týmto spôsobom v predchádzajúcom rozhodnutí, ktorým bola sankcionovaná Arkema France, nemôže v tomto smere spochybniť zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane, keďže Komisia je oprávnená, avšak nie povinná pripísať zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 24. septembra 2009, Erste Group Bank a i./Komisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P, Zb. s. I‑8681, bod 82, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. decembra 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Zb. s. II‑5169, bod 331), samotná skutočnosť, že Komisia nepripísala zodpovednosť týmto spôsobom v rozhodnutí Organické peroxidy, neznamená, že je povinná vykonať v neskoršom rozhodnutí rovnaké posúdenie (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, nazývaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 990).

61 Po tretie, pokiaľ žalobkyňa v podstate tvrdí, že rozsudok Francúzsko/Komisia, už citovaný v bode 38 vyššie (body 50 až 52, 55 a 56), a rozsudok SIC/Komisia, už citovaný v bode 38 vyššie (body 94, 95, 98, 99, 101 až 105 a 107), potvrdzujú, že Komisia je povinná predložiť doplňujúce dôkazy potvrdzujúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, z ktorej vychádza pri uplatňovaní článku 81 ES, toto tvrdenie sa musí zamietnuť ako irelevantné. Predmetné body, ktoré sa týkajú otázky, či možno opatrenie prijaté verejným podnikom pripísať štátu, a teda či takéto opatrenie možno kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ES, totiž jednak vôbec nesúvisia s podmienkami pripísania zodpovednosti za porušenie článku 81 ES materskej spoločnosti a jednak nebránia existencii domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu v súvislosti s porušením článku 81 ES, ktorej zákonnosť súdy Únie výslovne uznali, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bodoch 45 až 55 vyššie.

62 Po štvrté je potrebné zamietnuť ako irelevantné tvrdenie, podľa ktorého sa v podstate podľa judikatúry vo viacerých členských štátoch Európskej únie a v Spojených štátoch vyžaduje, aby uplatňovanie rozhodujúceho vplyvu materskej spoločnosti na jej dcérsku spoločnosť bolo potvrdené konkrétnymi dôkazmi. Okrem toho, že judikatúra uvedených štátov nie je pre Komisiu záväzná a nepredstavuje relevantný právny rámec, podľa ktorého sa musí skúmať zákonnosť napadnutého rozhodnutia, neuznanie domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu judikatúrou uvedených štátov by aj za predpokladu, že by bolo preukázané, v každom prípade neznamenalo nezákonnosť tejto domnienky v práve Spoločenstva.

63 Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa prvá časť musí zamietnuť sčasti ako nedôvodná a sčasti ako neúčinná.

O druhej časti založenej na porušení zásad právnej a hospodárskej samostatnosti spoločností

– Tvrdenia účastníkov konania

64 Žalobkyňa tvrdí, že keď domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu nie je potvrdená – ako to bolo v prípade rozhodovacej praxe Komisie pred prijatím rozhodnutia MCAA – doplňujúcimi dôkazmi, ktoré potvrdzujú zasahovanie materskej spoločnosti do činnosti jej dcérskej spoločnosti na trhu dotknutom porušením, takáto domnienka je nezlučiteľná so zásadou samostatnosti právnickej osoby, keďže vedie k automatickej zodpovednosti materskej spoločnosti za porušenia, ktorých sa dopustila jej dcérska spoločnosť.

65 Po prvé žalobkyňa tvrdí, že iba v prípade náležite odôvodnenej výnimky zo zásady hospodárskej samostatnosti právnickej osoby možno uznať, že materská spoločnosť je podnikom v zmysle článku 81 ES. V takom výnimočnom prípade by teda bolo možné pripísať materskej spoločnosti zodpovednosť za porušenie, ktorého sa dopustila jej dcérska spoločnosť, a uložiť jej povinnosť zaplatiť pokutu uloženú uvedenej dcérskej spoločnosti spoločne a nerozdielne s ňou, avšak nemožno jej uložiť povinnosť zaplatiť pokutu osobne.

66 Žalobkyňa poznamenáva, že právo spoločností v členských štátoch Únie zakotvuje zásadu právnej samostatnosti právnických osôb, a to aj v prípade dcérskych spoločností, ktorých celé základné imanie vlastní ich materská spoločnosť. Táto zásada je dôsledkom znakov právnej subjektivity právnickej osoby a vyplýva z nej najmä úplná spôsobilosť na právne úkony a samostatné vlastníctvo majetku každej spoločnosti, ktorá je v celom rozsahu zodpovedná za svoje vlastné konanie, vrátane dôsledkov svojej hospodárskej činnosti na trhu. V tejto súvislosti žalobkyňa uvádza, že zásada hospodárskej samostatnosti dcérskej spoločnosti, ktorá vyplýva z právnej samostatnosti dcérskej spoločnosti, bola uznaná judikatúrou. Táto zásada tiež predstavuje základný prvok riadneho fungovania moderných ekonomík. V dôsledku toho sú žalobkyňa a Arkema France ako samostatné právnické osoby právne a hospodársky samostatné.

67 Po druhé žalobkyňa tvrdí, že zásada hospodárskej samostatnosti dcérskej spoločnosti je konkrétnym prejavom skutočnosti, že dcérska spoločnosť využíva všetky právne dôsledky svojej právnej subjektivity. Na jednej strane analýza práva väčšiny členských štátov Únie svedčí o tom, že zásada samostatnosti právnickej osoby je súčasťou právneho základu, na ktorom spočíva organizácia spoločností, a ako vyplýva z judikatúry jednotlivých členských štátov, od tejto zásady sa možno odchýliť len za výnimočných okolností. Na druhej strane je Komisia pri uplatňovaní práva hospodárskej súťaže povinná zohľadniť judikatúru súdov členských štátov Únie, keďže v opačnom prípade by ohrozila nevyhnutnú konvergenciu jednotlivých systémov práva hospodárskej súťaže v rámci európskej a medzinárodnej siete hospodárskej súťaže.

68 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

69 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia tým, že jej pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie, porušila zásady právnej a hospodárskej samostatnosti spoločností.

70 Bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o pôsobnosti zásad právnej a hospodárskej samostatnosti spoločností alebo o existencii druhej z týchto zásad, stačí konštatovať, že tieto zásady v každom prípade nemôžu znamenať, že spoločnosť, ktorej celé alebo takmer celé základné imanie vlastní iná spoločnosť, koná na trhu nevyhnutne samostatne iba preto, lebo má vlastnú právnu subjektivitu alebo vlastné hospodárske prostriedky. Takáto domnienka by totiž vôbec nezohľadňovala mnohé praktické možnosti materskej spoločnosti, ktorá vlastní celé alebo takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, formálne alebo neformálne ovplyvňovať správanie tejto spoločnosti.

71 Komisia teda neporušila údajné zásady právnej a hospodárskej samostatnosti, na ktoré sa žalobkyňa v prejednávanej veci odvoláva.

72 Tvrdenia, ktoré žalobkyňa v tejto súvislosti uvádza, nemôžu uspieť. Na jednej strane, pokiaľ ide o tvrdenia, podľa ktorých domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu odporuje právu uplatniteľnému v niektorých členských štátoch Únie, je potrebné zamietnuť ich ako nedôvodné z dôvodov uvedených v bode 62 vyššie, čiže najmä preto, lebo právo uvedených štátov nepredstavuje relevantný právny rámec, podľa ktorého sa musí posudzovať zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane, pokiaľ žalobkyňa tvrdí, že Komisia tým, že jej pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie, porušila právo spoločností uplatniteľné v členských štátoch Únie, a teda zásadu subsidiarity, je potrebné konštatovať, že v prípade, ak hospodársky subjekt poruší pravidlá hospodárskej súťaže, je v súlade s článkom 81 ods. 1 ES povinný niesť zodpovednosť za toto porušenie, ktoré je Komisia oprávnená sankcionovať na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003.

73 Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné zamietnuť druhú časť ako nedôvodnú.

O tretej časti založenej na pochybení týkajúcom sa skutočnosti, že dôkazy, z ktorých Komisia vychádzala v napadnutom rozhodnutí, nepotvrdzujú domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu

– Tvrdenia účastníkov konania

74 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia a zjavne nesprávneho posúdenia, keď konštatovala, že tri doplňujúce okolnosti uvedené v odôvodnení č. 386 napadnutého rozhodnutia (pozri bod 41 vyššie) potvrdzujú domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu. V tejto súvislosti žalobkyňa v podstate tvrdí, že jednak skutočnosť, že menovala členov správnej rady svojej dcérskej spoločnosti, a jednak skutočnosť, že piati členovia predstavenstva alebo správnej rady spoločnosti Arkema France boli členmi jej predstavenstva alebo jej správnej rady, neumožňujú potvrdiť uvedenú domnienku.

75 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

76 Podľa judikatúry uvedenej v bodoch 52 až 55 vyššie Komisia nie je povinná potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, ktorú je oprávnená uplatniť, doplňujúcimi dôkazmi, keď materská spoločnosť vlastní celé alebo takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, ale naopak prináleží žalobkyni, aby na vyvrátenie tejto domnienky predložila dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť konala na trhu samostatne.

77 Preto aj za predpokladu, že ako tvrdí žalobkyňa, Komisia v odôvodnení č. 386 napadnutého rozhodnutia nesprávne vychádzala z dôkazov, ktoré neboli spôsobilé potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, takéto pochybenie by v každom prípade nemohlo spochybniť skutočnosť, že Komisia bola oprávnená predpokladať, že žalobkyňa uplatňovala rozhodujúci vplyv na svoju dcérsku spoločnosť, len na základe toho, že žalobkyňa vlastnila takmer celé základné imanie tejto dcérskej spoločnosti.

78 Preto sa tretia časť musí zamietnuť ako neúčinná bez toho, aby bolo potrebné skúmať tvrdenia žalobkyne, ktorými sa žalobkyňa v podstate usiluje spochybniť relevantnosť dôkazov, z ktorých Komisia v napadnutom rozhodnutí vychádzala na účely potvrdenia domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu.

O štvrtej časti založenej na tom, že Komisia nesprávne konštatovala, že žalobkyňa nepredložila súbor dôkazov vyvracajúci domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu

– Tvrdenia účastníkov konania

79 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia nesprávne konštatovala, že žalobkyňa nepredložila súbor zhodných dôkazov, ktorý by vyvracal domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu a preukazoval jednak samostatnosť konania spoločnosti Arkema France na trhu a jednak nezasahovanie žalobkyne do obchodnej politiky jej dcérskej spoločnosti. Žalobkyňa uvádza, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, súbor dôkazov, ktorý predložila, sa neobmedzuje na preukázanie skutočnosti, že žalobkyňa sa nepodieľala na karteli alebo že o ňom nevedela.

80 V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že súborom zhodných dôkazov preukázala samostatnosť konania spoločnosti Arkema France na trhu.

81 Po prvé žalobkyňa na úvod pripomína, že ako poznamenala v rámci prvej časti prvého žalobného dôvodu (pozri bod 37 vyššie), Komisia v rozhodnutí Organické peroxidy uznala samostatnosť konania spoločnosti Arkema France na trhu. Okrem toho žalobkyňa tvrdí, že ak sa Komisia vo svojom rozhodnutí z 3. mája 2006, Peroxid vodíka a perboritan (vec COMP/F/38.620) (Ú. v. EÚ L 353, s. 54, ďalej len rozhodnutie „Peroxid vodíka“), vôbec neusilovala potvrdiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu akoukoľvek konkrétnou okolnosťou, bolo to preto, lebo vtedy sa domnievala, že neexistuje nijaký dôkaz, ktorý by umožnil potvrdiť uvedenú domnienku. Napokon vzhľadom na to, že chlorečnan sodný patrí do skupiny výrobkov, ktorých sa týkalo rozhodnutie Organické peroxidy a rozhodnutie Peroxid vodíka, a vzhľadom na to, že v rámci skupiny Elf Aquitaine sa s ním zaobchádzalo rovnako ako s výrobkami, ktorých sa týkali tieto dve rozhodnutia, Komisia nemôže v prejednávanej veci oprávnene tvrdiť, že žalobkyňa zasahovala do obchodnej stratégie spoločnosti Arkema France.

82 Po druhé žalobkyňa tvrdí, že Arkema France patrila do skupiny, ktorá sa vyznačovala decentralizovaným riadením svojich dcérskych spoločností, a že v dôsledku toho žalobkyňa pôsobila na čele skupiny len ako holdingová spoločnosť, ktorá nevykonávala prevádzkovú činnosť, a nijako nezasahovala do prevádzkového riadenia svojich dcérskych spoločností. Z tohto dôvodu jej Komisia nemala pripísať zodpovednosť za predmetné porušenie, rovnako ako z toho istého dôvodu nepripísala zodpovednosť vo vzťahu k jednej z materských spoločností sankcionovaných vo svojom rozhodnutí z 20. októbra 2004 týkajúcom sa konania podľa článku 81 [ES] (Prípad COMP/C.38.238, Surový tabak – Španielsko) (Ú. v. EÚ L 102, 2007, s. 14, ďalej len „rozhodnutie Surový tabak Španielsko“).

83 Po tretie žalobkyňa tvrdí, že Arkema France vždy určovala svoju obchodnú stratégiu samostatne.

84 Na jednej strane na rozdiel od toho, čo Komisia uviedla v bode 324 oznámenia o výhradách, a ako Komisia uznala na vypočutí pred vyšetrovateľom, žalobkyňa nikdy neprijala ani neschválila plán činnosti alebo rozpočet činností spoločnosti Arkema France, ktoré osobitne súviseli s chlorečnanom sodným. Naopak Arkema France v relevantnom období disponovala všetkými prostriedkami a organizačnými, právnymi a finančnými zdrojmi nevyhnutnými na určovanie obchodnej stratégie činností súvisiacich s chlorečnanom sodným a na riadenie týchto činností.

85 Na druhej strane žalobkyňa uvádza viaceré tvrdenia, ktorými sa usiluje preukázať, že Arkema France konala na trhu samostatne. V prvom rade Arkema France bola v celom rozsahu oprávnená uzatvárať zmluvy bez predchádzajúceho schválenia svojej materskej spoločnosti, čo jej umožňovalo úplne samostatne riadiť svoju obchodnú politiku. Arkema France navyše vždy slobodne určovala rozsah výrobkov alebo služieb, ktoré ponúkala na trhu s chlorečnanom sodným, keďže žalobkyňa nikdy nedala svojej dcérskej spoločnosti nijaký pokyn alebo usmernenie týkajúce sa jej výroby, uplatňovaných cien a odbytísk pre jej výrobky. Okrem toho Arkema France mohla úplne slobodne a bez zásahu svojej materskej spoločnosti určovať ciele predaja a svoje hrubé ziskové marže, keďže ani jeden zo zamestnancov žalobkyne nemohol zasahovať do takýchto rozhodnutí. Žalobkyňa navyše nikdy nepôsobila na trhoch, na ktorých pôsobila jej dcérska spoločnosť, ani na predchádzajúcich alebo nadväzujúcich trhoch. Napokon Arkema France konala na trhu s chlorečnanom sodným vo svojom mene na vlastný účet, a nie ako splnomocnenec alebo obchodný zástupca žalobkyne.

86 Po štvrté podľa žalobkyne bola Arkema France finančne úplne samostatná. Takéto konštatovanie vyplýva z úvah uvedených v bodoch 81 až 85 vyššie, ako aj z veľmi obmedzeného rozsahu jej činnosti týkajúcej sa chlorečnanu sodného v rámci skupiny v spornom období. Žalobkyňa dodáva, že finančná kontrola, ktorú vykonávala vo vzťahu k spoločnosti Arkema France, bola veľmi všeobecná, a preto sa nemohla vzťahovať na činnosť týkajúcu sa chlorečnanu sodného.

87 Po piate žalobkyňa tvrdí, že Arkema France ju neinformovala o svojej činnosti na trhu a že Arkema France jej predkladala svoje účtovné záznamy iba v nevyhnutnom rozsahu povinností holdingovej spoločnosti z hľadiska príslušných účtovných pravidiel a pravidiel finančného dohľadu. Tieto predkladané účtovné záznamy boli teda veľmi všeobecné a netýkali sa obchodnej politiky spoločnosti Arkema France.

88 Po šieste žalobkyňa poznamenáva, že vzhľadom na všetky úvahy uvedené v bodoch 81 až 87 vyššie na jednej strane Komisia mala konštatovať, že činnosť spoločnosti Arkema France nepodliehala pokynom jej materskej spoločnosti. Na druhej strane tak z judikatúry, ako aj z rozhodovacej praxe Komisie vyplýva, že všetky dôkazy, ktoré predložila žalobkyňa s cieľom vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, sú relevantné na účely preukázania samostatnosti jej dcérskej spoločnosti. Komisia tým, že odmietla nepriame dôkazy, ktoré jej žalobkyňa predložila, fakticky znemožnila žalobkyni vyvrátiť uvedenú domnienku týmto dôkazným prostriedkom.

89 V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že Komisia v odôvodnení č. 370 napadnutého rozhodnutia nesprávne odmietla dôkaznú hodnotu jej neúčasti na porušení, ktorého sa dopustila jej dcérska spoločnosť, a jej nevedomosti o uvedenom porušení na účely vylúčenia jej zodpovednosti, a to aj napriek tomu, že Komisia v napadnutom rozhodnutí výslovne uznala, že žalobkyňa sa na predmetnom porušení nikdy priamo alebo nepriamo nepodieľala. Komisia a súdy Únie pritom považujú účasť na porušení alebo vedomosť o porušení za relevantný dôkaz v rámci pripísania zodpovednosti za toto porušenie materskej spoločnosti.

90 V treťom rade žalobkyňa poukazuje na to, že Komisia v odôvodnení č. 403 napadnutého rozhodnutia nesprávne konštatovala, že skutočnosť, že žalobkyňa nepôsobila na trhu s chlorečnanom sodným v EHP, ani na predchádzajúcom alebo nadväzujúcom trhu vo vzťahu k tomto výrobku, nie je dôkazom o jej nezávislosti. Takéto stanovisko je nezlučiteľné s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia (T‑30/05, neuverejnený v Zbierke).

91 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

92 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že predložila súbor dôkazov, ktorý preukazuje samostatnosť konania spoločnosti Arkema France na trhu s chlorečnanom sodným a nezasahovanie žalobkyne do obchodnej politiky jej dcérskej spoločnosti.

93 Je potrebné pripomenúť, že na jednej strane, ako vyplýva z judikatúry uvedenej najmä v bodoch 52 až 55 vyššie, keď Komisia pripíše zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti na základe domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, prináleží materskej spoločnosti, aby túto domnienku vyvrátila predložením dostatočných dôkazov, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa samostatne. Na druhej strane na účely preukázania samostatnosti svojej dcérskej spoločnosti na trhu, a teda na vyvrátenie uvedenej domnienky musí materská spoločnosť predložiť všetky okolnosti týkajúce sa organizačných, hospodárskych a právnych väzieb medzi ňou a jej dcérskou spoločnosťou, ktoré preukazujú, že materská spoločnosť a dcérska spoločnosť netvoria jeden hospodársky subjekt.

94 V prejednávanej veci je teda potrebné skúmať, či Komisia správne konštatovala, že okolnosti uvedené v súbore dôkazov, ktoré žalobkyňa predložila, neumožnili preukázať samostatnosť konania spoločnosti Arkema France na trhu a vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu.

95 Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že stanovisko, ktoré Komisia zaujala v rozhodnutí Organické peroxidy a v rozhodnutí Peroxid vodíka, svedčí o tom, že Arkema France konala na trhu samostatne, toto tvrdenie sa musí zamietnuť ako nedôvodné. V prvom rade je potrebné poukázať na jednej strane na to, že žalobkyňa si nesprávne vykladá uvedené rozhodnutia, keďže Komisia vôbec nedospela k záveru, že Arkema France konala samostatne, či už osobitne na trhu s chlorečnanom sodným, alebo všeobecne na ostatných trhoch s výrobkami, ktoré predávala. Ako totiž vyplýva najmä z článku 1 rozhodnutia Organické peroxidy, Komisia sankcionovala iba spoločnosť Arkema France (predtým Atofina) bez toho, aby rozhodla, či je potrebné pripísať zodpovednosť za toto porušenie žalobkyni. Na druhej strane je potrebné konštatovať, že v rozhodnutí Peroxid vodíka Komisia v podstate, najmä v odôvodnení č. 427 uvedeného rozhodnutia, dospela k záveru, že zodpovednosť za predmetné porušenie v tomto rozhodnutí sa má pripísať žalobkyni. Preto ani jedno z týchto rozhodnutí neumožňuje dospieť k záveru, že Komisia za okolností podobných okolnostiam prejednávanej veci konštatovala, že Arkema France konala na trhu samostatne.

96 Vzhľadom na to, že ako bolo uvedené v bode 60 vyššie, Komisia má možnosť, ale nie povinnosť pripísať zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti, a vzhľadom na to, že v prejednávanej veci pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie žalobkyni na základe správneho výkladu článku 81 ES, navyše prípadné konštatovanie, že Komisia v predchádzajúcich veciach buď dospela k záveru, že nie je potrebné pripísať zodpovednosť týmto spôsobom, alebo potvrdila domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu doplňujúcimi dôkazmi, v každom prípade neumožňuje dospieť v prejednávanej veci k záveru, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie žalobkyni.

97 Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne, podľa ktorých samostatnosť spoločnosti Arkema France potvrdzuje decentralizované riadenie skupiny Elf Aquitaine a skutočnosť, že žalobkyňa bola len „holdingovou spoločnosťou, ktorá nevykonávala prevádzkovú činnosť“ a ktorá nezasahovala do prevádzkového riadenia svojich dcérskych spoločností, a preto jej Komisia nemala pripísať zodpovednosť za porušenie, ako to navyše urobila vo vzťahu k inej materskej spoločnosti v rozhodnutí Surový tabak Španielsko, tiež je potrebné zamietnuť ich ako nedôvodné.

98 V prvom rade je potrebné poukázať na jednej strane na to, že tvrdenie, že žalobkyňa je „holdingovou spoločnosťou, ktorá nevykonáva prevádzkovú činnosť,“ nie je podložené nijakou konkrétnou skutočnosťou, ktorá by mohla preukázať, že žalobkyňa vôbec neuplatňovala rozhodujúci vplyv na svoju dcérsku spoločnosť. Na druhej strane, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 60 vyššie, skutočnosť, že Komisia v rozhodnutí Surový tabak Španielsko nepripísala zodpovednosť za porušenie materskej spoločnosti, v každom prípade nemôže spochybniť konštatovanie, že podmienky takého pripísania zodpovednosti v napadnutom rozhodnutí boli splnené.

99 Okrem toho v kontexte skupiny spoločností je v každom prípade poslaním holdingovej spoločnosti zoskupovať podiely v rôznych spoločnostiach a jej úlohou je zabezpečiť jednotu ich riadenia. Preto nemožno vylúčiť, že žalobkyňa uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti najmä koordinovaním finančných investícií v rámci skupiny Elf Aquitaine. Okrem toho vnútorné rozdelenie rôznych činností žalobkyne, ktoré má znaky decentralizovaného riadenia, medzi rôzne divízie alebo oddelenia je obvyklým javom v rámci takých skupín spoločností, na čele akej je žalobkyňa. Preto toto tvrdenie vôbec nevyvracia domnienku, že žalobkyňa a Arkema France tvorili jeden podnik v zmysle článku 81 ES.

100 Po tretie, pokiaľ žalobkyňa jednak tvrdí, že Arkema France vždy určovala svoju obchodnú stratégiu na trhu s chlorečnanom sodným samostatne, keďže žalobkyňa nikdy neprijala ani neschválila plán činnosti a rozpočet činností spoločnosti Arkema France, ktoré osobitne súviseli s týmto výrobkom, a že Arkema France mohla v podstate konať na trhu samostatne, a jednak že Arkema France bola finančne úplne samostatná, keďže kontrola, ktorú žalobkyňa vykonávala vo vzťahu k svojej dcérskej spoločnosti, bola veľmi všeobecná, tieto tvrdenia sa tiež musia zamietnuť ako nedôvodné.

101 Okrem skutočnosti, že tvrdenia žalobkyne nie sú podložené nijakou konkrétnou okolnosťou, je totiž potrebné v prvom rade poukázať na to, že skutočnosť, že žalobkyňa nikdy neprijala ani neschválila plán činnosti a rozpočet činností spoločnosti Arkema France, neumožňuje preukázať, že ich nemohla zmeniť, odmietnuť ani kontrolovať ich uplatňovanie.

102 Okrem toho nemožno vylúčiť, že žalobkyňa uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti najmä tým, že koordinovala finančné investície v rámci skupiny Elf Aquitaine.

103 Napokon, ak žalobkyňa kontrolovala najdôležitejšie záväzky svojej dcérskej spoločnosti, ako navyše žalobkyňa uviedla vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách (pozri stranu 71 tejto odpovede) a ako vyplýva z odôvodnenia č. 392 napadnutého rozhodnutia, táto skutočnosť iba potvrdzuje záver Komisie, že uvedená dcérska spoločnosť nebola od žalobkyne nezávislá.

104 Po štvrté tvrdenie žalobkyne, že Arkema France ju neinformovala o svojej činnosti na trhu a predkladala jej len veľmi všeobecné účtovné záznamy v súlade s francúzskym právom a svojimi stanovami, sa musí zamietnuť ako nedôvodné. V tejto súvislosti okrem toho, že je potrebné poukázať na to, že toto tvrdenie nie je podložené nijakou konkrétnou okolnosťou, skutočnosť, že žalobkyňa uznala, ako je uvedené v bode 103 vyššie, že kontrolovala najdôležitejšie záväzky svojej dcérskej spoločnosti, tomuto tvrdeniu odporuje.

105 Po piate, pokiaľ žalobkyňa tvrdí, že sa na porušení nikdy nepodieľala, že o ňom nevedela a že nepôsobila na trhu s chlorečnanom sodným, ani na predchádzajúcom alebo nadväzujúcom trhu, pričom trh s chlorečnanom sodným mal pre ňu menší význam, je potrebné konštatovať, že takéto okolnosti nie sú spôsobilé preukázať samostatnosť spoločnosti Arkema France. V prvom rade je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z judikatúry, skutočnosťou, ktorá oprávňuje Komisiu na to, aby rozhodnutie o uložení pokút adresovala materskej spoločnosti skupiny spoločností, nie je ani podnecovanie dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou, aby sa dopustila porušenia, a už vôbec nie účasť materskej spoločnosti na tomto porušení, ale skutočnosť, že tvoria jeden podnik (rozsudok Michelin/Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 290). Okrem toho tiež nemožno vyvodiť nijaký záver zo skutočnosti, že žalobkyňa a Arkema France pôsobili na odlišných trhoch alebo že trh s chlorečnanom sodným mal pre žalobkyňu menší význam. Je totiž potrebné konštatovať, že v takej skupine, na čele akej je žalobkyňa, je rozdelenie úloh obvyklým javom, ktorý neumožňuje vyvrátiť domnienku, že žalobkyňa a Arkema France tvorili jeden podnik v zmysle článku 81 ES. Preto sa tieto tvrdenia musia zamietnuť ako irelevantné.

106 Po šieste, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, že Komisia jej fakticky odňala právo vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu tým, že konštatovala, že dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila, neumožňujú preukázať samostatnosť spoločnosti Arkema France, je potrebné zamietnuť ho ako nedôvodné. Komisia totiž v napadnutom rozhodnutí nielenže nespochybnila právo žalobkyne predložiť dôkazy vyvracajúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, ale ako vyplýva z konštatovaní uvedených v bodoch 95 až 105 vyššie, až po preskúmaní súboru dôkazov, ktorý jej žalobkyňa predložila, Komisia dospela k správnemu záveru, že okolnosti obsiahnuté v tomto súbore dôkazov neumožňujú vyvrátiť uvedenú domnienku.

107 Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné konštatovať, že Komisia dospela k správnemu záveru, že žalobkyňa nepredložila dôkazy vyvracajúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu.

108 Preto je potrebné zamietnuť štvrtú časť prvého žalobného dôvodu sčasti ako nedôvodnú a sčasti ako neúčinnú.

O piatej časti založenej na zmene domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu na nevyvrátiteľnú domnienku

– Tvrdenia účastníkov konania

109 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia tým, že odmietla súbor dôkazov, ktoré jej žalobkyňa predložila, zmenila domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, ktorá by mala byť vyvrátiteľnou domnienkou, na nevyvrátiteľnú domnienku.

110 V prvom rade žalobkyňa tvrdí, že zmena vyvrátiteľnej domnienky na nevyvrátiteľnú domnienku predstavuje porušenie zásady prezumpcie neviny. Po prvé táto zmena predstavuje probatio diabolica, čiže dôkaz, ktorý nemožno spochybniť, a teda dôkaz, ktorý je z hľadiska judikatúry neprípustný. Žalobkyňa ďalej na pojednávaní uviedla, že takáto domnienka je v rozpore so zásadou prezumpcie neviny, ktorá je zakotvená jednak v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísanom v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) v zmysle jeho výkladu, ktorý podal Európsky súd pre ľudské práva vo svojom rozsudku Salabiaku v. Francúzsko zo 7. októbra 1988 (séria A č. 141-A, bod 28), a jednak v Charte základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1), ktorá má podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ rovnakú právnu silu ako zmluvy. Napokon v nadväznosti na otázky, ktoré jej Všeobecný súd položil na pojednávaní, žalobkyňa uviedla, že sa domnieva, že rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, je nezlučiteľný s uvedenými ustanoveniami.

111 V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že Komisia znemožnila vyvrátenie domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, ktorú stanovila v napadnutom rozhodnutí.

112 Po prvé z odôvodnení č. 396 a 412 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia uznáva, že vyvrátenie domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu je prakticky nemožné, keďže Komisia v týchto odôvodneniach okrem iného uvádza, že „táto domnienka je takmer vo všetkých prípadoch pravdivá“.

113 Po druhé Komisia odmietla zohľadniť dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila s cieľom vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, hoci v prípade, ak sa na ne odvoláva Komisia, takéto dôkazy Komisii umožňujú potvrdiť uvedenú domnienku.

114 Po tretie z odôvodnenia č. 401 napadnutého rozhodnutia in fine vyplýva, že Komisia sa nesprávne domnieva, že je nevyhnutné vyvodiť zodpovednosť materskej spoločnosti za porušenie bez ohľadu na to, či zasahovala do činnosti svojej dcérskej spoločnosti, či jej umožnila konať slobodne a či vedela o porušeniach, ktorých sa táto dcérska spoločnosť dopustila.

115 Po štvrté Komisia nevyvodila zodpovedajúce dôsledky zo svojho nesprávneho výkladu – ktorý uznala počas vypočutia pred vyšetrovateľom – pripomienok, ktoré predložila Arkema France 18. októbra 2004 v nadväznosti na žiadosť o informácie, ktorú jej Komisia zaslala 10. septembra 2004, a v ktorých si pomýlila spoločnosť Elf Atochem a žalobkyňu.

116 Po piate Komisia sa v napadnutom rozhodnutí neopierala o konkrétne okolnosti preukazujúce uplatňovanie skutočného rozhodujúceho vplyvu žalobkyne na obchodné riadenie spoločnosti Arkema France, ale len o nepodložené tvrdenia, ktoré predstavujú ďalšie domnienky a predpoklady, ktoré Komisia nikdy neoverila.

117 Po šieste z odmietnutia všetkých súčastí súboru dôkazov, ktorý žalobkyňa predložila, treba vyvodiť záver, že Komisia vyžaduje negatívne listinné dôkazy o nezasahovaní materskej spoločnosti do obchodnej politiky jej dcérskej spoločnosti.

118 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

119 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia tým, že odmietla dôkazy, ktoré jej žalobkyňa predložila, zmenila domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu na nevyvrátiteľnú domnienku. Takáto domnienka je však protiprávna z hľadiska EDĽP a Charty základných práv Európskej únie, ako aj z hľadiska judikatúry súdov Európskej únie a Európskeho súdu pre ľudské práva.

120 V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že podľa judikatúry citovanej v bode 52 vyššie sa od žalobkyne nevyžaduje, aby predložila dôkaz o svojom nezasahovaní do riadenia svojej dcérskej spoločnosti, ale len aby predložila dostatočné dôkazy na preukázanie toho, že jej dcérska spoločnosť konala na predmetnom trhu samostatne.

121 Skutočnosť, že ako vyplýva z preskúmania štvrtej časti prvého žalobného dôvodu (pozri body 95 až 106 vyššie), žalobkyňa v prejednávanej veci nepredložila dôkazy spôsobilé vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, neznamená, že uvedenú domnienku nemožno v nijakom prípade vyvrátiť.

122 Z tohto dôvodu je po prvé potrebné zamietnuť ako irelevantné tvrdenie žalobkyne uvedené v bode 110 vyššie, podľa ktorého je v podstate domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, ktorú Komisia stanovila v napadnutom rozhodnutí a ktorej zákonnosť Súdny dvor uznal v rozsudku Akzo Nobel a i./Komisia, už citovanom v bode 45 vyššie, v rozpore so zásadou prezumpcie neviny tak, ako bola jednak uznaná v Charte základných práv Európskej únie a v EDĽP a ako ju jednak vyložil Európsky súd pre ľudské práva a súdy Únie. Po druhé je potrebné zamietnuť ako nedôvodné tvrdenia uvedené v bodoch 111 až 117 vyššie, podľa ktorých v podstate Komisia nesprávne konštatovala, že dôkazy, ktoré jej žalobkyňa predložila, preukazujú, že neuplatňovala rozhodujúci vplyv na spoločnosť Arkema France, keďže ako bolo uvedené v rámci preskúmania štvrtej časti prvého žalobného dôvodu (pozri body 95 až 106 vyššie), Komisia v napadnutom rozhodnutí pripísala žalobkyni zodpovednosť za porušenie z dôvodu, že ani jeden z dôkazov, ktoré žalobkyňa predložila, neumožňoval dospieť v prejednávanej veci k záveru o samostatnosti konania spoločnosti Arkema France na trhu.

123 Preto je potrebné zamietnuť piatu časť prvého žalobného dôvodu a v dôsledku toho prvý žalobný dôvod ako celok, a to sčasti ako nedôvodné a sčasti ako neúčinné.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení šiestich základných zásad v dôsledku pripísania zodpovednosti za predmetné protiprávne konanie žalobkyni

124 Žalobkyňa v podstate tvrdí, že Komisia tým, že jej pripísala protiprávne konanie spoločnosti Arkema France. porušila šesť základných zásad. Tento žalobný dôvod sa teda delí na šesť častí.

O prvej časti založenej na porušení práva žalobkyne na obhajobu

– Tvrdenia účastníkov konania

125 Žalobkyňa sa v podstate domnieva, že pred doručením oznámenia o výhradách a po jeho doručení bolo porušené jej právo na obhajobu.

126 Po prvé žalobkyňa tvrdí, že posúdenie Komisie uvedené v odôvodnení č. 406 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého Komisia pred doručením oznámenia o výhradách nebola povinná vykonať vo vzťahu k žalobkyni nijaké osobitné opatrenia, spochybňuje judikatúra vyplývajúca z rozsudkov Súdneho dvora z 2. októbra 2003, Thyssen Stahl/Komisia (C‑194/99 P, Zb. s. I‑10921), a z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia (C‑105/04 P, Zb. s. I‑8725). Žalobkyňa sa totiž domnieva, že Komisia mala pred odoslaním oznámenia o výhradách využiť svoje vyšetrovacie právomoci na účely zhromaždenia dôkazov potvrdzujúcich domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu v prípade žalobkyne a neuspokojiť sa len s dôkazmi predloženými spoločnosťou Arkema France. Na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že takáto povinnosť vyplýva aj z rozsudku Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, AC‑Treuhand/Komisia (T‑99/04, Zb. s. II‑1501), a z kódexu osvedčených postupov Komisie týkajúceho sa článkov 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ (ďalej len „kódex osvedčených postupov“), ktorý bol v čase konania pojednávania dostupný na internetovej stránke Komisie.

127 Vzhľadom na to, že neboli vykonané vyšetrovacie opatrenia vo vzťahu k žalobkyni, bolo žalobkyni odňaté jej právo vysvetliť pred prijatím oznámenia o výhradách spôsob fungovania skupiny Elf Aquitaine, svoje vzťahy so spoločnosťou Arkema France a svoju výlučne pasívnu úlohu pri riadení jej činnosti týkajúcej sa chlorečnanu sodného. Žalobkyňa tiež nemohla overiť pravdivosť informácií poskytnutých spoločnosťou Arkema France, v súvislosti s ktorými táto spoločnosť požiadala o dôverné zaobchádzanie, ako napríklad obrat žalobkyne, ktorý Arkema France poskytla Komisii v nadväznosti na žiadosť o informácie.

128 Okrem toho, keďže vyšetrovanie sa týkalo obdobia po odchode spoločnosti Arkema France zo skupiny Elf Aquitaine 18. mája 2006, Komisia nemohla získať úplné odpovede na otázky, ktoré položila tejto spoločnosti. Žalobkyňa preto stratila možnosť jednak dosiahnuť zmenu výhrad vznesených voči nej tým, že by už v štádiu vyšetrovania preukázala, že jej nemožno pripísať porušenie, ktorého sa dopustila Arkema France, a jednak zabrániť uloženiu dvoch samostatných pokút. Žalobkyňa na pojednávaní dodala, že vzhľadom na to, že oznámenie o výhradách jej bolo doručené v čase, keď Arkema France už nebola súčasťou skupiny Elf Aquitaine, a vzhľadom na to, že od začatia vyšetrovania uplynuli štyri roky, žalobkyňa už nemala k dispozícii dôkazy, ktoré by jej umožnili účinne sa brániť v čase doručenia uvedeného oznámenia.

129 Napokon vplyv na schopnosť žalobkyne brániť sa bol ešte závažnejší v dôsledku nekoherentnosti a rozpornosti stanoviska, ktoré Komisia zaujala v rozhodnutí MCAA, v rozhodnutí K(2006) 2098 v konečnom znení z 31. mája 2006 týkajúcom sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Prípad č. COMP/F/38.64 – Metakryláty) (Ú. v. EÚ L 322, 2006, s. 20, ďalej len „rozhodnutie Metakryláty“), v rozhodnutí Peroxid vodíka a v napadnutom rozhodnutí.

130 Okrem toho žalobkyňa na pojednávaní jednak poznamenala, že Súdny dvor uznal trestnoprávny charakter pokút v oblasti hospodárskej súťaže vo svojich rozsudkoch z 8. júla 1999, Hüls/Komisia (C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287), z 22. mája 2008, Evonik Degussa/Komisia a Rada (C‑266/06 P, neuverejnený v Zbierke), a z 23. decembra 2009, Spector Photo Group a Van Raemdonck (C‑45/08, Zb. s. I‑12073), a jednak uviedla, že Charta základných práv Európskej únie, ktorá nadobudla účinnosť 1. decembra 2009, sa priamo uplatňuje na spory, o ktorých rozhoduje Všeobecný súd. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že došlo k porušeniu jej základných práv, keďže Komisia nesprávne konštatovala, že „základné práva prináležia podniku, a nie každej z právnických osôb posudzovaných samostatne“.

131 Po druhé žalobkyňa tvrdí, že z odôvodnení č. 402 až 406 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia v rozpore s požiadavkami stanovenými judikatúrou dôkladne neskúmala všetky súčasti súboru dôkazov, ktoré žalobkyňa predložila s cieľom vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, keďže Komisia jednoducho odmietla tieto dôkazy neodôvodnenými tvrdeniami, predpokladmi a čisto teoretickými domnienkami, ktoré nezodpovedajú skutočnému fungovaniu skupiny Elf Aquitaine v relevantnom období.

132 Komisia s tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

– Posúdenie Všeobecným súdom

133 Žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila jej právo na obhajobu jednak tým, že pred doručením oznámenia o výhradách vo vzťahu k nej nevykonala nijaké vyšetrovacie opatrenie, a jednak tým, že po doručení uvedeného oznámenia dôkladne nepreskúmala všetky súčasti súboru dôkazov, ktoré žalobkyňa predložila s cieľom vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu.

134 Podľa ustálenej judikatúry dodržiavanie práva na obhajobu vyžaduje, aby podnik, proti ktorému sa vedie vyšetrovanie, mal možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti skutkových okolností a okolností, ktorých sa dovoláva, ako aj dokumentov, o ktoré Komisia oprela svoje zistenie existencie porušenia Zmluvy (rozsudky Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, bod 10, a zo 6. apríla 1995, BPB Industries a British Gypsum/Komisia, C‑310/93 P, Zb. s. I‑865, bod 21).

135 Rovnako ako nariadenie Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvé nariadenie implementujúce články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), ktoré bolo zrušené a nahradené nariadením č. 1/2003, toto posledné uvedené nariadenie v článku 27 ods. 1 upravuje zaslanie oznámenia o výhradách dotknutým osobám, v ktorom musia byť jasne uvedené všetky podstatné skutočnosti, o ktoré sa Komisia v tomto štádiu konania opiera (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, bod 67), aby sa dotknuté osoby skutočne mohli oboznámiť s konaním, ktoré im Komisia vytýka, a účinne uplatniť svoje právo na obhajobu pred prijatím konečného rozhodnutia Komisie. Toto oznámenie o výhradách predstavuje procesnú záruku uplatňujúcu základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyžaduje dodržiavanie práva na obhajobu v každom konaní (rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P, Zb. s. I‑7191, bod 35).

136 Táto zásada okrem iného vyžaduje, aby oznámenie o výhradách určené podniku, ktorému Komisia zamýšľa uložiť sankciu za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, obsahovalo podstatné skutočnosti svedčiace proti tomuto podniku, akými sú vytýkané skutočnosti, ich kvalifikácia a dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera, aby tento podnik mohol účinne uplatniť svoje tvrdenia v rámci správneho konania, ktoré bolo voči nemu začaté (pozri rozsudok Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, už citovaný v bode 135 vyššie, bod 36 a tam citovanú judikatúru).

137 V oznámení o výhradách musí byť najmä jednoznačne určená právnická osoba, ktorej môžu byť uložené pokuty, musí byť určené tejto osobe a musí v ňom byť uvedené, na základe akého postavenia sa tejto osobe vytýkajú namietané skutočnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, už citovaný v bode 135 vyššie, body 37 a 38).

138 Práve prostredníctvom oznámenia o výhradách je totiž dotknutý podnik informovaný o všetkých podstatných skutočnostiach, z ktorých Komisia v tomto štádiu konania vychádza. V dôsledku toho dotknutý podnik môže úplne uplatniť svoje právo na obhajobu až po zaslaní uvedeného oznámenia (pozri rozsudok Súdneho dvora z 25. januára 2007, Dalmine/Komisia, C‑407/04 P, Zb. s. I‑829, bod 59 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok AC‑Treuhand/Komisia, už citovaný v bode 126 vyššie, bod 48).

139 Pokiaľ ide o prvú výhradu žalobkyne, podľa ktorej Komisia porušila jej právo na obhajobu tým, že pred doručením oznámenia o výhradách vo vzťahu k nej nevykonala nijaké vyšetrovacie opatrenie, je potrebné poukázať na to, že hoci účastníci konania Všeobecnému súdu nepredložili uvedené oznámenie o výhradách, z pripomienok žalobkyne z 27. septembra 2007 predložených v nadväznosti na uvedené oznámenie jednoznačne vyplýva, že Komisia ju informovala o tom, že jej zamýšľa pripísať protiprávne správanie spoločnosti Arkema France na základe domnienky o uplatňovaní rozhodujúceho vplyvu. Žalobkyňa teda vedela o výhrade vznesenej voči nej v uvedenom oznámení a mala možnosť odpovedať na uvedené oznámenie a skutočne naň písomne odpovedala. Okrem toho žalobkyňa nepopiera, že mala možnosť predložiť svoje pripomienky k uvedenému oznámeniu počas vypočutia pred vyšetrovateľom a že ich skutočne predložila.

140 Skutočnosť, že Komisia pred doručením oznámenia o výhradách nevykonala voči žalobkyni nijaké vyšetrovacie opatrenie, alebo že ako žalobkyňa navyše poznamenáva, Komisia jej v predchádzajúcich rozhodnutiach pripísala alebo nepripísala zodpovednosť za iné porušenia, ktorých sa dopustila jej dcérska spoločnosť, nemôže spochybniť záver, že Komisia bola oprávnená informovať ju o výhradách vznesených voči nej po prvý raz v uvedenom oznámení. Žalobkyňa totiž mala možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k správnosti a relevantnosti skutkových zistení a okolností uvedených Komisiou v jej oznámení o výhradách, a to tak vo svojich pripomienkach k oznámeniu o výhradách, ako aj počas vypočutia pred vyšetrovateľom.

141 Komisia preto neporušila právo žalobkyne na obhajobu tým, že pred doručením oznámenia o výhradách nevykonala vo vzťahu k nej nijaké vyšetrovacie opatrenie.

142 Ostatné tvrdenia uvádzané žalobkyňou nespochybňujú tento záver.

143 Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie vznesené žalobkyňou na pojednávaní, že Komisia porušila jej základné práva tak, ako sú uznané judikatúrou Spoločenstva a Chartou základných práv Európskej únie, tým, že nesprávne konštatovala, že tieto základné práva prináležia podniku, a nie každej z právnických osôb posudzovaných samostatne, je potrebné zamietnuť ho ako nedôvodné. Okrem toho, že z napadnutého rozhodnutia ani z písomných podaní Komisie nevyplýva, že Komisia uviedla takéto konštatovanie, je potrebné uviesť, že ako vyplýva z odôvodnenia č. 66 napadnutého rozhodnutia a z článku 4 výroku uvedeného rozhodnutia, Komisia adresovala oznámenie o výhradách a napadnuté rozhodnutie žalobkyni a spoločnosti Arkema France samostatne, takže Komisia počas správneho konania, ako aj po jeho skončení dodržala právo na obhajobu každej z týchto dvoch spoločností.

144 Po druhé tvrdenie, že z judikatúry citovanej v bode 126 vyššie vyplýva, že Komisia v prejednávanej veci nesprávne konštatovala, že nie je povinná vykonať osobitné opatrenia vo vzťahu k žalobkyni, treba tiež zamietnuť ako nedôvodné.

145 V prvom rade v rozsudku Thyssen Stahl/Komisia, už citovanom v bode 126 vyššie (bod 31), Súdny dvor rozhodol, že je potrebné konštatovať, že Komisia porušila právo na obhajobu podniku, keď existuje možnosť, že z dôvodu pochybenia Komisie mohlo správne konanie viesť k odlišnému výsledku. Súdny dvor v uvedenom bode tiež konštatoval, že podnik preukáže, že k takému porušeniu došlo, nie vtedy, keď dostatočne preukáže, že rozhodnutie Komisie by malo odlišný obsah, ale že pokiaľ by nedošlo k pochybeniu, mohol by lepšie zabezpečiť svoju obhajobu, napríklad v dôsledku toho, že by mohol na svoju obhajobu využiť dokumenty, ktoré mu počas správneho konania neboli sprístupnené. V prejednávanej veci je však potrebné konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že na základe toho, že Komisia pred doručením oznámenia vo vzťahu k nej nevykonala nijaké vyšetrovacie opatrenie, Komisia mohla v napadnutom rozhodnutí dospieť k odlišnému výsledku. Žalobkyňa totiž na rozdiel od toho, čo tvrdí, mala príležitosť vyjadriť na základe oznámenia o výhradách svoje pripomienky týkajúce sa spôsobu fungovania skupiny Elf Aquitaine, svojich vzťahov so spoločnosťou Arkema France a svojej údajne výlučne pasívnej úlohy pri riadení jej činnosti týkajúcej sa chlorečnanu sodného.

146 Okrem toho v rozsudku Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, už citovanom v bode 126 vyššie (body 48 až 50 a 56), Súdny dvor okrem iného rozhodol, že je potrebné zabrániť tomu, aby mohlo dôjsť k nenapraviteľnému porušeniu práva na obhajobu z dôvodu neprimeranej dĺžky fázy vyšetrovania a aby táto dĺžka mohla brániť zabezpečeniu dôkazov s cieľom vyvrátiť existenciu takých konaní, pre ktoré by voči dotknutým podnikom mohla byť vyvodzovaná zodpovednosť. V prejednávanej veci je však potrebné poukázať na to, že žalobkyňa neuviedla nijakú konkrétnu okolnosť, ktorá by preukazovala, že dĺžka fázy vyšetrovania v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, bola neprimeraná a z tohto dôvodu jej zabránila v predložení dôkazov, ktoré by mohli vyvrátiť domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu.

147 Napokon v rozsudku AC‑Treuhand/Komisia, už citovanom v bode 126 vyššie (bod 56), Súd prvého stupňa konštatoval, že Komisia je povinná informovať dotknutý podnik vo fáze prvého opatrenia prijatého vo vzťahu k nemu, vrátane žiadostí o informácie, ktoré mu adresovala v zmysle článku 11 nariadenia č. 17, najmä o predmete a cieli vyšetrovania. V bode 58 uvedeného rozsudku Súd prvého stupňa tiež pripomenul, že z judikatúry vyplýva, že iba v prípade, ak pochybenie Komisie bolo takej povahy, že mohlo konkrétne ovplyvniť právo dotknutého podniku na obhajobu v správnom konaní, takéto pochybenie môže viesť k zrušeniu konečného rozhodnutia Komisie. V prejednávanej veci však okrem toho, že z uvedeného rozsudku nemožno vyvodiť záver, že ako tvrdí žalobkyňa, Komisia je povinná prijať vyšetrovacie opatrenia vo vzťahu k podniku pred zaslaním oznámenia o výhradách, keď sa domnieva, že inak má informácie, ktoré odôvodňujú zaslanie takého oznámenia, je potrebné poukázať na to, že žalobkyňa neuviedla nijakú konkrétnu okolnosť, ktorá by preukazovala, že jej tým bola odňatá možnosť predložiť dôkaz o tom, že neuplatňovala rozhodujúci vplyv na spoločnosť Arkema France.

148 Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie, že Komisia porušila kódex osvedčených postupov tým, že vo vzťahu k žalobkyni neprijala nijaké vyšetrovacie opatrenie, na jednej strane je potrebné konštatovať, ž