NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

ANTONIO TIZZANO

prednesené 25. marca 2004 ( )

Vec C‑442/02

CaixaBank France

proti

Ministère de l'Economie, des Finances et de l'Industrie

[návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke podaný Conseil d'État (Francúzsko)]

„Sloboda usadiť sa – Úverové inštitúcie – Vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje úročenie bežných vkladových účtov – Možný nesúlad s právom Spoločenstva“

1. V tejto veci je Súdnemu dvoru položená otázka, či vnútroštátna právna úprava členského štátu, ktorá zakazuje úročenie bežných vkladových účtov v eurách, je obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je v rozpore s článkom 43 ES, ak sa uplatňuje na dcérsku spoločnosť založenú v tomto členskom štáte právnickou osobou z iného členského štátu.

I – Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva

2. Táto vec sa v podstate týka ustanovení Zmluvy ES o slobode usadiť sa, predovšetkým článku 43 ES.

3. Je tiež potrebné spomenúť smernicu 2000/12/ES( ), ktorá bola v rámci konania pred Súdnym dvorom niekoľkokrát spomenutá, hoci nie je priamo relevantná pre odpoveď na otázky položené vnútroštátnym súdom.

4. Predovšetkým pripomíname, že smernica úplne rekodifikovala systémy slobody usadiť sa a slobody poskytovania služieb v bankovom sektore, ktoré boli zavedené rôznymi staršími smernicami založenými na článku 43 ES a nasledujúcich.

5. Smernica najmä stanovuje, že podnikať v oblasti prijímania vkladov a iných vratných prostriedkov od verejnosti môžu len úverové inštitúcie, ktoré získali povolenie od príslušných orgánov členského štátu (články 1, 3 a 4), tiež stanovuje, že tieto inštitúcie, ktoré majú právnu subjektivitu a ktoré spĺňajú všetky harmonizované požiadavky( ), môžu vykonávať povolené bankové činnosti nie len v štáte, ktorý im vydal povolenie a v ktorom majú svoje ústredie, ale aj v akomkoľvek inom členskom štáte prostredníctvom organizačnej zložky, ktorá nemá právnu subjektivitu, alebo na základe poskytovania služieb podľa systému vzájomného uznávania povolení (článok 18).

Vnútroštátna právna úprava

6. Článok L.312-3 code monétaire et financier (partie législative) (francúzsky menový a finančný zákonník, ďalej len „menový zákonník“) upravuje pravidlá úročenia bežných vkladových účtov alebo účtov viazaných na menej ako päť rokov a stanovuje:

„Pokiaľ nie je ustanovené niečo iné, každej úverovej inštitúcii, ktorá prijíma od verejnosti vklady na bežné účty alebo na účty viazané na menej ako päť rokov, sa zakazuje úročiť tieto vklady úrokovou sadzbou, ktorá by presahovala úrokovú sadzbu stanovenú [nariadením Comité de la réglementation bancaire et financière (výbor pre bankovú a finančnú reguláciu) alebo]( ) ministrom hospodárstva.“( )

7. Výbor pre bankovú a finančnú úpravu( ) (ďalej len „výbor pre bankovú úpravu“) zakázal nariadením č. 86-13 úročenie bežných účtov( ).

8. Tento zákaz sa vzťahuje na bežné vkladové účty v eurách, ktorých majiteľmi sú francúzski rezidenti.

II – Skutkové okolnosti a konanie

9. CaixaBank France, dcérska spoločnosť španielskej spoločnosti Caixa Holding, informovala v priebehu roka 2002 výbor pre bankovú úpravu o svojom úmysle uviesť na trh bežný vkladový účet s úrokovou sadzbou 2 % pri minimálnom zostatku 1 500 eur.

10. Výbor pre bankovú úpravu zakázal rozhodnutím zo 16. apríla 2002 CaixaBank France uzatvárať nové zmluvy o úročených bežných vkladových účtoch s francúzskymi rezidentmi a nariadil jej zrušiť ustanovenie existujúcich zmlúv, ktoré zakladajú právo na takýto úrok.

11. Spoločnosť toto rozhodnutie napadla na Conseil d'État, tvrdiac, že zákaz úročenia bežných vkladových účtov rezidentov je v rozpore s ustanoveniami Zmluvy o slobode usadiť sa.

12. Berúc do úvahy dôležitosť tejto otázky sa Conseil d'État rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

„1. V situácii, keď smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES z 20. marca 2000 o tejto otázke mlčí, je zákaz členského štátu adresovaný bankovým inštitúciám, ktoré sú riadne usadené na jeho území, úročiť bežné vkladové účty a iné vklady, zásahom do slobody usadiť sa?

2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aká je povaha dôvodov všeobecného záujmu, na ktoré by sa bolo prípadne možné odvolať, aby sa takýto zásah odôvodnil?“

13. CaixaBank France, BNP Paribas a iné francúzske banky ako vedľajší účastníci v konaní vo veci samej, francúzska vláda a Komisia, predložili Súdnemu dvoru svoje pripomienky.

III – Právne posúdenie

O prvej otázke

14. Stanoviská účastníkov konania k tejto otázke môžu byť zhrnuté takto.

15. CaixaBank France a Komisia v podstate tvrdia, že uplatnenie opatrenia predstavuje prekážku účinného a rentabilného výkonu bankových činností, ktorú zakazuje článok 43 ES, v zmysle jeho výkladu judikatúrou Spoločenstva obsiahnutou predovšetkým v rozsudkoch Kraus( ), Gebhard( ) a Pfeiffer( ), a uvádzajú tvrdenia, ktoré preskúmam podľa okolností ďalej.

16. Komisia okrem toho tvrdí, že je potrebné posúdiť súlad francúzskej právnej úpravy so Zmluvou tiež v súvislosti s jej prípadným uplatnením na organizačné zložky úverových inštitúcií so sídlom v inom členskom štáte. Aj z toho pohľadu je uvedená právna úprava v rozpore s právom Spoločenstva a to v rozsahu, v akom obsahuje porušenie harmonizovaného režimu, ktorý je pre organizačné zložky stanovený smernicou 2000/12.

17. Naopak podľa francúzskej vlády a francúzskych bánk, ktoré sú vedľajšími účastníkmi, článok 43 ES v zmysle výkladu Súdneho dvora( ) v podstate vyžaduje, aby štát usadenia zabezpečil v súvislosti s podmienkami prístupu a vykonávania činností samostatne zárobkovo činných osôb štátnym príslušníkom iných členských štátov rovnaké zaobchádzanie ako svojim štátnym príslušníkom a zakázal akúkoľvek priamu alebo jednoducho nepriamu a dokonca skrytú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti.

18. Vnútroštátne opatrenia, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu v každom prípade môžu vytvoriť obmedzenie slobody usadiť sa, len ak sa týkajú prístupu k odbornej činnosti, ale nie ak sa vzťahujú na úpravu podmienok jej výkonu, ako je to v tomto prípade( ).

19. Obmedzujúce účinky opatrenia, ako je to, ktorého sa týka táto vec, sú podľa ich tvrdenia príliš neurčité a nepriame, aby sa mohli považovať za obmedzenia slobody usadiť sa, ktoré sú v rozpore so Zmluvou.

20. Na základe týchto úvah teraz budeme posudzovať tento prípad.

a) Premisa

21. Na úvod je potrebné poukázať na to, že Conseil d'État sa Súdneho dvora pýta, či Zmluva bráni uplatneniu sporného opatrenia na francúzsku dcérsku spoločnosť banky, ktorá je už usadená v inom členskom štáte. Vec sa teda týka výkonu slobody pohybu založením dcérskej spoločnosti so samostatnou právnou subjektivitou.

22. Súdny dvor sa teda musí vo svojej odpovedi obmedziť na tento problém. Na rozdiel od Komisie (pozri bod 16 týchto návrhov) si nemyslím, že je možné rozšíriť otázku na problémy uplatnenia dotknutého opatrenia na banku, ktorá má v úmysle vykonávať vo Francúzsku bankovú činnosť prostredníctvom organizačnej zložky. Okrem toho, že tento problém nie je predmetom otázky položenej vnútroštátnym súdom, nie je ani relevantným pri riešení sporu pred vnútroštátnym súdom.

b) O pojme obmedzenia slobody usadiť sa

23. Po ujasnení tejto okolnosti sa zameriam na podstatu otázky a na úvod poukazujem na to, že hoci jej predmetom nie je režim prístupu k bankovým činnostiam, dotknuté opatrenie má skutočne významný dopad na ekonomické podmienky výkonu týchto aktivít a účastníci konania v tomto smere do určitej miery vzájomne súhlasia. Toto opatrenie bráni tomu, aby významný bankový produkt, akým je bežný vkladový účet, mohol vynášať úroky, a tým na jednej strane sťažuje konkurenciu medzi bankami v oblasti tohto produktu a na druhej strane zasa umožňuje udržať bezodplatnosť základných bankových služieb, ktoré by boli za iných okolností potenciálne stratové.

24. Názory účastníkov konania sa však v zásade líšia v súvislosti s možnosťou kvalifikovať takéto opatrenie, ktoré obmedzuje slobodu usadiť sa, podľa jeho účinkov, keďže sa uplatňuje na dcérsku spoločnosť úverovej inštitúcie, ktorá už je usadená v členskom štáte.

25. CaixaBank France a Komisia tvrdia, že extenzívny výklad pojmu sloboda pohybu v rámci vnútorného trhu našiel svoje miesto v judikatúre a to minimálne v rozsudkoch Kraus a Gebhard. Podľa nich je preto akékoľvek vnútroštátne opatrenie, ktoré bráni alebo odrádza od výkonu základných slobôd chránených Zmluvou, ktoré prináležia štátnym príslušníkom Spoločenstva, v zmysle tohto výkladu zakázané a to aj v prípade, že sa uplatňuje bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.( )

26. Podobný odrádzajúci účinok by sa objavil vždy, ak by konkrétne vnútroštátne opatrenie obmedzilo ziskovosť ekonomickej aktivity, a tým by sa jej vykonávanie stalo menej výhodným aj napriek existencii dohôd o vzájomnom uznávaní usadenia.

27. CaixaBank France ďalej tvrdí, že napriek tomu, že nejestvuje harmonizácia podmienok výkonu určitej ekonomickej činnosti na úrovni Spoločenstva, členský štát, ktorý má v úmysle prijať alebo ponechať v platnosti právnu úpravu takejto činnosti už touto okolnosťou obmedzuje slobodu usadiť sa osôb pochádzajúcich z iného členského štátu, ktorý má menej prísnu právnu úpravu.

28. Francúzske banky predniesli pochybnosti v súvislosti so skutočným významom dotknutých rozsudkov: vo svetle okolností vecí, ktorých sa týkali, sa tieto rozhodnutia v podstate obmedzujú na vyhlásenie nezákonnosti diskriminačných opatrení, ktoré priamo ovplyvňujú prístup k nezávislej ekonomickej činnosti.

29. Domnievam sa, že judikatúra Súdneho dvora v súvislosti so slobodou usadiť sa a v širšom kontexte so slobodným pohybom osôb vykonávajúcich ekonomickú činnosť na vnútornom trhu nie je v žiadnom prípade jednoznačná, a preto je možné ju vykladať rôznym, dokonca i protichodným spôsobom, tak ako je tomu v tejto veci. Na to, aby sme mohli zvoliť správny výklad článku 43 ES, je potrebné túto judikatúru preskúmať, ale až po stručnom preskúmaní znenia Zmluvy.

30. Ako je všeobecne známe článok 43 ES obsahuje dva pododseky. V prvom pododseku je uvedený zákaz „obmedzenia slobody usadiť sa“, zákaz, ktorý je upravený „v rámci nasledujúcich ustanovení“.

31. Druhý pododsek, ktorý definuje rámec, v rámci ktorého sa tento zákaz uplatňuje, upresňuje, že sloboda usadiť sa „zahŕňa aj právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť a viesť podniky... za podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa...“.

32. Tradičná judikatúra Spoločenstva uznáva v zásade zaobchádzania na základe štátnej príslušnosti podstatu slobody usadiť sa( ) a v podstate prirovnáva zákaz obmedzení v zmysle článku 43 prvý pododsek ES k zákazu diskriminácie (priamej alebo nepriamej), pokiaľ ide o podmienky výkonu ekonomických činností v zmysle druhého pododseku.

33. Od rozsudku vo veci Kraus, ktorej predmetom bolo nemecké opatrenie vyžadujúce isté formálne náležitosti na uznanie právnej hodnoty zahraničného diplomu, sa však zdá, že Súdny dvor uplatňuje prísnejšie kritérium ako v prípade vnútroštátneho zaobchádzania a v podstate uznal, že i nediskriminačné opatrenia môžu viesť k obmedzeniu slobody usadiť sa.

34. Z analýzy Súdneho dvora v tejto veci vyplýva, že účinok vnútroštátneho opatrenia pri odrádzaní od výkonu slobody usadiť sa štátnymi príslušníkmi Spoločenstva dosahuje stupeň dôležitosti, ktorý dokonca presahuje možnú diskrimináciu.

35. V tomto kontexte sa nezdá, že by Súdny dvor vyžadoval, aby dotknuté vnútroštátne opatrenie malo priamy účinokna prístup k ekonomickej činnosti na účel označenia takéhoto opatrenia za zásah, ktorý je v rozpore so Zmluvou; dotknuté opatrenie by bolo dostatočným zásahom v zmysle článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES) vzhľadom na jeho možné negatívne dôsledky na ekonomický záujem vykonávania určitých povolaní( ).

36. Považujem však za vhodné dodať, že rozsudok vo vec Kraus možno vykladať aj inak, pretože prijatie takéhoto, ale oveľa prísnejšieho kritéria mohlo byť v skutočnosti dôsledkom okolností konkrétneho prípadu a nie dôsledkom výberu všeobecného výkladového smeru.

37. V prípade použitia tohto odlišného výkladového postupu bol prístup Súdneho dvora vo veci Kraus prirodzenou reakciou na penalizujúci charakter nemeckej právnej úpravy voči osobám, ktoré získali vysokoškolský diplom v zahraničí, a ktorý spočíval v tom, že táto úprava vyžadovala na účely uznania právnej hodnoty takéhoto titulu formálnu náležitosť, ktorá sa nevyžadovala v súvislosti s diplomami získanými v Nemecku.

38. To isté je možné povedať o nasledujúcom rozsudku Gebhard a o aktuálnejších rozsudkoch vo veciach Mac Quen a i.( ) a Payroll a i.( ), ktorých predmetom bolo posúdenie súladu vnútroštátnych opatrení, ktoré priamo bránili prístupu k povolaniu upravenému potenciálne diskriminačný spôsobom.

39. Je však pravdou, že v týchto prípadoch posudzoval Súdny dvor obmedzenie v širšom zmysle a kvalifikoval tak „všetky vnútroštátne opatrenia, ktoré môžu prekážať alebo odrádzať od výkonu základných slobôd, ktoré sú chránené Zmluvou“( ).

40. Rovnaká formulácia bola použitá v rozsudku Pfeiffer( ) z roku 1999. Na rozdiel od iných vecí sa zdá, že Súdny dvor posunul svoje odôvodnenie (v tomto rozsudku) do extrému a to tým, že za obmedzenie slobody usadiť sa označil vnútroštátne opatrenie, ktorého účinky na pohyb osôb neboli v žiadnom prípade ani bezprostredné, ani priame.

41. V tomto prípade Súdny dvor posudzoval súlad Zmluvy s rakúskou právnou úpravou týkajúcou sa ochrany obchodného mena pred pravdepodobnosťou zámeny. Súdny dvor predovšetkým skúmal zákaz dcérskej spoločnosti nemeckej spoločnosti používať určité obchodné meno, ktoré už bolo v Nemecku používané materskou spoločnosťou, ale v podstate sa zhodovalo s obchodným menom konkurenčnej rakúskej spoločnosti.

42. Dotknuté opatrenie sa však netýkalo prístupu k ekonomickej činnosti, teda distribúcii potravín, ktorá ako taká zostala otvorenou pre ktorýkoľvek vnútroštátny alebo zahraničný subjekt. Navyše toto opatrenie nemohlo byť diskriminačné priamo alebo nepriamo voči osobe využívajúcej slobodu usadiť sa z dôvodu, že sa s ňou zaobchádzalo menej priaznivo ako s osobami, ktoré už boli usadené v dotknutom členskom štáte.

43. Súdny dvor napriek tomu považoval rakúsku právnu úpravu za prekážku slobody usadiť sa – hoci následne vyhlásil, že táto úprava bola odôvodnená požiadavkami ochrany duševného vlastníctva – v rozsahu, v akom zaväzovala nemeckú spoločnosť a jej rakúsku dcérsku spoločnosť „inak upraviť prezentáciu ich podniku podľa miesta usadenia“( ).

44. Vo svetle uvedeného možno v súlade s tvrdením CaixaBank France tvrdiť, že každé vnútroštátne opatrenie, ktoré znižuje ziskovú maržu konkrétnej ekonomickej činnosti, a tým, hoci nepriamo, odrádza od výkonu slobody usadiť sa, je obmedzením tejto slobody.

45. Možno však zájsť i ďalej: ak je principiálne zakázané každé vnútroštátne opatrenie, ktoré môže odradiť od výkonu slobody usadiť sa, v zmysle, aký som práve opísal, možno dôjsť k záveru, že v prípade, že nejestvuje harmonizovaná vnútroštátna právna úprava v oblasti výkonu istej ekonomickej činnosti, vytvára štát s najprísnejšou právnou úpravou zásah do slobody usadiť sa osôb z iných členských štátov.

46. V súvislosti s touto vecou je preto možné vyvodiť, že francúzske opatrenie vytvára tým, že vyžaduje, aby CaixaBank France prijala iné obchodné stratégie pre svoju francúzsku dcérsku spoločnosť a iné pre dcérske spoločnosti a organizačné zložky v ostatných členských štátoch, práve z tohto dôvodu obmedzenie slobody usadiť sa v rozpore s článkom 43 ES.

47. Súdny dvor však v mnohých iných rozsudkoch neuplatňuje takéto prísne kritérium, ale len klasifikuje ako zakázané obmedzenia slobody pohybu osôb tie vnútroštátne opatrenia, ktoré priamo zasahujú do prístupu k ekonomickej činnosti alebo sú svojou povahou výrazne diskriminačné, pretože nezabezpečujú pri prístupe a výkone ekonomickej činnosti rovnaké právne a faktické podmienky.

48. V tejto súvislosti možno citovať rozsudky Alpine Investments( ) z roku 1995, Perfili( ) z roku 1996, Futura Participations( ) z roku 1997 a Metallgesellschaft( ) z roku 2001.

49. Predovšetkým v rozsudku Alpine Investments kládol Súdny dvor dôraz na kritérium priamej prekážky prístupu.

50. Táto vec sa týkala vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá zakazovala účastníkom trhu finančných služieb usadeným v Holandsku používať telefón a predovšetkým „cold calling“( ), na účel kontaktovania potenciálnych zákazníkov a to jednak na území Holandska a jednak na území iných členských štátov.

51. Podľa Súdneho dvora mohol tento zákaz, hoci by sa uplatňoval nediskriminačne, „obmedziť slobodu poskytovať cezhraničné služby“ a to tak, že „odňal dotknutým subjektom rýchlu a priamu techniku reklamy a kontaktu s potencionálnymi zákazníkmi v iných členských štátoch“( ).

52. Súdny dvor v odpovedi na námietku založenú na možnosti obdobného uplatnenia známeho rozsudku Keck a Mithouard (ktorý podrobnejšie rozoberiem v bode 70 a nasledujúcich) tiež zdôraznil, že „zákaz, ako je ten, ktorého sa týka táto vec, bol prijatý členským štátom, v ktorom mal sídlo poskytovateľ služieb, a neovplyvnil len jeho ponuky smerujúce k osobám usadeným v tomto členskom štáte alebo k osobám, ktoré sa tam presťahovali na účel prijímania služieb, ale aj ponuky smerujúce k ich potenciálnym príjemcom v inom členskom štáte“. Podľa Súdneho dvora z toho vyplývalo, že zákaz „priamo ovplyvnil prístup na trh so službami v inom členskom štáte“, a preto „mohol byť zásahom do trhu so službami v rámci Spoločenstva“( ).

53. Zdá sa, že Súdny dvor týmto spresnením ujasnil, že na to, aby sa mohlo vnútroštátne opatrenie, ktoré sa uplatňuje bez rozdielov, považovať za zásah do slobody poskytovania služieb, musí priamo ovplyvňovať prístup na trh so službami v iných členských štátoch. Na druhej strane však nepostačuje skutočnosť, že „iné členské štáty uplatňujú na poskytovateľov podobných služieb usadených na ich území menej prísne pravidlá“( ).

54. Z rozsudkov vo veciach Bosman( ) z roku 1995, Semeraro Casa( ) z roku 1996, SETTG( ) z roku 1997, Zenatti( ) z roku 1999 a Graf( ) z roku 2000 možno vyvodiť podobné závery ako z rozsudku Alpine Investments.

55. Osobitný význam má podrobnejšia analýza posledného z uvedených rozsudkov, ktorý Súdny dvor vyhlásil na zasadnutí pléna Súdneho dvora. Týkal sa súladu Zmluvy a vnútroštátnych opatrení, ktoré potenciálne prekážali rozhodnutiu pracovníka opustiť jedno zamestnanie, aby mohol prijať iné zamestnanie možno v inom členskom štáte, pretože stanovovali, že v takýchto prípadoch nemal pracovník právo na kompenzáciu pri ukončení zamestnania, a tým znížili ekonomickú príťažlivosť presunu.

56. Súdny dvor odmietol tvrdenie, že takéto opatrenie je prekážkou voľného pohybu osôb v rámci vnútorného trhu. Naopak pripomenul precedens rozsudku Alpine Investments a uviedol, že „ustanovenia, ktoré aj pri ich uplatňovaní bez rozdielov bránia alebo odrádzajú štátneho príslušníka členského štátu od… výkonu jeho práva na slobodu pohybu“ sú zásahom do tejto slobody, ktorý je v zásade zakázaný Zmluvou, len v prípade, že [priamo] ovplyvňujú prístup pracovníkov na trh práce“( ). K takejto situácii však nedochádza, ak obmedzujúci účinok závisí od „skutočnosti, ktorá je príliš neistá alebo nepriama“( ).

57. Na tomto základe, možno dospieť k záverom posúdenia, ktorým som sa doteraz zaoberal, a na začiatok zopakujem názor, ktorý som už predniesol, a teda, že je problematické zredukovať uvedenú judikatúru na súdržný celok, z čoho vyplýva, že je možné ju rôzne vykladať a to najmä v tomto prípade.

58. V snahe objasniť judikatúru, sa predovšetkým domnievame, že vnútroštátne opatrenia, ktoré upravujú výkon ekonomickej činnosti bez toho aby priamo ovplyvňovali prístup k nej a bez právnej alebo faktickejdiskriminácie v súvislosti s vnútroštátnymi a zahraničnými subjektmi, nemožno označiť za opatrenia v rozpore so Zmluvou len z dôvodu, že znižujú ekonomickú príťažlivosť výkonu tejto aktivity.

59. Takýto výklad, ktorý by do určitej miery bolo možné vyvodiť z už citovaného rozsudku Pfeiffer, by bol v prvom rade v rozpore so systémom právomocí stanovenom v Zmluve.

60. Je známe, že ustanovenia o usadení sa neposkytli Spoločenstvu všeobecnú právomoc upravovať ekonomické činnosti samostatne zárobkovo činných osôb. Naopak v tejto oblasti ponechali právomoc členským štátom a obmedzili sa na zákaz diskriminácie a zásahov do slobody usadiť sa a na presné vymedzenie právomoci Spoločenstva pri harmonizácii právnej úpravy [článok 57 ods. 1 a 2 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 47 ods. 1 a 2 ES)].

61. V prípade, že k takejto harmonizácii nedošlo, členské štáty sú v zásade naďalej príslušné upravovať nediskriminačnými opatreniami výkon ekonomických činností.

62. Po druhé by takýto výklad umožnil vnútroštátnym alebo zahraničným hospodárskym subjektom zneužívať článok 43 ES na účel odporu voči vnútroštátnemu opatreniu, ktoré by len z dôvodu úpravy podmienok výkonu ekonomickej činnosti mohlo v konečnom dôsledku znížiť ziskovú maržu a teda obmedziť príťažlivosť výkonu konkrétnej ekonomickej činnosti.

63. To by však znamenalo, že Zmluva smeruje k cieľu, na ktorý nebola určená: to znamená k cieľu založenia trhu bez pravidiel, teda trhu, kde sú pravidlá v zásade zakázané okrem prípadu, že sú potrebné a primerané k cieľu zabezpečiť nevyhnutné požiadavky všeobecného záujmu a nie k cieľu vytvorenia vnútorného trhu, v rámci ktorého sú podmienky podobné podmienkam jednotného trhu, kde sa môžu subjekty voľne pohybovať.

64. Preto sa domnievam, že toto nie je smer, ktorým je vhodné sa uberať.

65. Naopak sa domnievam, že je vhodné preskúmať rôzne výkladové ukazovatele v judikatúre Spoločenstva, podľa ktorých môžu vnútroštátne opatrenia „brániť alebo odradiť od výkonu slobôd chránených Zmluvou“, a tým sa môžu považovať za prekážky týchto slobôd len za predpokladu splnenia určitých podmienok a to aj v prípade, že teoreticky môžu ovplyvniť slobodu pohybu osôb.

66. Predovšetkým sa domnievam, že ak je dodržaná zásada zákazu diskriminácie, a tým pádom sú právne a faktické podmienky na začatie a výkon ekonomickej činnosti rovnaké, nemožno označiť vnútroštátne opatrenie za obmedzenie slobody pohybu osôb s výnimkou prípadu, že dotknuté opatrenie vo svetle svojho cieľa a účinkov priamo ovplyvňuje prístup na trh.

67. Už citovaná judikatúra Spoločenstva( ) z veľkej časti obsahuje priame alebo nepriame ukazovatele, ktoré potvrdzujú tento predpoklad a predovšetkým vyplývajú z rozsudkov Alpine Investments a Graf( ), v ktorých bol Súdny dvor požiadaný o výklad ustanovení v oblasti pohybu pracovníkov a poskytovania služieb, formuloval však všeobecnú zásadu uplatniteľnú na celú oblasť slobody pohybu osôb vrátane slobody usadiť sa.

68. Podľa môjho názoru umožňuje výkladový prístup, ktorý sme naznačili, zosúladiť cieľ spojenia rôznych vnútroštátnych trhov do jednotného spoločného trhu s pokračovaním všeobecnej právomoci členských štátov v oblasti úpravy ekonomických činností.

69. Okrem toho sa domnievam, tak ako správne uviedla francúzska vláda a banky ako vedľajší účastníci konania, že kritérium posúdenia, ktoré som navrhol, umožňuje na účely oblasti slobody pohybu osôb vziať do úvahy výrazný vývoj judikatúry v oblasti pohybu tovaru, ktorý nastal v priebehu posledných 10 rokov.

70. Pripomíname, že v rozsudku Keck a Mithouard z roku 1993( ) a v nasledujúcej a v súčasnosti ustálenej judikatúre Súdny dvor rozhodol, že uplatnenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré zakazujú istý spôsob predaja na výrobky z iných členských štátov, nepredstavuje zásah do obchodu medzi členskými štátmi v zmysle článku 28 ES, pokiaľ sa tieto ustanovenia uplatňujú na všetky subjekty v rámci vnútroštátneho územia a pokiaľ majú rovnaký právny i faktický dopad na uvádzanie na trh domácich výrobkov i výrobkov z iných členských štátov.( )

71. Súdny dvor ďalej uvádza, že je tomu tak preto, lebo za predpokladu, že tieto podmienky sú splnené, „nie je uplatnenie týchto pravidiel takej povahy, že by bránilo prístupu [výrobkov z iného členského štátu] na trh alebo prekážalo prístupu na trh vo väčšej miere ako v prípade domácich výrobkov“( ).

72. Podstata rozsudku Keck a Mithouard preto spočíva v dvojakom kritériu prístupu na trh a diskriminácie: každé vnútroštátne opatrenie, ktoré bráni prístupu výrobkov z iného členského štátu na trh alebo prekáža prístupu takýchto výrobkov vo väčšej miere ako v prípade domácich výrobkov, predstavuje zásah do slobody pohybu tovaru.( )

73. Jednoducho povedané, po podrobnom preskúmaní na základe rozsudku Keck a Mithouard vyplýva z judikatúry týkajúcej sa tovaru kritérium rovnakej povahy, ako je kritérium, ktoré bolo použité následne v súvislosti so slobodou pohybu osôb v rozsudkoch Alpine Investments( ) a Graf( ).

74. Okrem toho podobné kritérium, ktoré ako sme mohli vidieť, je vo väčšine prípadov rozsudkov v oblasti pohybu osôb vyhlásených za posledných desať rokov potvrdené( ), v žiadnom prípade nie je v rozpore s prístupom Súdneho dvora v rozsudkoch Kraus a Gebhard.

75. Toto kritérium len konkretizuje rozsah pojmu obmedzenie uvedený v týchto rozsudkoch bez toho, aby spochybňoval podstatu tohto pojmu. Cieľom zúženia pojmu, ktoré som navrhol vyššie (v bode 66), je len uistenie, aby príliš vágna formulácia tohto pojmu nemala za následok deformovaný výklad slobody pohybu osôb, podľa ktorého by sa za zakázané obmedzenia považovali aj opatrenia, ktorých účinok na výkon tejto slobody je len hypotetický alebo úplne neistý a nepriamy.

76. Preto sa domnievam, že môžem dospieť k záveru, že vo všeobecnosti, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, predstavujú vnútroštátne pravidlá členského štátu upravujúce výkon ekonomických činností obmedzenia, ktoré sú v rozpore so Zmluvou v prípade, ak stanovujú pre subjekt, ktorý túto slobodu vykonáva, právne alebo faktické podmienky, ktoré sú nepriaznivejšie ako podmienky subjektu usadeného v tomto štáte, alebo ak priamo ovplyvňujú prístup na trh z dôvodu svojich cieľov alebo účinkov.

c) Kvalifikácia sporného opatrenia

77. Prejdime k bližšiemu posúdeniu francúzskeho opatrenia, ktorého sa táto vec týka, teda uplatnenia zákazu úročenia bežných vkladových účtov zahraničnej dcérskej spoločnosti, akou je CaixaBank France.

78. Vo svetle kritéria, ktoré som vo všeobecnosti práve opísal, musí byť posúdenie zákonnosti tohto opatrenia vykonané podľa nasledujúceho logického postupu. Predovšetkým je nevyhnutné sa opýtať, či je opatrenie diskriminujúce z právneho hľadiska, alebo či je jeho účelom úprava prístupu k bankovým činnostiam. Ak to tak nie je, je potrebné preskúmať, či jeho uplatňovanie stavia tieto dcérske spoločnosti do menej priaznivej faktickej pozície v porovnaní s konkurentmi, ktorí sú tradične usadení a pôsobia na francúzskom trhu, alebo napokon, či predstavuje priamu prekážku prístupu na bankový trh vzhľadom na svoje účinky.

79. Predovšetkým sa domnievam, že predpoklad, že opatrenie je diskriminujúce de iure, môže byť s určitosťou zamietnutý – a myslím, že v tejto súvislosti účastníci konania v podstate vzájomne súhlasia – pretože z formálneho hľadiska opatrenie nestavia zahraničné subjekty do menej priaznivej pozície ako štátnych príslušníkov v súvislosti s podmienkami výkonu bankových činností.

80. Pokiaľ ide o druhý problém, je rovnako jednoduché vylúčiť predpoklad, že účelom dotknutého opatrenia je úprava prístupu k bankovým činnostiam.

81. Je naozaj zrejmé, že prístup k bankovým činnostiam je predmetom povolenia príslušného vnútroštátneho orgánu, tak ako to vyplýva zo smernice 2000/12( ). Podmienky tohto povolenia ustanovujú členské štáty na základe prebratia harmonizovaných kritérií stanovených v tejto smernici a týkajú sa relevantnej právnej formy, základného imania, istých požiadaviek na bezúhonnosť členov, ktorí vlastnia kvalifikovanú účasť, atď. (pozri bod 5 a poznámku pod čiarou 3 vyššie).

82. Právna úprava úročenia bežných vkladových účtov však žiadnu z týchto podmienok nemení vzhľadom na to, že sa vzťahuje len na spôsob výkonu bankových činností inštitúciou, ktorá má povolenie.

83. Ďalej je potrebné preskúmať dve ďalšie otázky uvedené v bode 77 týchto návrhov a teda, či môže dotknuté opatrenie stavať francúzske dcérske spoločnosti zahraničných bánk do menej priaznivej faktickej pozície v porovnaní s úverovými inštitúciami, ktoré sú pôvodne usadené vo Francúzsku, a teda či je vo svojej podstate diskriminujúce alebo či môže svojimi účinkami priamo ovplyvniť prístup na bankový trh.

84. Podľa nás závisí výsledok takéhoto posúdenia na účinkoch, ktoré môže toto opatrenie mať konkrétne na francúzskom bankovom trhu. Ide teda o skutkové posúdenie, ktoré musí byť v zásade ponechané na vnútroštátny súd.( )

85. Na tento účel by si vnútroštátny súd mal položiť otázku, či je pravdou, tak ako to tvrdí CaixaBank France a Komisia, že dotknuté vnútroštátne opatrenie bráni dcérskym spoločnostiam zahraničných bánk, aby účinne konkurovali v oblasti prijímania vkladov od verejnosti bankám, ktoré sú tradične usadené vo Francúzsku a majú širokú sieť pobočiek, alebo či naopak na trhu jestvujú iné výrazné spôsoby konkurencie, tak ako to tvrdí francúzska vláda a francúzske banky.

86. Predovšetkým bude nevyhnutné objasniť, či sú na francúzskom trhu ľahko prístupné iné formy vkladov, ktoré možno voľne úročiť a na základe ktorých si môžu banky účinne konkurovať pri snahe o získanie vkladov od verejnosti.

87. Ak tomu tak nie je, v prípade, že by dcérska spoločnosť zahraničnej banky nemohla zabezpečiť kapitál prijímaním vkladov, musela by na účel financovania svojich úverových aktivít využiť medzibankový trh. Z toho by pre ňu v konečnom dôsledku vyplývali vyššie náklady, ako majú banky, ktoré sú tradične usadené vo Francúzsku a ktoré majú vzhľadom na rozsiahlu bankovú sieť pobočiek výhodnejšiu pozíciu na trhu s verejnými vkladmi.

88. Ponúka sa teda záver, že dotknuté opatrenie postavilo dcérske spoločnosti zahraničných bánk do menej priaznivej faktickej pozície v porovnaní s francúzskymi bankami, a teda je obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je zakázané Zmluvou.

89. Okrem toho by za takýchto okolností, berúc do úvahy zákaz úročenia bežných vkladových účtov, boli tieto banky zbavené jediného účinného spôsobu získania zákazníkov na francúzskom trhu. Na základe tejto skutočnosti je možné dospieť k záveru, že vzhľadom na jeho účinky môže dotknuté opatrenie tiež priamo zasahovať do možnosti prístupu dcérskych spoločností zahraničných bánk na francúzsky trh a tým pádom vytvárať aj z tohto pohľadu obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES.( )

d) Záver

90. Preto navrhujeme, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku, ktorá mu bola položená francúzskym Conseil d'État, v tom zmysle, že vnútroštátne ustanovenia členského štátu, ktoré upravujú výkon ekonomickej aktivity, sú obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je v zásade zakázané článkom 43 ES, ak stavajú subjekt, ktorý túto slobodu vykonáva, do nevýhodnejšieho právneho alebo faktického postavenia ako subjekt, ktorý je v tomto štáte usadený, alebo inak priamo ovplyvňujú jeho prístup na trh.

91. Vnútroštátne opatrenie, akým je zákaz úročenia bežných vkladových účtov, je obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je zakázané článkom 43 ES, v prípade, že jeho uplatnenie bráni dcérskym spoločnostiam zahraničných bánk účinne konkurovať v oblasti prijímania vkladov od verejnosti bankám, ktoré sú tradične usadené na vnútroštátnom území a ktoré majú rozsiahlu sieť pobočiek.

92. Toto posúdenie musí vykonať vnútroštátny súd, ktorý musí najmä preskúmať, či sú na francúzskom bankovom trhu ľahko prístupné iné formy vkladov, ktoré možno voľne úročiť a na základe ktorých si môžu banky na tomto trhu účinne konkurovať.

O druhej otázke

93. Vo svojej druhej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či jestvujú dôvody všeobecného záujmu, ktoré by mohli odôvodniť obmedzenie slobody usadiť sa, ako je obmedzenie, ktoré v konečnom dôsledku vyplýva z uplatnenia dotknutého vnútroštátneho opatrenia.

94. Pripúšťam, že v rámci rozdelenia právomoci medzi súdy Spoločenstva a vnútroštátne súdy je úlohou vnútroštátneho súdu a nie Súdneho dvora, aby v prípade, že sa domnieva, že dotknuté vnútroštátne opatrenie by sa malo považovať za obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES, určil, či je takéto obmedzenie odôvodnené alebo nie.( )

95. Je však ustálenou zásadou, že Súdny dvor pri rozhodovaní o prejudiciálnych otázkach môže tam, kde je to vhodné, poskytnúť vysvetlenie a poukázať na výkladové kritériá, ktoré môžu vnútroštátny súd viesť pri rozhodovaní vo veci samej.( )

96. V tejto súvislosti je vhodné vnútroštátnemu súdu predovšetkým pripomenúť, že v zmysle ustálenej judikatúry môžu byť vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú slobodu pohybu osôb, ale ktoré sa uplatňujú na všetky osoby, alebo podniky, ktoré vykonávajú činnosť na území hostiteľského členského štátu, odôvodnené, ak spĺňajú naliehavé požiadavky všeobecného záujmu, a za predpokladu, že sú spôsobilé zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sledujú, a že nezachádzajú nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie.( )

97. Francúzsko a francúzske banky ako vedľajší účastníci konania v podstate tvrdia, že dotknuté opatrenie je odôvodnené naliehavou požiadavkou ochrany spotrebiteľov a okrem toho je výrazom dôležitých rozhodnutí hospodárskej politiky francúzskej vlády.

98. Pokiaľ ide konkrétne o ochranu spotrebiteľov, zrušenie dotknutého zákazu by podľa nich výrazne zvýšilo náklady na správu bežných účtov. Tvrdia, že banky by následne museli spoplatniť bankové služby, ktoré sú v súčasnosti bezplatné vrátane vydávania šekov a výberu hotovosti z bankomatov.

99. Zákaz úročenia bežných vkladových účtov je, tak ako to uvádzame vyššie, výrazom konkrétneho hospodárskeho rozhodnutia, ktorého cieľom je podpora strednodobého a dlhodobého sporenia s cieľom boja proti inflácii.

100. Podľa CaixaBank France a Komisie tieto požiadavky nemôžu odôvodniť dotknuté opatrenie. Toto opatrenie v každom prípade nie je v súlade so zásadou proporcionality.

101. Domnievam sa, že podpora sporenia a ochrany spotrebiteľa sú ciele, ktoré si zaslúžia ochranu, a sporné opatrenie sa mi zdá byť na tento účel vhodné. Myslím si však, že nástroj, ktorý zvolila francúzska vláda, zachádza nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie, z dôvodov, ktoré ďalej uvediem.

102. Pokiaľ ide o podporu dlhodobého sporenia, zdá sa mi nepravdepodobné, že jediným praktickým spôsobom, ako ho dosiahnuť, je jednoduchý zákaz úročenia krátkodobého sporenia. Opatrenia, akými sú maximálna hranica úrokovej sadzby pri bežných vkladových účtoch alebo stimulácia strednodobých a dlhodobých investícií, by sa aspoň na prvý pohľad zdali byť adekvátnymi alternatívami.

103. Pokiaľ ide o ochranu spotrebiteľa, prikláňame sa k tvrdeniu CaixaBank France, podľa ktorého môže byť potreba ochrany spotrebiteľov udržaním bezplatnosti základných bankových služieb zabezpečená i menej prísnym spôsobom.

104. Aj ja sa domnievam, že na tento účel by bolo dostačujúce, ak by boli bankové inštitúcie povinné zákazníkom, ktorí o to požiadajú, ponúknuť bežný vkladový účet bez úročenia, avšak s bezplatnými základnými bankovými službami, a naopak, by boli oprávnené ponúknuť bežný vkladový účet s úročením, ktorý by bol v prípade potreby spojený s bankovými službami za úhradu.

105. Berúc do úvahy uvedené, však musím pripomenúť, že nie je úlohou Súdneho dvora, aby vyjadril definitívne stanovisko k tomuto problému, pretože prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či sú podmienky stanovené v právnej úprave Spoločenstva (uvedenej v bode 96 týchto návrhov) splnené vo veci, v ktorej rozhoduje.

106. Nemožno vylúčiť, že v tomto kontexte sa vyskytnú okolnosti alebo budú predložené tvrdenia, ktoré odôvodnia opatrenie, ako je to, ktorého sa týka vec pred vnútroštátnym súdom. Za súčasných okolností však musím zopakovať, že dotknuté opatrenie nemožno považovať za odôvodnené naliehavými požiadavkami všeobecného záujmu, akými sú ochrana spotrebiteľa a podpora sporenia, pretože zachádza nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie.

107. Preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby na druhú otázku položenú Conseil d'État odpovedal v tom zmysle, že ak vnútroštátne opatrenia, ako sú tie, ktorých sa týka táto vec, predstavujú obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES, je potrebné rozhodnúť, že na základe skutočností, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru, nie sú takéto obmedzenia odôvodnené sledovaním naliehavých požiadaviek všeobecného záujmu, ktoré boli uvedené v tejto veci, konkrétne ochranou spotrebiteľa a podporou sporenia.

IV – Návrh

108. Z uvedených dôvodov navrhujeme, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré mu položil Conseil d'État, takto:

1) Vnútroštátne ustanovenia členského štátu, ktoré upravujú výkon ekonomickej činnosti, sú obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je v zásade zakázané článkom 43 ES, ak stavajú subjekt, ktorý túto slobodu vykonáva, do nevýhodnejšej právnej alebo faktickej pozície ako subjekt, ktorý je v tomto štáte usadený, alebo inak priamo ovplyvňujú prístup na trh.

Vnútroštátne opatrenie, akým je zákaz úročenia bežných vkladových účtov, je obmedzením slobody usadiť sa, ktoré je zakázané článkom 43 ES, v prípade, že jeho uplatnenie bráni dcérskym spoločnostiam zahraničných bánk účinne konkurovať v oblasti prijímania vkladov od verejnosti bankám, ktoré sú tradične usadené na vnútroštátnom území a ktoré majú rozsiahlu sieť pobočiek.

Toto posúdenie musí vykonať vnútroštátny súd, ktorý musí najmä preskúmať, či sú na francúzskom bankovom trhu ľahko prístupné iné formy vkladov, ktoré možno voľne úročiť, a na základe ktorých si môžu banky na tomto trhu účinne konkurovať.

2) Ak vnútroštátne opatrenia, akými sú tie, ktorých sa týka táto vec, predstavujú obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES, je potrebné rozhodnúť, že na základe skutočností, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru, nie sú takéto obmedzenia odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré boli uvedené v tejto veci, konkrétne ochranou spotrebiteľa a podporou sporenia.