ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Okrem toho vzhľadom na to, že normotvorca Únie stanovil v článku 24 tohto nariadenia osobitné konanie, ktoré sa uplatňuje na štátneho príslušníka tretej krajiny, o akého ide vo veci samej, ktoré ukladá povinnosť predovšetkým požiadať dožiadaný členský štát v stanovených lehotách, ktorých uplynutie môže ovplyvniť situáciu tohto štátneho príslušníka, nemôže byť táto osoba odovzdaná do druhého členského štátu na základe už skôr voči nej prijatého rozhodnutia o odovzdaní, ktoré už bolo v minulosti vykonané bez toho, aby sa riadne uplatnilo toto konanie.

Článok 24 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej bol štátny príslušník tretej krajiny po tom, čo podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v prvom členskom štáte, odovzdaný do tohto členského štátu v nadväznosti na zamietnutie novej žiadosti podanej v druhom členskom štáte, potom sa bez povolenia na pobyt vrátil na územie tohto druhého členského štátu, sa v prípade tohto štátneho príslušníka môže uplatniť konanie o prijatie späť a nemožno vykonať nové odovzdanie tejto osoby do prvého z týchto členských štátov bez toho, aby sa začalo takéto konanie.

Článok 24 ods. 2 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej sa štátny príslušník tretej krajiny bez povolenia na pobyt vrátil na územie členského štátu, ktorý ho v minulosti odovzdal do iného členského štátu, sa musí dožiadanie o prijatie späť zaslať v lehotách stanovených v tomto ustanovení a že tieto lehoty nemôžu začať plynúť skôr, kým sa žiadajúci členský štát nedozvie o návrate dotknutej osoby na jeho územie.

Vzhľadom na to, že normotvorca Únie v článku 24 tohto nariadenia nerozlišoval medzi situáciami, v ktorých by sa konanie o prijatie späť malo začať prvýkrát, a situáciami, v ktorých by sa malo toto konanie opäť viesť v nadväznosti na návrat dotknutej osoby do žiadajúceho členského štátu bez povolenia na pobyt po jej odovzdaní, lehoty uvedené v tomto článku musia byť dodržané aj v tomto poslednom uvedenom prípade. Pokiaľ ide o počítanie týchto lehôt, je nutné uviesť, že tieto lehoty majú za cieľ vymedziť konanie o prijatie späť a rozhodujúcim spôsobom prispievajú k dosiahnutiu cieľa spočívajúceho v rýchlom vybavovaní žiadostí o medzinárodnú ochranu, aby sa zaručilo, že konanie o prijatie späť sa uplatní bez akéhokoľvek neodôvodneného meškania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. júla 2017, Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, body 53 a 54, ako aj z 25. októbra 2017, Shiri, C‑201/16, EU:C:2017:805, bod 31). Na tieto účely sú uvedené lehoty zárukou toho, že žiadajúci členský štát začne konanie o prijatie späť v primeranej lehote od okamihu, keď disponuje informáciami, ktoré mu umožňujú zaslať dožiadanie inému členskému štátu na účely prijatia späť, pričom lehota, ktorá sa uplatní v tomto rámci, závisí od povahy týchto informácií. Z toho vyplýva, že tie isté lehoty nemôžu logicky začať plynúť v deň, keď žiadajúci členský štát nedisponoval informáciami, ktoré by mu umožňovali začať konanie o prijatie späť.

(pozri body 61 – 64, 70, bod 3 výroku)
V sporovom systéme preskúmania zákonnosti pred súdom Únie sú to účastníci konania, komu prináleží procesná iniciatíva a ktorí určujú predmet konania, najmä tým, že vo svojich návrhoch identifikujú akt alebo časť aktu, ktoré zamýšľajú podrobiť tomuto súdnemu preskúmaniu. Keďže súd preskúmavajúci zákonnosť nemôže rozhodnúť ultra petita, výrok o zrušení nemôže ísť nad rámec zrušenia navrhovaného žalobcom.

Súd Únie musí ex offo prihliadnuť na dôvod týkajúci sa verejného poriadku. Napriek tomu právomoc súdu posudzujúceho zákonnosť prihliadnuť ex offo na dôvod týkajúci sa verejného poriadku vôbec neznamená právomoc zmeniť ex offo návrhy formulované žalobcom. Hoci žalobné dôvody predstavujú dostatočnú podporu návrhov uvádzaných v žalobe, predsa sa však od žalobných návrhov, ktoré definujú hranice sporu predloženého súdu Únie, nevyhnutne odlišujú.

V dôsledku toho súd Únie tým, že uplatňuje ex offo dôvod, ktorý sa týka verejného poriadku a ktorý v zásade nebol uplatnený účastníkmi konania, neprekračuje rámec sporu, ktorý mu bol daný, a nijako neporušuje procesné pravidlá týkajúce sa uvádzania predmetu sporu a dôvodov v žalobe, bolo by to inak, ak by po vykonaní meritórneho preskúmania predloženého aktu tento súd na základe dôvodu zohľadneného ex offo vyslovil zrušenie, ktoré by išlo nad rámec toho, čo sa žiadalo v návrhoch, ktoré mu boli riadne predložené z dôvodu, že také zrušenie je potrebné s cieľom napraviť nezákonnosť konštatovanú ex offo v rámci uvedenej analýzy.

(pozri body 81, 87 – 90)
Vec C‑305/16

Avon Cosmetics Ltd

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[návrh na začatie prejudiciálneho konania,

ktorý podal First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Šiesta smernica 77/388/EHS – Článok 11 A ods. 1 písm. a) – Základ dane – Článok 17 – Právo na odpočet – Článok 27 – Osobitné odchylné opatrenia – Rozhodnutie 89/534/EHS – Obchodná štruktúra, ktorá je založená na dodávaní tovaru prostredníctvom nezdaniteľných osôb – Daň z obvyklej trhovej ceny tovaru určená na stupni konečnej spotreby – Zahrnutie nákladov, ktoré vznikli uvedeným osobám“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 14. decembra 2017

Harmonizácia daňových právnych predpisov–Spoločný systém dane z pridanej hodnoty–Základ dane–Odchylné vnútroštátne opatrenia–Rozhodnutie 89/534, ktorým sa Spojenému kráľovstvu povoľuje odchýliť sa od článku 11 A bodu 1 písm. a) šiestej smernice–Obchodná štruktúra, ktorá je založená na dodávaní tovaru prostredníctvom nezdaniteľných osôb–Základ dane spoločnosti uskutočňujúcej priamy predaj obvyklá trhová cena tovaru predávaného na stupni konečnej spotreby–Prípustnosť–Odchyľujúce sa opatrenie, ktoré nezohľadňuje daň zaplatenú uvedenými maloobchodnými predajcami–Neexistencia vplyvu [Smernica Rady 1977/388, zmenená smernicou 2004/7, článok 11 A bod 1 písm. a), články 17 a 27; rozhodnutie Rady 89/534] Harmonizácia daňových právnych predpisov–Spoločný systém dane z pridanej hodnoty–Základ dane–Odchylné vnútroštátne opatrenia–Rozhodnutie 89/534, ktorým sa Spojenému kráľovstvu povoľuje odchýliť sa od článku 11 A bodu 1 písm. a) šiestej smernice–Platnosť–Porušenie zásady proporcionality a zásady daňovej neutrality–Absencia [Smernica Rady 1977/388, zmenená smernicou 2004/7, článok 11 A bod 1 písm. a) a článok 27 ods. 1; rozhodnutie Rady 89/534] Harmonizácia daňových právnych predpisov–Spoločný systém dane z pridanej hodnoty–Základ dane–Odchylné vnútroštátne opatrenia–Povinnosti členského štátu, ktorý podal žiadosť o povolenie výnimky–Rozsah [Smernica Rady 1977/388, zmenená smernicou 2004/7, článok 11 A bod 1 písm. a) a článok 27; rozhodnutie Rady 89/534]
Článok 186 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, kde neexistovalo právo na pôvodne uplatnené odpočítanie dane z pridanej hodnoty (DPH), musia členské štáty stanoviť deň, kedy vzniká povinnosť vykonať úpravu neoprávnene odpočítanej DPH, a obdobie, za ktoré sa má táto úprava vykonať, a to v súlade so zásadami práva Únie, osobitne so zásadou právnej istoty a legitímnej dôvery. Vnútroštátny súd musí overiť, či v prípade, o aký ide vo veci samej, sú tieto zásady dodržané.

(pozri bod 53, bod 2 výroku)
Vec C‑651/16

DW

proti

Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Augstākā tiesa)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie – Dávka v materstve – Výpočet výšky na základe príjmov poistenej osoby počas dvanásťmesačného referenčného obdobia – Osoba, ktorá bola počas tohto obdobia v službe inštitúcie Európskej únie – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca predmetnú sumu vo výške 70 % priemerného vymeriavacieho základu príspevkov na poistenie – Obmedzenie voľného pohybu pracovníkov – Zásada lojálnej spolupráce“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) zo 7. marca 2018

Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Rovnosť zaobchádzania – Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa priznávania dávky v materstve – Výpočet sumy – Považovanie obdobia výkonu práce pre inštitúciu Únie za dobu nezamestnanosti pri uplatňovaní priemerného vymeriavacieho základu stanoveného v uvedenom členskom štáte – Podstatné zníženie sumy dávky v materstve z dôvodu výkonu zárobkovej činnosti mimo tohto členského štátu – Neprípustnosť

(Článok 45 ZFEÚ)

Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá na účely stanovenia vymeriavacieho základu príspevkov na poistenie slúžiaceho na vypočítanie výšky dávky v materstve považuje mesiace referenčného obdobia, počas ktorých dotknutý pracovník pracoval pre inštitúciu Európskej únie a počas ktorých nebol poistený v systéme sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu, za dobu nezamestnanosti a uplatňuje na ňu priemerný vymeriavací základ príspevkov na poistenie stanovený v uvedenom členskom štáte, čo vedie k podstatnému zníženiu dávky v materstve priznanej tejto osobe v porovnaní s dávkou, ktorú by táto osoba mohla poberať, keby zamestnanie vykonávala iba v tomto istom členskom štáte.

V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci uplatniteľná právna úprava ako taká nepodmieňuje priznanie práva na dávky v materstve platením príspevkov do vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia počas referenčného obdobia, nemení to nič na tom, že uplatnenie spôsobov výpočtu predmetnej dávky vedie k podobnému výsledku, pretože suma priznaná pracovníčke, ktorá bola v službe inštitúcie Únie, je podstatne nižšia než suma, ktorú by mohla poberať, keby pracovala na území dotknutého členského štátu a odvádzala príspevky do jeho systému sociálneho zabezpečenia.

Z toho vyplýva, že taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, by mohla byť prekážkou, a teda odrádzať od výkonu zamestnania mimo územia dotknutého členského štátu bez ohľadu na to, či v inom členskom štáte alebo v inštitúcii Únie či v inej medzinárodnej organizácii, pokiaľ prijatím takého zamestnania pracovník, ktorý bol predtým alebo potom poistený v systéme sociálneho zabezpečenia dotknutého členského štátu, dostane z tohto systému podstatne nižšiu dávku než tú, na ktorú by mal nárok, keby nevyužil svoje právo na voľný pohyb.

(pozri body 25, 27, 38 a výrok)
Článok 267 ods. 3 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, proti rozhodnutiam ktorého nie je prípustný opravný prostriedok, má v zásade povinnosť podať návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu práva Únie, aj keď ústavný súd dotknutého členského štátu v rámci toho istého vnútroštátneho konania posúdil súlad vnútroštátnych právnych predpisov s ústavou z hľadiska regulačných parametrov, majúcou podobný obsah, ako majú právne predpisy Únie.

Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že účinnosť práva Únie by bola ohrozená a potrebný účinok článku 267 ZFEÚ by bol oslabený, ak by sa vnútroštátny súd z dôvodu, že prebieha incidenčné konanie o preskúmaní ústavnosti, nemohol obrátiť na Súdny dvor s prejudiciálnymi otázkami a okamžite uplatniť právo Únie v súlade s rozhodnutím alebo judikatúrou Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 36 a citovanú judikatúru).

Navyše, aj keď konanie zavedené článkom 267 ZFEÚ je v tejto súvislosti nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie, ktorý potrebujú pre riešenie sporov, o ktorých majú rozhodovať, nič to nemení na tom, že pokiaľ proti rozhodnutiu vnútroštátneho súdu neexistuje nijaký opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, tento vnútroštátny súd je v zásade povinný obrátiť sa na Súdny dvor podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ, pokiaľ je v konaní pred ním nastolená otázka týkajúca sa výkladu práva Únie (pozri rozsudok z 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito a i., C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 37).

(pozri body 23, 24, 26, bod 1 výroku)
Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v rámci svojho preskúmania prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej proti článku 3 vykonávacieho nariadenia č. 1238/2013 z 2. decembra 2013, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz fotovoltických modulov na báze kryštalického kremíka a hlavných komponentov (t. j. článkov) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike alebo odosielaných z Čínskej ľudovej republiky, rozhodol, že uvedený článok nemožno oddeliť od zostávajúcej časti tohto nariadenia.

Čiastočné zrušenie právneho aktu Únie je totiž možné len vtedy, ak sú časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, oddeliteľné od ostatných častí aktu; táto podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty.

V tejto súvislosti z ustanovení uvedených v článkoch 1 a 3 vykonávacieho nariadenia č. 1238/2013 vyplýva, že tento posledný uvedený článok stanovuje prostredníctvom záväzku týkajúceho sa minimálnych dovozných cien výnimku z platenia antidumpingového cla uloženého podľa tohto článku 1, v rámci ohraničenia určitým ročným objemom dovozu. Normotvorca Únie prijatím tohto nariadenia zaviedol opatrenia na ochranu obchodu predstavujúce jeden celok alebo jeden „balík“. Uvedené nariadenie tak ukladá dve odlišné a doplňujúce sa opatrenia, ktorými sa má dosiahnuť spoločný výsledok, a to odstránenie škodlivých účinkov čínskeho dumpingu týkajúceho sa dotknutých výrobkov, pre výrobné odvetvie Únie, pri zachovaní záujmov tohto výrobného odvetvia.

Keďže vykonávacie nariadenie č. 1238/2013 vychádza z možnosti alternatívneho uplatnenia týchto dvoch opatrení rozdielnej povahy, čínski vyvážajúci výrobcovia môžu využiť záväzok minimálnych dovozných cien prijatý Komisiou v zmysle článku 3 uvedeného nariadenia a vyhnúť sa tak tomu, aby sa na ich výrobky uložilo antidumpingové clo ad valorem upravené v článku 1 toho istého nariadenia. Vyhlásenie neplatnosti tohto článku 3 by však odstránilo takúto možnosť a znemožnilo by alternatívu, ktorú chcel normotvorca Únie ponúknuť čínskym vyvážajúcim výrobcom pri prijatí sporného nariadenia. Vzhľadom na rozdiely, pokiaľ ide o hospodárske dôsledky spojené s týmito dvomi druhmi opatrení na ochranu obchodu, by sa teda takého vyhlásenie neplatnosti dotklo samotnej podstaty sporného nariadenia.

Uplatnenie záväzku týkajúceho sa minimálnych dovozných cien sa v skutočnosti dotýka veľkej väčšiny prípadov od prijatia vykonávacieho nariadenia č. 1238/2013. Tento záväzok sa teda zrejme má uplatňovať ako hlavný nástroj v rámci dovozu s pôvodom v Číne, ktorého sa týka uvedené vykonávacie nariadenie. Za takýchto okolností by sa vyhlásenie neplatnosti uvedeného záväzku nevyhnutne dotklo podstaty tohto nariadenia.

(pozri body 36, 40, 44, 50, 53, 55)
Článok 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov sa má vykladať v tom zmysle, že za takých podmienok, o aké ide vo veci samej, písomné odpovede uchádzača na odbornej skúške a prípadné poznámky skúšajúceho týkajúce sa týchto odpovedí predstavujú osobné údaje v zmysle tohto ustanovenia.

Ako to už Súdny dvor konštatoval, pôsobnosť smernice 95/46 je veľmi široká a osobné údaje, ktoré upravuje, sú rôznorodé (rozsudok zo 7. mája 2009, Rijkeboer, C‑553/07, EU:C:2009:293, bod 59 a citovaná judikatúra). Použitie výrazu „akákoľvek informácia“ v rámci definície pojmu „osobný údaj“ v článku 2 písm. a) smernice 95/46 odzrkadľuje cieľ normotvorcu Únie priznať tomuto pojmu široký význam, pričom tento pojem sa neobmedzuje na informácie, ktoré sú citlivé alebo patria do súkromnej sféry, ale potenciálne zahŕňa všetky druhy informácií, a to tak objektívne, ako aj subjektívne vo forme názoru alebo hodnotení pod podmienkou, že sa „týkajú“ dotknutej osoby. Pokiaľ ide o túto poslednú podmienku, je splnená v prípade, že táto informácia z dôvodu svojho obsahu, účelu alebo účinku súvisí s určitou osobou.

Pokiaľ ide o poznámky skúšajúceho týkajúce sa odpovedí uchádzača, je potrebné konštatovať, že rovnako ako odpovede uchádzača na skúške predstavujú informácie týkajúce sa tohto uchádzača. Na konštatovanie, že poznámky skúšajúceho týkajúce sa odpovedí uchádzača na skúške predstavujú informácie, ktoré z dôvodu svojho obsahu, účelu a účinku súvisia s týmto uchádzačom, nemá vplyv skutočnosť, že tieto poznámky predstavujú tiež informácie týkajúce sa skúšajúceho. Tá istá informácia sa totiž môže týkať viacerých fyzických osôb, a tak pre ne predstavovať, pod podmienkou, že tieto osoby sú identifikované alebo identifikovateľné, osobný údaj v zmysle článku 2 písm. a) smernice 95/46.

(pozri body 33 – 35, 42, 44, 45, 62 a výrok)
Všeobecný súd nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v rámci svojho preskúmania prípustnosti žaloby o neplatnosť podanej proti článku 2 vykonávacieho nariadenia č. 1239/2013 z 2. decembra 2013, ktorým sa ukladá konečné vyrovnávacie clo na dovoz fotovoltických modulov na báze kryštalického kremíka a hlavných komponentov (t. j. článkov) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike alebo odosielaných z Čínskej ľudovej republiky, rozhodol, že uvedený článok nemožno oddeliť od zostávajúcej časti tohto nariadenia.

Čiastočné zrušenie právneho aktu Únie je totiž možné len vtedy, ak sú časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, oddeliteľné od ostatných častí aktu; táto podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty.

V tejto súvislosti z ustanovení uvedených v článkoch 1 a 2 vykonávacieho nariadenia č. 1239/2013 vyplýva, že tento posledný uvedený článok stanovuje prostredníctvom záväzku týkajúceho sa minimálnych dovozných cien výnimku z platenia vyrovnávacieho cla uloženého podľa tohto článku 1, v rámci ohraničenia určitým ročným objemom dovozu. Normotvorca Únie prijatím tohto nariadenia zaviedol opatrenia na ochranu obchodu predstavujúce jeden celok alebo jeden „balík“. Uvedené nariadenie tak ukladá dve odlišné a doplňujúce sa opatrenia, ktorými sa má dosiahnuť spoločný výsledok, a to odstránenie škodlivých účinkov čínskych subvencií, týkajúcich sa dotknutých výrobkov, pre výrobné odvetvie Únie, pri zachovaní záujmov tohto výrobného odvetvia.

Keďže vykonávacie nariadenie č. 1239/2013 vychádza z možnosti alternatívneho uplatnenia týchto dvoch opatrení rozdielnej povahy, čínski vyvážajúci výrobcovia môžu využiť záväzok minimálnych dovozných cien prijatý Komisiou v zmysle článku 2 uvedeného nariadenia a vyhnúť sa tak tomu, aby sa na ich výrobky uložilo vyrovnávacie clo ad valorem upravené v článku 1 toho istého nariadenia. Vyhlásenie neplatnosti tohto článku 2 by však odstránilo takúto možnosť a znemožnilo by alternatívu, ktorú chcel normotvorca Únie ponúknuť čínskym vyvážajúcim výrobcom pri prijatí sporného nariadenia. Vzhľadom na rozdiely, pokiaľ ide o hospodárske dôsledky spojené s týmito dvomi druhmi opatrení na ochranu obchodu, by sa teda takého vyhlásenie neplatnosti dotklo samotnej podstaty sporného nariadenia.

Uplatnenie záväzku týkajúceho sa minimálnych dovozných cien sa v skutočnosti dotýkalo veľkej väčšiny prípadov od prijatia vykonávacieho nariadenia č. 1239/2013. Tento záväzok sa teda zrejme má uplatňovať ako hlavný nástroj v rámci dovozu s pôvodom v Číne, ktorého sa týka uvedené vykonávacie nariadenie. Za takýchto okolností by sa vyhlásenie neplatnosti uvedeného záväzku nevyhnutne dotklo podstaty tohto nariadenia.

(pozri body 38, 42, 46, 52, 55, 57)
Vec C‑382/16

Hornbach‑Baumarkt‑AG

proti

Finanzamt Landau

(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Rheinland‑Pfalz)

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sloboda usadiť sa – Daň z príjmov právnických osôb – Právna úprava členského štátu – Určenie zdaniteľného príjmu spoločností – Výhoda poskytnutá bezodplatne spoločnosťou rezidentom spoločnosti nerezidentovi, s ktorou sa nachádza vo vzťahu vzájomnej závislosti – Oprava zdaniteľných príjmov spoločnosti rezidenta – Neexistencia opravy zdaniteľných príjmov v prípade rovnakej výhody poskytnutej spoločnosťou rezidentom druhej spoločnosti rezidentovi, s ktorou sa nachádza v takom vzťahu – Obmedzenie slobody usadiť sa – Odôvodnenie“

Abstrakt – Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 31. mája 2018

Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Určenie zdaniteľného príjmu – Nezvyčajné a bezodplatné výhody poskytnuté medzi spoločnosťami, ktoré sa nachádzajú vo vzťahu vzájomnej závislosti – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca iba zdanenie výhod poskytnutých spoločnosťou rezidentom spoločnosti nerezidentovi – Prípustnosť – Podmienka – Vnútroštátna právna úprava umožňujúca predloženie dôkazov o obchodných dôvodoch, z ktorých vychádzajú uvedené výhody – Overenie prislúchajúce vnútroštátnemu súdu

[Články 43 a 48 ES (teraz články 49 a 54 TFUE)]

Článok 43 ES (teraz článok 49 ZFEÚ) v spojení s článkom 48 ES (teraz článok 54 ZFEÚ) sa má vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej sa príjmy spoločnosti usadenej v jednom členskom štáte, ktorá poskytla spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, s ktorou sa nachádza vo vzťahu vzájomnej závislosti, výhody za podmienok, ktoré sa odlišujú od podmienok, ktoré by si za rovnakých alebo podobných okolností dojednali vzájomne nezávislé tretie osoby, zohľadnia v takej výške, v akej by boli dosiahnuté, ak by sa uplatnili podmienky dojednané medzi týmito tretími osobami a ktoré by boli predmetom opravy, pričom k takejto oprave zdaniteľných príjmov nedochádza v prípade, že tieto výhody poskytla spoločnosť rezident inej spoločnosti rezidentovi, s ktorou sa nachádza vo vzťahu vzájomnej závislosti. Vnútroštátnemu súdu však prináleží preskúmať, či právna úprava dotknutá vo veci samej umožňuje daňovníkovi rezidentovi preukázať, že podmienky boli dojednané z obchodných dôvodov, ktoré vyplývajú z jeho postavenia spoločníka spoločnosti nerezidenta.

(pozri bod 59 a výrok)
Podmienka týkajúca sa selektívnosti výhody je znakom pojmu „štátna pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ zakazujúceho pomoc, ktorá „zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru“. Na posúdenie tejto podmienky je potrebné, aby sa určilo, či je v rámci daného právneho režimu vnútroštátne opatrenie spôsobilé zvýhodniť „určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovarov“ oproti iným, ktorí by sa vzhľadom na cieľ sledovaný týmto režimom nachádzali v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii.

Opatrenie, z ktorého má prospech len jedno odvetvie činnosti alebo len časť podnikov tohto odvetvia, nie je nevyhnutne selektívne. Také opatrenie by totiž bolo selektívne len v prípade, ak v rámci daného právneho režimu malo za následok zvýhodnenie iba niektorých podnikov oproti iným podnikom, ktoré patria do iných odvetví alebo patria do toho istého odvetvia a vzhľadom na cieľ sledovaný týmto režimom sa nachádzajú v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii.

(pozri body 58, 61)