NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prednesené 15. júla 2021 ( 1 )

Vec C‑401/19

Poľská republika

proti

Európskemu parlamentu,

Rade Európskej únie

„Žaloba pre neplatnosť – Smernica (EÚ) 2019/790 – Autorské právo a s ním súvisiace práva – Používanie chránených obsahov poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu – Verejný prenos – Zodpovednosť týchto poskytovateľov – Článok 17 – Oslobodenie od zodpovednosti – Odsek 4 písm. b) a písm. c) in fine – Filtrovanie obsahu, ktorý používatelia sprístupňujú na internete – Sloboda prejavu a právo na informácie – Charta základných práv Európskej únie – Článok 11 ods. 1 – Zlučiteľnosť – Záruky, ktoré tvoria rámec pre toto filtrovanie“

I. Úvod

1. Poľská republika touto žalobou podanou na základe článku 263 ZFEÚ v prvom rade navrhuje, aby Súdny dvor zrušil článok 17 ods. 4 písm. b) a článok 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/790 zo 17. apríla 2019 o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom na digitálnom jednotnom trhu a o zmene smerníc 96/9/ES a 2001/29/ES, ( 2 ) a subsidiárne navrhuje, aby zrušil tento článok 17 v celom rozsahu.

2. V rámci tohto konania má Súdny dvor preskúmať otázku zodpovednosti poskytovateľov služieb zdieľania online v prípade, že obsah chránený autorským právom alebo s ním súvisiacimi právami nahrávajú ( 3 ) používatelia týchto služieb.

3. Súdny dvor sa už touto problematikou zaoberal v spojených veciach C‑682/18, YouTube, a C‑683/18, Cyando, z hľadiska rámca, ktorý predstavuje smernica 2000/31/ES o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode), ( 4 ) a smernica 2001/29/ES o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti ( 5 ). Tentoraz je potrebné preskúmať článok 17 smernice 2019/790, ktorý stanovuje nový režim zodpovednosti platný pre poskytovateľov služieb zdieľania online.

4. Ako vysvetlím v týchto návrhoch, toto ustanovenie ukladá uvedeným poskytovateľom povinnosť monitorovať obsah, ktorý používatelia ich služieb sprístupnia na internete, s cieľom zabrániť nahrávaniu diel a iných predmetov ochrany, ktoré nositelia práv nechcú sprístupniť v rámci týchto služieb. Toto preventívne monitorovanie má vo všeobecnosti podobu filtrovania obsahu pomocou informatických nástrojov.

5. Toto filtrovanie však vyvoláva zložité otázky, na ktoré poukazuje žalobkyňa, z hľadiska slobody prejavu a práva na informácie používateľov služieb zdieľania, ktoré zaručuje článok 11 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). Súdny dvor bude musieť v nadväznosti na rozsudky Scarlet Extended, ( 6 ) SABAM ( 7 ) a Glawischnig‑Piesczek ( 8 ) určiť, či a prípadne za akých podmienok je také filtrovanie zlučiteľné s touto slobodou. Bude musieť vziať do úvahy výhody, ale aj riziká vyplývajúce z podobného filtrovania a v rámci toho zabezpečiť zachovanie „primeranej rovnováhy“ medzi záujmom nositeľov práv na účinnej ochrane ich duševného vlastníctva na jednej strane a záujmom týchto používateľov a verejnosti vo všeobecnosti na voľnom pohybe informácií na internete na druhej strane.

6. V týchto návrhoch vysvetlím, že podľa môjho názoru normotvorca Únie môže pri rešpektovaní slobody prejavu uložiť určité povinnosti monitorovania a filtrovania niektorým sprostredkovateľom na internete, ale pod podmienkou, že s týmito povinnosťami sú spojené dostatočné záruky, ktoré minimalizujú vplyv takého filtrovania na uvedenú slobodu. Keďže článok 17 smernice 2019/790 podľa môjho názoru také záruky obsahuje, navrhnem, aby Súdny dvor rozhodol, že toto ustanovenie je platné, a teda aby zamietol žalobu Poľskej republiky. ( 9 )

II. Právny rámec

A. Smernica 2000/31

7. Článok 14 smernice 2000/31, nazvaný „Uloženie informácií na hostiteľskom počítači“, v odseku 1 stanovuje: „Ak sa poskytuje služba informačnej spoločnosti, ktorá pozostáva z uloženia informácií, ktoré sú poskytované príjemcom tejto služby, musia členské štáty zabezpečiť, aby poskytovateľ služby nebol zodpovedný za informácie uložené na žiadosť príjemcu služby, pod podmienkou, že: a) poskytovateľ nič nevie o nezákonnej činnosti alebo informáciách a čo sa týka nárokov na náhradu škody, nie je si vedomý skutočností alebo okolností, z ktorých by bolo zrejmé, že ide o nezákonnú činnosť alebo informácie; alebo b) poskytovateľ, po zistení alebo uvedomení si týchto skutočností, koná promptne, aby odstránil alebo znemožnil prístup k informáciám.“

8. Článok 15 tejto smernice, nazvaný „Žiadna všeobecná povinnosť monitorovať“, v odseku 1 stanovuje: „Členské štáty neuložia poskytovateľom všeobecnú povinnosť pri poskytovaní služieb, na ktoré sa vzťahujú články 12, 13 a 14, aby monitorovali informácie, ktoré prenášajú alebo ktoré uložili, ani všeobecnú povinnosť aktívne zisťovať skutočnosti alebo okolnosti, ktoré by naznačovali, že ide o nezákonnú činnosť.“

B. Smernica 2001/29

9. Článok 3 smernice 2001/29, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje: „1. Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí. 2. Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom: a) pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov; b) pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom; c) pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov; d) pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.“

10. Článok 5 tejto smernice, nazvaný „Výnimky a obmedzenia“, v odseku 3 stanovuje: „Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práv poskytnutých podľa článkov 2 a 3 v nasledujúcich prípadoch: … d) citácie na účely kritiky alebo zhrnutia… … k) použitie na účel karikatúry, paródie alebo koláže; …“

C. Smernica 2019/790

11. Článok 17 smernice 2019/790, nazvaný „Použitie chráneného obsahu poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu“, stanovuje: „1. Členské štáty ustanovia, že poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu uskutočňuje na účely tejto smernice akt verejného prenosu alebo akt sprístupňovania verejnosti, keď verejnosti umožňuje prístup k dielam chráneným autorským právom alebo k iným predmetom ochrany, ktoré nahrali ich používatelia. Poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu preto získa súhlas od nositeľov práv uvedený v článku 3 ods. 1 a 2 [smernice 2001/29], napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, s cieľom verejne prenášať alebo sprístupniť verejnosti diela alebo iné predmety ochrany. 2. Členské štáty ustanovia, že ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu získal súhlas, napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, tento súhlas sa vzťahuje aj na úkony vykonávané používateľmi služieb, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti článku 3 [smernice 2001/29], ak nekonajú na obchodnom základe alebo ich činnosť nevytvára výrazné príjmy. 3. Ak poskytovateľ online služieb zdieľania obsahu vykonáva úkon verejného prenosu alebo úkon sprístupnenia verejnosti podľa podmienok ustanovených v tejto smernici, obmedzenie zodpovednosti stanovené v článku 14 ods. 1 [smernice 2000/31] sa neuplatňuje na situácie, na ktoré sa vzťahuje tento článok. Prvým pododsekom tohto odseku nie je dotknuté prípadné uplatňovanie článku 14 ods. 1 [smernice 2000/31] na uvedených poskytovateľov služieb na účely, ktoré nepatria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice. 4. Ak nie je udelený súhlas, poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu sú zodpovední za nepovolené úkony verejného prenosu diel chránených autorským právom a iných predmetov ochrany, vrátane ich sprístupnenia verejnosti, pokiaľ poskytovatelia služieb nepreukážu, že: a) vynaložili najlepšiu snahu na získanie súhlasu; a b) v súlade s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore vynaložili najlepšiu snahu na zabezpečenie nedostupnosti konkrétnych diel a iných predmetov ochrany, pre ktoré nositelia práv poskytli poskytovateľom služieb relevantné a nevyhnutné informácie; a v každom prípade c) urýchlene konali, po tom, ako dostali dostatočne podložené oznámenie od nositeľov práv, aby znemožnili prístup k svojim webovým sídlam alebo odstránili zo svojich webových sídiel oznámené diela alebo iné predmety ochrany, a vynaložili najlepšiu snahu na to, aby predišli ich budúcemu nahrávaniu v súlade s písmenom b). 5. Pri určovaní, či poskytovateľ služby splnil svoje povinnosti podľa odseku 4, a so zreteľom na zásadu proporcionality, by sa mal okrem iného zohľadniť: a) druh, publikum a rozsah služieb a druh diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali používatelia služby; a b) dostupnosť vhodných a účinných prostriedkov a náklady na ne pre poskytovateľov služieb. … 7. Spolupráca medzi poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu a nositeľmi práv nesmie mať za následok zabránenie dostupnosti diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali používatelia, ktorí neporušujú autorské právo a práva súvisiace s autorským právom, a to ani v prípadoch, keď sa na takéto diela alebo iné predmety ochrany vzťahuje výnimka alebo obmedzenie. Členské štáty zabezpečia, aby sa používatelia v každom členskom štáte mohli spoľahnúť na ktorékoľvek nasledujúce existujúce výnimky alebo obmedzenia pri nahrávaní a sprístupňovaní obsahu vytvoreného používateľmi v oblasti online služieb zdieľania obsahu: a) citácia, kritika, zhrnutie; b) použitie na účel karikatúry, paródie alebo pastiša. 8. Uplatňovanie tohto článku nesmie viesť k všeobecnej povinnosti monitorovania. Členské štáty ustanovia, že poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu poskytnú nositeľom práv na ich žiadosť primerané informácie o fungovaní ich postupov so zreteľom na spoluprácu uvedenú v odseku 4 a v prípade, že poskytovatelia služieb a nositelia práv uzatvoria licenčné zmluvy, informácie o používaní obsahu, na ktorý sa zmluvy vzťahujú. 9. Členské štáty ustanovia, že poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu zavedú účinný a pohotový mechanizmus na vybavovanie sťažností a nápravu, ktorý bude dostupný používateľom ich služieb v prípade sporov o znemožnení prístupu k dielam alebo iným predmetom ochrany, alebo o odstránení diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali. Ak nositelia práv požadujú, aby prístup k ich konkrétnym dielam alebo iným predmetom ochrany bol znemožnený alebo tieto diela alebo iné predmety ochrany boli odstránené, svoje žiadosti náležite odôvodnia. Sťažnosti predložené v rámci mechanizmu stanovenom v prvom pododseku sa bez zbytočného odkladu spracujú a rozhodnutia na znemožnenie prístupu k nahranému obsahu alebo jeho odstránenie podliehajú ľudskému preskúmaniu. Členské štáty takisto zabezpečia, aby pri riešení sporov boli k dispozícii mechanizmy mimosúdneho riešenia sporov. Takéto mechanizmy umožnia nestranné riešenie sporov a nesmú oberať používateľov o právnu ochranu, ktorú im poskytuje vnútroštátne právo, bez toho, aby boli dotknuté práva používateľov využívať účinné súdne opravné prostriedky. Členské štáty by predovšetkým mali zabezpečiť, aby používatelia mali prístup k súdu alebo inému príslušnému súdnemu orgánu na uplatnenie výnimky alebo obmedzenia pravidiel v oblasti autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom. Táto smernica nesmie mať v žiadnom prípade vplyv na legitímne použitie, ako je použitie na základe výnimiek alebo obmedzení stanovených v práve Únie… Poskytovatelia online služieb zdieľania obsahu vo svojich obchodných podmienkach informujú svojich používateľov, že môžu používať diela a iné predmety ochrany na základe výnimiek alebo obmedzení autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom stanovených v práve Únie. 10. Od 6. júna 2019 Komisia v spolupráci s členskými štátmi zorganizuje dialóg zainteresovaných strán s cieľom prediskutovať osvedčené postupy týkajúce sa spolupráce medzi poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu a nositeľmi práv. Komisia po porade s poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu, nositeľmi práv, organizáciami používateľov a inými príslušnými zainteresovanými stranami a pri zohľadnení výsledkov dialógov so zainteresovanými stranami vydá usmernenie o uplatňovaní tohto článku, najmä pokiaľ ide o spoluprácu uvedenú v odseku 4. Pri diskusiách o najlepších postupoch sa okrem iného osobitne prihliada na rovnováhu medzi základnými právami a využívaním výnimiek a obmedzení. Na účely dialógov so zainteresovanými stranami majú organizácie používateľov prístup k zodpovedajúcim informáciám od poskytovateľov online služieb zdieľania obsahu o fungovaní ich postupov so zreteľom na odsek 4“

III. Okolnosti predchádzajúce sporu

A. Návrh smernice o autorskom práve na digitálnom jednotnom trhu

12. Dňa 14. septembra 2016 Európska komisia predložila návrh smernice o autorskom práve na digitálnom jednotnom trhu. ( 10 ) Cieľom tohto návrhu bolo prispôsobiť pravidlá Únie v oblasti literárneho a umeleckého vlastníctva – autorské právo a práva súvisiace s autorským právom –, najmä smernicu 2001/29, vývoju digitálnych technológií. ( 11 ) Ďalším cieľom bolo pokračovať v harmonizácii v tejto oblasti tak, aby bola naďalej zaručená vysoká úroveň ochrany duševného vlastníctva a zároveň bola zabezpečená široká dostupnosť tvorivého obsahu v celej Únii a zachovaná „primeraná rovnováha“ s inými verejnými záujmami v digitálnom prostredí.

13. V rámci toho mal článok 13 uvedeného návrhu za cieľ konkrétne napraviť tzv. Value Gap, t. j. vnímaný rozdiel medzi hodnotou, ktorú poskytovatelia služieb zdieľania online získavajú z diel a z iných predmetov ochrany, a príjmami, ktoré vyplácajú nositeľom práv. ( 12 )

14. V tomto smere treba pripomenúť, že dotknuté služby, ktoré sú typické pre interaktívny „Web 2.0“ a ich najznámejšími príkladmi sú platformy YouTube, ( 13 ) Soundcloud alebo Pinterest, umožňujú komukoľvek automaticky a bez predchádzajúcej selekcie zo strany poskytovateľa sprístupniť na internete obsah, ktorý chce. Obsah sprístupnený na internete používateľmi týchto služieb – bežne označovaný ako „user‑generated content“ alebo „user‑uploaded content“ – je potom možné sledovať formou streamingu (šírenie kontinuálnym prenosom) na internetových stránkach alebo v aplikáciách pre inteligentné zariadenia spojené s týmito službami – pričom toto sledovanie uľahčujú funkcie indexácie, vyhľadávania a odporúčania, ktoré sú vo všeobecnosti k dispozícii –, a to najčastejšie zadarmo – poskytovatelia týchto služieb majú väčšinou príjmy z predaja reklamného priestoru. Takto je na internete sprístupnené verejnosti gigantické množstvo obsahu ( 14 ) vrátane významnej časti diel a iných predmetov ochrany.

15. Od roku 2015 však nositelia práv, najmä z hudobného priemyslu, tvrdia, že tieto služby zdieľania majú v skutočnosti významné miesto v distribúcii diel a iných predmetov ochrany na internete a ich poskytovatelia z nich majú značné reklamné príjmy, neodmeňujú však spravodlivo nositeľov práv. Príjmy, ktoré poskytovatelia vyplácajú nositeľom práv, sú predovšetkým bezvýznamné v porovnaní s príjmami, ktoré im vyplácajú poskytovatelia služieb hudobného streamingu – akým je platforma Spotify –, hoci spotrebitelia často vnímajú tieto dva druhy služieb ako rovnocenné zdroje prístupu k predmetom ochrany. Z toho vyplýva aj nekalá hospodárska súťaž medzi uvedenými službami. ( 15 )

16. Aby bolo možné správne pochopiť tvrdenie týkajúce sa „Value Gap“, treba sa vrátiť k právnemu rámcu platnému pred prijatím smernice 2019/790 a k neistote, ktoré s ním bola spojená.

17. Na jednej strane článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 priznáva autorom výlučné právo povoliť alebo zakázať akýkoľvek „verejný prenos“ ich diel vrátane „sprístupňovania ich diel verejnosti“ takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí. ( 16 ) Podobné práva sú priznané nositeľom súvisiacich práv k predmetom ochrany ( 17 ) na základe článku 3 ods. 2 tejto smernice. ( 18 ) Tretia osoba teda v zásade ( 19 ) nemôže „sprístupniť verejnosti“ dielo alebo iný predmet ochrany bez získania predchádzajúceho súhlasu nositeľov práv k tomuto dielu alebo predmetu ochrany, pričom súhlas má vo všeobecnosti podobu licenčnej zmluvy udelenej za určitú odplatu. ( 20 ) Zatiaľ čo však bolo vždy jasné, že ak používateľ sprístupní v rámci služby zdieľania dielo alebo iný predmet ochrany, ide o akt „verejného prenosu“, na ktorý je potrebný taký predchádzajúci súhlas, otázka, či samotní poskytovatelia týchto služieb majú uzatvárať licenčné zmluvy a odmeňovať nositeľov práv, bola predmetom polemiky medzi poskytovateľmi a nositeľmi práv. ( 21 )

18. Na druhej strane článok 14 smernice 2000/31 upravuje určitú „bezpečnostnú zónu“ (safe harbour) pre poskytovateľov služieb informačnej spoločnosti, ktoré spočívajú v uchovávaní obsahu poskytovaného tretími osobami. Toto ustanovenie v podstate stanovuje, že poskytovateľ takej služby je zbavený zodpovednosti, ktorá by mohla vyplývať ( 22 ) z nezákonného obsahu, ktorý uchováva na žiadosť používateľov tejto služby, ak o ňom nevie, prípadne ak ho urýchlene odstráni. Aj v tomto prípade však panovala polemika v súvislosti s tým, či poskytovatelia služieb zdieľania online môžu byť takto zbavení zodpovednosti v oblasti autorských práv. ( 23 )

19. Tieto polemiky boli o to živšie, že Súdny dvor doteraz nemal príležitosť rozsúdiť ich. ( 24 )

20. V takom kontexte niektorí poskytovatelia služieb zdieľania jednoducho odmietali uzatvárať licenčné zmluvy s nositeľmi práv k dielam a iným predmetom ochrany sprístupňovaným na internete používateľmi ich služieb, keďže sa domnievali, že nemajú takú povinnosť. Iní poskytovatelia s uzatváraním takých zmlúv predsa len súhlasili, podmienky týchto zmlúv však podľa nositeľov práv neboli spravodlivé, lebo nositelia práv nemohli s poskytovateľmi rokovať na rovnocennom základe. ( 25 )

21. Návrh smernice mal teda na jednej strane za cieľ, aby nositelia práv získali vyššiu odmenu za používanie svojich diel a iných predmetov ochrany v rámci služieb zdieľania online, pričom zároveň mala byť pre poskytovateľov týchto služieb potvrdená povinnosť uzatvárať licenčné zmluvy s nositeľmi práv. ( 26 )

22. Na druhej strane bolo cieľom návrhu umožniť nositeľom práv jednoduchšiu kontrolu nad používaním ich diel a iných predmetov ochrany v rámci dotknutých služieb. Jeho článok 13 v tomto smere v podstate ukladal poskytovateľom uvedených služieb povinnosť používať nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu, ktoré už niektorí z nich dobrovoľne zaviedli, t. j. informatické nástroje, ktorých fungovanie opíšem nižšie ( 27 ) a ktoré je možné použiť najmä v okamihu sprístupnenia obsahu používateľom – z toho dôvodu sa tieto nástroje bežne označujú ako „Upload filter“ (filter pri nahrávaní) – na overenie prostredníctvom automatizovaného procesu, či daný obsah zahŕňa dielo alebo iný predmet ochrany, a v prípade potreby zablokovať jeho šírenie. ( 28 )

23. Návrh smernice, najmä jej článok 13, bol v rámci legislatívneho procesu predmetom mnohých rozpráv v Parlamente a v Rade. Tento proces bol okrem toho poznačený intenzívnymi lobingovými kampaňami zo strany dotknutých hospodárskych subjektov a prejavmi odporu časti občianskej spoločnosti, akademického prostredia a zástancov slobody prejavu, ktorí poukazovali na neblahý vplyv na túto slobodu, ktorý podľa ich názoru môže mať povinnosť poskytovateľov služieb zdieľania zaviesť tzv. upload filters. ( 29 )

24. Návrh smernice nakoniec schválil Parlament 26. marca 2019 a Rada 16. apríla 2019. ( 30 ) Návrh bol oficiálne prijatý 17. apríla 2019 ako smernica 2019/790. Členské štáty ju mali prebrať najneskôr 7. júna 2021. ( 31 )

B. Článok 17 smernice 2019/790

25. V priebehu tohto legislatívneho procesu podstúpil článok 13 návrhu smernice rôzne zmeny. Vo výrazne odlišnom znení bol prijatý ako článok 17 smernice 2019/790. Považujem za vhodné uviesť teraz niektoré jeho základné aspekty.

26. Po prvé článok 17 smernice 2019/790 je určený, ako uvádza jeho názov, „poskytovateľom online služieb zdieľania obsahu“. ( 32 ) Tento pojem je vymedzený v článku 2 bode 6 prvom odseku tejto smernice ako „poskytovateľ služby informačnej spoločnosti, ktorej hlavný účel alebo jeden z hlavných účelov je uchovávať veľký objem diel chránených autorským právom alebo iné predmety ochrany, ktoré nahrávajú jej používatelia a ktoré organizuje a propaguje na účely dosiahnutia zisku, a umožniť prístup verejnosti k nim“. Bez ohľadu na to, že formulácia je otvorená, z nej jasne vyplýva, že článok 17 sa týka „veľkých“ poskytovateľov služieb zdieľania, ktorí sú údajne spojení s tzv. Value Gap ( 33 ) a ktorých fungovanie má táto definícia jednoznačne odrážať. ( 34 )

27. Po druhé článok 17 smernice 2019/790 v odseku 1 prvom pododseku stanovuje, že poskytovateľ služieb zdieľania „uskutočňuje na účely tejto smernice akt verejného prenosu alebo akt sprístupňovania verejnosti, keď verejnosti umožňuje prístup k dielam chráneným autorským právom alebo k iným predmetom ochrany, ktoré nahrali ich používatelia“. Ako teda spresňuje druhý pododsek tohto odseku, títo poskytovatelia musia v zásade získať súhlas nositeľov práv, napríklad uzavretím licenčnej zmluvy, s používaním chráneného obsahu sprístupňovaného na internete používateľmi ich služieb. ( 35 ) Normotvorca Únie tak vyriešil ex lege polemiku uvedenú v bode 17 vyššie v prospech nositeľov práv. ( 36 )

28. Táto povinnosť priamo súvisí so všeobecným cieľom sledovaným článkom 17 smernice 2019/790, ktorým je „dosiahnuti[e] dobre fungujúceho a spravodlivého trhu autorských práv“ ( 37 ) prostredníctvom podpory rozvoja „trhu s licenciami medzi nositeľmi práv a poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu“. Ide o posilnenie postavenia týchto nositeľov pri rokovaniach (alebo opätovných rokovaniach) o licenčných zmluvách s poskytovateľmi, aby tieto zmluvy boli „spravodlivé“ a zachovávali „primeranú rovnováhu medzi obomi stranami“ ( 38 ) – a tým o nápravu tzv. Value Gap. Rokovacia pozícia nositeľov práv je o to viac posilnená, že v zásade nie sú povinní uzatvárať také zmluvy s poskytovateľmi. ( 39 )

29. Po tretie článok 17 smernice 2019/790 v odseku 3 stanovuje, že ak poskytovateľ služieb zdieľania vykonáva úkon „verejného prenosu“ alebo úkon „sprístupnenia verejnosti“ podľa podmienok uvedených v odseku 1 tohto článku, obmedzenie zodpovednosti stanovené v článku 14 smernice 2000/31/ES sa neuplatní. ( 40 )

30. Po štvrté odsek 4 článku 17 spresňuje, že ak poskytovatelia služieb zdieľania nezískajú súhlas nositeľov práv, sú zodpovední za „nepovolené“ ( 41 ) úkony verejného prenosu uskutočnené prostredníctvom ich služieb. Ide o logický dôsledok predchádzajúceho: keďže odteraz sa vychádza z toho, že poskytovatelia uskutočňujú úkony „verejného prenosu“, keď „poskytujú prístup“ k dielam a iným predmetov ochrany, ktoré nahrávajú používatelia ich služieb, nesú priamu (alebo „primárnu“) zodpovednosť v prípade nezákonného „prenosu“.

31. V zásade je priama zodpovednosť osoby, ktorá uskutoční nezákonný úkon „verejného prenosu“, objektívnou zodpovednosťou. ( 42 ) Poskytovatelia služieb zdieľania by teda mali automaticky niesť zodpovednosť, vždy keď je dielo alebo iný predmet ochrany nezákonne sprístupnené na internete v rámci ich služieb. Z tohto dôvodu by mohli byť najmä zaviazaní na vyplatenie potenciálne vysokého odškodného dotknutým nositeľom práv. ( 43 )

32. Keďže však na jednej strane práve používatelia služieb zdieľania sprístupňujú na internete obsah, ktorý sa tam nachádza, pričom poskytovatelia v tomto smere nevykonávajú predchádzajúcu selekciu, ( 44 ) a na druhej strane títo poskytovatelia pravdepodobne nebudú môcť získať súhlas všetkých nositeľov práv k všetkým dielam a iným predmetom ochrany, súčasným i budúcim, ktoré by tak mohli byť nahraté, ( 45 ) taká objektívna zodpovednosť by poskytovateľov donútila k úplnej zmene hospodárskeho modelu – v dôsledku čoho by sa museli vzdať samotného modelu interaktívneho „Webu 2.0“.

33. Normotvorca Únie sa preto domnieval, že pre týchto poskytovateľov je potrebné stanoviť osobitný mechanizmus zodpovednosti. ( 46 ) V súlade s článkom 17 ods. 4 smernice 2019/790 sa títo poskytovatelia môžu v prípade nezákonného „verejného prenosu“ uskutočneného prostredníctvom ich služieb zbaviť všetkej zodpovednosti, ak preukážu, že: „a) vynaložili najlepšiu snahu na získanie súhlasu; a b) v súlade s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore vynaložili najlepšiu snahu na zabezpečenie nedostupnosti konkrétnych diel a iných predmetov ochrany, pre ktoré nositelia práv poskytli poskytovateľom služieb relevantné a nevyhnutné informácie; a v každom prípade c) urýchlene konali, po tom, ako dostali dostatočne podložené oznámenie od nositeľov práv, aby znemožnili prístup k svojim webovým sídlam alebo odstránili zo svojich webových sídiel oznámené diela alebo iné predmety ochrany, a vynaložili najlepšiu snahu na to, aby predišli ich budúcemu nahrávaniu v súlade s písmenom b)“.

34. Dve z týchto kumulatívnych podmienok sú jadrom tejto žaloby. Ďalšie odseky článku 17 smernice 2019/790 predstavím postupne, ako budem skúmať žalobu. ( 47 )

IV. Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania

35. Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 24. mája 2019 Poľská republika podala túto žalobu.

36. Poľská republika navrhuje, aby Súdny dvor: – zrušil článok 17 ods. 4 písm. b) a článok 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice 2019/790, to znamená v časti obsahujúcej formuláciu „a vynaložili najlepšiu snahu na to, aby predišli ich budúcemu nahrávaniu v súlade s písmenom b)“, – subsidiárne pre prípad, že by Súdny dvor uznal, že napadnuté ustanovenia nemožno oddeliť od ostatných ustanovení článku 17 smernice bez zmeny jeho podstaty, aby zrušil tento článok v celom rozsahu, – uložil Parlamentu a Rade povinnosť nahradiť trovy konania.

37. Parlament navrhuje, aby Súdny dvor: – zamietol žalobu ako nedôvodnú, – uložil Poľskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.

38. Rada navrhuje, aby Súdny dvor: – zamietol návrhy uvedené v prvom rade ako neprípustné, – subsidiárne zamietol žalobu v celom rozsahu ako nedôvodnú, – uložil Poľskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.

39. Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 17. októbra 2019 bolo Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike, Portugalskej republike a Európskej komisii umožnené vstúpiť do konania na podporu návrhov Parlamentu a Rady. Všetci vedľajší účastníci konania s výnimkou Portugalskej republiky predložili svoje vyjadrenia.

40. Účastníci konania a vedľajší účastníci konania s výnimkou portugalskej vlády boli zastúpení na pojednávaní, ktoré sa konalo 10. novembra 2020.

V. Analýza

41. Poľská republika uvádza na podporu svojej žaloby jediný žalobný dôvod založený na porušení práva na slobodu prejavu a na informácie, ktoré zaručuje článok 11 ods. 1 Charty. ( 48 ) Skôr než sa budem týmto žalobným dôvodom zaoberať z vecnej stránky (časť B), stručne posúdim prípustnosť žaloby (časť A).

A. O prípustnosti

42. Parlament, Rada, francúzska vláda a Komisia tvrdia, že žalobné návrhy uvedené v prvom rade sú neprípustné v rozsahu, v akom sa Poľská republika domáha len zrušenia článku 17 ods. 4 písm. b) a článku 17 ods. 4 c) in fine smernice 2019/790. S týmto názorom súhlasím.

43. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž čiastočné zrušenie aktu Únie je možné len vtedy, ak časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, sú oddeliteľné od ostatných častí aktu. Táto podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty. ( 49 )

44. Je však zjavné, že keby bol zrušený len odsek 4 písm. b) a odsek 4 písm. c) in fine, spôsobilo by to zmenu podstaty článku 17 smernice 2019/790. Ako tvrdí Parlament, Rada, francúzska vláda a Komisia, jednotlivé ustanovenia článku 17 predstavujú ako celok „komplexný“ systém zodpovednosti, ktorý odráža rovnováhu, ktorú chcel normotvorca Únie dosiahnuť medzi právami a záujmami poskytovateľov služieb zdieľania, používateľov ich služieb a nositeľov práv. Keby boli zrušené len napadnuté ustanovenia, tento systém zodpovednosti by bol nahradený systémom, ktorý by bol výrazne odlišný a zároveň by bol omnoho priaznivejší pre poskytovateľov. Inými slovami, keby Súdny dvor vykonal toto čiastočné zrušenie, vlastne by revidoval článok 17, čo nemôže urobiť v rámci konania o neplatnosť na základe článku 263 ZFEÚ.

45. Naopak, účastníci konania sa zhodnú na tom, že subsidiárne návrhy žalobkyne, ktorými navrhuje zrušenie článku 17 smernice 2019/790 v celom rozsahu, sú prípustné. Tento článok je síce dôležitý, no jeho zrušením by sa nezmenila podstata smernice. Jej početné články majú rôzny predmet a sú rozdelené do rozličných hláv a kapitol. Článok 17 smernice je z tohto hľadiska oddeliteľný od jej ostatných článkov, ktoré by mohli v prípade zrušenia článku 17 bez problémov naďalej existovať. ( 50 )

B. O veci samej

46. Jediný žalobný dôvod uvedený Poľskou republikou môžem zhrnúť niekoľkými slovami. Poľská republika v podstate tvrdí, že v súlade s článkom 17 ods. 4 písm. b) a článkom 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice 2019/790 musia poskytovatelia služieb zdieľania, ktorí sa chcú zbaviť zodpovednosti v prípade nezákonného „verejného prenosu“ diel alebo iných predmetov ochrany v rámci svojich služieb, vykonávať preventívne monitorovanie obsahu, ktorý chcú používatelia sprístupniť na internete. Na tento účel musia používať informatické nástroje umožňujúce automatické filtrovanie tohto obsahu. Uvedené preventívne monitorovanie však predstavuje obmedzenie výkonu práva na slobodu prejavu, ktoré zaručuje článok 11 Charty. Toto obmedzenie teda nie je zlučiteľné s týmto právnym nástrojom, lebo narúša „podstatu“ tohto základného práva a prinajmenšom nie je v súlade so zásadou proporcionality.

47. V rámci obhajoby Parlament a Rada, ktoré podporuje španielska a francúzska vláda, ako aj Komisia, spochybňujú všetky tieto body. Postupne ich teda preskúmam v nasledujúcich častiach. Najprv sa budem zaoberať pôsobnosťou napadnutých ustanovení (časť 1). Potom preskúmam otázku obmedzenia výkonu práva na slobodu prejavu a na informácie (časť 2) a nakoniec problematiku zlučiteľnosti tohto obmedzenia s Chartou (časť 3).

1. O pôsobnosti napadnutých ustanovení

48. Na správne pochopenie pôsobnosti podmienok oslobodenia od zodpovednosti upravených v článku 17 ods. 4 písm. b) a článku 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice 2019/790 je užitočné pamätať ako na porovnávaciu referenciu na podmienky uvedené v článku 14 smernice 2000/31. Podľa tohto článku je poskytovateľ v podstate zbavený akejkoľvek zodpovednosti, ktorá by mohla plynúť z nezákonnej informácie, ktorú uchováva na žiadosť používateľa svojej služby, pokiaľ o nej po prvé nevedel, prípadne po druhé túto informáciu urýchlene odstránil alebo k nej zablokoval prístup. V praxi sa od poskytovateľa neočakáva, že bude monitorovať informácie nachádzajúce sa na jeho serveroch a aktívne vyhľadávať nezákonné informácie, ktoré sa tam nachádzajú. ( 51 ) Keď sa však poskytovateľ dozvie o existencii a umiestnení takej nezákonnej informácie, vo všeobecnosti prostredníctvom oznámenia zaslaného treťou osobou, musí reagovať a odstrániť dotknutú informáciu, prípadne k nej zablokovať prístup – v súlade so systémom „nahlasovania a odstraňovania“ (notice and take down). ( 52 )

49. Naproti tomu, ako tvrdí žalobkyňa, aby poskytovatelia služieb zdieľania splnili podmienky uvedené v napadnutých ustanoveniach, musia vykonávať preventívne monitorovanie informácií, ktoré používatelia týchto služieb sprístupňujú na internete [časť a)]. Aby však títo poskytovatelia mohli uskutočňovať také monitorovanie, musia vo veľkom počte prípadov používať informatické nástroje umožňujúce automatické filtrovanie obsahu [časť b)].

a) Preventívne monitorovanie obsahu sprístupňovaného používateľmi na internete…

50. Po prvé pripomínam, že na jednej strane podľa článku 17 ods. 4 písm. b) smernice 2019/790 musia poskytovatelia služieb zdieľania vynaložiť „najlepšiu snahu v súlade s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore“ na „zabezpečenie nedostupnosti“ konkrétnych diel a iných predmetov ochrany, pre ktoré nositelia práv poskytli poskytovateľom služieb relevantné a nevyhnutné informácie.

51. Na druhej strane písmeno c) tohto odseku stanovuje, že keď títo poskytovatelia dostanú od nositeľov práv dostatočne podložené oznámenie o prítomnosti diel alebo iných predmetov ochrany v rámci svojich služieb, nielenže musia urýchlene konať s cieľom zablokovať prístup k týmto predmetom alebo ich odstrániť zo svojich internetových stránok, ( 53 ) ale musia aj vynaložiť „najlepšiu snahu“, aby „predišli ich budúcemu nahrávaniu“ – tentoraz v súlade s logikou „nahlasovania a trvalého blokovania“ (notice and stay down).

52. Zhrniem to tak, že napadnuté ustanovenia ukladajú poskytovateľom služieb zdieľania povinnosť starostlivosti – alebo, inak povedané, povinnosť vynaložiť maximálne úsilie ( 54 ) – v oblasti monitorovania ich služieb. Na „zabezpečenie nedostupnosti“ diel a iných predmetov ochrany určených nositeľmi práv a na to, aby „predišli ich budúcemu nahrávaniu“, musia títo poskytovatelia podniknúť „všetky kroky, ktoré by vykonal starostlivý prevádzkovateľ“ ( 55 ) s cieľom aktívne vyhľadať a zablokovať alebo odstrániť spomedzi veľkého množstva obsahu, ktorý používatelia sprístupnia na internete, obsah šíriaci príslušné predmety ochrany. ( 56 )

53. Tento výklad je potvrdený cieľom, ktorý sleduje článok 17 smernice 2019/790. Podľa článku 14 smernice 2000/31 totiž nositelia práv museli monitorovať služby zdieľania a prostredníctvom oznámení nahlasovať ich poskytovateľom obsah porušujúci práva, ktorý sa v nich nachádzal, aby ho poskytovatelia mohli odstrániť. Ako však pripomenula Rada, normotvorca Únie sa pri prijímaní článku 17 domnieval, že taký systém predstavuje nadmernú záťaž pre nositeľov práv a neumožňuje im účinne kontrolovať používanie ich diel a iných predmetov ochrany v rámci týchto služieb. ( 57 ) Odstránený obsah bol predovšetkým často krátko nato opätovne sprístupnený na internete, v dôsledku čoho museli nositelia práv zasielať opakované oznámenia. ( 58 ) Aby sa tento problém vyriešil, napadnuté ustanovenia prenášajú povinnosť monitorovať služby na poskytovateľov. ( 59 )

54. Po druhé, ako tvrdí Poľská republika, aby poskytovatelia služieb zdieľania dosiahli ciele sledované napadnutými ustanoveniami, musia sa usilovať – ex ante – zabrániť sprístupneniu obsahu porušujúceho práva na internete, a nielen – ex post – odstraňovať taký obsah.

55. V tomto smere z odôvodnenia 66 smernice 2019/790 vyplýva, že v súlade s článkom 17 ods. 4 písm. b) tejto smernice sa poskytovatelia služieb zdieľania musia usilovať „zabrániť“ tomu, aby sa diela a iné predmety ochrany určené nositeľmi práv „stali dostupnými“ v rámci ich služieb. Písmeno c) tohto odseku je ešte explicitnejšie, pokiaľ ide o povahu očakávaných opatrení, lebo stanovuje, že títo poskytovatelia musia „predísť“ budúcemu „nahrávaniu“ diel alebo iných predmetov ochrany nahlásených zo strany nositeľov práv. Výraz „v súlade s písmenom b)“ ďalej zdôrazňuje, že v oboch týchto bodoch sa od poskytovateľov očakáva to isté: musia sa usilovať predchádzať sprístupneniu určitého nezákonného obsahu na internete – alebo opätovnému sprístupneniu na internete v prípade „stay‑down“ – v rámci svojich služieb.

56. Uvedený výklad je aj v tomto prípade potvrdený cieľom sledovaným článkom 17 smernice 2019/790, ktorým je umožniť nositeľom práv jednoduchšiu kontrolu používania ich diel v službách zdieľania. Ako tvrdí Rada, toto ustanovenie má za cieľ opätovne potvrdiť v digitálnom prostredí výlučnú povahu práva „verejného prenosu“. Cieľom povinnosti starostlivosti, ktorú napadnuté ustanovenia ukladajú poskytovateľom služieb zdieľania, je zabezpečiť, aby sa nositelia práv mohli skutočne „postaviť… medzi prípadných používateľov ich diela a verejný prenos, ktorý títo používatelia zamýšľajú uskutočniť“ ( 60 ) v rámci týchto služieb. Ako zdôraznil Parlament a Rada, poskytovatelia sa teda musia usilovať zasiahnuť pred sprístupnením obsahu na internete, t. j. skôr než sú diela alebo iné predmety ochrany, ktoré môžu byť rozmnožené, skutočne „sprístupnené verejnosti“ v rozpore s týmto výlučným právom.

b) … ktoré si vo veľkom množstve prípadov bude vyžadovať používanie nástrojov na filtrovanie

57. V tomto štádiu týchto návrhov považujem za užitočné vysvetliť, že niektoré informatické nástroje umožňujú automaticky zistiť nahratie alebo prítomnosť určitých informácií na serveri. Predovšetkým na tento účel existujú nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu (Automatic Content Recognition alebo „ACR“), ktoré sú založené na rôznych technológiách, konkrétne – od najjednoduchšej k najzložitejšej – „digitálne hashovanie“ (hashing), „digitálne vodoznakovanie“ (watermarking) a „digitálny odtlačok prsta“ (fingerprinting). ( 61 )

58. Po roku 2005 však niektorí poskytovatelia služieb zdieľania dobrovoľne zaviedli také nástroje a predovšetkým tie, ktoré sú založené na poslednej uvedenej technológii, ( 62 ) a to najmä ( 63 ) na aktívne vyhľadávanie obsahu porušujúceho práva v rámci svojich služieb. ( 64 ) Nástroje na rozpoznávanie pomocou „digitálneho odtlačku prsta“ totiž dokážu automaticky filtrovať diela a iné predmety ochrany nositeľov práv spomedzi obsahu nahratého v rámci týchto služieb tým, že uvedený obsah v okamihu sprístupnenia na internete alebo po tomto sprístupnení porovnajú s referenčnými informáciami poskytnutými nositeľmi práv. ( 65 ) Keď toto porovnanie preukáže zhodu („match“), uvedené nástroje väčšinou nositeľom práv dávajú na výber, aby sa rozhodli, či manuálne alebo automaticky zablokujú príslušný obsah, či povolia jeho sprístupnenie na internete a budú sledovať jeho popularitu pomocou štatistík sledovanosti alebo či ho „speňažia“ tým, že doň vložia reklamy. ( 66 )

59. Návrh smernice bral do úvahy tento technologický vývoj. Posúdenie vplyvu zdôrazňovalo účinnosť nástrojov na rozpoznávanie pomocou „digitálneho odtlačku“ v oblasti porušovania práv a ich dostupnosť na trhu. Pripomínam, ( 67 ) že cieľom tohto návrhu teda bolo, aby sa zavedenie takých nástrojov stalo pre poskytovateľov služieb zdieľania povinným, pričom tí, ktorí ich ešte nezaviedli, mali „dosiahnuť požadovanú úroveň“ a ostatní mali nositeľom práv poskytnúť transparentný prístup k svojim nástrojom na rozpoznávanie. ( 68 )

60. Ako zdôraznil Parlament, Rada a španielska vláda, konečné znenie smernice 2019/790 neobsahuje výslovné odkazy na nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu. Písmená b) a c) odseku 4 článku 17 tejto smernice sú formulované všeobecne. Tieto ustanovenia poskytovateľom služieb zdieľania formálne neukladajú povinnosť prijať osobitné opatrenia alebo postupy na dosiahnutie sledovaných cieľov. ( 69 )

61. Ak mám veriť žalovaným a vedľajším účastníkom konania, napadnuté ustanovenia teda poskytovateľom neukladajú povinnosť používať také nástroje. Poskytovatelia majú „mieru voľnej úvahy“, pokiaľ ide o opatrenia a postupy, ktoré majú zaviesť, aby dosiahli ciele sledované týmito ustanoveniami. V rámci toho si poskytovatelia môžu „vybrať“, či použijú také nástroje – alebo ich budú naďalej používať, ak to už robia – alebo dokonca vyvinú „inovatívne riešenia“. ( 70 ) V každom prípade v súlade s článkom 17 ods. 5 smernice 2019/790 by mali byť opatrenia požadované od poskytovateľov skúmané v každom jednotlivom prípade z hľadiska zásady proporcionality.

62. Ako však tvrdí Poľská republika, zdá sa, že napadnuté ustanovenia skutočne ukladajú poskytovateľom služieb zdieľania vo veľkom počte prípadov povinnosť používať tieto nástroje na rozpoznávanie obsahu. ( 71 ) Podľa môjho názoru normotvorca Únie pri prijatí smernice 2019/790 v porovnaní s návrhom smernice len zmenil metodiku. Namiesto toho, aby priamo uložil povinnosť zaviesť také nástroje, prinútil poskytovateľov k ich používaniu nepriamo prostredníctvom podmienok zbavenia zodpovednosti uvedených v týchto ustanoveniach.

63. Ako totiž na jednej strane správne zdôraznila žalobkyňa, treba pamätať na skutkové súvislosti napadnutých ustanovení. Článok 17 smernice 2019/790 sa týka poskytovateľov služieb, ktorí uchovávajú a sprístupňujú verejnosti „významné množstvo diel chránených autorským právom alebo iných predmetov ochrany“. Inými slovami, ide o hospodárske subjekty spravujúce významný, priam až gigantický objem obsahu. Okrem toho sa tieto služby zdieľania poskytujú nepretržite a má k nim prístup značný počet používateľov, v dôsledku čoho môžu byť v každom okamihu sprístupnené na internete významné množstvá nového obsahu.

64. V takom kontexte považujem za samozrejmé, že ako tvrdí žalobkyňa, nie je možné, aby pracovníci poskytovateľov služieb zdieľania kontrolovali všetok obsah sprístupnený na internete alebo jeho väčšinu ( 72 ) – čo napokon Parlament uznáva. Neviem si preto predstaviť, akými inými prostriedkami než pomocou nástroja na automatické rozpoznávanie, ktorý umožňuje filtrovanie obsahu nahrávaného v rámci ich služieb, by títo poskytovatelia mohli primerane „zabezpeč[iť] nedostupnos[ť]“ diel a iných predmetov ochrany určených nositeľmi práv a „pred[ísť] ich budúcemu nahrávaniu“ v rámci svojich služieb v súlade s cieľmi napadnutých ustanovení ( 73 ) – a odkaz Parlamentu a Rady na prípadné „inovatívne riešenia“ prináša v tomto smere len veľmi relatívnu pomoc. ( 74 ) Napokon žalovaní a vedľajší účastníci konania na pojednávaní v odpovedi na otázky Súdneho dvora medzi riadkami pripustili, že tieto nástroje budú v tomto smere veľmi často de facto nevyhnutné. ( 75 )

65. Na druhej strane pripomínam, že aby si poskytovatelia služieb zdieľania splnili povinnosť starostlivosti, ktorá im je uložená, musia podľa znenia článku 17 ods. 4 písm. b) smernice 2019/790 prijať opatrenia, ktoré sú v súlade „s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore“. Ako spresňuje odôvodnenie 66 druhý odsek tejto smernice, v tomto smere treba brať do úvahy „najlepšie sektorové postupy“ a „vyvíjajúci sa stav“.

66. Ako som však vysvetlil v bode 58 vyššie, určití poskytovatelia služieb zdieľania už teraz používajú nástroje na rozpoznávanie pomocou „digitálneho odtlačku prsta“ na rôzne typy obsahu. ( 76 ) Zdá sa teda, že ak si chcú ďalší poskytovatelia, ktorí akceptujú taký obsah v rámci svojich služieb, splniť povinnosť starostlivosti plynúcu z napadnutých ustanovení, musia dodržiavať „najlepšie sektorové postupy“ a „vyvíjajúci sa stav“ a zaviesť uvedené nástroje na filtrovanie takých kategórií obsahu.

67. Iste, ako zdôraznili žalovaní a vedľajší účastníci konania, podľa článku 17 ods. 5 smernice 2019/790 musia byť opatrenia očakávané od poskytovateľov služieb zdieľania v každom prípade v súlade so zásadou proporcionality. V tomto smere je potrebné zohľadniť najmä po prvé „druh, publikum a rozsah služieb a druh diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali používatelia služby“, a po druhé „dostupnosť vhodných a účinných prostriedkov a náklady na ne pre poskytovateľov služieb“. ( 77 ) V rámci toho nemožno vylúčiť, že v niektorých osobitných prípadoch bude v rozpore s touto zásadou požadovať od určitých poskytovateľov, aby používali nástroj na rozpoznávanie obsahu. Ďalej sa zdá, že za súčasného stavu technológie tieto nástroje nie sú prispôsobené ani účinné v prípade určitých konkrétnych typov diel a iných predmetov ochrany. ( 78 )

68. Odhliadnuc od týchto osobitných prípadov je však podľa mňa jasné, že vo všetkých situáciách, v ktorých sú na trhu dostupné rozličné vhodné a účinné nástroje, ktoré nie sú neprimerane drahé, sú poskytovatelia služieb zdieľania a priori povinní použiť ich, aby preukázali, že vynaložili „najlepšiu snahu“ s cieľom zabrániť sprístupňovaniu nezákonného obsahu na internete, a tak dodržali napadnuté ustanovenia. ( 79 ) V prípade potreby si v súlade so zásadou proporcionality môžu spomedzi dostupných nástrojov vybrať tie, ktoré sú najvhodnejšie vzhľadom na ich situáciu a zdroje, ktoré majú k dispozícii ( 80 ) – či dokonca (v prípade tých najlepšie situovaných) sami vyvinúť taký nástroj.

69. Zhrniem to tak, že aby poskytovatelia služieb zdieľania v súlade s napadnutými ustanoveniami preukázali, že vynaložili „najlepšiu snahu v súlade s vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore“ na „zabezpečenie nedostupnosti“ diel a iných predmetov ochrany určených nositeľmi práv a „predišli ich budúcemu nahrávaniu“ v rámci svojich služieb, musia vo veľkom počte prípadov zaviesť nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu, pomocou ktorých budú filtrovať obsah, ktorý používatelia sprístupnia na internete, a prípadne blokovať určitý obsah pred jeho nahratím. ( 81 )

2. O existencii obmedzenia výkonu práva na slobodu prejavu a na informácie

70. Po objasnení pôsobnosti napadnutých ustanovení teraz tieto ustanovenia preskúmam z hľadiska práva na slobodu prejavu a na informácie.

71. Právo zaručené v článku 11 Charty, ktoré „zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice“, zodpovedá právu zakotvenému v článku 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“). ( 82 ) Podľa článku 52 ods. 3 Charty majú tieto práva rovnaký význam alebo prinajmenšom rovnakú pôsobnosť. Z toho vyplýva, že článok 11 Charty sa má vykladať z hľadiska článku 10 EDĽP a súvisiacej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“).

72. Toto základné právo je v prejednávanej veci nesporne relevantné. Ako totiž uviedla Poľská republika a Komisia vo svojich pripomienkach, služby zdieľania uvedené v článku 17 smernice 2019/790 majú osobitný význam pre slobodu prijímať a šíriť informácie alebo myšlienky.

73. Ako tvrdí žalobkyňa, sprístupňovanie obsahu na internete v rámci týchto služieb – či už ide o videá, fotografie, texty atď. – teda patrí do pôsobnosti práva na slobodu prejavu a na informácie. ( 83 ) Také sprístupňovanie sa môže týkať aj iných súvisiacich slobôd. Najmä ak dotknutý obsah predstavuje umelecký prejav používateľov, ktorí ho nahrávajú, sa jeho sprístupnenie týka výkonu slobody umenia, ktorú zaručuje článok 13 Charty, ako aj článok 10 EDĽP. ( 84 )

74. Rád by som spresnil, že to platí bez ohľadu na to, či tento obsah porušuje alebo neporušuje autorské práva. Opačné tvrdenie Parlamentu vychádza podľa môjho názoru z právnej aproximácie. Skutočnosť, že určitá informácia je chránená autorským právom, totiž nemá za účinok jej automatické vylúčenie z pôsobnosti slobody prejavu. ( 85 ) Hoci je vo všeobecnosti odôvodnené obmedziť šírenie takej informácie, je to relevantné len vo fáze skúmania podmienok prípustnosti takého obmedzenia dotknutej slobody. ( 86 )

75. Podľa žalobkyne však opatrenia v oblasti filtrovania, ktoré musia prijať poskytovatelia služieb zdieľania, aby dodržali článok 17 ods. 4 písm. b) a článok 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice 2019/790, predstavujú svojou povahou „preventívne opatrenia“ v oblasti kontroly informácií používateľov. Tieto opatrenia majú za následok „predbežné obmedzenia“ v zmysle judikatúry ESĽP, ktorá sa týka článku 10 EDĽP. Napadnutými ustanoveniami sa teda v rámci služieb zdieľania zavádza „automatizovaná všeobecná cenzúra preventívnej povahy“, ktorú uskutočňujú ich poskytovatelia. Uvedené ustanovenia vykazujú v tomto zmysle znaky zvlášť závažného „zásahu“ normotvorcu Únie do práva používateľov na slobodu prejavu a na informácie.

76. Naopak, žalovaní a vedľajší účastníci konania popierajú, že by napadnuté ustanovenia prinášali takú „cenzúru“ alebo akýkoľvek „zásah“ do tejto slobody. Rada sa predovšetkým domnieva, že tieto ustanovenia – alebo článok 17 smernice 2019/790 vo všeobecnosti – nemajú za cieľ obmedziť ex ante informácie, ktoré môžu byť šírené v rámci týchto služieb. Používatelia môžu naďalej slobodne nahrávať obsah, ktorý chcú. Ide jednoducho o to, že vo všetkých prípadoch, keď je nahrávaný obsah chránený autorským právom, musia poskytovatelia získať súhlas dotknutých nositeľov práv, lebo v opačnom prípade budú ex post niesť zodpovednosť.

77. Rovnako ako žalobkyňa sa domnievam, že napadnuté ustanovenia skutočne predstavujú „zásah“ do slobody prejavu používateľov služieb zdieľania. Hneď na začiatok však musím uviesť terminologické spresnenie. Je pravda, že výraz „cenzúra“ má viacero významov. Z pripomienok žalobkyne však jasne vyplýva, že pod týmto výrazom myslí predchádzajúcu kontrolu informácií pred ich šírením. V tejto súvislosti sú úvahy Parlamentu, Rady a španielskej vlády, podľa ktorých pojem „cenzúra“ nie je v prejednávanej veci relevantný z dôvodu, že z článku 17 smernice 2019/790 nevyplýva nijaká „politická alebo morálna“ kontrola informácií sprístupňovaných na internete v rámci služieb zdieľania, podľa môjho názoru mimo témy. Aby som zabránil ďalšiemu zmätku, budem v tejto časti používať len výrazy „preventívne opatrenia“ a „predbežné obmedzenia“.

78. Po tomto spresnení chcem uviesť, že článok 17 smernice 2019/790 nestanovuje len to, ako tvrdí Rada, že poskytovatelia služieb zdieľania musia získať povolenie pre chránený obsah sprístupňovaný na internete používateľmi svojich služieb, lebo v opačnom prípade nesú priamu zodpovednosť. Ako som vysvetlil v predchádzajúcej časti, napadnuté ustanovenia stanovujú aj to, že poskytovatelia sú od tejto zodpovednosti oslobodení, ak vynaložia „najlepšiu snahu“ na to, aby predišli nahrávaniu obsahu, ktorý kopíruje diela a iné predmety ochrany určené nositeľmi práv, zo strany používateľov. Poskytovatelia teda musia vykonávať preventívne filtrovanie a blokovanie dotknutého obsahu.

79. Ako však tvrdí žalobkyňa, filtrovanie svojou podstatou predstavuje „preventívne opatrenie“ na kontrolu informácií šírených v rámci týchto služieb a blokovacie opatrenia, ktoré z neho môžu vyplynúť, predstavujú „predbežné obmedzenia“ v zmysle judikatúry ESĽP, ktorá sa týka článku 10 EDĽP: ( 87 ) nie na účely potrestania, ale na účely predchádzania prípadným porušeniam autorského práva sa kontrolujú informácie, ktoré chcú používatelia sprístupniť na internete, a tie z nich, ktoré by mohli predstavovať také porušenie, sú obmedzené ešte pred svojím šírením. ( 88 )

80. V týchto situáciách teda na rozdiel od tvrdení Rady používatelia nemôžu „slobodne“ sprístupňovať na internete v rámci služieb zdieľania obsah, aký chcú. Filtrovacie a blokovacie opatrenia zavedené poskytovateľmi obmedzia obsah, ktorý môžu nahrávať. Z toho vyplýva „zásah“ do výkonu slobodného šírenia informácií zo strany používateľov. Filtrovanie a blokovanie obsahu pred jeho šírením má okrem toho za následok „zásah“ do slobodného prijímania informácií verejnosťou. ( 89 )

81. Parlament a Rada odpovedajú, že poskytovatelia služieb zdieľania si môžu ako súkromné hospodárske subjekty slobodne vybrať informácie, ktoré chcú mať šírené v rámci svojich služieb, a teda rozhodnúť o filtrovaní a blokovaní obsahu. Aj keby to predstavovalo „zásah“ do slobody prejavu používateľov, v každom prípade by tento zásah nebol pripísateľný normotvorcovi Únie.

82. V tomto tvrdení sú podľa môjho názoru spojené dve situácie. Je pravda, že poskytovatelia služieb zdieľania môžu v rámci slobody podnikania a zmluvnej slobody, ktoré im zaručuje článok 16 Charty, v podmienkach používania svojich služieb alebo v „normách spoločenstva“ vymedziť svoju politiku v oblasti obsahu a z vlastnej iniciatívy vykonávať určitú „samoreguláciu“ tým, že budú filtrovať a blokovať obsah, ktorý bude podľa nich v rozpore s týmito pravidlami. V takom prípade nejde o „zasahovanie orgánov verejnej moci“ do slobody prejavu používateľov v zmysle článku 10 EDĽP a článku 11 Charty. ( 90 )

83. V prejednávanej veci však podľa mňa nejde o „samoreguláciu“ poskytovateľov služieb zdieľania. Bez ohľadu na to, či je zákaz nahrávania obsahu porušujúceho práva uvedený v ich všeobecných podmienkach používania alebo v ich „normách spoločenstva“, sa filtrovanie a blokovanie obsahu uskutočňuje s cieľom vyhovieť napadnutým ustanoveniam. ( 91 )

84. Domnievam sa preto, že „zásah“ do slobody prejavu používateľov je skutočne možné pripísať normotvorcovi Únie. Je totiž jeho iniciátorom. Samotný Parlament a Rada napokon uznávajú, že cieľom napadnutých ustanovení je v podstate preniesť na poskytovateľov služieb zdieľania bremeno kontroly porušení autorského práva, ku ktorým dôjde v rámci týchto služieb. Normotvorca určitým spôsobom preniesol na týchto poskytovateľov úlohu kontrolovať správne uplatňovanie autorských práv v digitálnom prostredí. Normotvorca však nemôže takto preniesť povinnosť a zároveň odmietnuť akúkoľvek zodpovednosť voči týmto poskytovateľom za zásahy do základných práv používateľov, ktorá z toho vyplýva. ( 92 )

85. Toto moje presvedčenie nie je oslabené tvrdením Rady, podľa ktorého napadnuté ustanovenia „nenútia“ poskytovateľov služieb zdieľania uskutočňovať filtrovanie a blokovanie obsahu, ktorý sprístupňujú na internete používatelia ich služieb, z dôvodu, že článok 17 ods. 4 smernice 2019/790 stricto sensu neukladá týmto poskytovateľom nijakú „povinnosť“, ale stanovuje len mechanizmus oslobodenia od zodpovednosti, ktorý majú „možnosť“ použiť, ak nezískajú súhlas nositeľov práv.

86. Ja sa totiž domnievam, že pri posudzovaní zlučiteľnosti článku 17 smernice 2019/790 s článkom 11 Charty netreba brať do úvahy len jeho znenie, ale aj jeho konkrétne účinky. Vzhľadom na to, že na jednej strane poskytovatelia služieb zdieľania nebudú môcť získať súhlas nositeľov práv pre určitý počet diel a iných predmetov ochrany, ( 93 ) zatiaľ čo na druhej strane používatelia by potenciálne napriek tomu mohli sprístupňovať na internete množstvo obsahu, ktorý kopíruje dotknuté predmety ochrany, však použitie mechanizmu zbavenia zodpovednosti upraveného v článku 17 ods. 4 smernice 2019/790 nebude pre týchto poskytovateľov „možnosťou“, ale nevyhnutnosťou, pokiaľ nebudú chcieť znášať neprimerané riziko zodpovednosti. V mnohých prípadoch tak podmienky oslobodenia od zodpovednosti stanovené v napadnutých ustanoveniach budú v praxi pre poskytovateľov predstavovať skutočné povinnosti. Okrem toho chcem poukázať na to, že samotný odsek 5 článku 17 odkazuje na „povinnosti [poskytovateľov služieb zdieľania] podľa odseku 4“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).

87. Na to, aby boli dotknuté hospodárske subjekty donútené vykonávať preventívne filtrovanie obsahu svojich používateľov, je taký mechanizmus zodpovednosti/oslobodenia od zodpovednosti podľa môjho názoru rovnako účinný ako priama povinnosť. Ako som uviedol v bode 62 vyššie, normotvorca Únie v tomto smere len zmenil metodiku. Tieto odlišné metódy však vyvolávajú rovnaké účinky a z tohto dôvodu ich treba posudzovať rovnako z hľadiska základných práv. ( 94 )

3. O zlučiteľnosti tohto obmedzenia s Chartou

88. Z predchádzajúcej časti vyplýva, že ako tvrdí Poľská republika, napadnuté ustanovenia znamenajú obmedzenie výkonu práva na slobodu prejavu, ktoré zaručuje článok 11 Charty.

89. Sloboda prejavu však nie je absolútnou výsadou. V súlade s článkom 52 ods. 1 Charty sú obmedzenia výkonu tejto slobody prípustné, pokiaľ sú po prvé „ustanovené zákonom“, po druhé rešpektujú „podstatu“ tejto slobody a po tretie rešpektujú zásadu proporcionality.

90. Podobne z článku 10 ods. 2 EDĽP a zo súvisiacej judikatúry ESĽP vyplýva, že zásah do slobody prejavu je prípustný, pokiaľ ho po prvé „stanovuje zákon“, po druhé sleduje jeden alebo viacero legitímnych cieľov vymedzených v tomto odseku 2 a po tretie je „nevyhnutn[ý] v demokratickej spoločnosti“. ( 95 ) Formulácia týchto podmienok sa síce čiastočne líši od podmienok stanovených v článku 52 ods. 1 Charty, opäť však treba vychádzať z toho, že majú rovnaký význam alebo prinajmenšom rovnakú pôsobnosť. ( 96 )

91. V nasledujúcich častiach teda preskúmam dodržanie troch podmienok stanovených v článku 52 ods. 1 Charty, pričom ich budem vykladať z hľadiska príslušnej judikatúry ESĽP. V rámci toho vysvetlím, prečo je predmetné obmedzenie „ustanovené zákonom“ [časť a)], prečo rešpektuje „podstatu“ práva na slobodu prejavu [časť b)] a prečo pri správnom výklade článku 17 smernice 2019/790 rešpektuje zásadu proporcionality [časť c)].

a) Predmetné obmedzenie je „ustanovené zákonom“

92. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora požiadavka, aby každé obmedzenie výkonu základných práv bolo „ustanovené zákonom“ v zmysle článku 52 ods. 1 Charty vykladaného z hľadiska judikatúry ESĽP, ktorá sa týka rovnocennej podmienky podľa článku 10 ods. 2 EDĽP, znamená nielen to, že toto obmedzenie musí mať právny základ („existencia zákona“), ale aj to, že tento právny základ musí vykazovať určité znaky prístupnosti a predvídateľnosti („kvalita zákona“). ( 97 )

93. V prejednávanej veci má predmetné obmedzenie na jednej strane zjavný právny základ, lebo vyplýva z ustanovení prijatých normotvorcom Únie.

94. Na druhej strane, pokiaľ ide o „kvalitu“ tohto právneho základu, pripomínam, že podľa judikatúry Súdneho dvora ( 98 ) a ESĽP ( 99 ) právny základ stanovujúci obmedzenie výkonu základného práva musí byť dostatočne prístupný a jeho účinky musia byť predvídateľné, t. j. musí byť formulovaný dostatočne jasne a presne, aby dotknuté osoby mohli v prípade potreby na základe informovaného poradenstva prispôsobiť svoje správanie.

95. Ja sa však domnievam, že napadnuté ustanovenia sú dostatočne jasné a presné na to, aby spĺňali túto normu. Iste, definícia „poskytovateľa online služieb zdieľania obsahu“ v článku 2 bode 6 smernice 2019/790 a napadnuté ustanovenia obsahujú viacero otvorených výrazov – „veľký objem diel chránených autorským právom alebo iné predmety ochrany“, „najlepšiu snahu“, „vysokými normami odbornej starostlivosti v sektore“ atď. –, ktoré vyvolávajú určitú mieru neistoty, pokiaľ ide o dotknuté hospodárske subjekty a povinnosti, ktoré sú im uložené v každej situácii. Podľa vysvetlení Parlamentu a Rady však má použitie týchto výrazov zaručiť, že uvedené ustanovenia bude možné prispôsobiť rôznym typom hospodárskych subjektov a situácií, ako aj vývoju postupov a technológií, a teda že odolajú skúške času. Podľa judikatúry ESĽP sa však normotvorca Únie môže bez porušenia požiadavky „predvídateľnosti“ rozhodnúť, že predpisy, ktoré prijíma, budú poskytovať určitú flexibilitu, a nie absolútnu právnu istotu. ( 100 ) Okrem toho objasnenia uvedené v týchto návrhoch, ako aj objasnenia, ktoré Súdny dvor uvedie v rozsudku, ktorý vydá, a v budúcich rozhodnutiach, prispejú k spresneniu týchto výrazov a k rozptýleniu pochybností, ktoré sú s nimi spojené – čo je tiež v súlade s požiadavkou „predvídateľnosti“. ( 101 )

96. Chcem však poukázať na to, že Súdny dvor ( 102 ) a ESĽP ( 103 ) spájajú s požiadavkou „predvídateľnosti“ aj to, či právny základ, z ktorého zásah vyplýva, obsahuje dostatočné záruky proti riziku svojvoľného alebo nezákonného porušovania základných práv (v súlade so zásadou „prednosti práva“). Žalobkyňa v prejednávanej veci tento aspekt popiera.

97. Otázka, či napadnuté ustanovenia obsahujú dostatočné záruky na ochranu slobody prejavu používateľov služieb zdieľania proti nadmerným alebo svojvoľným opatreniam filtrovania a blokovania, však súvisí aj s primeranosťou obmedzenia, ktoré vyplýva z týchto ustanovení. ( 104 ) Aby som sa teda vyhol opakovaniu, touto otázkou sa budem zaoberať v rámci skúmania podmienky súvisiacej s dodržiavaním zásady proporcionality. ( 105 )

b) Predmetné obmedzenie rešpektuje „podstatu“ práva na slobodu prejavu

98. Treba pripomenúť, že požiadavka stanovená v článku 52 ods. 1 Charty, podľa ktorej každé obmedzenie výkonu práv alebo slobôd zaručených týmto právnym nástrojom musí „rešpektovať podstatu týchto práv alebo slobôd“, znamená, že keď určité opatrenie narušuje túto „podstatu“, nemôže byť odôvodnené. Opatrenie sa potom považuje za odporujúce Charte, a pokiaľ ide o akt Únie, musí byť zrušený alebo vyhlásený za neplatný, pričom nie je potrebné skúmať podmienku súvisiacu s dodržiavaním zásady proporcionality. ( 106 )

99. Normotvorca Únie totiž môže obmedziť výkon určitých základných práv vo všeobecnom záujme, aby chránil iné práva a záujmy. Môže to urobiť predovšetkým s cieľom chrániť iné základné právo. V rámci toho má určitú mieru voľnej úvahy, aby zvážil a dosiahol „primeranú rovnováhu“ medzi jednotlivými dotknutými právami a záujmami. ( 107 ) Táto voľná úvaha však má absolútne obmedzenie. „Podstata“ základného práva predstavuje „nedotknuteľné jadro“, do ktorého nie je možný nijaký zásah. Nijaký cieľ, nech by bol akokoľvek legitímny, teda neodôvodňuje určité zásahy – mimoriadne závažné – do základných práv. Inými slovami, účel nesvätí akékoľvek prostriedky.

100. V prejednávanej veci sa Poľská republika domnieva, že napadnuté ustanovenia narušujú „podstatu“ práva na slobodu prejavu. Preventívne monitorovanie obsahu sprístupňovaného na internete používateľmi, ktoré musia podľa týchto ustanovení vykonávať poskytovatelia služieb zdieľania, totiž spochybňuje toto právo ako také, lebo znamená zasahovanie do tohto obsahu a jeho prípadné zablokovanie ešte pred jeho šírením.

101. S týmto názorom rovnako ako žalovaní a vedľajší účastníci konania nesúhlasím.

102. Je pravda, že preventívne opatrenia v oblasti kontroly informácií sa vo všeobecnosti považujú za mimoriadne závažné zásahy do slobody prejavu ( 108 ) z dôvodu excesov, ktoré z nich môžu vyplynúť. Tieto preventívne opatrenia demokratická spoločnosť v zásade odmieta z dôvodu, že obmedzením určitých informácií ešte pred ich šírením bránia verejnej diskusii o obsahu, čím zbavujú slobodu prejavu samotnej funkcie vektora pluralizmu. ( 109 ) Ako zdôrazňuje žalobkyňa, z týchto dôvodov ústavy mnohých členských štátov zakazujú všeobecnú predchádzajúcu kontrolu informácií.

103. Tieto úvahy sú plne relevantné v súvislosti s internetom. Ako tvrdí žalobkyňa, táto sieť má osobitný význam pre slobodu prijímať alebo šíriť informácie alebo myšlienky. ( 110 ) Konkrétnejšie to platí pre veľké platformy a sociálne siete, ktoré tým, že komukoľvek umožňujú zverejniť na internete želaný obsah, ku ktorému má verejnosť prístup, predstavujú „bezprecedentné“ nástroje na výkon tejto slobody. ( 111 ) Tieto platformy sa tak podieľajú na určitej „demokratizácii“ produkcie informácií, a hoci ich spravujú súkromní prevádzkovatelia, stali sa de facto základnou infraštruktúrou prejavu na internete. ( 112 ) Za súčasného stavu komunikačných prostriedkov tak právo na slobodu prejavu znamená osobitne slobodu prístupu k týmto platformám a slobodu vyjadrovať sa v ich rámci v zásade bez zasahovania orgánov verejnej moci. ( 113 )

104. Keby však tieto orgány priamo alebo nepriamo ( 114 ) uložili poskytovateľom‑sprostredkovateľom, ktorí ovládajú tieto infraštruktúry prejavu, všeobecnú povinnosť preventívneho monitorovania obsahu používateľov ich služieb s cieľom vyhľadávať akýkoľvek druh nezákonných, či dokonca len nežiaducich informácií, došlo by k spochybneniu slobody šírenia informácií ako takej. Podľa môjho názoru by teda bola dotknutá „podstata“ práva na slobodu prejavu, ktoré zaručuje článok 11 Charty.

105. V tejto súvislosti má článok 15 smernice 2000/31 podľa môjho názoru zásadný význam. Toto ustanovenie stanovuje, že členské štáty neuložia poskytovateľom „všeobecnú povinnosť… aby monitorovali informácie, ktoré prenášajú alebo ktoré uložili“, čím zabraňuje všeobecnému preventívnemu monitorovaniu informácií na internete, ktoré by vykonávali títo sprostredkovatelia. Zaručuje tým, že internet bude slobodným a otvoreným priestorom. ( 115 )

106. Z tohto dôvodu mám tendenciu považovať zákaz stanovený v článku 15 za všeobecnú zásadu práva v oblasti internetu, lebo predstavuje konkretizáciu základnej slobody šírenia informácií v digitálnom prostredí. ( 116 ) Okrem toho chcem poukázať na to, že Súdny dvor už vo svojej judikatúre priblížil dodržiavanie tejto slobody a uvedený zákaz. ( 117 ) Idú totiž ruka v ruke. Podľa môjho názoru z toho vyplýva, že tento zákaz prekračuje rámec článku 15 a neplatí len pre členské štáty, ale aj pre normotvorcu Únie.

107. Na rozdiel od tvrdení žalobkyne však základné právo na slobodu prejavu, ktoré je konkretizované v zákaze „všeobecnej povinnosti monitorovania“, nebráni všetkým druhom povinnosti monitorovania.

108. Ako totiž pripomína Komisia, Súdny dvor vo svojej judikatúre v oblasti súdnych príkazov, ktoré možno uložiť sprostredkovateľom na internete, ( 118 ) pripustil, že takému sprostredkovateľovi je možné prikázať, aby „predchádzal“ niektorým porušeniam tým, že bude vykonávať určité cielené monitorovanie svojej služby. ( 119 ) Súdny dvor tak odlíšil „všeobecnú“ povinnosť monitorovať od povinnosti, ktorá sa uplatní v „špecifických“ prípadoch. ( 120 ) Podobne ESĽP nepovažuje preventívne opatrenia v oblasti kontroly informácií vrátane povinnosti blokovania samy osebe za nezlučiteľné s článkom 10 EDĽP, pokiaľ sú súčasťou špecifického rámca. ( 121 ) Uvedený súd dokonca v rozsudku Delfi AS v. Estónsko pripustil, že od niektorých sprostredkovateľov možno očakávať, že budú aktívne monitorovať svoje služby a vyhľadávať určité druhy nezákonných informácií. ( 122 )

109. Žalobkyňa odpovedá, že práve povinnosť monitorovania uložená poskytovateľom služieb zdieľania napadnutými ustanoveniami je „všeobecná“. Na „zabezpečenie nedostupnosti“ diel a iných predmetov ochrany určených nositeľmi práv a aby „predišli ich budúcemu nahrávaniu“ v rámci svojich služieb, totiž títo poskytovatelia musia v praxi filtrovať všetok obsah nahrávaný všetkými používateľmi.

110. Rovnako ako žalovaní a vedľajší účastníci konania sa však domnievam, že tieto ustanovenia v skutočnosti ukladajú „špecifickú“ povinnosť monitorovať. ( 123 ) Napriek tomu musím uznať, že v judikatúre Súdneho dvora ( 124 ) nastal prednedávnom vývoj, pokiaľ ide o kritérium na rozlíšenie „všeobecného“ od „špecifického“.

111. Na začiatku sa zdalo, že Súdny dvor pripisuje váhu množstvu informácií, ktoré treba monitorovať. V rozsudku L’Oréal a i. ( 125 ) Súdny dvor rozhodol, že prevádzkovateľ internetového obchodu nemôže byť nútený „aktívn[e] monitorova[ť] všetk[y] údaj[e] každého z jeho klientov, aby sa zabránilo akýmkoľvek budúcim porušeniam práv duševného vlastníctva“. V rozsudku Scarlet Extended uviedol, že poskytovateľ prístupu na internet nemôže byť prostredníctvom súdneho príkazu nútený zaviesť systém filtrovania, ktorý sa uplatní na „cel[ú] elektronick[ú] komunikáci[u] prebiehajúc[u] v rámci jeho služieb“, a teda „na všetkých jeho zákazníkov“, s cieľom „identifikovať v sieti tohto poskytovateľa obeh elektronických súborov obsahujúcich hudobné, kinematografické alebo audiovizuálne dielo, o ktorom navrhovateľ tvrdí, že k nemu má práva duševného vlastníctva, s cieľom blokovať prenos súborov, ktorých výmena porušuje autorské právo“. ( 126 ) V rozsudku SABAM ( 127 ) Súdny dvor použil rovnaké uvažovanie v súvislosti s povinnosťou prevádzkovateľa platformy sociálnej siete zaviesť podobný systém filtrovania. Nakoniec v rozsudku Mc Fadden ( 128 ) konštatoval, že prevádzkovateľovi miestnej bezdrôtovej siete nie je možné uložiť povinnosť vykonávať dohľad nad „všetkými prenášanými informáciami“ prostredníctvom tejto siete, aj keď išlo o rozmnoženiny jediného hudobného diela určeného nositeľom práv. ( 129 )

112. Teraz sa zdá, že Súdny dvor pripisuje váhu presnosti predmetu vyhľadávania. V tomto smere v rozsudku Glawischnig‑Piesczek, ( 130 ) ktorý sa týkal oblasti hanlivých vyjadrení, Súdny dvor konštatoval, že povinnosť prevádzkovateľa sociálnej siete monitorovať všetky informácie sprístupnené v tejto sieti ( 131 ) treba považovať za „špecifickú“ z dôvodu, že ide o vyhľadávanie a blokovanie „konkrétnej“ hanlivej informácie, ( 132 ) že poskytovateľ nemal povinnosť vykonať „samostatné posúdenie“ zákonnosti filtrovaných informácií a že, naopak, mohol „využiť automatizované technické prostriedky a vyhľadávače“. ( 133 )

113. Tento vývoj judikatúry Súdneho dvora ( 134 ) je podľa môjho názoru opodstatnený. Jeho hranice spresním neskôr, ( 135 ) ale na tomto mieste uvediem, že keby sa povinnosť monitorovania považovala za „všeobecnú“, ak de facto núti poskytovateľa‑sprostredkovateľa filtrovať pomocou informatických nástrojov všetky informácie sprístupňované na internete používateľmi jeho služby, hoci ide o vyhľadávanie špecifických porušení, bolo by to poľutovaniahodné ignorovanie technologického vývoja, ktorý umožňuje také filtrovanie, pričom normotvorca Únie by bol zbavený užitočného prostriedku v boji proti určitým typom nezákonného obsahu.

114. Je pravda, že ak chcú poskytovatelia služieb zdieľania v prejednávanej veci dosiahnuť ciele sledované napadnutými ustanoveniami, musia monitorovať všetok obsah, ktorý používatelia sprístupnia na internete. V rámci tohto obsahu však vyhľadávajú „konkrétne diela alebo iné predmety ochrany“, pre ktoré im nositelia práv vopred poskytli „relevantné a nevyhnutné informácie“ [článok 17 ods. 4 písm. b) smernice 2019/790] alebo „dostatočne podložené oznámenie“ [písmeno c) tohto odseku 4]. V ďalšej časti týchto návrhov presnejšie vysvetlím, aký obsah je potrebné zablokovať. ( 136 ) V tomto štádiu skúmania však podľa mňa tieto prvky postačujú na preukázanie, že tieto ustanovenia skutočne nepriamo ukladajú „špecifickú“ povinnosť monitorovania, a na vylúčenie narušenia „podstaty“ práva na slobodu prejavu. ( 137 )

115. Na záver chcem spresniť, že normotvorca Únie síce nemôže na sprostredkovateľov na internete preniesť povinnosť vykonávať všeobecné preventívne monitorovanie informácií, ktoré sú zdieľané alebo prenášané pomocou ich služieb, podľa môjho názoru však môže určitým sprostredkovateľom na internete bez narušenia „podstaty“ slobody prejavu uložiť určité opatrenia aktívneho monitorovania v súvislosti s niektorými konkrétnymi nezákonnými informáciami. Navyše chcem poukázať na to, že článok 17 smernice 2019/790 v tomto smere nadväzuje na sériu oznámení a odporúčaní Komisie, ( 138 ) ako aj nových právnych predpisov, ( 139 ) ktoré majú v tomto zmysle docieliť, aby určití sprostredkovatelia – predovšetkým veľké „platformy“ – prispievali k boju proti niektorým druhom nezákonného obsahu. V každom prípade však musí byť zabezpečené dodržiavanie zásady proporcionality. S takým prenesením kontroly zákonnosti na internete ( 140 ) na určitých sprostredkovateľov sú spojené najmä riziká pre slobodu prejavu používateľov ich služieb, a preto ho nemožno uskutočniť bez dostatočných záruk pre používateľov. ( 141 )

c) Predmetné obmedzenie rešpektuje zásadu proporcionality

116. Teraz musím preskúmať podmienku súvisiacu s dodržiavaním zásady proporcionality, ktorá sa podľa znenia článku 52 ods. 1 Charty rozdeľuje na dve čiastkové podmienky: dotknuté obmedzenie musí byť po prvé „nevyhnutné“ a po druhé „skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných“.

117. Splnenie druhej čiastkovej podmienky nie je predmetom diskusií medzi účastníkmi konania. Vzhľadom na všeobecný cieľ sledovaný článkom 17 smernice 2019/790 ( 142 ) predmetné obmedzenie je „potrebné na ochranu práv a slobôd iných“, konkrétne autorských práv a s nimi súvisiacich práv nositeľov týchto práv. Pripomínam, že duševné vlastníctvo je chránené ako základné právo predovšetkým ( 143 ) článkom 17 ods. 2 Charty a článkom 1 protokolu č. 1 k EDĽP. ( 144 ) Napadnuté ustanovenia tak predstavujú „pozitívne ochranné opatrenia“ prijaté normotvorcom Únie s cieľom zabezpečiť nositeľom práv skutočný a účinný výkon ich práv duševného vlastníctva vo vzťahoch s poskytovateľmi služieb zdieľania. ( 145 )

118. Účastníci konania sa, naopak, nezhodnú na tom, či predmetné obmedzenie spĺňa prvú čiastkovú podmienku. V tomto smere chcem spresniť, že skúmanie „nevyhnutnosti“ v zmysle článku 52 ods. 1 Charty v prípade obmedzenia výkonu základného práva, ktoré Charta zaručuje, v skutočnosti zahŕňa posúdenie troch kumulatívnych požiadaviek: treba totiž preskúmať, či je toto obmedzenie 1) „vhodné“, 2) „nevyhnutné“ a 3) „primerané“stricto sensu. ( 146 ) V nasledujúcich častiach tieto požiadavky postupne preskúmam.

1) Predmetné obmedzenie je „vhodné“

119. Zdá sa, že Poľská republika nespochybňuje požiadavku „vhodnosti“ predmetného obmedzenia. V každom prípade sa spolu s Parlamentom a Radou domnievam, že je splnená.

120. V rámci skúmania vhodnosti určitého opatrenia totiž Súdny dvor neoveruje, či toto opatrenie predstavuje najlepší prostriedok na dosiahnutie sledovaného cieľa, ale či je spôsobilé prispieť k dosiahnutiu tohto cieľa. ( 147 )

121. V prejednávanej veci však povinnosť monitorovať uložená poskytovateľom služieb zdieľania na základe napadnutých ustanovení je spôsobilá prispieť k dosiahnutiu cieľa sledovaného normotvorcom Únie. Tieto ustanovenia prenášajú na poskytovateľov úlohu monitorovať ich služby a aktívne bojovať proti obsahu porušujúcemu práva, ktorý by sa v nich mohol nachádzať, čím na jednej strane poskytovateľov silno podnecujú k uzatváraniu licenčných zmlúv s nositeľmi práv ( 148 ) a na druhej strane umožňujú nositeľom práv jednoduchšiu kontrolu ich diel a iných predmetov ochrany v rámci týchto služieb. ( 149 )

2) Predmetné obmedzenie je „nevyhnutné“

122. Poľská republika však tvrdí, že obmedzenie výkonu práva na slobodu prejavu, ktoré vyplýva z písmena b) a písmena c) in fine odseku 4 článku 17 smernice 2019/790, ide nad rámec toho, čo je „nevyhnutné“ na dosiahnutie cieľa sledovaného normotvorcom Únie. Domnieva sa, že povinnosti upravené v písmene a) a písmene c) in principio tohto odseku sú v tomto smere postačujúce. Na jednej strane povinnosť poskytovateľov služieb zdieľania v súlade s písmenom a), a to vynaložiť „najlepšiu snahu“ na získanie súhlasu nositeľov práv, posilňuje rokovaciu pozíciu nositeľov práv. Na druhej strane povinnosť poskytovateľov na základe písmena c) in principio urýchlene konať, len čo dostanú dostatočne podložené oznámenie, s cieľom zablokovať prístup k dielam a iným predmetom ochrany, ktoré sú predmetom oznámenia, alebo s cieľom odstrániť ich z internetových stránok zaručuje účinnú ochranu práv týchto nositeľov.

123. S týmto názorom nesúhlasím.

124. V tomto smere pripomínam, že kritérium „nevyhnutnosti“ spočíva v overení, či existujú alternatívne opatrenia, ktoré by boli rovnako účinné ako opatrenie zvolené na dosiahnutie sledovaného cieľa a zároveň by boli menej obmedzujúce. ( 150 )

125. Ako však v podstate tvrdia Parlament a Rada, režim zodpovednosti, ktorý by ukladal len povinnosti stanovené v článku 17 ods. 4 písm. a) a článku 17 ods. 4 písm. c) in principio smernice 2019/790, by jednoznačne nebol na dosiahnutie cieľa sledovaného normotvorcom Únie rovnako účinný ako režim ukladajúci zároveň povinnosti vyplývajúce z písmena b) a písmena c) in fine tohto odseku – hoci prvé uvedené povinnosti sú z hľadiska práva na slobodu prejavu skutočne menej obmedzujúce ako druhé. ( 151 )

126. Ako totiž tvrdí žalobkyňa, na jednej strane hoci povinnosť poskytovateľov služieb zdieľania vynaložiť „najlepšiu snahu“ na získanie súhlasu nositeľov práv sama osebe posilňuje postavenie týchto nositeľov pri rokovaniach o licenčných zmluvách s poskytovateľmi, cieľom článku 17 smernice 2019/790 nie je len zabezpečiť, aby nositelia práv získali primeranú odmenu za používanie svojich diel a iných predmetov ochrany v rámci týchto služieb. Ide všeobecnejšie o zaručenie, aby títo nositelia práv mohli účinne kontrolovať také používanie a aby mohli predovšetkým zabrániť dostupnosti týchto predmetov v rámci uvedených služieb, ak si to želajú.

127. V tomto smere je na druhej strane nesporné, že – ako tvrdia žalovaní – taký systém nahlasovania a odstraňovania, aký vyplýva z článku 14 smernice 2000/31 a v podstate ho prebral článok 17 ods. 4 písm. c) in principio smernice 2019/790, neumožňuje dotknutým nositeľom práv brániť sa voči nezákonnému používaniu ich diel v rámci služby zdieľania rovnako účinne ako systém, ktorý vyplýva z napadnutých ustanovení a ktorý poskytovateľom týchto služieb ukladá povinnosť monitorovať.

3) Predmetné obmedzenie je „primerané“ stricto sensu

128. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa obmedzenie výkonu základného práva zaručeného Chartou považuje za „primerané“ v úzkom zmysle slova, ak nevýhody spôsobené opatrením nie sú neprimerané sledovaným cieľom. ( 152 )

129. V prejednávanej veci stojí proti napadnutým ustanoveniam na jednej strane právo na slobodu prejavu zaručené v článku 11 Charty a na druhej strane právo duševného vlastníctva chránené článkom 17 ods. 2 tohto právneho nástroja. Ako pripomínajú Parlament, Rada a španielska vláda, nemožno priznať „automaticky prednosť“ prvému uvedenému právu pred druhým. ( 153 ) Aby som teda použil formuláciu Súdneho dvora, pri posudzovaní proporcionality týchto ustanovení „sa musí rešpektovať potreba súladu požiadaviek spojených s ochranou rôznych práv a zásad“ a „spravodlivá rovnováha“ medzi nimi. ( 154 ) Napokon v oblasti autorského práva Súdny dvor osobitne zdôrazňuje potrebu zachovať v digitálnom prostredí túto „primeranú rovnováhu“. ( 155 )

130. Poľská republika však tvrdí, že normotvorca Únie v článku 17 smernice 2019/790 práve nezachoval túto rovnováhu. Podľa jej názoru je narušenie slobody prejavu napadnutými ustanoveniami neprimerané v porovnaní s výhodami, ktoré môžu priniesť z hľadiska ochrany práv duševného vlastníctva.

131. Ja sa rovnako ako Parlament, Rada a Komisia domnievam, že normotvorca Únie sa mohol rozhodnúť, že prehodnotí rovnováhu vlastnú režimu zodpovednosti, ktorý platí pre poskytovateľov služieb zdieľania [časť i)]. Novoprijatý režim zodpovednosti však prináša významné riziká pre slobodu prejavu [časť ii)], ktoré si vyžadujú stanovenie dostatočných záruk na minimalizovanie týchto rizík [časť iii)], čo podľa môjho názoru normotvorca Únie urobil [časť iv)].

i) Normotvorca Únie bol oprávnený nahradiť rovnováhu, ktorú zaviedol pôvodne, novou rovnováhou

132. Oslobodenie poskytovateľov‑sprostredkovateľov od zodpovednosti upravené v článku 14 smernice 2000/31 odráža rovnováhu predovšetkým medzi slobodou prejavu a právami duševného vlastníctva, ktorú chcel normotvorca Únie dosiahnuť pri prijatí tejto smernice. V tom čase chcel normotvorca podporiť rozvoj poskytovateľov, aby všeobecnejšie podnietil rast elektronického obchodu a „služieb informačnej spoločnosti“ na vnútornom trhu. Bolo teda dôležité nezaťažiť poskytovateľov zodpovednosťou, ktorá by ohrozila ich činnosť. Záujmy nositeľov práv mali byť ochránené a v rovnováhe so slobodou prejavu používateľov internetu v rámci systému „nahlasovania a odstraňovania“, ako aj pomocou súdnych príkazov, ktoré bolo možné vydávať vo vzťahu k poskytovateľom. ( 156 )

133. Ako tvrdí Rada, okolnosti sa odvtedy nepochybne zmenili. Príchod služieb „Webu 2.0“ priniesol výhody, ako aj nové hospodárske a sociálne riziká, ktoré majú vplyv na jednotlivé dotknuté záujmy. V tejto súvislosti bol normotvorca Únie oprávnený prehodnotiť rozhodnutie, ktoré uskutočnil o dvadsať rokov skôr, a to posúdiť túto zmenu okolností a vyhodnotiť tieto výhody a riziká. ( 157 )

134. Ako zdôraznili Parlament, Rada a francúzska vláda, normotvorca Únie má v tomto smere širokú mieru voľnej úvahy v oblastiach, v ktorých sa predpokladá prijatie politických, hospodárskych, ako aj sociálnych rozhodnutí z jeho strany a v rámci ktorých je potrebné vykonanie komplexného posúdenia a hodnotenia. ( 158 ) Prispôsobiť autorské právo digitálnemu prostrediu a stanoviť v tejto oblasti režim zodpovednosti pre služby zdieľania online, ktorý zabezpečí primeranú rovnováhu medzi dotknutými právami a záujmami, je nepochybne „komplexnou“ úlohou. ( 159 )

135. Podobne ESĽP priznáva orgánom verejnej moci širokú mieru voľnej úvahy pri zabezpečovaní rovnováhy medzi jednotlivými právami chránenými EDĽP. ( 160 ) Táto voľná úvaha bola v prejednávanej veci o to dôležitejšia, že normotvorca Únie v zásade neupravoval politické prejavy, ale používanie diel a iných predmetov ochrany. ( 161 )

136. V široko diskutovanom kontexte ( 162 ) normotvorca Únie prijal politické rozhodnutie v prospech kreatívneho priemyslu. Domnieval sa, že predchádzajúca rovnováha medzi dotknutými právami a záujmami už nie je uspokojivá, a že aby bola nositeľom práv naďalej zabezpečená vysoká úroveň ochrany, ( 163 ) je potrebné prijať nový režim zodpovednosti pre určitých poskytovateľov služieb „Webu 2.0“, v rámci ktorého im bude uložená povinnosť monitorovať obsah sprístupňovaný používateľmi ich služieb na internete. Vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy normotvorcu sa domnievam, že taká voľba v zásade nebola neprimeraná.

137. Primeranosť napadnutých ustanovení podľa mňa presnejšie spočíva v spojení skutočností, na ktoré sa odvolávajú žalovaní a vedľajší účastníci konania, konkrétne po prvé vo význame hospodárskej škody, ktorá vznikne nositeľom práv nezákonným sprístupnením ich diel prostredníctvom služieb zdieľania online vzhľadom na gigantické množstvo obsahu nahrávaného v rámci týchto služieb a na rýchlosť výmeny informácií na internete, ( 164 ) po druhé v skutočnosti, že systém „nahlasovania a odstraňovania“ z rovnakých dôvodov umožňuje nositeľom práv len s ťažkosťami kontrolovať používanie ich diel v rámci týchto služieb, po tretie v ťažkostiach, s ktorými sa stretávajú, ak chcú stíhať zodpovedných používateľov, a po štvrté v skutočnosti, že povinnosť monitorovať sa týka konkrétnych poskytovateľov‑sprostredkovateľov. Pokiaľ ide o posledný bod, chcem poukázať na to, že poskytovatelia služieb zdieľania podporou obsahu ( 165 ) určitým spôsobom ovplyvňujú informácie, ku ktorým má verejnosť prístup. Tieto aspekty do istej miery ( 166 ) približujú poskytovateľov a tradičných sprostredkovateľov, akými sú vydavatelia, takže v súvislosti s nimi môže byť primerané prijať osobitný režim zodpovednosti, ktorý sa líši od režimu platného pre ostatných poskytovateľov hostingových služieb. ( 167 )

138. Navyše, ako tvrdí španielska a francúzska vláda, ESĽP v rozsudku Delfi AS v. Estónsko rozhodol, že v rámci hľadania rovnováhy medzi slobodou prejavu v zmysle článku 10 EDĽP a právom na česť zaručeným v článku 8 tohto dohovoru nie je neprimerané, aby sa veľký internetový spravodajský portál zodpovedal za to, že nezabránil uverejneniu určitých nezákonných komentárov používateľmi svojej internetovej stránky v nadväznosti na istý článok alebo že ich aspoň z vlastnej iniciatívy urýchlene neodstránil.

139. V uvedenom rozsudku sa však ESĽP sústredil po prvé na rozsah ujmy spôsobenej takými komentármi vzhľadom na rýchly pohyb informácií na internete ( 168 ) a po druhé na to, že systém „nahlasovania a odstraňovania“ síce môže v mnohých prípadoch predstavovať vhodný nástroj na zabezpečenie rovnováhy medzi právami a záujmami všetkých dotknutých osôb, nie je však postačujúci na ukončenie závažnej ujmy, ktorá vyplýva z takých komentárov. ( 169 ) ESĽP zároveň po tretie poukázal na to, že pre poškodeného je ťažké stíhať autorov takých komentárov, a po štvrté, že prevádzkovateľ spravodajského portálu má určitý vplyv na komentáre, ktoré uverejňujú používatelia, takže môže byť opodstatnené prijať špecifický prístup v oblasti zodpovednosti takého sprostredkovateľa. ( 170 ) Je teda možná určitá analógia s prejednávanou vecou. ( 171 )

ii) Riziká spojené s takým režimom zodpovednosti, aký vyplýva z napadnutých ustanovení

140. Ako v podstate tvrdí Parlament, keďže filtrovanie, ktoré musia uskutočňovať poskytovatelia služieb zdieľania na základe napadnutých ustanovení, zabráni v rámci týchto služieb šíreniu obsahu, ktorý porušuje autorské práva alebo s nimi súvisiace práva, obmedzenie výkonu práva na slobodu prejavu vyplývajúce z týchto ustanovení je odôvodnené, pokiaľ ide o tento obsah.

141. Súvislosť medzi zodpovednosťou poskytovateľov služieb zdieľania a účinnosťou filtrovania, ktorú vytvoril normotvorca Únie v uvedených ustanoveniach, však znamená významné riziko pre slobodu prejavu, a to riziko „nadmerného blokovania“ oprávneného obsahu.

142. Také riziko „nadmerného blokovania“ vo všeobecnosti nastáva, keď orgány verejnej moci považujú poskytovateľov‑sprostredkovateľov za zodpovedných za nezákonné informácie poskytnuté používateľmi ich služieb. Aby sa títo sprostredkovatelia vyhli riziku zodpovednosti, môžu mať tendenciu demonštrovať svoju usilovnosť a prehnane blokovať informácie pri najmenšej pochybnosti o ich zákonnosti. ( 172 )

143. V prejednávanej veci riziko konkrétne spočíva v tom, že aby sa poskytovatelia služieb zdieľania vyhli riziku zodpovednosti voči nositeľom práv, systematicky bránia v rámci svojich služieb sprístupňovaniu akéhokoľvek obsahu, ktorý kopíruje diela a iné predmety ochrany, pre ktoré im nositelia práv poskytli „relevantné a nevyhnutné informácie“ alebo „dostatočne podložené oznámenie“, vrátane obsahu, ktorý ich práva neporušuje. ( 173 )

144. Odhliadnuc od toho, že niektorí používatelia, ktorí chcú sprístupniť na internete dotknutý obsah, môžu mať na príslušné diela a predmety licenciu, totiž nositelia práv nemajú absolútny monopol na používanie svojich predmetov ochrany. Článok 5 ods. 3 smernice 2001/29 v tomto smere obsahuje zoznam výnimiek a obmedzení výlučného práva „verejného prenosu“. Tieto výnimky a obmedzenia v zásade zabezpečujú „primeranú rovnováhu“ medzi záujmom nositeľov práv na ochrane ich duševného vlastníctva na jednej strane a ochranou záujmov a základných práv používateľov predmetov ochrany, ako aj všeobecným záujmom ( 174 ) – najmä prístupom verejnosti ku kultúre na druhej strane. Viaceré z týchto výnimiek a obmedzení, ktoré sa okrem iného týkajú citácie, kritiky a recenzie, ( 175 ) ako aj karikatúry, paródie a pastiša, ( 176 ) majú predovšetkým v príslušnej oblasti pôsobnosti za následok, že právo používateľov na slobodu prejavu a na tvorbu má prednosť pred záujmom nositeľov práv.

145. Významná časť obsahu sprístupňovaného na internete používateľmi v rámci služieb zdieľania však spočíva práve v tvorivom použití či dokonca zmocnení sa diel a iných predmetov ochrany, na ktoré sa môžu vzťahovať tieto výnimky a obmedzenia. ( 177 )

146. Otázka, či sa taká výnimka alebo obmedzenie uplatní na daný obsah, však závisí od kontextu a vyžaduje si určitú analýzu. ( 178 ) Hranica, ktorá delí oprávnené používanie od porušovania práv, môže byť v rôznych prípadoch diskutabilná. ( 179 ) Vo všetkých nejednoznačných situáciách by sa mohlo poskytovateľom služieb zdieľania javiť jednoduchšie zabrániť sprístupneniu dotknutého obsahu na internete než sa v rámci prípadného konania o žalobe o určenie zodpovednosti podanej nositeľmi práv odvolávať na uplatnenie týchto výnimiek alebo obmedzení. ( 180 )

147. Riziko „nadmerného blokovania“, ktoré som práve opísal, je v prejednávanej veci zvýšené tým, že vplyvom podmienok oslobodenia od zodpovednosti uvedených v článku 17 ods. 4 písm. b) a článku 17 ods. 4 písm. c) in fine smernice 2019/790 sú poskytovatelia služieb zdieľania v mnohých prípadoch de facto povinní použiť nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu.

148. V tomto smere netreba zabúdať na obmedzenia vlastné dotknutým nástrojom, ktoré žalobkyňa náležite zdôraznila a ktoré Súdny dvor napokon už konštatoval v rozsudkoch Scarlet Extended a SABAM. ( 181 ) Nástroje na automatické rozpoznávanie obsahu totiž vyhľadávajú práve obsah, a nie porušenia autorského práva. Tieto nástroje, predovšetkým tie, ktoré fungujú na základe technológie „digitálneho odtlačku prsta“, dokážu zistiť zhody, t. j. rozpoznať, že obsah určitého súboru čiastočne alebo úplne kopíruje obsah referenčného súboru. ( 182 ) Naopak, ako tvrdí Poľská republika, tieto nástroje za súčasného stavu nedokážu posúdiť kontext, v ktorom je použitá rozmnoženina diela, a najmä zistiť, či sa uplatní výnimka alebo obmedzenie autorského práva. ( 183 ) Riziko „nadmerného blokovania“ je o to väčšie, že schopnosť týchto nástrojov rozpoznať zhody pri čoraz kratších úryvkoch (napríklad niekoľko sekúnd v prípade zvukového záznamu) sa zvyšuje. Ich používanie teda prináša riziko, že používatelia prídu o priestor na vyjadrenie a na tvorbu, ktorý povoľujú výnimky a obmedzenia. ( 184 ) Navyše schopnosť nástrojov na automatické rozpoznávanie zistiť obsah porušujúci práva závisí od presnosti a pravdivosti informácií poskytnutých nositeľmi práv. Používanie týchto nástrojov môže teda priniesť neoprávnené žiadosti, ktoré sa budú týkať napríklad voľných diel, ( 185 ) na základe chybných alebo nezákonných referenčných informácií (tzv. riziko nadmerného podávania žiadostí). ( 186 )

iii) Nevyhnutnosť stanoviť dostatočné záruky na minimalizáciu týchto rizík

149. Vzhľadom na riziká „nadmerného blokovania“ opísané v predchádzajúcej časti musí byť taký režim zodpovednosti, aký vyplýva z napadnutých ustanovení, podľa môjho názoru spojený s dostatočnými zárukami na minimalizovanie týchto rizík, a teda na zabezpečenie presného ohraničenia rozsahu zásahu do slobody prejavu. ( 187 ) Vo všeobecnosti musia také záruky sprevádzať každé prenesenie kontroly zákonnosti na internete na poskytovateľov‑sprostredkovateľov zo strany orgánov verejnej moci, ( 188 ) ktoré má podobu povinnosti monitorovať uloženej týmto sprostredkovateľom priamo alebo nepriamo.

150. Konkrétne sa domnievam, že taký režim musí byť súčasťou právneho rámca s jasnými a presnými pravidlami, ktorými sa riadi pôsobnosť a uplatňovanie opatrení v oblasti filtrovania, ktoré musia prijať príslušní poskytovatelia služieb, aby sa používateľom týchto služieb zabezpečila účinná ochrana proti nezákonnému alebo svojvoľnému blokovaniu informácií, ktoré chcú sprístupniť na internete. ( 189 )

151. Zároveň chcem zdôrazniť, že keď obmedzenie základných práv vyplýva z právneho predpisu samotnej Únie, a teda jej ho možno pripísať ako v prejednávanej veci, ( 190 ) normotvorca Únie v tomto smere nesie významný podiel zodpovednosti. V takom prípade nemôže úplne nechať na členské štáty – a tým menej na poskytovateľov služieb, ktorí majú tento právny predpis uplatňovať –, aby stanovili také záruky. Naopak, musí vymedziť prinajmenšom ich podstatu. ( 191 ) Keďže však v prejednávanej veci ide o smernicu, ktorá sa navyše týka technickej oblasti, určité podmienky jej uplatňovania musia spresniť členské štáty – ako aj Komisia. ( 192 )

152. Rád by som ďalej uviedol, že povinnosť normotvorcu Únie stanoviť podstatu týchto záruk je nevyhnutná na zabezpečenie jednotného uplatňovania právnych predpisov Únie vo všetkých členských štátoch – pričom taká jednotnosť je o to viac nevyhnutná, že v prejednávanej veci ide o harmonizačnú smernicu prijatú na základe článku 114 ZFEÚ. Poskytovatelia služieb zdieľania, ktorí pôsobia na medzinárodnej úrovni, by nemali podliehať 27 vnútroštátnym režimom zodpovednosti, ktoré sa môžu líšiť z hľadiska rozsahu povinnosti filtrovania, ktorá im je uložená. Predovšetkým by používatelia týchto služieb mali požívať v podstate rovnakú ochranu voči nezákonným alebo svojvoľným opatreniam v oblasti blokovania bez ohľadu na to, v ktorom členskom štáte sa nachádzajú.

153. Zhrniem to tak, že normotvorca Únie má síce širokú mieru voľnej úvahy pri rozhodovaní o zásade, na ktorej je založený taký režim zodpovednosti, aký upravujú napadnuté ustanovenia, nemôže však opomenúť dostatočné záruky na minimalizovanie rizík, ktoré z neho vyplývajú pre slobodu prejavu. Súdnemu dvoru podľa môjho názoru prináleží vykonávať dôkladnú kontrolu dodržiavania tejto požiadavky. ( 193 )

iv) Záruky stanovené v prejednávanej veci

154. Poľská republika tvrdí, že normotvorca Únie túto požiadavku v prejednávanej veci nesplnil. Podľa jej názoru napadnuté ustanovenia nesprevádza nijaká záruka, ktorá by mohla predstavovať rámec pre rozsah zásahu do slobody prejavu používateľov služieb zdieľania.

155. Naopak, žalovaní a vedľajší účastníci konania tvrdia, že článok 17 smernice 2019/790 obsahuje „úplný systém záruk“. Napadnuté ustanovenia sú totiž neoddeliteľné od odsekov 5, 7, 8 a 9 tohto článku. Tieto odseky stanovujú jasné a presné pravidlá vymedzujúce pôsobnosť a uplatňovanie opatrení, ktoré musia prijať poskytovatelia služieb zdieľania, čím udržujú „primeranú rovnováhu“ medzi právami duševného vlastníctva a slobodou prejavu.

156. Odsek 5 článku 17 smernice 2019/790, ktorý stanovuje, pripomínam, že opatrenia, ktoré musí prijať každý poskytovateľ, je potrebné vzhľadom na zásadu proporcionality posudzovať z hľadiska skutočností, akou je „rozsah služieb“ alebo „náklady“ na dostupné nástroje, považujem za relevantný skôr pre otázku dodržiavania slobody podnikania, ktorá nie je predmetom prejednávanej veci, než v súvislosti so slobodou prejavu. Nepovažujem teda za potrebné zaoberať sa ním.

157. Naproti tomu odseky 7, 8 a 9 tohto článku podľa môjho názoru skutočne obsahujú významné záruky na ochranu používateľov služieb zdieľania proti nezákonným alebo svojvoľným opatreniam blokovania ich obsahu. Preskúmam ich teda v nasledujúcich častiach.

– Právo na oprávnené používanie predmetov ochrany (odsek 7) a mechanizmus na vybavovanie sťažností (odsek 9)

158. Žalovaní a vedľajší účastníci konania správne zdôraznili, že jedna z hlavných záruk, ktoré majú obmedziť riziko, že poskytovatelia služieb zdieľania zabránia na základe napadnutých ustanovení sprístupneniu obsahu, ktorý oprávnene kopíruje diela a iné predmety ochrany určené nositeľmi práv, v rámci ich služieb, sa nachádza v odseku 7 článku 17 smernice 2019/790.

159. Na jednej strane totiž prvý pododsek tohto odseku stanovuje, že „spolupráca medzi poskytovateľmi online služieb zdieľania obsahu a nositeľmi práv ( 194 ) nesmie mať za následok zabránenie dostupnosti diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali používatelia, ktorí neporušujú autorské právo a práva súvisiace s autorským právom, a to ani v prípadoch, keď sa na takéto diela alebo iné predmety ochrany vzťahuje výnimka alebo obmedzenie“. ( 195 )

160. Na druhej strane podľa druhého pododseku tohto odseku členské štáty zabezpečia, aby sa používatelia mohli odvolávať na výnimky a obmedzenia, ktoré sa týkajú a) citácie, kritiky a zhrnutia, ako aj b) použitia na účel karikatúry, paródie alebo pastiša, ( 196 ) keď sprístupňujú na internete obsah v rámci služieb zdieľania.

161. Z toho vyplýva, že normotvorca Únie používateľom služieb zdieľania výslovne priznal subjektívne práva v oblasti autorského práva. Títo používatelia majú teraz vo vzťahu k poskytovateľom týchto služieb a nositeľom práv právo legitímne používať predmety ochrany v rámci týchto služieb vrátane práva dovolávať sa výnimiek a obmedzení autorského práva a s ním súvisiacich práv. ( 197 ) Skutočnosť, že normotvorca uznal význam týchto výnimiek a obmedzení pre používateľov, je v súlade s judikatúrou samotného Súdneho dvora, ktorý nedávno uznal, že „zahŕňajú práva“ používateľov. ( 198 )

162. Chcem zdôrazniť, že v súlade s článkom 17 ods. 7 smernice 2019/790 sa môžu používatelia odvolávať na všetky výnimky a obmedzenia stanovené v práve Únie ( 199 ) a najmä na tie, ktoré sú uvedené v článku 5 smernice 2001/29 – ale v rozsahu, v akom ich stanovuje platné vnútroštátne právo. Článok 5 síce dáva členským štátom možnosť prebrať výnimky a obmedzenia, ktoré sú v ňom uvedené, ( 200 ) tento odsek 7 ich však núti stanoviť vo vnútroštátnom práve prinajmenšom výnimky a obmedzenia súvisiace s citáciou a paródiou ( 201 ) vzhľadom na význam citácie a paródie pre slobodu prejavu.

163. Konkrétne z toho vyplýva, že poskytovatelia služieb zdieľania nie sú zo zákona oprávnení zablokovať alebo odstrániť obsah, v ktorom sa legitímne používajú diela alebo iné predmety ochrany, s odôvodnením, že tento obsah porušuje autorské právo. ( 202 ) Predovšetkým už nemôžu vo všeobecných podmienkach používania alebo v rámci zmluvných dohôd s nositeľmi práv vylúčiť uplatnenie výnimiek a obmedzení, napríklad v podobe ustanovenia, podľa ktorého na odôvodnenie opatrenia v oblasti blokovania alebo odstránenia obsahu postačuje, ak nositelia práv tvrdia, že došlo k porušeniu autorského práva. ( 203 ) Poskytovatelia musia, naopak, vo všeobecných podmienkach informovať používateľov, že môžu používať diela a iné predmety ochrany v rámci týchto výnimiek a obmedzení. ( 204 )

164. Podľa môjho názoru si normotvorca Únie pri prijímaní odseku 7 článku 17 smernice 2019/790 uvedomoval riziká „nadmerného blokovania“, ( 205 ) ktoré môžu vyplynúť z režimu zodpovednosti, ktorý zaviedol, a s cieľom zabezpečiť „primeranú rovnováhu“ medzi dotknutými právami a záujmami a chrániť slobodu prejavu používateľov služieb zdieľania ( 206 ) stanovil jasné a presné obmedzenie opatrení v oblasti filtrovania a blokovania, ktoré musia poskytovatelia týchto služieb prijať na základe odseku 4 tohto článku.

165. V tomto smere Parlament, Rada a Komisia správne zdôraznili, že odsek 7 vzhľadom na imperatívnu povahu výrazov použitých v jeho prvom pododseku – „nesmie mať za následok“ ( 207 ) – ukladá poskytovateľom služieb zdieľania povinnosť dosiahnuť určitý výsledok: sú povinní dosiahnuť výsledok spočívajúci v tom, že nebudú brániť sprístupňovaniu obsahu, ktorý oprávnene kopíruje diela a iné predmety ochrany, v rámci svojich služieb, hoci boli tieto diela a predmety ochrany určené nositeľmi práv. Obmedzenie prípustných opatrení v oblasti filtrovania a blokovania je teda jasne načrtnuté: ich cieľom alebo účinkom nesmie byť zabránenie oprávnenému používaniu. Toto ustanovenie sa tak podieľa na odvrátení tendencie „prílišnej usilovnosti“ poskytovateľov, a teda na stanovení rámca pre rozsah zásahu do slobody prejavu, aby bol obmedzený na šírenie obsahu, ktorý porušuje pravidlá v oblasti autorského práva.

166. Poľská republika však naproti tomu tvrdí, že vzhľadom na obmedzenia vlastné fungovaniu nástrojov na rozpoznávanie obsahu, ktoré som uviedol v bode 148 vyššie, a najmä na ich neschopnosť určiť uplatnenie výnimiek a obmedzení autorského práva predstavuje článok 17 ods. 7 smernice 2019/790 skôr zbožné želanie účinnej záruky. V skutočnosti uvedené nástroje automaticky zablokujú obsah, na ktorý sa vzťahujú výnimky a obmedzenia. Toto ustanovenie teda nedokáže zabezpečiť používateľom služieb zdieľania účinnú ochranu proti nezákonnému alebo svojvoľnému blokovaniu ich obsahu.

167. Argumentácia žalobkyne v tomto smere odráža zásadný rozpor v názoroch medzi účastníkmi konania a vedľajšími účastníkmi konania, pokiaľ ide o pôsobnosť odseku 7 a konkrétny spôsob, akým majú byť v praxi dodržiavané práva používateľov. Pred Súdnym dvorom sa totiž v tomto smere diskutovalo o dvoch odlišných výkladoch tohto ustanovenia.

168. Podľa prvého výkladu, z ktorého vychádza žaloba Poľskej republiky a ktorý navyše presadzuje aj španielska a francúzska vláda, (jediným) mechanizmom, ( 208 ) ktorý v praxi zabezpečuje, že opatrenia v oblasti filtrovania a blokovania prijaté poskytovateľmi služieb zdieľania na základe napadnutých ustanovení nebránia sprístupňovaniu oprávnených použití diel a iných predmetov ochrany v rámci ich služieb, je „mechanizmus na vybavovanie sťažností a nápravu“, ktorý títo poskytovatelia musia podľa článku 17 ods. 9 smernice 2019/790 poskytnúť používateľom svojich služieb „v prípade sporov o znemožnení prístupu k dielam alebo iným predmetom ochrany, alebo o odstránení diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nahrali“.

169. Konkrétne by poskytovatelia služieb zdieľania mali v súlade so želaním nositeľov práv ex ante zablokovať akýkoľvek obsah, ktorý čiastočne alebo úplne kopíruje diela a iné predmety ochrany určené nositeľmi práv – bez ohľadu na to, či porušuje ich práva –, pričom používateľovi, ktorý sa domnieva, že tieto predmety ochrany používa oprávnene, napríklad v rámci výnimky alebo obmedzenia, prislúcha podať v tomto smere sťažnosť. Pokiaľ je táto sťažnosť dôvodná, dotknutý obsah bude sprístupnený na internete ex post po svojom preskúmaní. Rád by som spresnil, že žalobkyňa a španielska a francúzska vláda síce rovnako chápu článok 17 ods. 7 smernice 2019/790, majú však diametrálne odlišný názor na dôsledky, ktoré z neho treba vyvodiť. ( 209 )

170. Podľa druhého výkladu, ktorý presadzujú Parlament, Rada a Komisia, právo používateľov služieb zdieľania na oprávnené používanie predmetov ochrany, ktoré stanovuje článok 17 ods. 7 smernice 2019/790, by mali