NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

JULIANE KOKOTT

prednesené 15. apríla 2010 1( )

Vec C‑334/08

Európska komisia

proti

Talianskej republike

„Žaloba o nesplnenie povinnosti – Vlastné zdroje – Odmietnutie poskytnúť Európskym spoločenstvám clá, ktoré pochádzajú z dovozov tovaru na základe protiprávnych povolení colných orgánov – Článok 17 nariadenia (ES, Euratom) č. 1150/2000 – Vyššia moc – Účinky zapísania dlhu na samostatné účty“

I – Úvod

1. Komisia v prejednávanej žalobe o nesplnení povinnosti vytýka Talianskej republike, že tým, že neposkytla Komisii určité vlastné zdroje, porušila článok 10 ES, článok 8 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom( ) z 29. septembra 2000, ako aj viaceré články nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000( ). Pri týchto vlastných zdrojoch ide o clá z dovozu hliníkových ingotov, pri ktorých colné orgány zjavne protiprávne povolili oslobodenie od cla.

2. Právny spor vyžaduje preskúmať pojem vyššia moc, na ktorý sa odvoláva Taliansko s cieľom odôvodniť svoje konanie. Okrem toho sa vynára otázka, v akom okamihu je potrebné poskytnúť vlastné zdroje, ktoré boli zapísané na účty B.

3. Keďže na posledný uvedený aspekt poukázala iba Spolková republika Nemecko ako vedľajší účastník, ktorý vstúpil do konania na podporu Talianskej republiky, treba objasniť, či môže vedľajší účastník konania predkladať iné žalobné dôvody než účastník konania.

II – Právny rámec

4. Článok 8 rozhodnutia 2000/597 poveruje členský štát, aby vyzbieral vlastné zdroje a poskytol ich Komisii.

5. Podľa článku 2 ods. 1 naradenia č. 1150/2000 sa nárok Spoločenstva na vlastné prostriedky považuje za stanovený „bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka.“ Podľa ods. 2 je dátumom vzniku nároku uvedeného v ods. 1 dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.

6. Článok 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje:

„3. a) Nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa podľa písmena b) tohto odseku zapisujú do účtovných záznamov najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol.

b) Vzniknuté nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená záruka, sa v dobe stanovenej v písmene a) vedú v samostatných účtovných záznamoch. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť vzniknutých nárokov, za ktoré sa zložila záruka, je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.

…“

7. Článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje:

„1. Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 rozhodnutia 94/728/ES, Euratom sa vklad vlastných zdrojov uvedený v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) daného rozhodnutia vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol, v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

Avšak pre nároky uvedené v samostatných účtovných záznamoch podľa článku 6 ods. 3 písm. b) sa vklad musí vykonať najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky nahradené.“

8. Článok 17 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje:

„1. Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že čiastka zodpovedajúca nárokom vzniknutým podľa článku 2 je sprístupnená Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení.

2. Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupňovať Komisii čiastky zodpovedajúce vzniknutým nárokom výhradne v prípade, keď z dôvodu vis maior [vyššej moci – neoficiálny preklad] tieto čiastky nevybrali. Členské štáty naviac môžu považovať túto povinnosť sprístupňovať takéto čiastky Komisii za bezpredmetnú v špecifických prípadoch, kedy sa po dôkladnom vyhodnotení všetkých relevantných okolností jednotlivých prípadov zistí, že vyberanie je z dlhodobého hľadiska nemožné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť členským štátom. …“

9. Nariadenie č. 1150/2000 bolo zmenené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 2028/2004 zo 16. novembra 2004( ). Toto nariadenie nadobudlo účinnosť 28. novembra 2004. Nahradilo článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 nasledujúcim textom:

„2. Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupniť Komisii čiastky zodpovedajúce stanoveným nárokom, ktoré nie je možné vybrať:

a) z dôvodu vis maior [vyššej moci – neoficiálny preklad] alebo

b) z iných dôvodov, ktoré im nie je možné pripísať.

Čiastky stanovených nárokov sa prehlásia za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, na základe rozhodnutia príslušného správneho orgánu, ktorý túto skutočnosť zistí.

Čiastky stanovených nárokov sa považujú za čiastky, ktoré nie je možné vybrať najneskôr po uplynutí piatich rokov odo dňa, kedy bola čiastka stanovená podľa článku 2, alebo v prípade správneho alebo súdneho odvolania, po vynesení alebo uverejnení konečného rozhodnutia. …

Čiastky prehlásené alebo považované za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, sa s končenou platnosťou odpíšu zo samostatného účtu uvedeného v článku 6 ods. 3 písm. b). Vykážu sa v prílohe k štvrťročnému výkazu uvedenému v článku 6 ods. 4 písm. b) a v prípade potreby tiež vo štvrťročnom výkaze uvedenom v článku 6 ods. 5.“

III – Skutkový stav

10. Zo správy interného auditu talianskych orgánov vyplýva, že Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (colná správa pre oblasť Apúlia a Basilicata) udelila prostredníctvom colného úradu Taranto 27. februára 1997 a 14. mája 2002 dvom podnikom niekoľko povolení na zriadenie a prevádzku dvoch súkromných colných skladov typu C a prepracovanie hliníkových ingotov (položka 7601 – colná sadzba 6 %) pod colným dohľadom na hliníkové odpady (položka 7602 – oslobodené od cla).

11. Podľa správy o audite tieto povolenia správneho orgánu zjavne porušili colné predpisy Únie (predtým colné predpisy Spoločenstva) a viedli k tomu, že v rokoch 1997 až 2002 neboli príslušné clá stanovené ani vybrané. Komisia z informácií poskytnutých talianskymi orgánmi vyvodila, že ušlé príjmy predstavujú 22 730 818,35 eura.

12. Dňa 4. decembra 2002 zrušili príslušné úrady udelené povolenia, čo viedlo k neskoršiemu stanoveniu colného dlhu. Príslušné úrady zapísali v mesiacoch marec až júl 2003 príslušné sumy na účty B. Proti zodpovedným osobám podniku a úradníkom colných úradov, ktorí vydali povolenia, sa vedie trestné konanie. Colné dlhy neboli doteraz vyrovnané a Talianska republika nepreviedla príslušné vlastné zdroje Únii.

IV – Konanie pred podaním žaloby a žaloba

13. Komisia Talianskej republike v riadnom správnom konaní vytýkala, že jej odmietla poskytnúť vlastné zdroje, ktoré vznikli za vyššie uvedených okolností. Keďže Komisiu nepresvedčili tvrdenia Talianskej republiky, podala dňa 21. júla 2008 uvedenú žalobu, v ktorej sa domáha:

– určiť, že Talianska republika si tým, že odmietla poskytnúť Komisii vlastné zdroje zodpovedajúce colnému dlhu, ktorý vznikol v dôsledku udelenia protiprávnych povolení na zriadenie a prevádzku colných skladov typu C v Tarante a následných povolení na prepracovanie pod colným dohľadom a aktívny zošľachťovací styk až do ich zrušenia 4. decembra 2002, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 10 ES, článku 8 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev, ako aj článkov 2, 6, 10, 11 a 17 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev,

– zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania.

14. Talianska republika navrhuje žalobu zamietnuť.

15. Uznesením z 3. decembra 2008 Súdny dvor vyhovel návrhu na vstup Spolkovej republiky Nemecko ako vedľajšieho účastníka konania do tohto konania na podporu Talianskej republiky.

V – Právne posúdenie

16. Medzi účastníkmi konania je nesporné, že k poskytnutému oslobodeniu od ciel došlo porušením ustanovení colných predpisov, čím nesprávne došlo k nevybratiu cla vo výške uvádzanej Komisiou. Predmetom tohto konania je teda iba otázka, či a prípadne kedy musí Talianska republika poskytnúť tieto čiastky Komisii.

17. Členské štáty sú povinné stanoviť nárok Únie na vlastné zdroje, len čo colné orgány majú potrebné údaje, a následne sú spôsobilé vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka.( ) Z tohto konštatovania v zásade vyplýva podľa článku 10 nariadenia č. 1150/2000 povinnosť poskytnúť Únii príslušné vlastné zdroje.

18. Komisia sa domnieva, že je potrebné vychádzať z rôznych dovozov hliníka v rokoch 1997 až 2002 a že Talianska republika už bola dávno povinná príslušný colný dlh Únii zaplatiť.

19. Talianska republika si nemyslí, že bola povinná poskytnúť tieto sumy, keďže ich nemohla vybrať z dôvodov vyššej moci. Vychádza pritom z článku 17 nariadenia č. 1150/2000.( )

A – Argument vyššej moci

20. Na odôvodnenie existencie vyššej moci a z toho vyplývajúceho oslobodenia od povinnosti odviesť vlastné zdroje Únii sa Taliansko opiera o dva argumenty. Jednak príslušní colní úradníci tajne spolupracovali s dovážajúcimi podnikmi a jednak udelenie povolení týmito colnými úradníkmi sťažilo odhalenie nezrovnalostí, takže ich nebolo možné odhaliť pri obvyklých kontrolách.

1. O pojme vyššia moc

21. Pojem vyššia moc v zmysle článku 17 nariadenia č. 1150/2000 Súdny dvor doteraz bližšie nevysvetlil. Judikatúra k výkladu tohto pojmu v súvislosti s inými ustanoveniami však existuje. Súdny dvor opakovane poukázal na skutočnosť, že pojem vyššia moc v rôznych oblastiach uplatnenia práva Únie nemá rovnaký obsah a že jeho význam sa musí určiť v závislosti od právneho rámca, v ktorom sa má prejaviť jeho účinok.( ) Súdny dvor si však zvolil všeobecnú definíciu ako východisko každého preskúmania, ktorá sa musí použiť bez ohľadu na zvláštnosti špecifických oblastí, kde je použitá.( )

22. Preto najprv uvediem judikatúru Súdneho dvora vydanú v iných právnych oblastiach a následne preskúmam, či ju možno bezo zmien preniesť na nariadenie č. 1150/2000, alebo ju treba prispôsobiť.

a) Judikatúra Súdneho dvora v iných oblastiach

23. Väčšia časť judikatúry týkajúcej sa vyššej moci sa vzťahuje na nariadenia o spoločnej organizácii trhu v oblasti poľnohospodárstva. Súdny dvor sa vyslovil k výkladu tohto pojmu aj v rámci judikatúry týkajúcej sa článku 45 svojho štatútu.

24. Podľa tejto judikatúry sa musia pod pojmom vyššia moc alebo nepredvídateľná udalosť v práve Únie rozumieť v zásade neobvyklé a nepredvídateľné udalosti nezávislé od toho, kto sa ich dovoláva, ktorých dôsledkom nebolo možné zabrániť napriek vynaloženiu všetkej starostlivosti.( ) Z toho vyplýva, že tak pojem vyššia moc, ako aj pojem nepredvídateľná udalosť obsahujú objektívnu zložku týkajúcu sa neobvyklých okolností nezávislých od hospodárskeho subjektu, a subjektívnu zložku spočívajúcu v povinnosti dotknutej osoby zabezpečiť sa proti dôsledkom neobvyklej udalosti tým, že prijme vhodné opatrenia bez toho, aby podstúpila neprimerané obete.( )

b) Prenesenie na prejednávaný prípad

25. Za týchto podmienok je potrebné existenciu vyššej moci v prejednávanom prípade odmietnuť. Talianska republika sa nemôže v tomto prípade na vyššiu moc odvolávať už z toho dôvodu, že jej vlastní úradníci zabránili vydaním protiprávnych povolení vybratiu cla, takže príčina nevybratia cla sa nenachádza mimo sféry vplyvu Talianskej republiky. Okrem toho mohla Talianska republika pomocou účinných kontrolných mechanizmov úplne zabrániť protiprávnym machináciám.

26. Požiadavka vonkajšej príčiny vzniku udalosti, v ktorej sa mala prejaviť vyššia moc, nie je v tomto prípade splnená. Je nesporné, že colná správa pre oblasť Apúlia a Basilicata vydala povolenia na zriadenie súkromných colných skladov, ako aj na prepracovanie hliníkových ingotov podliehajúcich clu na hliníkové odpady oslobodené od cla.

27. Colní úradníci konali pri výkone svojich funkcií, takže Talianska republika musí niesť právne následky ich konaní. Keďže príčina nevybratia ciel sa nenachádza mimo sféry Talianskej republiky, nemôže sa táto dovolávať vyššej moci.

28. Žalovaný členský štát sa domnieva, že nemusí znášať finančné následky administratívneho konania svojich úradníkov v prípade, keď sa jeho úradníci dopustili konania, ktoré je trestným činom. Preto je potrebné počkať na výsledky trestného konania a začatého občianskeho súdneho konania na náhradu škody, aby sa mohla objasniť zodpovednosť verejných zamestnancov.

29. V rámci konania o nesplnenie povinnosti sa však členský štát nemôže ospravedlniť tým, že mu nemožno pripísať konanie jeho úradníkov. V tejto súvislosti je potrebné najprv objasniť, že v prejednávanom prípade ešte nebolo doteraz právoplatne rozhodnuté, že sa dotknutí úradníci dopustili trestného činu, keďže príslušné konania ešte prebiehajú. Aj keby sa však konštatovalo, že sa úradníci dopustili trestného činu, nezabráni to pripísaniu ich konania štátu.

30. Také pripísanie je v súlade s návrhom Komisie pre medzinárodné právo o zodpovednosti štátu za konanie, ktoré je v rozpore s medzinárodným právom( ); rovnako aj Európska komisia pre ľudské práva a Európsky súd pre ľudské práva konštatovali, že štátu môže byť pripísané porušenie Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd jeho úradníkmi na všetkých stupňoch rozhodovania, čo platí aj v prípade, že úradníci konajú bez splnomocnenia, dokonca aj vtedy, keď konajú nad rámec udelených pokynov alebo proti nim.( )

31. Nakoniec sa Talianska republika na odôvodnenie vyššej moci nemôže dovolávať toho, že k objaveniu nezrovnalostí neviedli obvyklé kontroly, ale až sťažnosť konkurenčného podniku. Keďže príčina nevyberania ciel sa nachádza v oblasti zodpovednosti Talianskej republiky, nezáleží už na tom, aké konkrétne opatrenia mohli alebo nemohli viesť k zabráneniu predmetným konaniam.

32. Okrem toho nemožno zistiť, prečo sa nemohlo v prejednávanom prípade zabrániť nezrovnalostiam účinnými vnútornými kontrolami alebo sa nedali aspoň včas odhaliť. Skutočnosť, že k odhaleniu viedlo vonkajšie oznámenie iného podniku, nie je relevantná. Toto oznámenie totiž iba dalo podnet k vyšetrovaniam, ktoré musí štát v každom prípade vykonať v rámci svojich kontrolných povinností, ktoré vyplývajú priamo z práva Únie.

33. Podmienky všeobecnej definície vyššej moci, ktoré používa Súdny dvor, teda nie sú v prejednávanom prípade splnené.

c) Prispôsobenie definície na účely spornej normy?

34. Nariadenie č. 1150/2000 neupravuje žiadnu skutočnosť, ktorá by naznačovala, že pojem vyššia moc v ňom má osobitný normatívny obsah, ktorý sa líši od všeobecnej definície. Naopak, zmysel a účel právnych úprav o vyberaní vlastných zdrojov Únie svedčí v prospech toho, aby sa vyššie uvedená všeobecná definícia použila bez zmien.

35. Stabilita finančného systému Únie vyžaduje, aby sa presne dodržiavali pravidlá stanovovania, vyberania a poskytovania vlastných zdrojov. Členský štát, ktorý tieto pravidlá nedodržiava, totiž poškodzuje ostatné členské štáty, ktoré sa musia snažiť, aby túto stratu vyrovnali, a koná v rozpore so svojou povinnosťou solidárne financovať Úniu.

36. Všeobecné chápanie pojmu vyššia moc dáva v zmysle účinného zaistenia stability finančného systému Únie nevyhnutné hranice možnostiam členského štátu odôvodniť nevyberanie ciel. Na úvahy o širšom chápaní tohto pojmu teda nie je v prejednávanom prípade miesto.

B – O účinkoch zapísania stanoveného cla do samostatných účtov

37. Spolková republika Nemecko ako vedľajší účastník konania na podporu Talianska argumentuje, že v dobe rozhodujúcej pre túto žalobu o nesplnenie povinnosti (lehota uvedená v odôvodnenom stanovisku) nemala v žiadnom prípade Komisia (ešte) nárok na poskytnutie vlastných zdrojov. Túto námietku vo svojom vyjadrení k žalobe Talianska republika sama nevzniesla.

38. Podľa názoru nemeckej vlády povoľuje článok17 nariadenia č. 1150/2000 zmeneného a doplneného nariadením č. 2028/2004, aby Taliansko ponechalo zapísanie sporných čiastok na „účet B“ po dobu piatich rokov, ktorú upravuje tento článok, to znamená aspoň do júla 2008. Nárok Komisie je preto vymáhateľný najskôr po uplynutí tejto lehoty v roku 2008. Keďže lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku na nápravu uplynula už v decembri 2007( ), v rozhodujúcej dobe ešte nesplnenie povinnosti neexistovalo.

39. Táto námietka podaná vedľajším účastníkom vyžaduje vopred preskúmanie dvoch otázok: po prvé, či vedľajší účastník konania môže do diskusie zapojiť právny aspekt, ktorý účastník konania, ktorého podporuje, neuplatnil; a po druhé, či je nariadenie č. 2028/2004 použiteľné na zapísané colné dlhy aj pred nadobudnutím svojej účinnosti.

1. Povolený obsah vedľajšieho účastníctva

40. Najprv treba objasniť, v akom rozsahu môže vedľajší účastník v rámci svojej účasti v konaní zdôrazniť nové aspekty právneho sporu.

41. Podľa článku 40 ods. 4 Štatútu Súdneho dvora musí vedľajší účastník konania podporovať iba návrhy jedného z účastníkov konania. Účastník konania nemôže uvádzať návrhy nezávisle od tých, ktoré uviedol účastník konania. V prejednávanom prípade navrhuje Spolková republika Nemecko, rovnako ako Talianska republika, aby sa žaloba zamietla, takže účastník konania a vedľajší účastník konania predkladajú rovnaké návrhy.

42. Nesporne je dovolené, aby vedľajší účastník konania predložil nové tvrdenia alebo tvrdenia odlišné od tých, ktoré uviedol účastník konania, ktorého podporuje, ak je jeho zámerom podpora návrhov tohto účastníka konania.( ) Pokiaľ by vedľajší účastník mohol iba opakovať tvrdenia, ktoré predniesol účastník konania, bez toho, aby ich mohol doplniť vlastnými, stratilo by postavenie vedľajšieho účastníka zmysel, ktorý ide nad rámec jednoduchého prejavu solidarity.

43. Spolková republika Nemecko však nevniesla do konania len nové tvrdenia, ale aj nový dôvod obhajoby. Poukázala na zmenu nariadenia č. 1150/2000 nariadením č. 2028/2004, ktoré doteraz nebolo predmetom konania a z ktorého vyplýva, že nárok Komisie ešte nebol v rozhodujúcom okamihu uplynutia lehoty v odôvodnenom stanovisku splatný. Na rozdiel od Talianskej republiky sa nemecká vláda nezaoberá otázkou, či nárok vôbec existuje, ale prvýkrát vznáša otázku okamihu splatnosti.

44. Na rozdiel od otázky uvedenia nových tvrdení nie je v judikatúre doposiaľ jednoznačne objasnené, v akom rozsahu môže vedľajší účastník konania uvádzať nové dôvody, ktoré účastník konania, ktorého podporuje, neuviedol. Jednak možno nájsť rozsudky, v ktorých by sa použitie nových dôvodov vedľajším účastníkom považovalo za prípustné.( ) V iných rozsudkoch vychádzal Súdny dvor z toho, že takýto návrh vedľajšieho účastníka konania je neprípustný.( ) Tieto rozhodnutia sa však týkali predovšetkým osobitnej situácie, keď vedľajší účastník konania podal prvýkrát námietku neprípustnosti.

45. Skutočnosť, že vedľajší účastník konania môže v zásade uplatňovať vlastné dôvody a nie je obmedzený iba na samotné tvrdenia, vyplýva už z článku 93 ods. 5 rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Podľa neho má vedľajší účastník uviesť svoje dôvody vo vyjadrení vedľajšieho účastníka. Ak by sa toto ustanovenie obmedzovalo na dôvody podporovaného účastníka konania, nemalo by zmysel.

46. Sporné naďalej ostáva, v akom časovom horizonte môže vedľajší účastník konania uplatňovať dôvody, ktorých sa nedovoláva účastník konania, ktorého podporuje.

47. Východiskom tejto otázky je článok 42 ods. 2 a článok 93 ods. 4 rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

48. Podľa článku 93 ods. 4 rokovacieho poriadku Súdneho dvora musí vedľajší účastník prijať spor v stave, v akom sa nachádza v čase jeho vstupu do konania.

49. Z článku 42 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že účastník konania už nemôže predkladať nové dôvody v priebehu konania, ale musí ich naopak v zásade formulovať vyčerpávajúcim spôsobom v žalobe alebo vo vyjadrení k žalobe.

50. Z toho vyplýva, že vedľajší účastník nemôže predkladať také dôvody, ktoré už z dôvodu premlčania nemôže predkladať ani účastník konania, ktorého podporuje.( )

51. Pokiaľ sa pripustia samostatné dôvody vedľajšieho účastníka, povedie to nevyhnutne k tomu, že jeho prostredníctvom môžu byť v konaní pred Súdnym dvorom uvedené nové aspekty, ktoré by už podporovaný účastník konania v tomto momente nemohol vzniesť z dôvodu premlčania: predovšetkým k vstupu do konania ako vedľajší účastník na strane žalobcu môže dôjsť až po podaní žaloby, takže sa nevyhnutne uskutočňuje až v momente, keď hlavný účastník konania už nemôže uplatniť nové dôvody.

52. Vyššie uvedená úvaha ukazuje, že sa článok 93 ods. 4 rokovacieho poriadku Súdneho dvora nemožno vykladať reštriktívne. „Stav sporu“ v čase vstupu vedľajšieho účastníka neobmedzuje jeho dôvody iba na tie, ktoré už uviedol podporovaný účastník konania v čase vstupu vedľajšieho účastníka. Inak by bol vedľajší účastník konania obmedzený vždy iba na predloženie tých dôvodov, ktoré už uviedol hlavný účastník konania, ale o ktorých by sa nedalo hovoriť ako o „jeho“ dôvodoch v zmysle článku 93 ods. 5 rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Aj navrhovanie nových dôvodov vedľajším účastníkom konania by malo teda byť prípustné.( )

53. Takáto analýza nezbavuje významu ani obmedzenie, ktoré vyplýva z článku 93 ods. 4 rokovacieho poriadku. Tým, že je vedľajší účastník konania viazaný na stav, v akom sa spor nachádza v čase jeho vstupu do konania, tvoria aktuálne návrhy účastníkov konania a z toho vyplývajúci predmet sporu rámec, nad ktorý vedľajší účastník nemôže ísť. Popritom sa týmto procesným predpisom zabezpečí, že vedľajšie účastníctvo nepovedie k prieťahom v právnom spore. Povinnosť vychádzať zo stavu sporu vylučuje, aby na základe vedľajšieho účastníctva muselo dôjsť k opakovaniu niektorej časti procesu. Nebezpečenstvo procesných prieťahov za okolností, ktoré sú dané v tomto prípade, neexistuje.

54. Na základe uvedeného nevidím žiadnu prekážku v tom, aby Súdny dvor preskúmal tvrdenia Spolkovej republiky Nemecko.

2. Časová pôsobnosť nariadenia č. 2028/2004

55. Spolková republika Nemecko sa domnieva, že prejednávaná žaloba o nesplnení povinnosti sa má zamietnuť už len z toho dôvodu, že Komisia nepočkala na uplynutie päťročnej lehoty zavedenej nariadením č. 2028/2004 do článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000.

56. Ďalej treba najskôr preskúmať, či Spolkovou republikou Nemecko uvádzané nariadenie č. 2028/2004 je uplatniteľné ratione temporis. Colné dlhy, ktoré sú predmetom sporu vznikli v období rokov 1997 až 2002 a boli zapísané na účty B v júli 2003, zatiaľ čo nové nariadenie nadobudlo účinnosť až v roku 2004.

57. Podľa nového znenia článku 17 ods. 2 zavedeného nariadením č. 2028/2004 sa sumy zapísané na účty B najneskôr po uplynutí piatich rokov považujú za sumy, ktoré nemožno vybrať.

58. Podľa môjho názoru nepredstavuje uplatnenie tohto ustanovenia na sumy, ktoré sa zapísali na účty B pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, žiadnu skutočnú spätnú účinnosť. Zapísaním na účty B nedošlo k vytvoreniu konečnej situácie, ktorá sa má a posteriori zmeniť. Zmenené ustanovenie sa skôr týka dôsledkov, ktoré vyplývajú zo zapísania sumy na účty B.

59. Aj keby sa mala v použití nového nariadenia vidieť spätná účinnosť, bolo by to v prejednávanom prípade prípustné.

60. Možnosť spätnej účinnosti podľa ustálenej judikatúry v zásade závisí od toho, či ide o procesné ustanovenie, alebo hmotnoprávne ustanovenie. Vo všeobecnosti sa procesné ustanovenia použijú na všetky konania začaté v čase nadobudnutia ich účinnosti, na druhej strane hmotnoprávne ustanovenia sa obvykle vykladajú tak, že sa neuplatňujú na skutkové stavy vzniknuté pred nadobudnutím ich účinnosti.( ) Aj hmotnoprávne predpisy podľa ustálenej judikatúry možno výnimočne vykladať tak, že sa vzťahujú aj na skutkové stavy vzniknuté pred ich účinnosťou, a to „pokiaľ z ich znenia, cieľa alebo štruktúry jasne vyplýva, že takýto účinok im má byť priznaný“( ). Rozhodujúce pritom je, aby zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, na ktorých spočíva zákaz retroaktívneho uplatnenia hmotnoprávnych predpisov, neboli porušené.

61. Hoci by sa v prejednávanej zmene videlo hmotnoprávne ustanovenie a nie iba procesné ustanovenie, mohla by sa napriek tomu uplatniť.

62. Cieľom pozmeňovacieho nariadenia je, aby sa dalo uplatniť na skutočnosti, ktoré vznikli pred nadobudnutím jeho účinnosti.

63. Ako sa uvádza v odôvodnení č. 6 nariadenia č. 2028/2004, pôvodný „systém len čiastočne splnil svoje ciele, čo sa týka mechanizmu použitého na vyrovnanie položiek zo samostatného účtu. Kontroly Európskeho dvora audítorov a Komisie zvýraznili opakujúce sa nedostatky vo vedení samostatného účtu, pre ktoré účet nezobrazuje skutočnú situáciu, ktorá sa týka opätovného získania. Samostatný účet by mal byť očistený od tých súm, pri ktorých je opätovné získanie na konci daného obdobia nepravdepodobné a ktorých zachovanie poskytuje nepresný zostatok. Okrem toho z pohľadu efektívnosti nákladov členské štáty tiež nebudú viac tvoriť správne náklady spôsobené monitorovaním uvedených súm“.

64. Zmyslom a účelom zavedenia lehoty piatich rokov je teda odstránenie nedostatkov starého systému. Tento cieľ možno úplne dosiahnuť iba vtedy, keď sa novo vytvorená úprava lehôt použije aj na sumy, ktoré sa zapísali na účty B pred nadobudnutím účinnosti pozmeňovacieho nariadenia.

65. Použitie nového článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 na situácie, ku ktorým došlo pred nadobudnutím jeho účinnosti, neporušuje ani legitímne očakávania členských štátov, keďže ostane zachované predtým uplatniteľné ustanovenie. Nakoniec, ako vyplýva z odôvodnenia č. 6, majú sa len odstrániť nezrovnalosti a okrem toho sa majú členské štáty oslobodiť od bremena nákladov, ktoré sú spojené s časovo neobmedzeným vymáhaním súm zapísaných na účty B.

66. V zásade sa preto na prejednávaný prípad uplatní nové znenie článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000.

3. Prípustnosť zapísania súm na účet B

67. Pred výkladom článku 17 ods. 2 nariadenia je najprv potrebné preskúmať, či Taliansko legálne zapísalo sporné sumy na účet B. Komisia sa domnieva, že Taliansko ich zapísalo na tento účet nesprávne.

68. Iba sumy legálne zapísané na účet B totiž môžu spadať do pôsobnosti článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000( ) a môžu vyvolať otázku, či nevybrané vlastné zdroje Únie majú byť zapísané alebo nemajú byť zapísané na účet Únie.

69. Talianska republika sa domnieva, že sporné vlastné zdroje zapísala na účet B legálne, keďže nároky zistené v roku 2003 doteraz nevybrala a nebola za ne zložená ani žiadna záruka.

70. Podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 sa nárok Spoločenstva na vlastné prostriedky považuje za stanovený bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka.

71. V nadväznosti na to obsahuje článok 6 nariadenia č. 1150/2000 ustanovenia o zapísaní vlastných zdrojov a rozlišuje v článku 3 medzi dvoma účtami: nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa zapisujú na účet A; iba tie určené nároky, ktoré ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená žiadna záruka, sa vedú na samostatnom účte B.

72. Rozlišovanie medzi týmito dvoma účtami má osobitný vplyv na okamih, ku ktorému má členský štát poskytnúť vlastné zdroje Únii. Zatiaľ čo podľa článku 10 nariadenia č. 1150/2000 sa musí vklad vlastných zdrojov vedených na účtoch A vykonať na účet Únie v bližšie určenom časovom limite po ich stanovení, pre nároky uvedené na samostatnom účte B sa musí vklad vlastných zdrojov vykonať do určeného časového limitu až po ich výbere.

73. V prejednávanom prípade však nemožno určiť čisto formálny vzťah. To by totiž znamenalo nezohľadniť fakt, že Talianska republika si nesplnila svoju povinnosť stanoviť nárok Únie na vlastné zdroje už skôr, v rokoch 1997 až 2002, čo by bolo v rozpore s logikou ustanovenia.

74. Členské štáty sú povinné stanoviť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, len čo colné orgány majú potrebné údaje, a teda môžu vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka.( )

75. Pokiaľ si členský štát nesplní povinnosť už tým, že nestanoví nárok Únie na vlastné zdroje, a nepodarí sa mu tak ani vytvoriť potrebný základ na to, aby sa mohla zodpovedajúca suma vybrať a následne poskytnúť Komisii, je zapísanie tejto sumy na účet B už vopred vylúčené.

76. Zapísanie na účet B totiž neprichádza do úvahy vtedy, keď podmienky na zapísanie na účet B vytvoril samotný členský štát. To zodpovedá právnej myšlienke, že nikto nemôže mať prospech z konania, ktoré je v rozpore s dobrou vierou. Súdny dvor to už vyhlásil v súvislosti s nestanovením colného dlhu z dôvodu pochybenia colných úradov.( ) Rovnako sa bude a fortiori postupovať, ak úrady opomenú nezákonným a úmyselným spôsobom zaúčtovať colný dlh.

77. To má v prejednávanom prípade za následok, že Talianska republika musí jednak strpieť, že sa s ňou bude zaobchádzať za obdobie rokov 1997 až 2002 tak, ako keby nároky stanovila – čo povedie k fiktívnemu zapísaniu na účet A. Okrem toho sa nemôže dovolávať splnenia podmienok pre zapísanie na účet B. Tým, že nestanovila nároky, totiž sama vytvorila podmienky v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000, a to, že nároky sa nemohli uhradiť a nebola poskytnutá žiadna záruka.

78. Súhrnne treba teda konštatovať, že Talianska republika sporné sumy nesmela zapísať na účet B. Ako súčasť účtu A sa mali tieto sumy podľa článku 10 okamžite poskytnúť Únii bez ohľadu na ich skutočné vybratie.

4. Výklad článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 (zmeneného a doplneného nariadením č. 2028/2004)

79. Z dôvodu nesprávneho zapísania sporných nárokov na účet B prejednávaná vec nespadá do rozsahu pôsobnosti článku 17 nariadenia č. 1150/2000. Preto sa nevynára otázka, či je členský štát pri nemožnosti výberu vlastných zdrojov oslobodený od povinnosti poskytnúť ich a aký význam má päťročná lehota zavedená do článku 17 ods. 2 nariadením č. 2028/2004. Tvrdenie Spolkovej republiky Nemecka ako vedľajšieho účastníka konania, ktoré vychádza z tejto päťročnej lehoty, teda nie je rozhodujúce.

80. Subsidiárne napriek tomu treba dokázať, že aj keby sa predpokladalo, že prejednávaný prípad v zásade patrí do pôsobnosti článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000, Talianska republika sa nemohla v konečnom dôsledku dovolávať päťročnej lehoty, ktorá je v ňom uvedená.

81. Toto ustanovenie upravuje pre vlastné zdroje, ktoré sa nemôžu vybrať, výnimku z povinnosti ich poskytnutia a týka sa stručne povedané poslednej fázy colného konania, teda platby určených súm Únii.

82. Článok 17 ods. 2 stanovuje, že členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupniť Komisii čiastky zodpovedajúce stanoveným nárokom, ktoré nie je možné vybrať a) z dôvodu vyššej moci, alebo b) z iných dôvodov, ktoré im nie je možné pripísať. Čiastky stanovených nárokov sa vyhlásia za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, na základe rozhodnutia príslušného správneho orgánu, ktorý túto skutočnosť zistí. Okrem toho článok 17 ods. 2 pododsek 3 stanovuje, že čiastky sa považujú za čiastky, ktoré nie je možné vybrať, najneskôr po uplynutí piatich rokov (odo dňa, keď bola čiastka stanovená( )).

83. V rozpore s názorom nemeckej vlády nevyplýva z lehoty upravenej v článku 17 ods. 2 vo všetkých prípadoch päťročný odklad. Za okolností, v ktorých je zjavne jasné, že vecné predpoklady pre uplatnenie článku 17 ods. 2 neexistujú, teda žiadny prípad vyššej moci alebo vylúčenia zodpovednosti, a tým je určené, že členský štát sumy nakoniec bude musieť na účet Spoločenstva zapísať, je odvolanie sa na päťročnú lehotu neprípustné.

84. Toto vyplýva zo zmyslu a účelu tohto ustanovenia. Päťročná lehota totiž z dôvodu hospodárnosti konania bráni členskému štátu a Komisii, aby sa zaoberali komplexnou a ťažkou problematikou, a to existenciou vyššej moci alebo dôvodov vylúčenia zodpovednosti členského štátu, predtým, než sa – napríklad v súdnom konaní – objasní, či a prípadne z akých dôvodov sa nárok vôbec zdá byť nevymáhateľný. Pokiaľ sa totiž môže clo vybrať v lehote päť rokov, musí sa tak či tak odviesť Komisii a už začatá diskusia by sa následne ukázala ako zbytočná. Ale ak je totiž od začiatku jasné, že sa členský štát nemôže dovolávať výnimky v článku 17 ods. 2, je práve zásada hospodárnosti proti ďalšiemu prieťahu. Prečo by mal mať členský štát právo čakať ešte päť rokov s platbou pre Spoločenstvo, hoci je povinnosť urobiť tak už s istotou stanovená, pokiaľ ide o dôvod a výšku?

85. Pokiaľ je, tak ako v tomto prípade, pred uplynutím piatich rokov zjavné( ), že neexistuje vyššia moc a že za dôvody pre neexistenciu dohody nesie zodpovednosť štát, tento štát nie je teda chránený lehotou v článku 17 ods. 2 a musí Komisii bezodkladne poskytnúť vlastné zdroje. Preto sa domnievam, že článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000 zmeneného a doplneného nariadením č. 2028/2004 nebráni tomu, aby sa v prejednávanom prípade žalobe vyhovelo z dôvodu nesplnenia povinnosti Talianskou republikou.

C – Predbežný návrh

86. Talianska republika si tým nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 8 rozhodnutia Rady 200/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev, ako aj z článkov 2, 6, 10, 11 a 17 nariadenia (ES, Euratom) č. 1150/2000.

87. Pokiaľ ide o článok 10 ES, ktorý takisto uvádza Komisia, nie je potrebné určiť nesplnenie všeobecných povinností obsiahnutých v ustanoveniach tohto článku, ktoré by sa líšilo od zisteného nesplnenia osobitných povinností Únie.( )

VI – Trovy

88. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a Talianska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

89. Podľa článku 69 ods. 4 rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania.

VII – Návrh

90. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol:

1. Talianska republika si tým, že odmietla poskytnúť Komisii vlastné zdroje zodpovedajúce colnému dlhu, ktorý vznikol v dôsledku dovozu hliníkových ingotov, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 8 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev, ako aj z článkov 2, 6, 10, 11 a 17 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.

2. Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.

3. Spolková republika Nemecko znáša svoje vlastné trovy konania.