ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

V oznámení Komisie z 20. júna 2008 o uplatňovaní článkov [107] a [108 ZFEÚ] na štátnu pomoc vo forme záruk (ďalej len „oznámenie o zárukách“) ( 6 ) sa v bode 2.1 týkajúcom sa článku 107 ZFEÚ, nazvanom „Všeobecné poznámky“, v treťom odseku uvádza: „V snahe predísť akýmkoľvek pochybnostiam by sa mal objasniť pojem štátnych prostriedkov v súvislosti so štátnymi zárukami. Výhodou štátnej záruky je to, že riziko spojené so zárukou znáša štát. Skutočnosť, že riziko znáša štát, by sa za normálnych okolností mala kompenzovať primeraným poplatkom. Keď sa štát zriekne celého takého poplatku alebo jeho časti, je to výhoda pre podnik a strata štátnych prostriedkov. Takže i keď štát nikdy nerealizuje žiadne platby na základe záruky, napriek tomu môže ísť o štátnu pomoc podľa článku 87 ods. 1 Zmluvy. Pomoc sa poskytne v momente, keď sa poskytne záruka, nie vtedy, keď sa záruka uplatní alebo keď sa realizujú platby podľa podmienok záruky. Či záruka predstavuje štátnu pomoc, alebo nie a, ak áno, aká môže byť výška tejto štátnej pomoci, to sa musí posúdiť v momente poskytnutia záruky.“
36.

Samotné rozhodnutie spoločnosti premiestniť svoje sídlo do iného členského štátu preto v štáte, do ktorého toto sídlo premiestnila, nezakladá teritoriálnu väzbu, pokiaľ ide o minulé zisky, resp. straty, pretože vznikli v dobe, keď ešte existovala daňová rezidencia v predchádzajúcom členskom štáte. Zohľadnenie zisku alebo straty, ktorá vznikla pred premiestnením miesta skutočného vedenia spoločnosti, štátom, do ktorého bolo toto miesto vedenia premiestnené, môže viesť nielen k spochybneniu vyváženého rozdelenia daňových právomocí medzi členské štáty, ale rovnako aj k dvojitému zdaneniu alebo k dvojitému odpočítaniu straty. ( 20 ) Ak má štát, z ktorého bolo miesto vedenia premiestnené, daňovú právomoc týkajúcu sa ziskov (najmä skrytých rezerv), nemôže teda štát, do ktorého bolo miesto vedenia premiestnené, mať ani právo tieto zisky zdaniť, ani povinnosť tieto straty (ktoré stoja oproti týmto skrytým rezervám) zohľadniť. Nezohľadnenie strát, ktoré vznikli skôr v zahraničí, je preto dôsledkom zásady teritoriality a vyplýva teda už z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zdanenia pri odchode.
145.

Nie som schopná urobiť taký pejoratívny predpoklad o rozhodovacom procese Komisie. Našťastie v tomto konaní to nie je potrebné. V liste z 19. decembra 2014 bolo belgickým orgánom vysvetlené, že Komisia mala záujem vypočuť RQ, a to nie s cieľom rešpektovať jeho základné právo byť vypočutý, ale preto, že si Komisia želala byť schopná „úplne posúdiť dôsledky, ktoré by takéto zbavenie imunity mohlo mať na nezávislosť a fungovanie OLAF‑u, a tým aj na záujmy Európskej únie“ ( 75 ). Pred Všeobecným súdom teda existovali jasné dôkazy o tom, že samotná Komisia sa domnievala, že stanoviská RQ by boli relevantné a dôležité na dosiahnutie primeraného rozhodnutia o zbavení imunity. V tejto súvislosti sa mi zdá logicky nemožné dospieť k inému záveru, ako je ten, že rešpektovanie práva RQ byť vypočutý by mohlo mať veľmi pravdepodobné účinky na výsledok správneho konania, a teda aj na rozhodnutie, ktoré bolo nakoniec prijaté v súvislosti so zbavením imunity. Z toho však nevyplýva, že dotknutá osoba by mala preukázať, že napadnuté rozhodnutie by bolo iné, ak by bolo dodržané jeho právo byť vypočutý.
24.

Vnútroštátny súd sa však domnieva, že konštatovať, že na úroky z rozhodnutia o vymáhaní pomoci sa vzťahuje táto päťročná doba, by mohlo byť v rozpore so zásadou efektivity práva Únie. Ak by sa totiž konštatovalo, že úroky splatné za obdobie spred piatich rokov, ktoré predchádzajú aktu prerušujúcemu plynutie premlčacej doby, sú premlčané, mohlo by to znamenať, že aj keď právomoc Komisie požadovať vymáhanie na základe článku 17 ods. 1 nariadenia 2015/1589 ešte nezanikla, pohľadávka týkajúca sa úrokov už áno.
115.

V prejednávanej veci totiž neexistujú konkrétne dôvody, ktoré by viedli k záveru, že odvolateľke hrozí, že by bola „v budúcnosti vystavená takémuto uplatneniu uvedenej domnienky“, a to na rozdiel od odvolateľky vo veci C‑57/16 P, ktorá má ako nezisková organizácia, ktorej cieľom je ochrana životného prostredia, jednu zo svojich úloh podporovať väčšiu transparentnosť a legitimitu legislatívneho procesu Únie v oblasti životného prostredia. Na základe tejto skutočnosti je podľa odôvodnenia Súdneho dvora pravdepodobné, že daná nezisková organizácia bude aj v budúcnosti opätovne žiadať o prístup k podobným sporným dokumentom. ( 34 ) Uvedené neplatí v prípade odvolateľky v prejednávanej veci, ktorá nepreukázala, že by mala akýkoľvek osobitný záujem na zrušení napadnutých rozhodnutí, keďže, ako vyplýva z vyššie uvedených úvah, pokračovanie konania by jej, na rozdiel od odvolateľky vo veci C‑57/16 P, nemohlo priniesť nijaký konkrétny dodatočný prospech.
57.

Takéto pochybnosti by mohli byť samozrejme vylúčené, ak by bolo zaručené, že zákonodarca vyberie správne lehoty a súdy ich budú rešpektovať. To však privádza diskusiu späť na začiatok k (ne)možnosti stanoviť univerzálne vhodné lehoty. Namiesto toho, aby som na tomto mieste znovu rozvinul túto debatu, by som jednoducho vyzval na opatrnosť, pokiaľ ide o (nie nevyhnutne užitočný ( 25 )) legislatívny optimizmus, ktorý je súčasťou tohto úsilia.
87.

Obrátiť sa na súd si skutočne vyžaduje čas, po ktorom nasleduje čas potrebný na to, aby sa sudca oboznámil so spisom a zadal potrebné pokyny, napríklad zabezpečiť právnu pomoc a tlmočenie v prípade nevyhnutnosti a zorganizovať pohovor, ak je to potrebné, ako aj získať potrebné informácie o príslušných tretích krajinách a osobitnej situácii žiadateľa. Aj keď určite nepochybujem o efektívnosti dobre riadených súdnych konaní, schopnosť to všetko urobiť spolu s následným posúdením prípadu vo vhodnom štandarde v rámci požadovaných 8 dní, samozrejme s ostatnými konaniami prebiehajúcimi paralelne, stačí na to, aby aj sudca Herkules trpel komplexom menejcennosti.
80.

To je však v prejednávanej veci nepodstatné. Samotná možnosť, že by tieto zistenia mohli byť stále platné, nestačí na zamietnutie odvolania. Napadnutý rozsudok by mohol byť potvrdený napriek vyššie uvedenému nesprávnemu právnemu posúdeniu, iba ak by sa táto chyba ukázala ako úplne irelevantná pre výsledok konania. Inými slovami zistenia odvolacieho senátu týkajúce sa existencie pravdepodobnosti zámeny by museli zostať nedotknuté, a to bez ohľadu na možnú správnosť tvrdenia spoločnosti Primart.
12.

Tento súd si však kladie otázku, či článok 1 ods. 492 zákona č. 228/2012 je v súlade so zásadami práva Únie. Ako totiž uviedla Société Générale, uvedené ustanovenie by mohlo byť v rozpore s článkami 18, 56 a 63 ZFEÚ, a to z dvoch dôvodov. Po prvé daň zavedená týmto ustanovením sa vzťahuje rovnako na zdaniteľné osoby, ktoré sú rezidentmi, a zdaniteľné osoby, ktoré sú nerezidentmi, čo by mohlo predstavovať diskrimináciu. Po druhé dotknutá daň by spôsobila, že finančné sprostredkovateľské služby by boli pre spoločnosti nerezidentov menej príťažlivé, jednak z dôvodu samotného uplatnenia uvedenej dane a jednak pre administratívnu záťaž a vykazovacie povinnosti, ktoré z uplatňovania dane vyplývajú. Táto daň preto bráni prístupu uvedených produktov na trh, keďže odrádza od dopytu a tiež od ponuky.
68.

Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na prvú prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedať tak, že v prípade transakcie, pri ktorej akciová spoločnosť nadobúda investičný majetok, za ktorý sa má cena zaplatiť v dlhodobých bezúročných splátkach, zásada verného a pravdivého obrazu stanovená v článku 2 ods. 3 až 5 smernice 78/660, berúc do úvahy zásady stanovené v článku 31 ods. 1 písm. c) a článku 32 uvedenej smernice, nevylučuje použitie účtovnej metódy, ktorá umožňuje zaúčtovať diskont spojený s bezúročným záväzkom v trvaní viac ako jedného roka na ťarchu účtu ziskov a strát a zaúčtovať obstarávaciu cenu majetku v súvahe pod aktíva po odpočítaní uvedeného diskontu, ak sa uvedená transakcia nadobudnutia majetku má v skutočnosti považovať za zložitú transakciu spočívajúcu na jednej strane v skutočnom nadobudnutí investičného majetku a na druhej strane v úverovej transakcii, aj keď implicitnej. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, či je to skutočne tak, a to posúdením každého jednotlivého prípadu na základe analýzy skutkových a právnych skutočností, ktoré sú špecifické vo veci, o ktorej rozhoduje.
35.

Domnievam sa však, že výklad, ktorý má byť daný k nariadeniu č. 883/2004, by mohol byť tiež užitočný na účely zabezpečenia lepšieho pochopenia nariadenia č. 1408/71, a to o to viac, že toto nariadenie bolo ďalej v platnosti počas určitého obdobia v štátoch EZVO, ( 17 ) v ktorých mali vodiči tiež pracovať počas sporných období. Spoločný výklad ustanovení týchto dvoch nariadení podaný Súdnym dvorom by mohol poskytnúť užitočné usmernenia v iných podobných veciach, ktoré patria do pôsobnosti jedného z týchto dvoch nariadení, čo by umožnilo zabezpečiť ich jednotné uplatňovanie na celom území Únie a štátov EZVO. ( 18 ) V tomto kontexte musí byť prvá otázka písm. a), v ktorej je Súdny dvor žiadaný aj o výklad nariadenia č. 1408/71, považovaná za prípustnú.
2.

Článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 a článok 31 ods. 2 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, judikatúre alebo vnútroštátnym postupom, podľa ktorých sa právo na zaplatenie peňažnej náhrady za platenú dovolenku, na ktorú pracovníkovi vznikol nárok, ale nečerpal ju, po skončení pracovného pomeru odopiera v prípade, keď pracovník nemohol dovolenku vyčerpať pred skončením pracovného pomeru z dôvodu výpovede, ktorú vnútroštátny súd vyhlásil za protiprávnu a nariadil obnovenie pracovného pomeru so spätnou účinnosťou, a to za obdobie medzi týmto protiprávnym konaním zamestnávateľa a následným opätovným nastúpením do zamestnania, s výnimkou obdobia, počas ktorého tento pracovník pracoval pre iného zamestnávateľa.
7.

Odôvodnenie 31 znie: „Pokiaľ ide o otázku, do akej miery by sa na zmluvy uzavreté medzi subjektmi vo verejnom sektore mali vzťahovať pravidlá verejného obstarávania, existuje značná právna neistota. Príslušná judikatúra Súdneho dvora Európskej únie sa v jednotlivých členských štátoch, dokonca aj medzi verejnými obstarávateľmi, vykladá rôznymi spôsobmi. Z tohto dôvodu je nevyhnutné spresniť, v ktorých prípadoch nepodliehajú zmluvy uzavreté v rámci verejného sektora uplatňovaniu pravidiel verejného obstarávania. Toto spresnenie by sa malo riadiť zásadami stanovenými v príslušnej judikatúre Súdneho dvora Európskej únie. Samotná skutočnosť, že obe strany dohody sú ako také orgánmi verejnej moci, nevylučuje uplatňovanie pravidiel verejného obstarávania. Uplatňovanie pravidiel verejného obstarávania by však nemalo byť v rozpore so slobodou orgánov verejnej moci vykonávať úlohy vo verejnom záujme, ktoré boli na ne prenesené, používaním ich vlastných zdrojov, čo zahŕňa možnosť spolupráce s ostatnými orgánmi verejnej moci. Malo by sa zabezpečiť, aby akákoľvek spolupráca medzi orgánmi verejnej moci, ktorá bola vyňatá z rozsahu pôsobnosti smernice, neviedla v súvislosti so súkromnými hospodárskymi subjektmi k narušeniu hospodárskej súťaže, pokiaľ stavia súkromného poskytovateľa služieb do zvýhodnenej pozície v porovnaní s jeho konkurentmi.“
51.

Parlament uvádza, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť, pričom predovšetkým tvrdí, že požiadavka dôverného zaobchádzania zakladá legitímne obmedzenie práva byť vypočutý. Dôverné zaobchádzanie so svedeckými výpoveďami je nevyhnutné na to, aby dotknuté osoby súhlasili s dobrovoľným poskytnutím svedectva, a teda na to, aby bolo možné úspešne ukončiť vyšetrovanie. Parlament dodáva, že na žiadateľa o pomoc sa nevzťahuje tak rozsiahla právna ochrana, aká je priznaná v rámci práva na obhajobu.
55.

Taliansko okrem toho uvádza, že právomoc zmierovacích sudcov je založená na rozdelení pohľadávok žalobkyne voči talianskemu štátu, ktoré sa podľa talianskeho práva považuje za neprípustné. Ak by si žalobkyňa uplatnila všetky nároky ako celok, prekročila by peňažnú hodnotu sporu patriaceho do právomoci zmierovacích sudcov. Bola by teda povinná podať svoju žalobu na všeobecné civilné súdy. Profesionálni sudcovia, ktorí majú právomoc konať na týchto súdoch, by nemali nijaký osobný záujem na postavení zmierovacích sudcov.
37.

Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „základné práva zaručené v právnom poriadku Únie sa uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií. V rámci toho už Súdny dvor pripomenul, že z hľadiska Charty nemôže posúdiť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nespadá do rámca práva Únie. Naopak, pokiaľ takáto právna úprava spadá do pôsobnosti tohto práva, Súdny dvor, ktorý rozhoduje o prejudiciálnej otázke, musí poskytnúť všetky výkladové prvky, ktoré sú nevyhnutné na to, aby vnútroštátny súd posúdil súlad tejto právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržovanie zabezpečuje“. Súdny dvor tiež konštatoval, že „keďže teda základné práva zaručené Chartou musia byť dodržané v prípade, ak vnútroštátna právna úprava patrí do pôsobnosti práva Únie, nemôže nastať prípad, ktorý by spadal pod právo Únie a neuplatnili by sa uvedené základné práva. Z uplatniteľnosti práva Únie vyplýva uplatniteľnosť základných práv zaručených Chartou“. „Pokiaľ naopak právna situácia nespadá do pôsobnosti práva Únie, Súdny dvor nemá právomoc o nej rozhodnúť a prípadne uvádzané ustanovenia Charty nemôžu samy osebe túto právomoc založiť“ ( 20 ). Pojem „vykonanie práva Únie“ v zmysle článku 51 Charty teda „predpokladá existenciu súvisu medzi aktom práva Únie a dotknutým vnútroštátnym opatrením, ktorý presahuje podobnosť dotknutých oblastí alebo nepriame vplyvy jednej oblasti na inú“ ( 21 ).
33.

Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či prístup k údajom, o aké ide vo veci samej, môže byť vzhľadom na poznatky vyplývajúce z rozsudku Ministerio Fiscal ( 15 ) odôvodnený tým istým cieľom v prípade, že množstvo údajov, ku ktorým majú orgány prístup, je obmedzené, a teda zásah do dotknutých základných práv nie je závažný. Pokiaľ ide o množstvo údajov, je podstatné podľa neho zohľadniť druh údajov (ako napríklad údaje týkajúce sa cieľového miesta komunikácie alebo lokalizácie zariadenia), ako aj dĺžku dotknutého obdobia (napríklad jeden deň, jeden mesiac alebo jeden rok). Čím je trestný čin závažnejší, tým závažnejší by mohol byť podľa vnútroštátneho súdu zásah do základných práv v rámci konania, čo naznačuje, že množstvo údajov, ku ktorým by vnútroštátne orgány mohli mať prístup, by bolo o to väčšie.
55.

Keďže v skutočnosti existuje dohoda o výsledku prejednávanej veci, ktorá by taktiež bola do značnej miery zlučiteľná so smerovaním, ktoré nedávno prijal Súdny dvor v rozsudkoch Covaci a Tranca, je v tejto veci možné zastaviť sa tu. S výnimkou niektorých objasňujúcich výhrad preto nepovažujem prejednávanú vec za dobrú príležitosť na prispôsobenie, rozvoj alebo narušenie základných zásad judikatúry vo veciach Covaci a Tranca. ( 24 ) To by však určite nemalo znamenať, že predmetná vnútroštátna právna úprava nemusí za iných okolností viesť k problémom zlučiteľnosti s právom Únie, ako bude vysvetlené ďalej v záverečnej časti (C).
64.

Je síce pravda, že bod 58 napadnutého rozsudku sa javí ako potvrdenie záverov sporného rozhodnutia („In the light of those various factors, it is necessary to uphold the Commission’s conclusion that, in essence, the Slovak compulsory health insurance scheme had predominant social, solidarity and regulatory features… ( 27 )“), rozhodnutia, v ktorom Komisia opakovane dospela k záveru o prevládajúcom charaktere nehospodárskych prvkov. Dodanie, do znenia tohto bodu, výrazu „in essence“ (v podstate) však podľa mňa poukazuje na to, že tento záver je schválený Všeobecným súdom v miere, v akej sa týka existencie týchto prvkov, a nie následkov, ktoré má táto existencia na úroveň solidarity slovenského systému povinného zdravotného poistenia na účely charakterizovania činnosti vykonávanej v rámci tohto systému ako hospodárskej činnosti.
29.

Na toto otázku by bolo potrebné odpovedať kladne, ak by sa odpočet dane nemohol priznať čiastočne, ale len celkovo (v plnom rozsahu) (časť B), alebo ak by v tejto súvislosti nemohol existovať nesporný nadmerný odpočet, ako to tvrdí najmä česká a španielska vláda (časť C). Ak by to však nebolo tak, potom by zásada neutrality v oblasti predpisov týkajúcich sa DPH naopak dokonca vyžadovala urýchlené čiastočné stanovenie a vyplatenie nesporného nadmerného odpočtu, ktoré možno obmedziť nanajvýš z dôvodov účinného boja proti podvodom (časť D).
7.

Na základe článku 1 bodu 42 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/843 z 30. mája 2018, ktorou sa mení smernica (EÚ) 2015/849 o predchádzaní využívaniu finančného systému na účely prania špinavých peňazí alebo financovania terorizmu a smernice 2009/138/ES a 2013/36/EÚ, ( 4 ) bol článok 67 ods. 1 smernice 2015/849 nahradený týmto znením: „1. Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 26. júna 2017. Členské štáty uplatňujú článok 12 ods. 3 od 10. júla 2020. Členské štáty zriadia registre uvedené v článku 30 do 10. januára 2020 a registre uvedené v článku 31 do 10. marca 2020 a centralizované automatizované mechanizmy uvedené v článku 32a do 10. septembra 2020. … Členské štáty bezodkladne oznámia Komisii znenie opatrení uvedených v tomto odseku. Členské štáty uvedú priamo v prijatých opatreniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty.“
30.

Pokiaľ ide o určenie finančných sankcií, Rumunsko s podporou Belgicka, Francúzska a Poľska tvrdí, že spôsob výpočtu sankcií v zmysle článku 260 ods. 2 a 3 ZFEÚ by nemal byť rovnaký a kritériá by mali byť prispôsobené typu porušenia uvedeného v článku 260 ods. 3 ZFEÚ. Rumunsko sa domnieva, že v prejednávanej veci je koeficient závažnosti príliš vysoký, lebo ide o čiastočné prebratie a Rumunsko počas celého konania spolupracovalo. Rovnako je neprimerané brať do úvahy trvanie porušenia podľa článku 260 ods. 3 ZFEÚ a subsidiárne by sa mal použiť dátum stanovený v odôvodnenom stanovisku, lebo práve vtedy Súdny dvor posudzuje, či si členský štát splnil povinnosti. ( 17 ) Ak by teda mal Súdny dvor uložiť paušálnu pokutu, jej výška by sa mala výrazne znížiť a navyše by mala odrážať okolnosti tejto veci a správanie Rumunska.
48.

Je pravda, že podľa § 12 ods. 2 vykonávacieho rozhodnutia sa povinnosť úpravy týka prvého zdaňovacieho obdobia, v ktorom sa tovar začal používať, a tu je potrebné konštatovať, že začiatok používania je súčasťou samotného používania. Dalo by sa teda povedať, že okamih prvého použitia patrí do pôsobnosti článku 187 smernice o DPH. Zdá sa však rozumné a celkom logické, aby sa overilo, či predchádzajúce deklarované zamýšľané použitie zodpovedá skutočnému použitiu, práve vtedy, keď k skutočnému použitiu došlo prvýkrát, pretože (pokiaľ by tento podnikateľ sám nevykonal opravu tam, kde je to možné) overenie v skoršej fáze by bolo dosť náročné, ak vôbec možné.
76.

Z článku 26 ods. 1 písm. b) DVSD ( 60 ) totiž vyplýva, že letecký dopravca je povinný preveriť primeranosť požadovaných cestovných dokladov na letisku členského štátu odchodu a že v prípade nesplnenia tejto povinnosti bude znášať sankcie. Ako však nedávno uviedol generálny advokát Pitruzzella vo svojich návrhoch, ktoré predniesol vo veci D. Z. ( 61 ), „úprava takýchto povinností a sankcií právom Únie a/alebo vnútroštátnym právom však neznamená, že leteckí prepravcovia, ktorí vykonávajú kontroly cestovných dokladov cestujúcich pred ich nástupom do lietadla na letisku členského štátu odchodu, aby sa ubezpečili, že títo cestujúci sú držiteľmi dokladov požadovaných na vstup do cieľového členského štátu, by sa mali považovať za subjekty pôsobiace v mene takéhoto členského štátu, alebo že takéto kontroly by bolo možné posúdiť ako ‚hraničné kontroly‘ v zmysle Kódexu schengenských hraníc, ani že by bolo možné subjekty závislé od týchto prepravcov či zástupcov alebo poverené osoby týchto prepravcov klásť na roveň ‚príslušníkom pohraničnej stráže‘ v zmysle toho istého kódexu“ ( 62 ).
26.

Banca d’Italia v rámci vykonávania článkov 28 a 29 legislatívneho dekrétu č. 385 pozmenila svoj circolare n. 285 (obežník č. 285) zo 17. decembra 2013 o pravidlách bankového dohľadu. V 9. aktualizácii obežníka prijatej 9. júna 2015, ktorou bola táto zmena zavedená (ďalej len „9. aktualizácia obežníka č. 285“), Banca d’Italia stanovila tieto požiadavky: „[1.] Ak majú [dotknuté družstevné banky] aktíva presahujúce prahovú hodnotu 8 miliárd eur, musia zaistiť súlad s ustanoveniami článku 29 ods. 2a a 2b konsolidovaného znenia zákona o bankách do 18 mesiacov od vstupu vykonávacích ustanovení Talianskej národnej banky do platnosti. [2.] Zmeny stanov súvisiace s reformou možno rozdeliť do troch samostatných kategórií: a) zmeny stanov prijaté výlučne na účely dosiahnutia súladu s právnou úpravou…; b) povinné zmeny stanov, ktoré však neslúžia výlučne na dosiahnutie súladu s právnou úpravou…; c) dobrovoľné zmeny stanov… [3.] Do kategórie uvedenej v písm. a) patria zmeny stanov prijaté s cieľom: – zaviesť do stanov klauzulu, ktorá na návrh riadiaceho orgánu a po vypočutí kontrolného orgánu priznáva orgánu strategického dohľadu právo obmedziť alebo odložiť, úplne alebo čiastočne a bez časového obmedzenia, splatenie akcií vystupujúceho akcionára a ostatných kapitálových nástrojov započítateľných do CET1,[ ( 15 )] a to aj odchylne od ustanovení codice civile (občiansky zákonník) a iných zákonných predpisov bez toho, aby boli dotknuté oprávnenia orgánu dohľadu na splatenie kapitálových nástrojov, pokiaľ existujú. Okrem toho sa v predmetnej klauzule spresní, že orgán strategického dohľadu rozhodne o dĺžke odkladu a o rozsahu obmedzenia splatenie akcií a ostatných kapitálových nástrojov s ohľadom na prudenciálnu situáciu banky v súlade s požiadavkami, ktoré stanovila Banca d’Italia… [4.] Družstevné banky, ktorých aktíva prekročia prahovú hodnotu 8 miliárd eur, sú povinné vykonať v prechodnom období a do prípadnej zmeny právnej formy aspoň povinné zmeny stanov uvedené v písm. a) a b).“
41.

Uvedená citlivá rovnováha – ktorej najviditeľnejším prejavom je kratšia doba ochrany pre vynálezcu alebo pôvodcu dizajnu – by bola narušená, ak by sa stanovená doba automaticky predĺžila tak, že by dosiahla veľkorysé lehoty charakteristické pre autorské právo. Pôvodcovia dizajnov by stratili stimuly na využívanie systému priemyselného vlastníctva, ak by pri vynaložení menších nákladov a splnení menej prísnych formálnych požiadaviek (okrem iného neexistencia zápisu) mali zaručenú ochranu svojich výtvorov podľa autorského práva, a to počas oveľa dlhšej doby. ( 19 )
21.

Nezohľadnenie príjmov zo závislej činnosti (v tomto konaní činnosti profesora) je z hľadiska právnej úpravy DPH odôvodnené, pretože nedochádza k zdaniteľným transakciám. Keďže je však činnosť nezávislého advokáta nepochybne nezávislou ekonomickou činnosťou v zmysle článku 9 ods. 1 smernice o DPH, ide o zdaniteľné transakcie, ktoré sa v zásade zahrnú do výpočtu. Či tieto transakcie podliehajú inému zdaneniu, nie je z tohto hľadiska relevantné. Iný záver by sa uplatnil v prípade, ak by žalobca dosahoval príjmy ako zamestnaný (nie nezávislý) právnik, resp. ak by príslušné obraty nedocielil on sám, ale obchodná spoločnosť. Keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania nie je v tomto ohľade jednoznačný, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vykonal príslušné preskúmanie.
34.

Odpoveď na túto otázku predpokladá zodpovedanie troch podotázok. Po prvé, spadá dotknutá zmes odpadov do pôsobnosti prílohy III tohto nariadenia? Po druhé, ak to tak nie je, vzťahuje sa na ňu príloha IIIA uvedeného nariadenia? Napokon po tretie, keďže v skutočnosti nie je nijaký tok odpadu úplne bez nečistôt, aká miera kontaminácie odpadu, ktorý by bol inak zaradený do „zeleného“ zoznamu odpadov, by mala spôsobiť, že s odpadom by sa viac nemohlo zaobchádzať podľa článku 18, a bolo by nevyhnutné požadovať predchádzajúce oznámenie v zmysle článku 4?