Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

ANTHONY MICHAEL COLLINS

prednesené 15. decembra 2022 ( )

Vec C‑204/21

Európska komisia

proti

Poľskej republike

„Článok 258 ZFEÚ – Nesplnenie povinnosti členským štátom – Disciplinárny režim uplatniteľný na sudcov – Právny štát – Nezávislosť sudcov – Účinná právna ochrana v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo EÚ – Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ – Článok 47 Charty základných práv Európskej únie – Článok 267 ZFEÚ – Preskúmanie súladu s požiadavkou EÚ na nezávislý a nestranný súd – Výlučná právomoc Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (senát pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné) Sąd Najwyższy (Najvyšší súd, Poľsko) – Nezávislosť Izba Dyscyplinarna (disciplinárny senát) Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) – Právo na rešpektovanie súkromného života – Právo na ochranu osobných údajov – Nariadenie (EÚ) 2016/679“





Obsah





I. Pôsobnosť žaloby

II. Právny rámec – poľské právo

A. Novela zákona o Najvyššom súde

B. Novela zákona o organizácii všeobecných súdov

C. Novela zákona o organizácii správnych súdov

D. Novelizačný zákon – prechodné ustanovenia

III. Konanie pred podaním žaloby

IV. Konanie na Súdnom dvore

V. Právny kontext

VI. Právna analýza

A. Druhý žalobný dôvod – výlučná právomoc mimoriadneho senátu na preskúmanie sťažností a právnych otázok týkajúcich sa nedostatku nezávislosti súdu alebo sudcu

1. Tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

a) Prípustnosť

b) O veci samej

B. Prvý žalobný dôvod – zákaz uložený vnútroštátnym súdom, v dôsledku ktorého nemôžu skúmať dodržiavanie požiadavky práva EÚ na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom

1. Tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

a) Prípustnosť

b) O veci samej

1) Úvodné poznámky – pôsobnosť prvého a druhého žalobného dôvodu Komisie

2) Právo na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom

C. Tretí žalobný dôvod – posúdenie súladu s požiadavkami EÚ na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom ako disciplinárne previnenie

1. Tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

a) Úvodné pripomienky k pôsobnosti druhého a tretieho žalobného dôvodu Komisie

b) Disciplinárne konanie

D. Štvrtý žalobný dôvod – právomoc disciplinárneho senátu prejednávať a rozhodovať veci, ktoré majú priamy vplyv na postavenie sudcov a justičných čakateľov a výkon ich funkcie

1. Tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

E. Piaty žalobný dôvod – porušenie základného práva sudcov na rešpektovanie súkromného života a práva na ochranu osobných údajov

1. Tvrdenia účastníkov konania

2. Posúdenie

VII. O trovách

VIII. Návrh





I. Pôsobnosť žaloby

1. Táto žaloba podľa článku 258 ZFEÚ vychádza z toho, že Poľská republika 20. decembra 2019 prijala ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (zákon, ktorým sa mení zákon o organizácii všeobecných súdov, zákon o Najvyššom súde a niektoré ďalšie zákony)( ) (ďalej len „novelizačný zákon“). Európska komisia v podstate tvrdí, že niektoré ustanovenia novely porušujú článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), článkom 267 ZFEÚ, zásadou prednosti práva EÚ, právom na rešpektovanie súkromného života a právom na ochranu osobných údajov, ktoré zaručuje článok 7 a článok 8 ods. 1 Charty a článok 6 ods. 1 písm. c) a e), článok 6 ods. 3 a článok 9 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/679 z 27. apríla 2016 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje smernica 95/46/ES (všeobecné nariadenie o ochrane údajov)( ) (ďalej len „GDPR“).

2. Žaloba Komisie pozostáva z piatich žalobných dôvodov.

3. Prvé tri žalobné dôvody, ktoré spolu súvisia, sú založené na tom, že novelizačný zákon obmedzuje alebo vylučuje možnosť vnútroštátneho súdu zabezpečiť, aby osoby podliehajúce súdnej právomoci, ktoré sa domáhajú práv vyplývajúcich z práva EÚ, mali prístup k nezávislému a nestrannému súdu zriadenému zákonom, čo porušuje článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty a článkom 267 ZFEÚ. Prvými dvoma žalobnými dôvodmi Komisia zároveň tvrdí, že novelizačný zákon porušuje zásadu prednosti. V prípadoch, ktoré sa týkajú uplatňovania alebo výkladu práva EÚ, sa od členských štátov vyžaduje, aby zabezpečili dodržiavanie základného práva na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Ak sa tvrdí, že toto právo bolo porušené, jednotlivci musia mať v zásade možnosť sťažovať sa na vnútroštátnom súde. Z toho vyplýva, že vo veciach, v ktorých ide o práva jednotlivca z hľadiska práva EÚ, musí mať každý vnútroštátny súd možnosť zistiť, či došlo k porušeniu práva jednotlivcov na to, aby ich vec bola prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Akékoľvek obmedzenie alebo vylúčenie možnosti vnútroštátneho súdu preskúmať, či jednotlivci, ktorí sa dovolávajú práv, ktoré im vyplývajú z práva EÚ, majú prístup k nezávislému a nestrannému súdu zriadenému zákonom, predstavuje porušenie povinností vyplývajúcich z vyššie uvedených ustanovení.( )

4. Štvrtý žalobný dôvod sa týka právomoci, ktorú novelizačný zákon priznal Izba Dyscyplinarna (disciplinárny senát) Sąd Najwyższy (Najvyšší súd, Poľsko; ďalej len „Najvyšší súd“) (ďalej len „disciplinárny senát“) vo veciach týkajúcich sa postavenia sudcov. Komisia tvrdí, že vzhľadom na to, že disciplinárny senát nespĺňa požadované normy nezávislosti a nestrannosti súdnictva, predmetný zákon zasahuje do nezávislosti sudcov, ktorých postavenie podlieha preskúmaniu disciplinárnym senátom, a tým porušuje článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ.

5. Piaty žalobný dôvod sa týka povinnosti, ktorú novelizačný zákon ukladá sudcom, a to poskytnúť pred svojím vymenovaním informácie o svojej verejnej a spoločenskej činnosti v združeniach a neziskových nadáciách vrátane členstva v politickej strane a zverejniť tieto informácie. Komisia sa domnieva, že tieto povinnosti sú neprimerané a porušujú právo na rešpektovanie súkromného života a právo na ochranu osobných údajov zaručené článkom 7 a článkom 8 ods. 1 Charty, ako aj článkom 6 ods. 1 písm. c) a e), článkom 6 ods. 3 a článkom 9 ods. 1 GDPR.

II. Právny rámec – poľské právo

A. Novela zákona o Najvyššom súde

6. Prostredníctvom ustawa o Sądzie Najwyższym (zákon o Najvyššom súde) z 8. decembra 2017( ) boli v rámci Najvyššieho súdu zriadené dva nové senáty: disciplinárny senát a Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (senát pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné; ďalej len „mimoriadny senát“).

7. V rozsahu, v akom je to relevantné pre toto konanie, novelizačný zákon zmenil zákon o Najvyššom súde vložením odsekov 2 až 6 do § 26, bodu 1a do § 27 ods. 1, odseku 3 do § 45, odsekov 2 až 5 do § 82 a zmenou § 29 a § 72 ods. 1.

8. § 26 ods. 2 až 6 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„2. [Mimoriadny senát] má právomoc prejednávať návrhy alebo vyhlásenia týkajúce sa vylúčenia sudcu alebo určenia súdu, na ktorom sa má konanie viesť, vrátane sťažností týkajúcich sa nezávislosti súdu alebo sudcu. Súd rozhodujúci vo veci bezodkladne predloží predsedovi [mimoriadneho senátu] žiadosť, aby sa vec mohla prejednať v súlade s pravidlami stanovenými v samostatných ustanoveniach. Podaním žiadosti predsedovi [mimoriadneho senátu] sa neprerušuje prebiehajúce konanie.

3. Žiadosť uvedená v odseku 2 sa nepreskúma, ak sa týka určenia alebo posúdenia zákonnosti vymenovania sudcu alebo jeho právomoci vykonávať funkciu sudcu.

4. [Mimoriadny senát] má právomoc prejednávať žaloby o určenie, že právoplatné rozsudky [Najvyššieho súdu], všeobecných súdov, vojenských súdov a správnych súdov vrátane [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd, Poľsko)] sú nezákonné, ak nezákonnosť spočíva v spochybnení postavenia osoby vymenovanej do funkcie sudcu, ktorá vo veci rozhodovala.

5. Ustanovenia týkajúce sa konštatovania nezákonnosti právoplatného rozsudku sa analogicky uplatnia na konania v prípadoch uvedených v odseku 4 a ustanovenia týkajúce sa obnovy súdneho konania uzavretého právoplatným rozsudkom sa uplatnia na trestné veci. Nie je potrebné určiť pravdepodobnosť alebo existenciu škody spôsobenej vyhlásením rozsudku, ktorý je predmetom žaloby.

6. Žalobu o určenie nezákonnosti právoplatného rozsudku uvedenú v odseku 4 možno podať na [mimoriadny senát] bez toho, aby bola podaná na súd, ktorý vydal napadnutý rozsudok, a to aj vtedy, ak účastník konania nevyčerpal dostupné opravné prostriedky vrátane podania mimoriadnej žaloby na [Najvyšší súd].“

9. § 27 ods. 1 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„Do pôsobnosti disciplinárneho senátu patria:

…

1a. veci týkajúce sa udelenia súhlasu s trestným stíhaním sudcov, justičných čakateľov, prokurátorov a pridružených prokurátorov alebo s ich umiestnením do vyšetrovacej väzby,

2. veci v oblasti pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia, ktoré sa týkajú sudcov [Najvyššieho súdu],

3. veci týkajúce sa povinného odchodu sudcu [Najvyššieho súdu] do dôchodku.“

10. § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„2. V rámci činnosti [Najvyššieho súdu] alebo jeho orgánov nie je dovolené spochybňovať legitimitu súdov, ústavných orgánov štátu alebo orgánov zodpovedných za preskúmanie a ochranu práva.

3. [Najvyšší súd] alebo iný orgán nemôže určiť ani posúdiť zákonnosť vymenovania sudcu alebo právomoci vykonávať funkciu sudcu, ktorá vyplýva z tohto vymenovania.“

11. § 45 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„Vyhlásenie uvedené v § 88a [novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov] predkladajú sudcovia [Najvyššieho súdu] prvému predsedovi [Najvyššieho súdu] a prvý predseda [Najvyššieho súdu] ho predkladá [Krajowa Rada Sądownictwa (Štátna súdna rada; ďalej len ,KRS‘)].“

12. § 72 ods. 1 zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„Sudca [Najvyššieho súdu] je na disciplinárnej úrovni zodpovedný za porušenie pracovných povinností (disciplinárne previnenie), a to aj v týchto prípadoch:

1. zjavné a hrubé porušenie zákona,

2. konanie alebo opomenutie takého druhu, že bráni alebo vážne narúša fungovanie súdneho orgánu,

3. akty spochybňujúce existenciu pracovnoprávneho vzťahu sudcu, účinnosť vymenovania sudcu alebo legitimitu ústavného orgánu Poľskej republiky.“

13. V súlade s § 73 ods. 1 tohto zákona je disciplinárny senát disciplinárnym súdom druhého (a posledného) stupňa pre sudcov všeobecných súdov a disciplinárnym súdom prvého a druhého stupňa pre sudcov Najvyššieho súdu.

14. § 82 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje:

„…

2. Keď [Najvyšší súd] prejednáva vec, v ktorej vzniká právna otázka týkajúca sa nezávislosti sudcu alebo súdu, preruší konanie a postúpi túto otázku rozhodovaciemu zloženiu zloženému zo všetkých členov [mimoriadneho senátu].

3. Ak má [Najvyšší súd] pri skúmaní návrhu uvedeného v § 26 ods. 2 vážne pochybnosti o výklade ustanovení právnych predpisov, ktoré musia byť základom rozhodnutia, môže prerušiť konanie a položiť právnu otázku rozhodovaciemu zloženiu zloženému zo všetkých členov [mimoriadneho senátu].

4. Pri prijímaní rozhodnutia uvedeného v odseku 2 alebo 3 nie je [Mimoriadny senát] viazaný rozhodnutím iného rozhodovacieho zloženia [Najvyššieho súdu], pokiaľ toto rozhodnutie nenadobudlo silu právnej zásady.

5. Rozhodnutie prijaté všetkými členmi [mimoriadneho senátu] na základe odseku 2 alebo 3 je záväzné pre všetky rozhodovacie zloženia [Najvyššieho súdu]. Akýkoľvek odklon od rozhodnutia, ktoré nadobudlo silu právnej zásady, si vyžaduje, aby [Najvyšší súd] prijal nové rozhodnutie na plenárnom zasadnutí, pričom prijatie tohto rozhodnutia si vyžaduje prítomnosť najmenej dvoch tretín sudcov každého senátu. § 88 sa neuplatní.“

B. Novela zákona o organizácii všeobecných súdov

15. Novelizačný zákon zmenil ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (zákon o organizácii všeobecných súdov) z 27. júla 2001( ) okrem iného vložením § 42a, vložením odseku 4 do § 55 a zmenou a doplnením § 107 ods. 1 a § 110 ods. 2a.

16. § 42a novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov znie takto:

„1. V súvislosti s činnosťou súdov alebo orgánov súdov nie je dovolené spochybňovať legitimitu súdov, ústavných orgánov štátu alebo orgánov zodpovedných za preskúmanie a ochranu práva.

2. Všeobecný súd alebo iný orgán nemôže určiť ani posúdiť zákonnosť vymenovania sudcu alebo právomoci vykonávať funkciu sudcu, ktorá vyplýva z tohto vymenovania.

…“

17. § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov stanovuje:

„Sudcovia môžu rozhodovať vo všetkých veciach na mieste, kam boli pridelení, ako aj na iných súdoch vo veciach vymedzených zákonom (príslušnosť sudcu). Ustanovenia týkajúce sa prideľovania vecí a vymenovania a zmeny rozhodovacích zložení neobmedzujú príslušnosť sudcu a nemôžu byť základom na určenie, že rozhodovacie zloženie je v rozpore so zákonom, že súd má nesprávne zloženie alebo že osoba, ktorá nie je oprávnená alebo spôsobilá rozhodovať, je súčasťou tohto súdu.“

18. V súlade s § 88a novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov musia všetci poľskí( ) sudcovia poskytnúť určité informácie na účely následného uverejnenia v Biuletyn Informacji Publicznej (vestník verejných informácií):

„1. Sudca je povinný predložiť písomné vyhlásenie, v ktorom uvedie:

1. svoje členstvo v združení vrátane názvu a sídla združenia, zastávaných funkcií a obdobia členstva,

2. funkciu zastávanú v orgáne neziskovej nadácie vrátane názvu a sídla nadácie a obdobia, počas ktorého funkciu zastával,

3. svoje členstvo v politickej strane pred vymenovaním do funkcie sudcu a členstvo v politickej strane počas svojho funkčného obdobia pred 29. decembrom 1989 vrátane názvu strany, zastávaných funkcií a obdobia členstva.

2. Vyhlásenia uvedené v odseku 1 predkladajú sudcovia predsedovi príslušného odvolacieho súdu a predsedovia odvolacích súdov ich predkladajú [Minister Sprawiedliwości (minister spravodlivosti)].

3. Vyhlásenia uvedené v odseku 1 sa predkladajú do 30 dní odo dňa nástupu sudcu do funkcie a do 30 dní odo dňa vzniku alebo zániku okolností uvedených v odseku 1.

4. Informácie obsiahnuté vo vyhláseniach uvedených v odseku 1 sa zverejnia a sprístupnia vo vestníku verejných informácií uvedenom v zákone zo 6. septembra 2001 o prístupe k verejným informáciám najneskôr do 30 dní odo dňa predloženia vyhlásenia oprávnenému orgánu.“

19. Podľa § 107 ods. 1 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov:

„Sudca je na disciplinárnej úrovni zodpovedný za porušenie pracovných povinností (disciplinárne previnenie), a to aj v týchto prípadoch:

…

2. konanie alebo opomenutie takého druhu, že bráni alebo vážne narúša fungovanie súdneho orgánu,

3. akty spochybňujúce existenciu pracovnoprávneho vzťahu sudcu, účinnosť vymenovania sudcu alebo legitimitu ústavného orgánu Poľskej republiky,

…“

20. § 110 ods. 2a novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov stanovuje:

„Disciplinárny súd, v obvode ktorého sudca, voči ktorému sa vedie konanie, vykonáva svoju funkciu, má územnú právomoc prejednávať a rozhodovať vo veciach uvedených v § 37 ods. 5 a v § 75 ods. 2 bode 3. Vo veciach uvedených v § 80 a v § 106zd je príslušným súdom v prvom stupni [Najvyšší súd] zasadajúci ako samosudca disciplinárneho senátu a v druhom stupni [Najvyšší súd] zasadajúci v rozhodovacom zložení zloženom z troch sudcov disciplinárneho senátu.“

C. Novela zákona o organizácii správnych súdov

21. Novelizačný zákon zmenil ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (zákon o organizácii správnych súdov) z 25. júla 2002( ) okrem iného vložením odsekov 1a a 1b do § 5, odseku 2 do § 8 a zmenou a doplnením § 29 ods. 1 a § 49 ods. 1.

22. § 5 ods. 1a a 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov stanovuje:

„1a. V súvislosti s činnosťou správneho súdu alebo jeho orgánov nie je dovolené spochybňovať legitimitu súdov, ústavných orgánov štátu alebo orgánov zodpovedných za preskúmanie a ochranu práva.

1b. Správny súd alebo iný orgán nemôže určiť ani posúdiť zákonnosť vymenovania sudcu alebo právomoci vykonávať funkciu sudcu, ktorá vyplýva z tohto vymenovania.“

23. § 8 ods. 2 novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov stanovuje:

„Vyhlásenie uvedené v § 88a [novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov] predkladajú sudcovia [wojewódzki sąd administracyjny (regionálny správny súd)] príslušnému predsedovi regionálneho správneho súdu, predseda krajského správneho súdu a sudcovia [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd, Poľsko)] predsedovi [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] a predseda [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] ho predkladá [KRS].“

24. Podľa § 29 ods. 1 tohto zákona sa disciplinárne previnenia stanovené v § 107 ods. 1 bode 2 a 3 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov vzťahujú aj na sudcov správnych súdov.

25. Podľa § 49 ods. 1 novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov sa disciplinárne previnenia stanovené v § 72 ods. 1 novelizovaného zákona o Najvyššom súde vzťahujú aj na sudcov Naczelny Sąd Administracyjny (ďalej len „Najvyšší správny súd“).

D. Novelizačný zákon – prechodné ustanovenia

26. V súlade s § 8 novelizačného zákona sa § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov vzťahuje na veci, ktoré sa začali alebo skončili pred nadobudnutím účinnosti novelizačného zákona, teda pred 14. februárom 2020.

27. § 10 novelizačného zákona stanovuje:

„1. Ustanovenia [zákona o Najvyššom súde] v znení vyplývajúcom z tohto zákona sa vzťahujú aj na veci preskúmateľné [mimoriadnym senátom], ktoré sa začali a neboli ukončené právoplatným rozsudkom, vrátane rozhodnutia o odvolaní, pred dátumom nadobudnutia účinnosti tohto zákona.

2. Súd, ktorý sa zaoberá vecou uvedenou v odseku 1, ju bezodkladne, najneskôr však do siedmich dní odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona, postúpi [mimoriadnemu senátu], ktorý môže zrušiť predtým vykonané úkony, pokiaľ bránia tomu, aby sa vo veci konalo v súlade so zákonom.

3. Úkony vykonané súdmi a účastníkmi konania v prípadoch uvedených v odseku 1 po dni nadobudnutia účinnosti tohto zákona v rozpore s odsekom 2 nevyvolávajú procesné účinky.“

III. Konanie pred podaním žaloby

28. Keďže Komisia sa domnievala, že prijatím novelizačného zákona si Poľská republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z kombinácie ustanovení uvedených v bode 1 týchto návrhov, 29. apríla 2020 zaslala tomuto členskému štátu formálnu výzvu. Poľská republika odpovedala listom z 29. júna 2020, v ktorom spochybnila všetky tvrdenia, podľa ktorých porušila právo EÚ.

29. Komisia vydala 30. októbra 2020 odôvodnené stanovisko, v ktorom trvala na svojom tvrdení, že novelizačný zákon porušuje ustanovenia práva EÚ uvedené vo formálnej výzve.

30. Komisia 3. decembra 2020 vydala doplňujúcu formálnu výzvu týkajúcu sa súdnej činnosti disciplinárneho senátu vo veciach postavenia sudcov a justičných čakateľov podľa § 27 ods. 1 bodu 1a), 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde vloženého novelizačným zákonom.

31. Poľská republika v odpovedi z 30. decembra 2020 na odôvodnené stanovisko Komisie z 30. októbra 2020 poprela údajné porušenia. Poľská republika 4. januára 2021 odpovedala na doplňujúcu formálnu výzvu Komisie z 3. decembra 2020, pričom tvrdila, že výhrady týkajúce sa nedostatočnej nezávislosti disciplinárneho senátu sú nedôvodné.

32. Komisia vydala 27. januára 2021 doplňujúce odôvodnené stanovisko v súvislosti so súdnou činnosťou disciplinárneho senátu vo veciach týkajúcich sa postavenia sudcov a justičných čakateľov. Listom z 26. februára 2021 Poľská republika odpovedala, že výhrada uvedená v doplňujúcom odôvodnenom stanovisku je nedôvodná.

IV. Konanie na Súdnom dvore

33. Návrhom podaným 1. apríla 2021 Komisia podala túto žalobu na Súdny dvor podľa článku 258 ZFEÚ. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:

„– Poľská republika si tým, že prijala a ponechala v platnosti § 42a ods. 1 a 2 a § 55 ods. 4 ustawa prawo o ustroju sądów powszechnych [novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov], § 26 ods. 3 a § 29 ods. 2 a 3 [novelizovaného zákona o Najvyššom súde] a § 5 ods. 1a a 1b [novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov], ako aj § 8 novelizačného zákona, ktorý vyhlasuje za neprípustné, aby akýkoľvek vnútroštátny súd skúmal splnenie požiadaviek Únie týkajúcich sa nezávislého a nestranného súd vopred zriadeného zákonom, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 [Charty] vo svetle judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva [(ďalej len ,ESĽP‘)] týkajúcej sa článku 6 ods. 1 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ,EDĽP‘)], ako aj článku 267 ZFEÚ a zásady prednosti práva Európskej únie,

– Poľská republika si tým, že prijala a ponechala v platnosti § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 zákona o Najvyššom súde v znení vyplývajúcom z novelizačného zákona, ako aj § 10 novelizačného zákona, podľa ktorých preskúmanie sťažností a právnych otázok týkajúcich sa nedostatku nezávislosti súdu alebo sudcu patrí do výlučnej právomoci [mimoriadneho senátu], nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie a z článku 267 ZFEÚ, ako aj zo zásady prednosti práva Únie,

– Poľská republika si tým, že prijala a ponechala v platnosti § 107 ods. 1 body 2 a 3 [novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov], ako aj § 72 ods. 1 body 1 až 3 zákona o Najvyššom súde v znení vyplývajúcom z novelizačného zákona, ktoré umožňujú kvalifikovať preskúmanie splnenia požiadaviek Únie týkajúcich sa nezávislého a nestranného súdu vopred zriadeného zákonom, ako disciplinárne previnenie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty, ako aj z článku 267 ZFEÚ,

– Poľská republika si tým, že poverila [disciplinárny senát], ktor[ého] nezávislosť a nestrannosť nie je zaručená, rozhodovať o veciach, ktoré sa priamo týkajú postavenia a výkonu funkcie sudcov a [justičných čakateľov] (napr. udelenie súhlasu s trestným stíhaním sudcu a [justičného čakateľa] alebo súhlas s ich zatknutím, veci týkajúce sa pracovného práva a sociálneho zabezpečenia sudcov Najvyššieho súdu a veci týkajúce sa [povinného] odchodu sudcov Najvyššieho súdu do dôchodku), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ,

– Poľská republika tým, že prijala a ponechala v platnosti § 88a [novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov], § 45 ods. 3 zákona o Najvyššom súde a § 8 ods. 2 zákona o správnych súdoch v znení vyplývajúcom z novelizačného zákona, porušila právo na rešpektovanie súkromného života a právo na ochranu osobných údajov zaručené článkom 7 a článkom 8 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, ako aj článkom 6 ods. 1 písm. c) a e), člán[kom] 6 ods. 3 a člán[kom] 9 ods. 1 [GDPR].“

34. Komisia tiež navrhuje, aby bola Poľská republika zaviazaná na náhradu trov konania.

35. Poľská republika vo svojom vyjadrení k žalobe podanom 17. júna 2021 navrhuje, aby Súdny dvor zamietol túto žalobu ako nedôvodnú v celom rozsahu a zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

36. Komisia a Poľská republika podali repliku a dupliku 28. júla 2021, resp. 7. septembra 2021.

37. Samostatným návrhom podaným 1. apríla 2021 Komisia požiadala o nariadenie predbežných opatrení podľa článku 279 ZFEÚ, pričom navrhla, aby Súdny dvor nariadil Poľskej republike, aby až do vynesenia rozsudku Súdneho dvora vo veci samej pozastavila uplatňovanie viacerých ustanovení zavedených novelizačným zákonom.

38. Uznesením zo 14. júla 2021( ) podpredsedníčka Súdneho dvora vyhovela návrhu Komisie na nariadenie predbežných opatrení až do vyhlásenia rozsudku, ktorým sa skončí toto konanie, a určila, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.( )

39. Poľská republika 16. augusta 2021 vychádzajúc z toho, že rozsudok Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd, Poľsko) zo 14. júla 2021 vydaný vo veci P 7/20 [ďalej len „rozsudok Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd), vec P 7/20“] predstavuje zmenu okolností, požiadala Súdny dvor, aby zrušil svoje uznesenie zo 14. júla 2021 podľa článku 163 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Tento členský štát ďalej navrhol, aby žalobu prejednala veľká komora Súdneho dvora.( )

40. Uznesením zo 6. októbra 2021( ) podpredsedníčka Súdneho dvora zamietla návrhy Poľskej republiky a určila, že o trovách konania sa rozhodne neskôr. Podpredsedníčka Súdneho dvora vo svojom uznesení uviedla, že zásada prednosti práva EÚ ukladá všetkým orgánom členských štátov povinnosť zaručiť plný účinok jednotlivých noriem Únie, pričom právo členských štátov nemôže ohroziť účinok priznaný týmto ustanoveniam. Podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, ktorý je jasný, presný a bezpodmienečný, musí každý členský štát zabezpečiť, aby súdy, ktoré môžu rozhodovať o uplatňovaní alebo výklade práva EÚ, spĺňali požiadavky účinnej súdnej ochrany. Vnútroštátne ustanovenia o organizácii súdnictva v členských štátoch môžu byť predmetom preskúmania z hľadiska článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti a v dôsledku toho aj predmetom predbežných opatrení, ktoré majú v tomto kontexte pozastaviť ich uplatňovanie. Na tomto posúdení nič nemení skutočnosť, že vnútroštátny ústavný súd vyhlási takéto predbežné opatrenia za odporujúce ústavnému poriadku dotknutého členského štátu. Podľa zásady prednosti práva EÚ sa členský štát nemôže odvolávať na pravidlá vnútroštátneho práva, a to ani ústavného poriadku, s cieľom narušiť jednotu a účinnosť práva Únie.( )

41. Medzitým Komisia 7. septembra 2021 uviedla, že z informácií, ktoré Poľská republika poskytla listom zo 16. augusta 2021, nevyplýva, že prijala všetky opatrenia potrebné na vykonanie predbežných opatrení stanovených v uznesení zo 14. júla 2021. Komisia tvrdila, že na zabezpečenie plnej účinnosti uznesenia zo 14. júla 2021, účinného uplatňovania práva Únie a dodržiavania zásad právneho štátu a integrity právneho poriadku Únie je potrebné, aby Súdny dvor uložil Poľskej republike povinnosť zaplatiť denné penále vo výške, ktorá by mohla podnietiť tento členský štát k tomu, aby čo najskôr plne vykonal uvedené predbežné opatrenia. Poľská republika tvrdila, že prijala všetky opatrenia potrebné na vykonanie uznesenia zo 14. júla 2021.

42. Uznesením z 27. októbra 2021( ) podpredseda Súdneho dvora uložil Poľskej republike povinnosť zaplatiť Komisii penále vo výške 1 000 000 eur denne odo dňa doručenia tohto uznesenia až dovtedy, kým si tento členský štát nesplní povinnosti vyplývajúce z uznesenia zo 14. júla 2021, alebo ak si ich nesplní, do dňa vyhlásenia rozsudku, ktorým sa skončí toto konanie, a určil, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.

43. Rozhodnutím z 30. septembra 2021 predseda Súdneho dvora umožnil Belgickému kráľovstvu, Dánskemu kráľovstvu, Holandskému kráľovstvu, Fínskej republike a Švédskemu kráľovstvu vstúpiť do konania v tejto veci ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Komisie. Tieto členské štáty predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky.

44. Rozhodnutím zo 7. októbra 2021 predseda Súdneho dvora priznal tejto veci prednostné prejednanie podľa článku 53 ods. 3 rokovacieho poriadku.

45. Dňa 28. júna 2022 sa uskutočnilo pojednávanie, na ktorom bolo vypočuté Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Holandské kráľovstvo, Poľská republika, Fínska republika, Švédske kráľovstvo a Komisia, pričom títo účastníci konania tiež odpovedali na otázky Súdneho dvora.

V. Právny kontext

46. S cieľom vyriešiť otázky, ktoré Súdny dvor prejednáva v rámci tejto žaloby o nesplnenie povinnosti, je potrebné poukázať na tieto ustálené právne zásady.

47. Európska únia je založená na hodnotách spoločných pre členské štáty v spoločnosti, v ktorej prevláda spravodlivosť.( ) Vzájomná dôvera medzi členskými štátmi a najmä ich súdmi je založená na predpoklade, že majú súbor spoločných hodnôt. Z toho vyplýva, že dodržiavanie hodnôt zakotvených v článku 2 ZEÚ členským štátom je podmienkou požívania všetkých práv vyplývajúcich z uplatňovania Zmlúv na tento členský štát.( )

48. Dodržiavanie zásad právneho štátu je jednou z týchto spoločných hodnôt, ktorých konkrétnym prejavom je článok 19 ods. 1 ZEÚ. V jeho druhom pododseku sa od členských štátov vyžaduje, aby stanovili prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej právnej ochrany v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo EÚ. Z článku 47 druhého odseku prvej vety Charty, v ktorom sa odzrkadľuje všeobecná zásada účinnej súdnej ochrany, tiež vyplýva, že každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom.( ) Okrem toho článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty majú priamy účinok a priznávajú jednotlivcom práva, ktorých sa môžu dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi.( )

49. Členským štátom( ) prináleží vytvoriť taký systém opravných prostriedkov a postupov na zabezpečenie účinnej právnej ochrany( ) v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, aby súdy v rámci tohto systému, ktoré môžu rozhodovať o uplatňovaní alebo výklade práva EÚ, spĺňali požiadavky účinnej súdnej ochrany.( ) Členským štátom teda prináleží určiť súdy a/alebo inštitúcie príslušné na preskúmanie platnosti vnútroštátneho ustanovenia a stanoviť opravné prostriedky a postupy, ktoré umožňujú napadnúť jeho platnosť, a ak je žaloba dôvodná, zrušiť uvedené ustanovenie a určiť účinky takéhoto zrušenia.( ) Pokiaľ právo EÚ nestanovuje inak, neukladá členským štátom nijaký konkrétny súdny model( ) ani nepožaduje, aby prijali osobitný systém opravných prostriedkov, za predpokladu, že dostupné prostriedky nápravy sú v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity.( ) Pri výkone tejto právomoci musia členské štáty dodržiavať povinnosti, ktoré im vyplývajú z práva Únie.( ) Tento prístup odráža zásady subsidiarity a proporcionality uvedené v článku 5 ZEÚ a procesnú autonómiu členských štátov.( )

50. Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ bráni vnútroštátnym ustanoveniam o organizácii súdnictva, ktoré znižujú ochranu hodnoty právneho štátu, najmä záruky nezávislosti súdnictva. Súdny dvor okrem toho rozhodol, že členský štát nemôže zmeniť svoju právnu úpravu tak, aby znížila ochranu právneho štátu. Členské štáty sa preto musia zdržať prijímania pravidiel, ktoré narúšajú nezávislosť súdnictva.( )

51. Požiadavka nezávislosti súdov, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou úlohy rozhodovať, je súčasťou práva na účinnú súdnu ochranu, ktoré je zas súčasťou základného práva na spravodlivý proces, zakotveného v článku 47 Charty. V tomto kontexte má nezávislosť sudcov členských štátov zásadný význam pre právny poriadok Únie.( )

52. Požiadavka na nezávislosť súdov má dva aspekty. Prvý, svojou povahou vonkajší, si vyžaduje, aby súd vykonával svoje funkcie autonómne, pričom nepodlieha nijakému hierarchickému obmedzeniu ani nie je podriadený akémukoľvek inému orgánu a neprijíma príkazy alebo pokyny z nijakého zdroja, čím je chránený pred vonkajšími zásahmi alebo tlakmi, ktoré by mohli narušiť nezávislý úsudok jeho členov a ovplyvniť ich rozhodnutia. Druhý aspekt, svojou povahou vnútorný, súvisí s nestrannosťou. Jeho cieľom je zabezpečiť, aby si súdy, pokiaľ ide o predmet súdneho konania, udržiavali rovnaký odstup od účastníkov konania a ich príslušných záujmov. Tento aspekt nezávislosti si vyžaduje, aby súdy boli objektívne a nemali iný záujem na výsledku konania, než je prísne uplatňovanie zásady právneho štátu.( )

53. Požiadavka nestrannosti má tiež dva aspekty. Po prvé členovia súdneho orgánu musia byť sami subjektívne nestranní, to znamená, že nikto z nich nesmie prejavovať zaujatosť alebo osobný predsudok. Ak sa nepreukáže opak, uplatňuje sa domnienka osobnej nestrannosti. Po druhé súd musí byť objektívne nestranný, to znamená, že musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek legitímnych pochybností v tejto súvislosti.( )

54. Nakoniec keď článok 47 Charty stanovuje požiadavku, aby bol súd „zriadený zákonom“, jeho cieľom je zabezpečiť, aby sa organizácia systému súdnictva spravovala zákonom prijatým zákonodarnou mocou spôsobom, ktorý je v súlade s pravidlami vymedzujúcimi výkon jej právomoci, a zabrániť tomu, aby táto organizácia bola ponechaná na voľnú úvahu výkonnej moci. Uvedená požiadavka sa týka právneho základu samotnej existencie súdu, ako aj každého iného ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorého nedodržanie spôsobuje protiprávnosť účasti jedného alebo viacerých sudcov na preskúmaní dotknutej veci, čo zahŕňa najmä ustanovenia týkajúce sa rozhodovacieho zloženia súdu.( )

55. Nezrovnalosť, ku ktorej došlo pri vymenovaní sudcov,( ) predstavuje porušenie požiadavky, aby bol súd zriadený zákonom, ak má táto nezrovnalosť takú povahu a závažnosť, že vytvára skutočné riziko, že iné zložky moci, najmä výkonná moc, by mohli vyvíjať nenáležitý vplyv, ktorý ohrozuje integritu procesu menovania. Platí to v prípade, keď je dotknuté uplatňovanie základných pravidiel, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť vytvárania a fungovania tohto súdneho systému.( ) Takáto nezrovnalosť môže u osôb podliehajúcich súdnej právomoci vyvolať dôvodné pochybnosti o nezávislosti( ) a nestrannosti takto vymenovaného sudcu alebo sudcov.

56. Požiadavky nezávislosti, nestrannosti a predchádzajúceho zriadenia zákonom sú neodmysliteľne prepojené a prekrývajú sa. Porušenie jednej z týchto požiadaviek môže mať za následok porušenie inej alebo dokonca všetkých z nich.( )

57. Členské štáty, najmä ich súdne zložky, musia chrániť práva priznané jednotlivcom podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty dvoma spôsobmi.

58. Po prvé je dôsledkom práva na nezávislý a nestranný súd, ktorý bol zriadený zákonom, že každý má možnosť dovolávať sa tohto práva.( ) Okrem toho, ak je existencia nezávislého a nestranného súdu spochybnená z dôvodu, ktorý sa bezprostredne nezdá byť zjavne nedôvodný,( ) každý súd( ) je povinný overiť, či v podobe, v akej je zložený, predstavuje takýto súd. Táto právomoc je nevyhnutná na udržanie dôvery, ktorú musia súdy v demokratickej spoločnosti vzbudzovať u osôb, ktoré podliehajú ich rozhodnutiam. Takéto overenie je teda podstatnou formálnou náležitosťou, ktorej dodržanie je vecou verejného poriadku, a jej porušenie sa musí overiť buď vtedy, keď ho namietajú účastníci konania, alebo ex offo.( ) Vo výnimočných prípadoch môžu byť súdy jedného členského štátu vyzvané, aby posúdili, či v inom členskom štáte nebolo porušené základné právo osoby na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom.( )

59. Po druhé súdy musia rešpektovať zásadu prednosti práva EÚ.( ) V rámci výkonu právomoci, ktorá im bola zverená, sú súdy, ktoré majú uplatňovať právo Únie, povinné prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie plnej účinnosti práva Únie a v prípade potreby neuplatniť vnútroštátne ustanovenia alebo vnútroštátnu judikatúru, ktoré sú v rozpore s právom Únie.( ) Na to, aby súd, ktorému vnútroštátne právo zveruje uplatňovanie práva Únie, neuplatnil ustanovenie vnútroštátneho práva, musí byť schopný posúdiť a určiť, či je ustanovenie vnútroštátneho práva v rozpore s právom Únie. V súlade so zásadou prednosti práva EÚ( ) treba jasne rozlišovať medzi právomocou neuplatniť ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré je v rozpore s právom Únie, v konkrétnom prípade a právomocou zrušiť takéto ustanovenie, v dôsledku ktorého ustanovenie stráca platnosť na všetky účely.( )

60. Pokiaľ ide o úlohu vnútroštátnych ústav a vnútroštátnych ústavných súdov uvedenú v duplike,( ) Súdny dvor rozhodol, že Európska únia musí rešpektovať vnútroštátnu identitu členských štátov v súlade s článkom 4 ods. 2 ZEÚ. Právo EÚ nepožaduje, aby si členské štáty zvolili konkrétny ústavný model. Príslušné ústavné poriadky členských štátov však musia zabezpečiť nezávislosť ich súdov. Za predpokladu, že ústavný súd môže zaručiť účinnú súdnu ochranu, článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sú všeobecné súdy členského štátu viazané rozhodnutím ústavného súdu o súlade vnútroštátnej právnej úpravy s ústavou tohto členského štátu. To isté nemožno povedať, ak uplatnenie týchto vnútroštátnych pravidiel bráni takýmto všeobecným súdom v tom, aby posúdili zlučiteľnosť s právom Únie v prípade vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorej ústavný súd tohto členského štátu konštatoval, že je v súlade s vnútroštátnym ústavným ustanovením, ktoré stanovuje prednosť práva EÚ. Podľa poslednej uvedenej zásady sa členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia vnútroštátneho práva, a to ani ústavnej povahy, s cieľom narušiť jednotu a účinnosť práva EÚ. Zásada prednosti práva Únie je záväzná pre všetky orgány členských štátov a vnútroštátne právo vrátane jeho ústavných ustanovení sa nemôže pokladať za jej prekážku. Súdnemu dvoru prináleží, aby objasnil rozsah zásady prednosti práva EÚ pri výkone svojej výlučnej právomoci poskytovať právoplatný výklad práva Únie.( )

61. V týchto návrhoch sa najprv budem zaoberať druhým žalobným dôvodom Komisie, ktorý sa týka údajného monopolu právomoci rozhodovať o tvrdenom nedostatku nezávislosti súdu, a teda určiť právo na prístup k nezávislému súdu. Tento žalobný dôvod má užší rozsah ako prvý žalobný dôvod, ktorý sa týka práva na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom v súlade s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty. Okrem toho rozhodnutie navrhnuté v súvislosti s druhým žalobným dôvodom môže mať dôsledky na rozhodnutie, ktoré sa má prijať o prvom žalobnom dôvode.

VI. Právna analýza

A. Druhý žalobný dôvod – výlučná právomoc mimoriadneho senátu na preskúmanie sťažností a právnych otázok týkajúcich sa nedostatku nezávislosti súdu alebo sudcu

1. Tvrdenia účastníkov konania

62. Druhým žalobným dôvodom Komisia tvrdí, že Poľská republika si tým, že zaradila preskúmanie sťažností a právnych otázok týkajúcich sa nedostatku nezávislosti súdu alebo sudcu do výlučnej právomoci mimoriadneho senátu, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty, z článku 267 ZFEÚ a zo zásady prednosti práva EÚ. Žalobný dôvod je založený na prijatí a zachovaní platnosti § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 zákona o Najvyššom súde v znení vyplývajúcom z novelizačného zákona, ako aj § 10 novelizačného zákona.

63. Na pojednávaní Komisia potvrdila, že sa domnieva, že mimoriadny senát má výlučnú právomoc na skúmanie otázok týkajúcich sa nezávislosti súdov, rozhodovacích zložení a sudcov. Uviedla, že takéto otázky nemôžu byť predmetom preskúmania v odvolacom konaní na iných súdoch. Komisia zároveň poukázala na to, že monopol mimoriadneho senátu na posudzovanie nezávislosti je mimoriadne obmedzený, keďže § 26 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde stanovuje, že mimoriadny senát nemá právomoc skúmať otázky nezávislosti týkajúce sa vymenovania sudcu alebo jeho právomoci vykonávať funkciu sudcu. Komisia tiež potvrdila, že prvé tri žalobné dôvody si navzájom neodporujú, ako to tvrdí Poľská republika, keďže uplatniteľné ustanovenia poľského práva zabezpečujú, že nie je možné preskúmať postup vymenovania sudcu.

64. Druhý žalobný dôvod sa skladá zo štyroch častí. Po prvé § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde priznáva mimoriadnemu senátu výlučnú právomoc rozhodovať o žiadostiach o vylúčenie sudcov a o určenie príslušných súdov vo veciach, v ktorých údajne súd alebo sudca nie je nezávislý. Súd, na ktorý bol podaný taký návrh, musí tento návrh bezodkladne postúpiť mimoriadnemu senátu. Rozhodnutie mimoriadneho senátu zaväzuje uvedený súd bez ohľadu na to, či má tento senát právomoc rozhodnúť vo veci samej.

65. V bode 166 rozsudku A. K. Súdny dvor rozhodol, že súd, ktorý prejednáva spor, ktorý by mal podľa vnútroštátneho práva preskúmať súd, ktorý nespĺňa požiadavky nezávislosti alebo nestrannosti, je povinný neuplatniť toto vnútroštátne ustanovenie s cieľom zabezpečiť účinnú súdnu ochranu v zmysle článku 47 Charty a umožniť, aby tento spor vyriešil súd, ktorý spĺňa uvedené požiadavky.

66. § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde tým, že priznáva mimoriadnemu senátu výlučnú právomoc rozhodovať o týchto otázkach, zbavuje vnútroštátne súdy s výnimkou mimoriadneho senátu práva obrátiť sa na Súdny dvor podľa článku 267 ZFEÚ v otázke požiadavky nezávislosti v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty. Komisia sa domnieva, že § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde bráni vnútroštátnym súdom v tom, aby skúmali ex offo( ) alebo na návrh účastníka konania,( ) či sudca, ktorý prejednáva vec, na ktorú sa vzťahuje právo Únie, spĺňa požiadavku nezávislosti v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty. Nezávislosť súdu alebo sudcu je horizontálnou otázkou, ktorá môže vzniknúť v každej veci, a každý súd, ktorý prejednáva prípad týkajúci sa práva EÚ, by mal mať možnosť preskúmať ju. Priznanie výlučnej právomoci na rozhodovanie o takýchto otázkach nie je odôvodnené ani potrebou zriadiť na tento účel osobitné súdy.

67. Po druhé Komisia tvrdí, že podľa § 82 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde má mimoriadny senát výlučnú právomoc rozhodovať o právnych otázkach vo veciach prejednávaných Najvyšším súdom, ktoré sa týkajú nezávislosti sudcu alebo súdu. V súlade s § 82 ods. 3 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde v takýchto prípadoch mimoriadny senát zasadajúci v pléne prijme rozhodnutie, ktoré je záväzné pre všetky rozhodovacie zloženia Najvyššieho súdu a môže byť zrušené len uznesením pléna Najvyššieho súdu, ktoré prijali najmenej dve tretiny sudcov každého z jeho senátov. Mimoriadny senát nie je pri prijímaní svojho rozhodnutia viazaný nijakým iným rozhodnutím Najvyššieho súdu okrem prípadov, keď má také rozhodnutie postavenie „zásadného rozhodnutia“. Komisia sa domnieva, že predchádzajúce ustanovenia zbavujú ostatné senáty Najvyššieho súdu možnosti rozhodovať o týchto otázkach, a tým porušujú článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty.

68. Po tretie Komisia tvrdí, že § 26 ods. 4 až 6 novelizovaného zákona o Najvyššom súde tiež porušuje tieto ustanovenia práva EÚ, keďže mimoriadnemu senátu priznáva výlučnú právomoc rozhodovať o žalobách o určenie, že právoplatné rozhodnutia alebo rozsudky ktoréhokoľvek poľského súdu vrátane ostatných senátov Najvyššieho súdu a Najvyššieho správneho súdu sú nezákonné, ak sa údajná nezákonnosť týka postavenia sudcu, ktorý vo veci rozhodol. Také žaloby sa môžu podávať na mimoriadny senát bez prejednania súdom, ktorý vydal príslušný rozsudok, bez ohľadu na to, či strana vyčerpala všetky ďalšie dostupné opravné prostriedky.

69. Po štvrté Komisia tvrdí, že prechodné ustanovenia § 10 novelizačného zákona tiež porušujú právo Únie. Podľa týchto ustanovení boli poľské súdy povinné pred 21. februárom 2020 postúpiť mimoriadnemu senátu veci prebiehajúce k 14. februáru 2020, ktoré sa týkali otázok patriacich do výlučnej právomoci mimoriadneho senátu podľa § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 4 novelizovaného zákona o Najvyššom súde. Po postúpení takýchto prípadov mimoriadny senát „môže zrušiť predtým vykonané úkony, pokiaľ bránia tomu, aby sa vo veci konalo v súlade so zákonom“. Novelizačný zákon ďalej zbavuje procesného účinku úkony vykonané v takých veciach po 14. februári 2020, najmä zo strany sudcov.

70. Komisia sa domnieva, že vyššie uvedené právomoci mimoriadneho senátu porušujú článok 267 ZFEÚ a článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty. Sú tiež v rozpore s povinnosťou vnútroštátnych súdov uplatňovať článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty v súlade so zásadou prednosti práva EÚ.

71. Komisia zdôrazňuje, že pokiaľ ide o otázky týkajúce sa nezávislosti sudcov a súdov, všetky vnútroštátne súdy musia mať možnosť uplatniť článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty s cieľom zaručiť jednotlivcom základné právo na účinný prostriedok nápravy. V rámci sporu, ktorý prejednáva, je súd členského štátu konajúci v rámci svojej právomoci povinný uplatniť článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty a neuplatniť vnútroštátne ustanovenie, ktoré je v rozpore s ustanovením práva EÚ s priamym účinkom. Dotknuté vnútroštátne ustanovenia zbavujú všetky poľské súdy s výnimkou mimoriadneho senátu práva rozhodovať o predbežných otázkach, akou je vylúčenie sudcu z rozhodovacieho zloženia a určenie právomoci súdu. Tieto ustanovenia tiež bránia vnútroštátnym súdom v zabezpečení účinnej súdnej ochrany tým, že neuplatnia vnútroštátne ustanovenia, ktoré priznávajú právomoc vo veciach patriacich do pôsobnosti práva Únie, súdom a sudcom, ktorí nespĺňajú požiadavky článku 19 ods. 1 ZEÚ a článku 47 Charty.

72. Komisia sa ďalej domnieva, že od 14. februára 2020 ustanovenia napadnuté v tomto konaní zbavujú ostatné vnútroštátne súdy práva a v prípade súdov posledného stupňa povinnosti položiť prejudiciálne otázky podľa článku 267 ZFEÚ, pokiaľ ide o výklad požiadaviek nezávislosti a nestrannosti súdneho orgánu z hľadiska práva EÚ. Najmä iné vnútroštátne súdy, než je mimoriadny senát, sú zbavené možnosti riešiť tieto otázky. § 26 ods. 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 4 zákona o Najvyššom súde sa neobmedzujú ani na predbežné otázky, lebo priznávajú výlučnú právomoc mimoriadnemu senátu. Toto právo a táto povinnosť sú neoddeliteľnou súčasťou systému spolupráce zavedeného článkom 267 ZFEÚ, ako aj povinností, ktoré článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ zveruje sudcovi poverenému uplatňovaním práva Únie.

73. Podľa Komisie sú prechodné ustanovenia v § 10 novelizačného zákona zároveň v rozpore s článkom 267 ZFEÚ, keďže bránia vnútroštátnym súdom v tom, aby zachovali prejudiciálne otázky položené pred 14. februárom 2020. § 10 ods. 2 novelizačného zákona umožňuje mimoriadnemu senátu zrušiť úkony vnútroštátneho súdu a najmä vziať späť prejudiciálne otázky, ktoré tento súd položil. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na zabezpečenie účinnosti právomocí, ktoré článok 267 ZFEÚ priznáva vnútroštátnemu súdu, musí mať tento súd možnosť zachovať návrh na začatie prejudiciálneho konania.

74. V replike Komisia zdôrazňuje, že nespochybňuje právo vnútroštátnych zákonodarcov prijímať právne predpisy o právomoci súdov. Naopak, spochybňuje monopol priznaný mimoriadnemu senátu na preskúmanie toho, či súd alebo sudca spĺňa požiadavku nezávislosti podľa práva EÚ, keď sa takéto otázky objavia v konaní na všetkých vnútroštátnych súdoch. Komisia netvrdí, že súd, ktorý rozhoduje o otázke týkajúcej sa požiadavky nezávislosti podľa práva Únie, musí túto otázku vždy preskúmať. V členskom štáte s 10 000 sudcami však právomoc uplatňovať článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty nemôže byť vyhradená pre senát zložený z 20 sudcov. Komisia tiež poukazuje na to, že mimoriadny senát bol zriadený podľa zákona o Najvyššom súde z 8. decembra 2017 a že jeho členovia boli vymenovaní na návrh KRS. Vzhľadom na to, že úloha KRS pri menovaní sudcov často vedie k návrhom na ich vylúčenie, samotný mimoriadny senát nemusí byť nestranný a objektívny vo veciach nezávislosti súdnictva.( )

75. Na pojednávaní Komisia v odpovedi na otázku Súdneho dvora potvrdila, že otázku nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu nemožno nastoliť na súde vyššieho stupňa v odvolacom konaní. Mimoriadny senát má teda výlučnú právomoc rozhodovať o všetkých otázkach týkajúcich sa nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu.

76. Poľská republika sa domnieva, že druhý žalobný dôvod je nedôvodný a treba ho zamietnuť v celom rozsahu.

77. Pokiaľ ide o údajné porušenie článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty, Poľská republika sa domnieva, že Komisia nesprávne vykladá rozsudok A. K. Z tohto rozsudku vyplýva, že ak bola vec týkajúca sa práva Únie postúpená súdu, ktorý nie je príslušný, a účastník konania tvrdí, že preskúmanie veci príslušným súdom porušuje jeho práva podľa článku 47 Charty, súd bez príslušnosti môže tejto námietke vyhovieť a postúpiť vec inému nezávislému súdu, ktorý by mal právomoc, ak by neexistovali pravidlá, ktoré vyhradzujú právomoc súdu, ktorý nie je nezávislý. Podľa Poľskej republiky rozsudok A. K. nekonštatuje, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ bráni členským štátom prijať pravidlá o právomoci súdov. Okrem toho sú postoje súdu, ktorý musí postúpiť vec súdu príslušnému na jej prejednanie, a postoje súdu, na ktorý bol podaný návrh na vylúčenie sudcu v prípade, že ide o právnu otázku alebo pochybnosti o zákonnosti právoplatného rozhodnutia, zásadne odlišné. Stanovisko Komisie by viedlo k porušeniu práva na súd zriadený zákonom a vo veciach týkajúcich sa vylúčenia sudcu práva na nezávislý súd. Rozdelenie právomoci súdom vo všetkých veciach, ktoré im boli predložené, je nevyhnutnou podmienkou prístupu k súdu zriadenému zákonom.

78. Poľská republika zdôrazňuje, že členské štáty majú výlučnú právomoc prijímať ustanovenia o právomoci svojich súdov. Hoci členské štáty musia dodržiavať článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, toto ustanovenie nemôže upravovať rozdelenie právomoci medzi vnútroštátne súdy. Poľská republika uvádza, že Komisia nespochybňuje nezávislosť mimoriadneho senátu. Druhý žalobný dôvod je teda založený na tvrdení, že vnútroštátne súdy majú právo rozhodovať o určitých kategóriách vecí, ktoré podľa názoru Komisie narúša vecnú právomoc zverenú iným súdom. V tejto súvislosti uvádza, že vnútroštátne súdy konajúce vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok A. K., nemali právomoc rozhodnúť vo veci samej a postúpili veci ich súdu, ktorý je na to príslušný. Toto postúpenie je upravené v § 200 ods. 1 bode 4 občianskeho súdneho poriadku, ktorý stanovuje, že každý súd musí preskúmať, či má právomoc, a ak nie, postúpiť vec súdu, ktorý je príslušný rozhodnúť o tejto otázke.

79. Pokiaľ ide o § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, ktorý sa týka vylúčenia sudcov, Poľská republika tvrdí, že sudca alebo rozhodovacie zloženie súdu prejednávajúce návrh na svoje vylúčenie musí tento návrh postúpiť inému rozhodovaciemu zloženiu alebo súdu vyššieho stupňa. § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde preto nezbavuje príslušného sudcu, rozhodovacie zloženie alebo súd právomoci rozhodovať o takýchto predbežných otázkach. Poľská republika na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdneho dvora potvrdila, že otázka nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu môže byť nastolená v odvolacom konaní.

80. Podľa názoru Poľskej republiky žaloba o určenie nezákonnosti právoplatného rozsudku podľa § 26 ods. 4 až 6 novelizovaného zákona o Najvyššom súde nie je predbežnou alebo incidenčnou otázkou, ale musí sa podať na osobitný súd príslušný na rozhodnutie tejto otázky. Konanie sa začína podaním mimoriadneho opravného prostriedku proti právoplatnému rozsudku, ktorým bolo podľa účastníka konania porušené hmotné alebo procesné právo a ktorý mu spôsobil škodu. Poľská republika sa totiž domnieva, že ak by ktokoľvek mohol predložiť takú otázku akémukoľvek súdu v akomkoľvek konaní, porušilo by to najmä zásady právnej sily rozhodnutej veci a právnej istoty. Je zjavné, že súd, ktorý vydal napadnutý rozsudok, nemôže taký návrh prejednať. Z rozsudku A. K. nevyplýva ani to, prečo sa Komisia domnieva, že na to, aby v prípade porušenia článku 47 Charty existoval účinný prostriedok nápravy, musí o tomto návrhu rozhodnúť súd, ktorý vydal rozsudok, ktorý je predmetom opravného prostriedku. Prenesenie právomoci na rozhodovanie o takýchto otázkach na špecializovaný senát posilňuje procesné záruky účastníkov konania a neporušuje právo na prístup k súdu.

81. Poľská republika tvrdí, že tvrdenia Komisie týkajúce sa § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a právomoci mimoriadneho senátu v právnych otázkach týkajúcich sa nezávislosti sudcu alebo súdu sú nedôvodné. Podľa § 1 ods. 1 písm. a) novelizovaného zákona o Najvyššom súde má Najvyšší súd právomoc prijímať uznesenia riešiace všetky právne otázky vo veciach, ktoré patria do jeho právomoci. § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde okrem toho zveruje mimoriadnemu senátu právomoc vykladať zákon. Neobmedzuje teda právo iných súdov posudzovať skutkové okolnosti. Okrem toho majú súdy právo, ale nie povinnosť predložiť takéto otázky mimoriadnemu senátu.

82. Poľská republika tvrdí, že § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 10 novelizačného zákona neobmedzujú právomoc súdov položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky podľa článku 267 ZFEÚ. V každom prípade mimoriadny senát je súdom posledného stupňa, ktorý je podľa článku 267 ZFEÚ povinný položiť prejudiciálnu otázku v prípade pochybností týkajúcich sa výkladu článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.

83. Poľská republika sa domnieva, že vzhľadom na to, že Komisia nevysvetlila, v akom zmysle ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú predmetom druhého žalobného dôvodu, porušujú zásadu prednosti, tento žalobný dôvod treba zamietnuť.( )

84. Pokiaľ ide o prechodné opatrenia uvedené v § 10 novelizačného zákona, Poľská republika tvrdí, že platnosť tohto ustanovenia už uplynula. Komisia nepredložila nijaký dôkaz založený na znení tohto ustanovenia, alebo na praxi mimoriadneho senátu, ktorý by preukazoval, že tento senát použil alebo by mohol použiť toto ustanovenie na to, aby vzal späť návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané inými poľskými súdmi alebo aby narušil potrebný účinok rozsudkov Súdneho dvora. Okrem toho právomoc súdov upravuje § 200 ods. 1 občianskeho súdneho poriadku a § 35 ods. 1 trestného poriadku, ktorých zákonnosť Komisia nespochybňuje.

85. Duplika zdôrazňuje, že tvrdenia Komisie opísané v bode 74 týchto návrhov, ktoré sa týkajú nedostatku nezávislosti mimoriadneho senátu, neboli uvedené v žalobe. Ako nové žalobné dôvody musia byť zamietnuté v súlade s článkom 127 ods. 1 rokovacieho poriadku.

2. Posúdenie

a) Prípustnosť

86. Tvrdenia Komisie týkajúce sa nedostatku nezávislosti mimoriadneho senátu z dôvodu účasti KRS na vymenovaní sudcov zasadajúcich v tomto senáte a jeho obmedzených ľudských zdrojov vzhľadom na to, že pozostáva len z 20 sudcov,( ) boli prvýkrát uvedené v replike.( )

87. Stačí uviesť, že v súlade s článkom 127 ods. 1 rokovacieho poriadku nemožno v priebehu konania predložiť nový žalobný dôvod, pokiaľ nie je založený na právnych alebo skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania.

88. Počas konania pred podaním žaloby a v čase podania tejto žaloby Komisia vedela,( ) že mimoriadny senát bol zriadený podľa zákona o Najvyššom súde z 8. decembra 2017. Komisia teda poznala počet sudcov zasadajúcich v tomto senáte a spôsob ich vymenovania, najmä úlohu KRS. Keďže tvrdenia Komisie sa týkajú týchto skutočností, treba ich zamietnuť ako neprípustné.

89. Rozsudok Disciplinárny režim sudcov( ) konštatoval, že existujú oprávnené pochybnosti o nezávislosti KRS a o jej úlohe pri menovaní členov disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu. Podľa Súdneho dvora to spolu s ďalšími skutočnosťami vyvoláva u osôb podliehajúcich súdnej právomoci oprávnené pochybnosti, pokiaľ ide o nezávislosť a nestrannosť tohto disciplinárneho senátu. Súdny dvor tak rozhodol, že Poľská republika si tým, že nezabezpečila nezávislosť a nestrannosť disciplinárneho senátu, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.

90. Hoci skutočnosť, že Komisia opomenula uplatniť analogické tvrdenie týkajúce sa mimoriadneho senátu v ktoromkoľvek štádiu tohto konania, je vecou Komisie, zdá sa byť trochu prekvapujúca. V tejto súvislosti možno uviesť, že rozsudok Súdneho dvora týkajúci sa nezabezpečenia nezávislosti a nestrannosti disciplinárneho senátu Poľskou republikou bol založený na viacerých skutočnostiach, nielen na pochybnostiach o nezávislosti KRS.( ) Aj keby sa teda Súdny dvor mohol opierať o svoje konštatovanie týkajúce sa nezávislosti KRS v rozsudku Disciplinárny režim sudcov,( ) samo osebe by to nepostačovalo na odôvodnenie konštatovania v tomto konaní, podľa ktorého mimoriadny senát nie je nezávislý.( )

91. Okrem toho v rozsudku z 8. novembra 2021, Dolińska‑Ficek a Ozimek v. Poľsko,( ) ESĽP jednomyseľne rozhodol, že Poľská republika porušila článok 6 ods. 1 EDĽP, keďže mimoriadny senát nie je „súd zriadený zákonom“.( ) K tomuto záveru ESĽP vo veľkej miere dospel na základe judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa nedávnych reforiem súdnictva v Poľsku. Rozsudok ESĽP sa zakladal na konštatovaní, že došlo k zjavným porušeniam vnútroštátneho práva, ktoré nepriaznivo ovplyvnili fungovanie základných procesných pravidiel pri menovaní sudcov do mimoriadneho senátu. Tieto nezrovnalosti v procese vymenovania narušili legitimitu mimoriadneho senátu do takej miery, že nemal atribút „súdu“, ktorý je „zriadený zákonom“ v zmysle článku 6 ods. 1 EDĽP. V tejto súvislosti ESĽP jednoznačne uviedol, že „odporúčanie kandidátov na vymenovanie sudcov do [mimoriadneho senátu] – nevyhnutná podmienka na vymenovanie prezidentom Poľskej republiky( ) – bolo zverené [KRS], orgánu, ktorý nemá dostatočné záruky nezávislosti od zákonodarnej a výkonnej moci“.( )

92. Rozsudok ESĽP nie je pre Súdny dvor záväzný, keďže EÚ nepristúpila k EDĽP. Podľa článku 52 ods. 3 Charty však Súdny dvor musí dbať na to, aby ním poskytovaný výklad článku 47 Charty zabezpečil takú úroveň ochrany, ktorá nie je nižšia než úroveň zaručená článkom 6 ods. 1 EDĽP, ako ho vykladá ESĽP.( ) Norma stanovená právoplatným rozsudkom Dolińska‑Ficek a Ozimek v. Poľsko( ) tak môže byť relevantná v akomkoľvek budúcom konaní na Súdnom dvore. Okrem toho tiež možno uviesť, že v súlade s článkom 46 EDĽP musí Poľská republika dodržiavať právoplatný rozsudok Dolińska‑Ficek a Ozimek v. Poľsko( ) a prijať vhodné opatrenia na rýchle dosiahnutie súladu s uvedeným rozsudkom.( )

b) O veci samej

93. Komisia sa pri odôvodňovaní svojho druhého žalobného dôvodu vo veľkej miere opiera o rozsudok A. K. V tejto veci bola spochybnená výlučná právomoc disciplinárneho senátu rozhodovať o žalobách podaných vnútroštátnymi sudcami na základe práva Únie( ) z dôvodu údajného nedostatku nezávislosti a nestrannosti tohto senátu vzhľadom na článok 19 ods. 1 ZEÚ a článok 47 Charty. Keďže medzi Komisiou a Poľskou republikou panujú značné nezhody, pokiaľ ide o výklad tohto rozsudku, citujem jeho body 165 a 166:

„165. Vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého je na rozhodnutie v spore, v ktorom osoba podliehajúca súdnej právomoci namieta tak, ako v prejednávanej veci, porušenie práv vyplývajúcich z právnych noriem Únie, výlučne príslušný orgán, ktorý nespĺňa požiadavky nezávislosti a nestrannosti vyplývajúce z článku 47 Charty, by zbavilo dotknutú osobu akéhokoľvek účinného prostriedku nápravy v zmysle tohto článku a článku 9 ods. 1 smernice 2000/78 a narušilo by podstatu práva na účinný prostriedok nápravy zakotveného v článku 47 Charty…

166. Z toho vyplýva, že ak je zrejmé, že vnútroštátne ustanovenie vyhradzuje právomoc na rozhodovanie v spore, ako sú spory vo veciach samých, orgánu, ktorý nezodpovedá požiadavkám nezávislosti alebo nestrannosti vyžadovaným v zmysle práva Únie, najmä článku 47 Charty, tak potom iný orgán, ktorému je tento spor predložený, má s cieľom zabezpečiť účinnú súdnu ochranu v zmysle uvedeného článku 47 a v súlade so zásadou lojálnej spolupráce zakotvenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ povinnosť neuplatniť toto vnútroštátne ustanovenie tak, aby o tomto spore mohol rozhodnúť súd, ktorý spĺňa tie isté požiadavky a ktorý by bol v dotknutej oblasti príslušný, ak by tomu nebránilo uvedené ustanovenie, to znamená vo všeobecnosti súd, ktorý bol príslušný v súlade s právnou úpravou účinnou predtým, než došlo k zmene právnej úpravy, ktorou sa priznala táto príslušnosť orgánu, ktorý nespĺňa uvedené požiadavky…“( )

94. Z vyššie uvedeného vyplýva, že rozsudok A. K. nespochybnil výlučnú právomoc rozhodovať o veciach predložených sudcami v súvislosti s právami priznanými smernicou 2000/78, ktorú vnútroštátne právo zverilo disciplinárnemu senátu. Súdny dvor skôr rozhodol, že vnútroštátne právo nemôže vyhradiť výlučnú právomoc súdu, ktorý nespĺňa požiadavky nezávislosti a nestrannosti stanovené v článku 47 Charty.( ) Z vyššie citovaných výňatkov tiež vyplýva, že Súdny dvor sa nedomnieval, že nejaký iný vnútroštátny súd, ktorý spĺňa tieto požiadavky, má alebo by mal mať právomoc rozhodnúť vo veci. Súdny dvor len uviedol, že súd, ktorý mal podľa vnútroštátneho práva právomoc rozhodovať o takýchto veciach podľa skoršej právnej úpravy, má právomoc rozhodnúť vo veci.( )

95. Rozsudok A. K. potvrdzuje právo každého členského štátu v súlade so zásadou procesnej autonómie vymedziť vlastnú súdnu štruktúru a stanoviť procesné pravidlá pre žaloby, ktoré jednotlivcom umožnia chrániť práva, ktoré im vyplývajú z práva EÚ. Okrem ustálenej požiadavky nezávislosti, nestrannosti a zriadenia vnútroštátnych súdov zákonom( ) pravidlá, ktorými sa riadia takéto žaloby, musia rešpektovať zásady ekvivalencie a efektivity. Požiadavky vyplývajúce z týchto zásad sa uplatňujú na určenie súdov, ktoré majú právomoc prejednať a rozhodovať o žalobách založených na práve EÚ, ako aj na procesné pravidlá, ktorými sa takéto žaloby riadia. Dodržiavanie týchto požiadaviek treba posudzovať s prihliadnutím na postavenie dotknutej právnej úpravy v konaní posudzovanom ako celok, na priebeh tohto konania a na osobitosti týchto pravidiel na vnútroštátnych súdoch.( )

96. Komisia netvrdí, že § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona a § 10 novelizačného zákona nie sú v súlade so zásadou ekvivalencie. Žalobný dôvod Komisie sa skôr zameriava na zásadu efektivity a najmä na právo na účinný prostriedok nápravy. V zásade tvrdí, že otázky týkajúce sa nezávislosti súdu alebo sudcu sú horizontálnymi otázkami, ktoré môžu vzniknúť v každej veci, a že všetky vnútroštátne súdy, ktoré prejednávajú vec týkajúcu sa práva Únie, by mali mať možnosť ich preskúmať. Právomoc rozhodovať o takých otázkach by preto nemala byť vyhradená špecializovaným súdom.

97. Z preskúmania § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde vyplýva, že priznáva mimoriadnemu senátu výlučnú právomoc rozhodovať o sťažnostiach, ktoré okrem iného namietajú nedostatok nezávislosti sudcu alebo súdu, a stanoviť v tejto súvislosti nápravu. Všetky súdy vrátane tých, ktoré sa zaoberajú vecami týkajúcimi sa práva EÚ, preto musia postúpiť sťažnosť( ) na nedostatok nezávislosti súdu alebo sudcu predsedovi mimoriadneho senátu. Týmto postúpením sa neprerušuje konanie na súde, ktorý vec prejednáva.( )

98. Slovné spojenie „má právomoc“ v § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde je jednoznačné a podľa môjho názoru postačuje na zabezpečenie toho, aby otázka nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu patrila do výlučnej právomoci mimoriadneho senátu.( ) Nezdá sa teda, že by znenie tohto ustanovenia podporovalo tvrdenie Poľskej republiky, podľa ktorého možno otázky týkajúce sa nezávislosti vzniesť v odvolacom konaní. Okrem toho, keď Súdny dvor položil túto otázku na pojednávaní, Poľská republika nepredložila presvedčivé dôkazy o tom, že také skutočnosti možno riadne zohľadniť v odvolacom konaní. Komisia však netvrdí a ani z § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde nevyplýva, že otázka nezávislosti sudcu alebo súdu musí byť predložená mimoriadnemu senátu prostredníctvom samostatnej, nezávislej žaloby. Naopak, otázka podľa § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde sa považuje za procesný úkon alebo návrh podaný na mimoriadny senát. Komisia netvrdí, že požiadavka na postúpenie takého procesného úkonu alebo návrhu na mimoriadny senát je natoľko zaťažujúca, aby narušila plný účinok práv priznaných jednotlivcom podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty. Zároveň nič nenasvedčuje tomu, že postúpenie týchto otázok mimoriadnemu senátu spôsobuje procesné znevýhodnenie, ktoré by mohlo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré článok 19 ods. 1 ZEÚ a článok 47 Charty priznávajú jednotlivcom. Aj keď môže byť pravda, že otázky týkajúce sa nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu sú horizontálnymi otázkami, ktoré nemusia prejednávať špecializované súdy, nie je nič nezákonné na tom, ak o nich rozhoduje iný súd alebo rozhodovacie zloženie. Takáto prax môže dokonca podporiť posilnené a jednotné uplatňovanie platných pravidiel, čím sa zabezpečí účinná právna ochrana v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo EÚ, pri plnom rešpektovaní zásady prednosti.

99. Ak by predmetná vnútroštátna právna úprava narušila potrebný účinok článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty( ) napríklad priznaním monopolu na rozhodovanie o nezávislosti súdu inému súdu, ktorý sám nie je nezávislý, zásada prednosti práva Únie by si vyžadovala, aby súd, na ktorý bola podaná taká žaloba,( ) prijal všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie plnej účinnosti týchto ustanovení práva Únie, a to v prípade potreby neuplatnením vnútroštátnych ustanovení alebo vnútroštátnej judikatúry, ktoré sú s nimi v rozpore.( )

100. Domnievam sa preto, že pokiaľ nedôjde k porušeniu zásady ekvivalencie alebo efektivity, vnútroštátne pravidlá právomoci, ktoré obmedzujú alebo vylučujú súdy či rozhodovacie zloženia, ktoré môžu rozhodovať o otázkach nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu, neporušujú článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty ani zásadu prednosti práva EÚ.

101. Z toho vyplýva, že § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde nebráni vnútroštátnym súdom v tom, aby preskúmali, či spĺňajú požiadavku nezávislosti v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty.( ) Jednoducho priznáva mimoriadnemu senátu výlučnú právomoc rozhodovať o nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu, ak mu je taká otázka postúpená.

102. Tvrdenia Komisie zhrnuté v bodoch 67 a 68 týchto návrhov, pokiaľ ide o § 26 ods. 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, sa obmedzujú na opis obsahu týchto ustanovení.( ) Ako je zrejmé z bodu 66 týchto návrhov, Komisia v zásade tvrdí, že otázky týkajúce sa nezávislosti sudcov a súdov majú horizontálnu povahu. Tieto ustanovenia vnútroštátneho práva sú teda v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty z toho dôvodu, že zbavujú všetky poľské súdy s výnimkou mimoriadneho senátu práva rozhodovať o otázkach týkajúcich sa nezávislosti súdov alebo sudcov, ktoré vznikli v konaniach, na ktoré odkazujú tieto ustanovenia vnútroštátneho práva. Komisia však nepreukázala, že tieto ustanovenia vnútroštátneho práva, ako aj v ňom stanovené postupy a pravidlá právomoci narúšajú plnú účinnosť článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty alebo zásadu prednosti práva Únie. Naopak, nevyvrátila tvrdenia Poľskej republiky, podľa ktorých sú také konania vedené osobitným súdom v súlade s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty.

103. Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde porušujú článok 267 ZFEÚ, okrem toho, že tieto ustanovenia nijakým spôsobom neodkazujú na tento článok, Komisia nepreukázala, že právne alebo fakticky bránia alebo sťažujú( ) inému vnútroštátnemu súdu, než je mimoriadny senát, ktorý prejednáva vec týkajúcu sa nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu, podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ.( )

104. V tejto súvislosti tak zo znenia, ako aj zo systematiky článku 267 ZFEÚ vyplýva, že vnútroštátny súd je oprávnený obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania len vtedy, ak prejednáva vec, v ktorej má vydať rozhodnutie, ktoré môže zohľadniť rozhodnutie vydané v prejudiciálnom konaní.( )

105. Z toho vyplýva, že nad rámec výkonu výlučnej právomoci, ktorú § 26 ods. 2 a 4 až 6( ) a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde priznávajú mimoriadnemu senátu, je otázka nezávislosti súdov, rozhodovacích zložení a sudcov horizontálnou problematikou, ktorú môže riešiť akýkoľvek súd, ako správne uviedla Komisia. Súd, ktorý rozhoduje o otázkach týkajúcich sa nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu v konaní, ktoré vedie, môže v prípade potreby požiadať Súdny dvor o prejudiciálne rozhodnutie.

106. Článok 267 ZFEÚ poskytuje vnútroštátnym súdom čo najširšiu možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že vec, ktorú prejednávajú, vyvoláva otázky, ktoré zahŕňajú výklad ustanovení práva EÚ potrebný na vyriešenie sporu, ktorý im bol predložený. Vnútroštátne súdy môžu túto voľnú úvahu využiť v ktoromkoľvek štádiu konania, ktoré považujú za vhodné.( ) Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že aj keď vnútroštátne právo požaduje, aby sa súd riadil rozhodnutiami iného súdu, táto skutočnosť sama osebe nezbavuje prvý súd práva položiť prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu a platnosti práva Únie podľa článku 267 ZFEÚ. Prvý súd môže položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, najmä ak sa domnieva, že rozhodnutie iného súdu by si od neho mohlo vyžadovať, aby vydal rozsudok, ktorý je v rozpore s právom EÚ.( ) Okrem toho rozsudok, v ktorom Súdny dvor rozhoduje o prejudiciálnej otázke, je pre vnútroštátny súd záväzný, pokiaľ ide o výklad predmetných ustanovení práva EÚ na účely rozhodnutia vo veci samej.( )

107. Z vyššie uvedeného vyplýva, že súdy Poľskej republiky sa môžu obrátiť na Súdny dvor s akoukoľvek prejudiciálnou otázkou, ktorú považujú za potrebnú, a to v ktoromkoľvek štádiu konania, ktoré považujú za vhodné, dokonca aj na konci takého konania, akým je konanie upravené v § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde. Môžu tiež prijať akékoľvek opatrenie potrebné na zabezpečenie predbežnej súdnej ochrany práv priznaných právom Únie a po skončení konania neuplatniť sporné vnútroštátne ustanovenie alebo rozsudok mimoriadneho senátu, ak sa domnievajú, že je v rozpore s právom Únie. Ako súd posledného stupňa je mimoriadny senát v zásade povinný obrátiť sa na Súdny dvor podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ, ak bola v konaní vznesená otázka týkajúca sa výkladu ZFEÚ.

108. Pokiaľ ide o tvrdenia Komisie týkajúce sa prechodných opatrení v § 10 novelizačného zákona, z ustálenej judikatúry vyplýva, že otázka, či si členský štát nesplnil svoje povinnosti, sa má posudzovať s prihliadnutím na situáciu, ktorá existovala na konci lehoty na splnenie povinnosti uvedenej v odôvodnenom stanovisku.( ) § 10 novelizačného zákona nadobudol účinnosť 14. februára 2020. Komisia v odpovedi na otázku Súdneho dvora na pojednávaní potvrdila, že nemá nijaký dôkaz o tom, že by toto ustanovenie naďalej vyvolávalo účinky aj po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, teda po 30. decembri 2020. Pripustila teda, že § 10 novelizačného zákona k tomuto dátumu „prestal platiť“. Z toho vyplýva, že žalobný dôvod Komisie vo vzťahu k § 10 novelizačného zákona je neprípustný.

109. V každom prípade, keďže neexistujú dôkazy, ktoré by spochybňovali legitimitu prenesenia výlučnej právomoci rozhodovať o nezávislosti súdu, rozhodovacieho zloženia alebo sudcu na mimoriadny senát podľa § 26 ods. 2 a 4 až 6 a § 82 ods. 2 až 5 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, tvrdenia Komisie týkajúce sa prechodných opatrení uvedených v § 10 novelizačného zákona, ktoré sa obmedzujú na časové uplatnenie vyššie uvedených ustanovení, nemožno prijať.

110. Komisia sa tiež domáha určenia, že Poľská republika tým, že uplatnila vnútroštátne ustanovenia vytýkané v tomto žalobnom dôvode, porušila prednosť práva Únie. Stačí uviesť, že tvrdenie o prednosti sa týka uplatnenia článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, článku 47 Charty a článku 267 ZFEÚ Poľskou republikou. Nejde teda o samostatnú výhradu a nie je potrebné o nej rozhodnúť.( )

111. Navrhujem preto, aby Súdny dvor zamietol druhý žalobný dôvod.

B. Prvý žalobný dôvod – zákaz uložený vnútroštátnym súdom, v dôsledku ktorého nemôžu skúmať dodržiavanie požiadavky práva EÚ na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom

1. Tvrdenia účastníkov konania

112. Komisia tvrdí, že Poľská republika si tým, že zakázala vnútroštátnym súdom skúmať dodržiavanie požiadavky práva EÚ na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty vzhľadom na judikatúru ESĽP týkajúcu sa článku 6 ods. 1 EDĽP, ako aj z článku 267 ZFEÚ a zo zásady prednosti práva Únie.

113. Komisia po prvé tvrdí, že § 42a ods. 1 a 2 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1a a 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov zakazujú týmto vnútroštátnym súdom skúmať zákonnosť vymenovania sudcov alebo legitimitu súdnych orgánov v Poľskej republike, a teda otázku, či súd, na ktorom sudca zasadá, bol zriadený zákonom v zmysle článku 19 ods. 1 ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty a z hľadiska rozsudku ESĽP Guðmundur Andri Ástráðsson v. Island.( ) Komisia v replike tvrdí, že sa nezdá, že by znenie uvedených ustanovení poľského práva rozlišovalo medzi súdnym preskúmaním aktu o vymenovaní sudcu prezidentom republiky a súdnym preskúmaním s cieľom zabezpečiť splnenie záruk stanovených v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ. Primeranosť postupu vedúceho k vymenovaniu sudcu má vplyv nielen na platnosť aktu vymenovania, ale aj na uplatňovanie požiadavky práva Únie na prístup k nezávislému a nestrannému súdu, ktorý bol zriadený zákonom podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty. Bod 134 rozsudku A. K. stanovuje, že je nevyhnutné zabezpečiť, aby hmotnoprávne podmienky a procesné pravidlá, ktorými sa riadi prijímanie rozhodnutí o vymenovaní sudcov, boli také, že u osôb podliehajúcich súdnej právomoci nemôžu vyvolať oprávnené pochybnosti, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť dotknutých sudcov vonkajšími činiteľmi a ich neutralitu vo vzťahu k jednotlivým záujmom, o ktorých rozhodujú.

114. Po druhé Komisia tvrdí, že § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov bráni poľským súdom posúdiť, či členovia rozhodovacieho zloženia môžu legitímne vykonávať súdne funkcie. Zakazuje súdom, aby ex offo alebo na návrh účastníkov konania na základe „ustanovení týkajúcich sa prideľovania vecí a vymenovania a zmeny rozhodovacích zložení“ konštatovali, že rozhodovacie zloženie je v rozpore so zákonom, že je nedostatočne personálne obsadené alebo že osoba je neoprávnená alebo nespôsobilá rozhodovať. Toto ustanovenie teda bráni tomu, aby súdy prostredníctvom preskúmania zákonnosti rozsudku overili, či je súd nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, a teda či má právomoc rozhodovať vo veci. Okrem toho sa podľa § 8 novelizačného zákona § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov vzťahuje aj na prebiehajúce konania. V replike je spresnené, že podľa § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, ak je sudca vymenovaný v súlade s pravidlami prideľovania vecí, považuje sa za príslušného rozhodovať vo veci v súlade so zákonom. Bráni to preskúmaniu požiadaviek na nezávislý a nestranný súd, ktorý bol zriadený zákonom, v rámci odvolania proti rozsudku.

115. Komisia sa domnieva, že uvedené vnútroštátne ustanovenia bránia poľskému súdu v tom, aby si splnil povinnosť overiť ex offo alebo na návrh účastníka konania, či vzhľadom na svoje zloženie predstavuje nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom. Okrem toho tieto ustanovenia bránia tomu, aby súdy v prípade, že je táto otázka dôležitá na účely ich rozhodnutia (napríklad v rámci žaloby o neplatnosť rozhodnutia z dôvodu protiprávneho zloženia súdu), overili, či iný súd spĺňa požiadavky Únie na nezávislý a nestranný súd, ktorý bol zriadený zákonom v zmysle článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty, z hľadiska judikatúry ESĽP týkajúcej sa článku 6 ods. 1 EDĽP a so zreteľom na okolnosti spojené s vymenovaním sudcu alebo s legitimitou súdneho orgánu.

116. Podľa Komisie si súdne preskúmanie požiadavky na nezávislý súd zriadený zákonom v súlade s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty nevyžaduje zavedenie osobitného mechanizmu na tento účel. Nevyžaduje si ani to, aby vnútroštátny súd zrušil akt vymenovania sudcu alebo odvolal vymenovanú osobu. Je teda irelevantné, že podľa Ústavy Poľskej republiky akt vymenovania sudcu nemôže byť spochybnený. Vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva túto otázku, prislúcha, aby určil dôsledky prípadného porušenia požiadavky na nezávislý súd zriadený zákonom na základe uplatniteľného vnútroštátneho práva, pričom náležite zohľadní účinnosť práva Únie a také aspekty, akým je zásada právnej istoty.

117. Poľská republika tvrdí, že Komisia nepreukázala svoje tvrdenie týkajúce sa údajného porušenia článku 267 ZFEÚ a zásady prednosti. Okrem toho uvádza, že Komisia neodkázala na § 26 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a nevysvetlila, v akom zmysle toto ustanovenie porušuje právo Únie.

118. Poľská republika jasne rozlišuje medzi súdnym preskúmaním aktu o vymenovaní sudcu a jeho účinkami a súdnym preskúmaním záruk, ktoré musí súd zabezpečiť podľa článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ. Poľské právo nepovoľuje prvú formu súdneho preskúmania a Súdny dvor proti tomu v rozsudku A. K. nevzniesol nijaké námietky.( ) Podľa Ústavy Poľskej republiky a ustálenej judikatúry poľských súdov je právomoc menovať sudcov výsadou prezidenta republiky. Táto právomoc nie je a nikdy nebola predmetom súdneho preskúmania z dôvodu, že umožnenie takých opravných prostriedkov porušuje zásadu neodvolateľnosti sudcov. Je to v súlade s judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej podmienky odvolania sudcu musia byť stanovené zákonom, odôvodnené a primerané. Zároveň je to v súlade s judikatúrou ESĽP, podľa ktorej by organizácia súdnictva nemala byť ponechaná na voľnú úvahu súdnej moci. Naopak, poľské právo stanovuje súdne preskúmanie práva na prístup k nezávislému súdu a poskytovania záruk stanovených v práve EÚ. Poľská republika ďalej uvádza, že výklad napadnutých ustanovení zo strany Komisie nemá oporu v judikatúre.

119. Poľská republika sa domnieva, že § 42a ods. 1 a 2 a § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o všeobecných súdoch, § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1a a 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov neobmedzujú právomoc vnútroštátnych súdov preskúmať dostupnosť záruky poskytnutej jednotlivcom článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty.

120. V tejto súvislosti Poľská republika po prvé uvádza, že v prípade pochybností o nestrannosti sudcu možno navrhnúť jeho vylúčenie podľa § 48 až 54 občianskeho súdneho poriadku,( ) § 40 až 44 trestného poriadku( ) alebo § 18 až 24 zákona o správnom konaní.( )

121. Po druhé vec, v ktorej je spochybnená právomoc určitého súdu alebo vzniknú pochybnosti o práve jednotlivca na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom, môže byť postúpená inému súdu, ktorý má právomoc podľa vnútroštátneho práva( ) a spĺňa požiadavky článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.

122. Po tretie, ak by bolo zloženie súdu, ktorý začal konať, v rozpore so zákonom alebo ak by vo veci rozhodoval vylúčený sudca, odvolací súd je povinný zrušiť konanie ex offo a zrušiť tento rozsudok v súlade s § 379 ods. 4 občianskeho súdneho poriadku, § 349 ods. 1 bodom 1 trestného poriadku a § 183 ods. 2 bodom 4 zákona o správnom konaní. Konštatovanie porušenia článku 47 Charty môže viesť k tomu, že odvolací súd zruší konanie a zruší rozsudok z dôvodu, že ho nevydal nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom. Odvolací súd však nemôže spochybniť mandát alebo príslušnosť sudcu, ktorý vydal zrušený rozsudok.

123. Poľská republika v duplike uviedla, že účelom § 42a ods. 1 a 2 novelizovaného zákona o všeobecných súdoch, § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1a a 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov je zabrániť spochybňovaniu mandátov alebo pracovnoprávnych vzťahov sudcov v iných konaniach, než sú konania upravené v Ústave Poľskej republiky a v právnych predpisoch, ktorými sa vykonáva. Článok 45 Ústavy Poľskej republiky, medzinárodné zmluvy a Charta okrem toho zaručujú právo na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom. Vnútroštátna právna úprava sa má vykladať vo svetle všetkých týchto ustanovení. Nezrovnalosti pri vymenovaní sudcu alebo porušenie práva na prístup k súdu, ktorý bol zriadený zákonom, nemajú za následok zrušenie aktu o vymenovaní sudcu ani konania, na ktorom sa tento sudca zúčastnil.( )

124. Poľská republika sa domnieva, že Komisia nesprávne vykladá § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov. Tvrdí, že toto ustanovenie nebráni preskúmaniu otázky, či je súd správne zložený. Obmedzuje sa na kodifikáciu judikatúry Najvyššieho súdu, ktorá stanovuje, že ak sa vec prejednáva v rozpore s ustanoveniami o rozdelení vecí medzi sudcov príslušného súdu, nepredstavuje to dôvod na mimoriadne preskúmanie podľa § 387 občianskeho súdneho poriadku a § 439 ods. 1 bodu 2 trestného poriadku, lebo by to viedlo k zrušeniu konania a skúmaného rozsudku. Také porušenie však môže predstavovať dôvod na riadne preskúmanie. Účastník konania sa teda môže domáhať zrušenia rozsudku na základe toho, že porušenie uplatniteľného súdneho poriadku z jeho pohľadu negatívne ovplyvnilo výsledok konania. Okrem toho môže účastník konania navrhnúť vylúčenie sudcu, ak jeho účasť na konaní porušuje právo na nestranný súd.

125. Poľská republika tvrdí, že na rozdiel od tvrdenia Komisie uvedeného v bode 114 týchto návrhov § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov neodkazuje na súdne preskúmanie otázky, či súd, ktorý vydal rozsudok, bol nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Toto ustanovenie sa týka len dôsledkov porušenia pravidiel prideľovania vecí a zloženia súdov. Z toho vyplýva, že žalobný dôvod Komisie týkajúci sa § 8 novelizačného zákona, ktorý stanovuje, že § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov sa uplatňuje aj na prebiehajúce konania, musí byť tiež zamietnutý.

2. Posúdenie

a) Prípustnosť

126. Poľská republika tvrdí, že porušenia článku 267 ZFEÚ a zásady prednosti práva Únie namietané v prvom žalobnom dôvode Komisie nie sú preukázané. Okrem toho tvrdí, že Komisia neposkytla nijaké odôvodnenie ani dôkaz o tom, že § 26 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde porušuje právo Únie. Poľská republika sa ďalej domnieva, že Komisia predložila svoje vysvetlenia alebo dôkazy na podporu týchto tvrdení oneskorene a Súdny dvor by ich nemal zohľadniť.

127. V rámci konania o nesplnení povinnosti začatého podľa článku 258 ZFEÚ prináleží Komisii, aby preukázala nesplnenie povinnosti tým, že Súdnemu dvoru predloží všetky informácie potrebné na to, aby Súdny dvor mohol túto skutočnosť overiť, pričom Komisia sa nemôže odvolávať na nijakú domnienku.( ) Podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 120 písm. c) rokovacieho poriadku musí žaloba podľa článku 258 ZFEÚ uvádzať konkrétne žalobné dôvody, o ktorých má Súdny dvor rozhodnúť, a prinajmenšom v súhrnnej forme právne a skutkové okolnosti, na ktorých sú tieto žalobné dôvody založené.( ) Dôvodnosť žaloby podľa článku 258 ZFEÚ sa teda musí skúmať výlučne s ohľadom na výhrady uvedené v žalobe.

128. V prvom žalobnom dôvode Komisia len odkázala na článok 267 ZFEÚ, pričom ani v súhrnnej forme nevysvetlila, ako ustanovenia poľského práva, ktoré uvádza, porušujú toto ustanovenie. Skutočnosť, že Komisia v odôvodnenom stanovisku z 30. októbra 2020 vysvetlila relevantnosť článku 267 ZFEÚ v kontexte tohto žalobného dôvodu, nepostačuje na účely článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 120 písm. c) rokovacieho poriadku. Okrem toho na rozdiel od tvrdení uvedených v replike Súdny dvor nemôže predpokladať existenciu „funkčného prepojenia“ medzi údajným porušením článku 267 ZFEÚ a dotknutými poľskými ustanoveniami. Keďže Komisia mohla vysvetliť toto „funkčné prepojenie“ v rámci svojho druhého žalobného dôvodu, tento žalobný dôvod sa týka iných ustanovení poľského práva.

129. Naopak, domnievam sa, že bod 75 žaloby v súhrnnej forme vysvetľuje, prečo sa Komisia domnievala, že ustanovenia poľského práva uvedené v jej prvom žalobnom dôvode porušujú zásadu prednosti práva Únie. Okrem toho, keďže § 26 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde v podstate opakuje § 29 ods. 3 tohto zákona,( ) stačilo, aby Komisia v prvom žalobnom dôvode odkázala na § 26 ods. 3, keďže z celkovej formulácie tohto žalobného dôvodu možno jasne vyvodiť, prečo sa domnieva, že posledné uvedené ustanovenie porušuje právo Únie.

130. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor zamietol ako neprípustné tvrdenia Komisie týkajúce sa článku 267 ZFEÚ v rámci prvého žalobného dôvodu.

b) O veci samej

1) Úvodné poznámky – pôsobnosť prvého a druhého žalobného dôvodu Komisie

131. Poľská republika tvrdí, že dôvody uvedené v druhom žalobnom dôvode Komisie nie sú súdržné s jej prvým žalobným dôvodom a odporujú mu. Komisia sa domnieva, že toto tvrdenie je nedôvodné.

132. Druhý žalobný dôvod sa týka výlučnej právomoci rozhodovať o otázkach nezávislosti súdov, rozhodovacích zložení a sudcov, ktorú vnútroštátne právo priznáva mimoriadnemu senátu. Prvý žalobný dôvod namieta okrem iného skutočnosť, že niektoré ustanovenia poľského práva zakazujú všetkým vnútroštátnym súdom vrátane mimoriadneho senátu( ) skúmať zákonnosť vymenovania sudcov v Poľsku. Prvým žalobným dôvodom teda Komisia tvrdí, že nijaký súd v Poľsku nemá právomoc skúmať zákonnosť vymenovania sudcov v Poľsku podľa práva Únie. Preto sa domnievam, že prvé dva žalobné dôvody Komisie sú navzájom súdržné.

2) Právo na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom

133. Poľská republika nespochybňuje, že všeobecné súdy, Najvyšší súd a správne súdy musia dodržiavať článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty z hľadiska judikatúry ESĽP týkajúcej sa článku 6 ods. 1 EDĽP, ako aj zásadu prednosti práva Únie. Okrem toho nespochybňuje, že dotknuté súdy musia overiť dodržiavanie práva na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom v súlade s rozsudkom Simpson. Poľská republika tvrdí, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré Komisia uviedla, len bránia napadnutiu aktu vymenovania sudcu prezidentom republiky. V tejto súvislosti poukazuje na niekoľko ďalších ustanovení poľského práva, ktoré sudcom umožňujú preskúmať rešpektovanie prístupu k nestrannému súdu, ktorý bol zriadený zákonom.

134. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Poľská republika, Komisia v tomto konaní nespochybňuje výsadu prezidenta republiky vymenúvať sudcov ani to, že akt vymenovania sudcu podľa poľského práva nemožno napadnúť.( )

135. V bode 133 rozsudku A. K. Súdny dvor uviedol, že skutočnosť, že sudcovia sú vymenovaní prezidentom republiky, nemôže spôsobiť, že by boli od neho závislí, a ani nemôže vyvolávať pochybnosti o nestrannosti takto vymenovaných osôb, ak sudcovia po vymenovaní nie sú ovplyvňovaní. Okrem toho body 129 až 136 rozsudku A. B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie)( ) stanovujú, že prípadná neexistencia možnosti uplatniť súdny prostriedok nápravy v kontexte postupu vymenovania na miesta sudcov vnútroštátneho najvyššieho súdu sa nemusí ukázať ako problematická z hľadiska požiadaviek vyplývajúcich z práva Únie, pokiaľ sú k dispozícii iné účinné súdne prostriedky nápravy. Inak to môže byť, ak boli zrušené predtým existujúce súdne prostriedky nápravy a ak iné relevantné faktory charakterizujúce postup vymenovania v osobitnom vnútroštátnom právnom a skutkovom kontexte vyvolávajú u osôb podliehajúcich súdnej právomoci systémové pochybnosti, pokiaľ ide o nezávislosť a nestrannosť sudcov vymenovaných v rámci tohto postupu.( )

136. Prvý žalobný dôvod Komisie sa teda obmedzuje na tvrdenie, že všetky všeobecné súdy, správne súdy a Najvyšší súd vrátane mimoriadneho senátu( ) nesmú bez návrhu ani na návrh účastníka konania skúmať, či súd zabezpečuje právo jednotlivcov na účinný prostriedok nápravy v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo EÚ, pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom.( ) Podľa Komisie majú napadnuté ustanovenia prinajmenšom dva škodlivé účinky. Po prvé bránia súdom v preskúmaní takýchto otázok bez ohľadu na povahu a rozsah opravného prostriedku, ktorý môže byť dostupný vo vnútroštátnom práve. Po druhé zároveň bránia súdom v tom, aby neuplatňovali vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty.

137. Komisia a Poľská republika sa rozchádzajú v názore na pôsobnosť ustanovení vnútroštátneho práva, o ktoré ide v prvom žalobnom dôvode.

138. Znenie § 42a ods. 2 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, § 26 ods. 3 a § 29 ods. 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov výslovne zakazuje dotknutým súdom určovať alebo posudzovať zákonnosť vymenovania sudcu. Tie isté ustanovenia týmto súdom zároveň zakazujú určiť alebo posúdiť právomoc vykonávať funkciu sudcu, ktorá vyplýva z tohto vymenovania.

139. § 42a ods. 1 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, § 29 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1a zákona o organizácii správnych súdov tiež stanovujú, že tieto súdy nesmú „spochybňovať legitimitu súdov… alebo orgánov zodpovedných za preskúmanie a ochranu práva“. § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov a § 8 novelizačného zákona( ) bránia odvolávaniu sa na ustanovenia o organizácii prideľovania vecí a menovaní a zmene rozhodovacích zložení súdov s cieľom obmedziť právomoc sudcu alebo konštatovať, že rozhodovacie zloženie je v rozpore so zákonom, že súd je nesprávne zložený alebo že osoba, ktorá nie je oprávnená alebo spôsobilá rozhodovať, je súčasťou tohto súdu.

140. Znenie týchto ustanovení sa na prvý pohľad neobmedzuje na to, aby bránilo súdu v právomoci zrušiť akt vymenovania sudcu prezidentom republiky s účinkami erga omnes. Namiesto toho jasne bráni všetkým poľským súdom v tom, aby sa bez návrhu alebo na návrh účastníka konania za akýchkoľvek okolností a z akéhokoľvek dôvodu zaoberali otázkou, či bol sudca zákonne vymenovaný alebo či môže vykonávať funkciu sudcu, a to bez ohľadu na povahu údajnej nezákonnosti, napadnutého aktu alebo postupu či dostupného opravného prostriedku. Znenie týchto ustanovení je teda také široké, že vylučuje možnosť vnútroštátnych súdov preskúmať otázky týkajúce sa nezávislosti zloženia súdu, ako si vyžaduje rozsudok Simpson.( )

141. Napriek tomu, že vnútroštátne súdy sú podľa § 26 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde povinné postúpiť otázky týkajúce sa nezávislosti sudcu alebo súdu mimoriadnemu senátu, § 26 ods. 3 tohto zákona výslovne vylučuje mimoriadny senát z posudzovania zákonnosti vymenovania sudcu alebo jeho právomoci vykonávať funkciu sudcu. Okrem toho v súlade s § 42a ods. 1 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, § 29 ods. 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde a § 5 ods. 1a novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov nemôže nijaký poľský súd spochybniť legitimitu súdu. Uplatnenie zodpovedajúcich opravných prostriedkov podľa vnútroštátneho práva je preto rovnako obmedzené.

142. Okrem toho, hoci zákazy stanovené v § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov a v § 8 novelizačného zákona sa môžu, ako tvrdí Poľská republika, v mnohých prípadoch týkať čisto organizačných záležitostí vrátane riadenia vecí a pracovnej záťaže, rovnako sa môže stať, že tieto skutočnosti vyvolajú obavy, či bol súd zriadený zákonom alebo či je nestranný. Všeobecný zákaz čo i len nastoliť alebo riešiť takéto otázky za okolností opísaných v napadnutej právnej úprave presahuje rámec cieľov týchto ustanovení deklarovaných Poľskou republikou a bráni dostupnosti súdnych opravných prostriedkov na nápravu takéhoto porušenia. Z toho vyplýva, že predmetné ustanovenia vnútroštátneho práva sú natoľko široké, že upravujú všetky aspekty preskúmania práva na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom, ktoré zaručuje článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a článok 47 Charty.

143. Poľská republika predložila na žiadosť Súdneho dvora ako dôkaz veľké množstvo ďalších ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré okrem iného upravujú vylúčenie sudcov, postúpenie veci inému súdu a zrušenie konania odvolacími súdmi z dôvodu, že toto konanie nie je v súlade s požiadavkami článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty. Napríklad § 48 občianskeho súdneho poriadku a § 40 trestného poriadku stanovuje automatické vylúčenie sudcov za určitých osobitných okolností. Podľa § 49 občianskeho súdneho poriadku a § 41 a 42 trestného poriadku môže sudca navrhnúť svoje vylúčenie alebo účastník konania môže navrhnúť vylúčenie sudcu. V súlade s § 379 ods. 4 občianskeho súdneho poriadku a § 439 trestného poriadku účasť sudcu, ktorý má byť automaticky vylúčený, vedie k zrušeniu príslušného konania.

144. V tejto súvislosti možno poukázať na to, že Poľská republika uviedla, že Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd) viackrát obmedzil pôsobnosť vnútroštátnych pravidiel týkajúcich sa vylúčenia sudcov. § 49 občianskeho súdneho poriadku tak 9. júna 2020 čiastočne stratil platnosť v rozsahu, v akom umožňoval vylúčenie sudcu na základe jeho nesprávneho vymenovania prezidentom republiky na návrh KRS.( ) To isté ustanovenie tiež čiastočne stratilo platnosť 28. februára 2022 v rozsahu, v akom uznávalo ako okolnosť, ktorá by mohla vyvolať oprávnené pochybnosti o nestrannosti sudcu v konkrétnom prípade, postup jeho vymenovania prezidentom republiky na návrh KRS.( ) § 41 ods. 1 a § 42 ods. 1 trestného poriadku prestali platiť 12. marca 2020 v rozsahu, v akom umožňovali preskúmanie návrhu na vylúčenie sudcu z dôvodu nezrovnalosti v jeho vymenovaní prezidentom republiky na návrh KRS.( ) Táto judikatúra stanovuje jasné obmedzenia možnosti vylúčiť sudcu z dôvodu nezrovnalosti pri jeho vymenovaní na rozdiel od spochybnenia aktu vymenovania sudcu prezidentom republiky.

145. Ani iné ustanovenia poľského práva týkajúce sa vylúčenia sudcov nespochybňujú skutočnosť, že znenie § 42a ods. 1 a 2 a § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, § 26 ods. 3 a § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, § 5 ods. 1a a 1b novelizovaného zákona o organizácii správnych súdov a § 8 novelizačného zákona je mimoriadne široké a neobmedzuje sa len na konania zamerané na napadnutie aktu vymenovania sudcu. Cieľom týchto ustanovení je skôr zabrániť tomu, aby súd preskúmal zloženie senátu alebo akýkoľvek akt vedúci k vymenovaniu sudcu, čím by sa odoprela dostupnosť akéhokoľvek opravného prostriedku v prípade porušenia požiadaviek článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ a článku 47 Charty.

146. Aj keby som pripustil, že iné ustanovenia vnútroštátneho práva zrejme umožňujú súdom aspoň do určitej miery preskúmať dodržiavanie záruk stanovených v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a článku 47 Charty,( ) ich koexistencia s ustanoveniami vnútroštátneho práva, ktoré Komisia napadla v prvom žalobnom dôvode, a obmedzenia ich uplatňovania, ktoré stanovila judikatúra Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd), vytvárajú značnú právnu neistotu, čím oslabujú možnosti súdov a účastníkov konania obrátiť sa na nezávislý a nestranný súd, ktorý bol zriadený zákonom, čo je v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a článkom 47 Charty. Komisia sa tiež domáha určenia, že Poľská republika tým, že uplatnila vnútroštátne ustanovenia, na ktoré odkazuje v tomto žalobnom dôvode, porušila prednosť práva Únie. Ako som uviedol v odpovedi na druhý žalobný dôvod,( ) tvrdenie týkajúce sa prednosti nie je samostatnou výhradou a nie je potrebné o ňom ako takom rozhodovať.

147. Preto navrhujem, aby Súdny dvor konštatoval, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú predmetom prvého žalobného dôvodu, môžu narušiť právomoc poľských súdov na preskúmanie dodržiavania požiadaviek týkajúcich sa nezávislého a nestranného súdu, ktorý bol zriadený zákonom, v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty, a tým porušujú tieto ustanovenia práva EÚ.

C. Tretí žalobný dôvod – posúdenie súladu s požiadavkami EÚ na nezávislý a nestranný súd zriadený zákonom ako disciplinárne previnenie

1. Tvrdenia účastníkov konania

148. Tento žalobný dôvod sa týka doplnenia dvoch disciplinárnych previnení do § 107 ods. 1 bodu 2 a 3 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov( ) a § 72 ods. 1 bodu 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde( ) spolu s novelizačným zákonom, ktorým sa do § 72 ods. 1 bodu 1 novelizovaného zákona o Najvyššom súde vkladá disciplinárne previnenie spočívajúce v „zjavnom a hrubom porušení zákona“. Podľa Komisie § 107 ods. 1 bod 2 a 3 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov, ako aj § 72 ods. 1 bod 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde považujú posúdenie nezávislosti iného sudcu alebo súdneho orgánu a ich postavenia ako „súdu zriadeného zákonom“ zo strany vnútroštátneho súdu za disciplinárne previnenie. Znamená to, že Poľská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ v spojení s článkom 47 Charty a z článku 267 ZFEÚ.

149. Komisia vychádza z toho, že vnútroštátny súd nemožno považovať za súd, ktorý sa dopustil disciplinárneho previnenia a hrozí mu disciplinárne opatrenie, ak si splní povinnosti stanovené v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a článku 47 Charty.

150. Podľa Komisie sa prvé disciplinárne previnenie uvedené v ustanoveniach citovaných v bode 148 týchto návrhov týka konania alebo opomenutia, ktoré bráni fungovaniu súdneho orgánu alebo ho vážne narúša. Druhé sa týka aktov, ktoré spochybňujú existenciu pracovnoprávneho vzťahu sudcu, účinnosť vymenovania sudcu alebo legitimitu ústavného orgánu Poľskej republiky.

151. Sudcom všeobecných a správnych súdov, ktorí sa dopustili týchto porušení, hrozí odvolanie alebo preloženie na iný súd. Za menej závažné previnenie môže byť sudcovi uložená pokuta alebo môže byť odvolaný z funkcie.( ) Sudcovia Najvyššieho súdu a Najvyššieho správneho súdu sú za takéto previnenia bezpodmienečne odvolaní.( ) Komisia poukazuje na to, že podľa Poľskej republiky je cieľom predmetných disciplinárnych previnení zabezpečiť „účinnosť“ § 42a a § 55 ods. 4 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov a § 29 ods. 2 a 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde,( ) ako aj zaručiť, aby vnútroštátne súdy rešpektovali nové právomoci, ktoré boli zverené výlučne mimoriadnemu senátu.( )

152. Komisia tvrdí, že súdne preskúmanie primeranosti postupu vymenovania sudcov v súlade s rozsudkom Simpson( ) možno kvalifikovať ako akt „spochybňujúci existenciu pracovnoprávneho vzťahu sudcu [alebo] účinnosť vymenovania sudcu“ podľa § 107 ods. 1 bodu 3 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov a § 72 ods. 1 bodu 3 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, a teda môže viesť k disciplinárnemu konaniu.

153. Okrem toho, ako Komisia uviedla v rámci svojho druhého žalobného dôvodu, považuje za potrebné, aby všetky vnútroštátne súdy mohli posúdiť nezávislosť súdu alebo sudcu, ktorý prejednáva konkrétnu vec. Toto posúdenie je v súčasnosti vecou výlučnej právomoci mimoriadneho senátu. Každý vnútroštátny súd, ktorý poruší ustanovenia vnútroštátneho práva uvedené v druhom žalobnom dôvode tým, že sa dovoláva zásady prednosti práva EÚ, môže byť predmetom disciplinárneho konania podľa § 107 ods. 1 bodu 2 novelizovaného zákona o organizácii všeobecných súdov a § 72 ods. 1 bodu 2 novelizovaného zákona o Najvyššom súde, t. j. ak sa dopustí konania alebo opomenutia, ktoré bráni fungovaniu súdneho orgánu alebo ho vážne narúša.

154. Konštatovanie súdu, že určitý súd nie je zriadený zákonom z dôvodu nezrovnalostí v postupe, ktorý viedol k vymenovaniu sudcu, môže predstavovať akt, ktorý spochybňuje „účinnosť vymenovania sudcu“,