ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Oznámenie, ktorým Úrad „Správa a úhrada individuálnych nárokov“ (PMO) vyzýva generálneho riaditeľa generálneho riaditeľstva „Personál a administratíva“, aby jednotlivo určeným zmluvným zamestnancom zaradeným vo funkčnej skupine I ponúkol zmluvy so zaradením do funkčnej skupiny II, nemožno kvalifikovať ako akt spôsobujúci ujmu. Toto oznámenie totiž nemá nijaké právne účinky, ktoré by mohli zmeniť postavenie dotknutých zamestnancov, keďže ich preradenie vyžaduje prijatie rozhodnutia orgánom oprávneným na uzatváranie pracovných zmlúv.

(pozri bod 25)
V rámci konania o prevode práv na dôchodok stanoveného v článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku je rozhodnutie o vykonaní prevodu kapitálu predstavujúceho práva na dôchodok nadobudnuté dotknutou osobou pred jej vstupom do služieb Únie, ktoré prijal menovací orgán alebo prípadne orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy, aktom spôsobujúcim ujmu, ktorý môže byť predmetom žaloby na základe článku 270 ZFEÚ a článku 91 ods. 1 služobného poriadku. Návrh na započítanie odpracovaných rokov, hoci s ním dotknutá osoba súhlasila, naopak nepredstavuje akt spôsobujúci ujmu, ktorý môže byť predmetom žaloby na základe článku 270 ZFEÚ a článku 91 ods. 1 služobného poriadku.

Započítanie odpracovaných rokov totiž možno uznať, iba ak úradník vyjadrí súhlas so začatím konania o prevode kapitálu do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, pričom tento kapitál predstavuje práva na dôchodok, ktoré dotknutá osoba predtým nadobudla v príslušnej externej dôchodkovej poisťovni, a tento súhlas je ozrejmený návrhom menovacieho orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy na započítanie odpracovaných rokov na základe predbežnej kapitálovej sumy oznámenej príslušnou externou dôchodkovou poisťovňou.

V tejto súvislosti vo fáze návrhu na započítanie práv na dôchodok sa dotknutá inštitúcia pristúpi iba zaväzuje správne uplatniť článok 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku a všeobecné vykonávacie ustanovenia na situáciu dotknutej osoby. Táto povinnosť inštitúcie vyplýva priamo z predmetných ustanovení, a to aj bez akéhokoľvek výslovného záväzku inštitúcie.

Z takého záväzku vyjadreného v návrhu na započítanie odpracovaných rokov teda nevyplýva ani nová povinnosť dotknutej inštitúcie a v dôsledku toho ani zmena právnej situácie dotknutej osoby najmä z dôvodu, že aj keď dotknutá osoba vyjadrí súhlas s prevodom práv na dôchodok, ktoré nadobudla v inom systéme, do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, inštitúcia, ktorá tento návrh predložila, nemá po uskutočnení prevodu sumy kapitálu oznámenej vnútroštátnou poisťovňou, zodpovedajúcu povinnosť automaticky priznať dotknutej osobe počet odpracovaných rokov uvedených v pôvodnom návrhu, so zreteľom na ktorý úradník potvrdil svoj zámer previesť uvedený kapitál do systému dôchodkového zabezpečenia Únie.

(pozri body 31 – 35)

Odkaz:

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudky z 13. októbra 2015, Komisia/Verile a Gjergji, T‑104/14 P, EU:T:2015:776, body 50, 52, 53 a 74; Komisia/Cocchi a Falcione, T‑103/13 P, EU:T:2015:777, bod 66, a Teughels/Komisia, T‑131/14 P, EU:T:2015:778, body 37, 46, 48, 49, 58 a 70
UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)

z 12. júna 2009

Vec F‑68/08

Rudolf Sluiter

proti

Európskemu policajnému úradu (Europol)

„Verejná služba – Zamestnanci Europolu – Neobnovenie zmluvy – Zmluva na dobu neurčitú – Prípustnosť – Záujem na konaní – Žaloba smerujúca proti rozhodnutiu, ktoré v čase podania žaloby už zaniklo – Nepodanie predchádzajúcej sťažnosti“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 40 ods. 3 Dohovoru o zriadení Európskeho policajného úradu (Dohovor o Europole) stanoveného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii a článku 93 ods. 1 služobného poriadku zamestnancov Europolu, ktorou R. Sluiter navrhuje zrušenie rozhodnutia riaditeľa Europolu zo 4. októbra 2007, ktorým mu bolo zamietnuté obnovenie jeho zmluvy a ponúknutie zmluvy na dobu neurčitú, rozhodnutia riaditeľa Europolu z 29. apríla 2008, ktorým bola zamietnutá jeho sťažnosť proti vyššie uvedenému rozhodnutiu zo 4. októbra 2007 a rozhodnutia riaditeľa Europolu z 12. júna 2008, ktorým bolo opätovne zamietnuté obnovenie jeho zmluvy

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

Abstrakt

Úradníci – Žaloba – Záujem na konaní – Posúdenie v čase podania žaloby – Zánik napadnutého rozhodnutia

Záujem na konaní, ktorý je nevyhnutnou podmienkou prípustnosti žaloby, musí existovať v čase podania žaloby. Je preto neprípustná žaloba o neplatnosť podaná proti rozhodnutiu, ktoré prestalo byť súčasťou právneho poriadku predo dňom zápisu žaloby do registra z dôvodu, že po opätovnom preskúmaní bolo prijaté nové rozhodnutie z iných dôvodov a na základe iných skutočností, než z ktorých vychádzala administratíva pri prijatí prvého rozhodnutia. Nové rozhodnutie nepredstavuje potvrdzujúce rozhodnutie, ale je naopak samostatným rozhodnutím, ktoré nahrádza predchádzajúce rozhodnutie.

(pozri body 33, 34, 36 a 37)

Odkaz:

Súdny dvor: 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, Zb. s. I‑4333, bod 42

Súd prvého stupňa: 18. júna 1992, Turner/Komisia, T‑49/91, Zb. s. II‑1855, body 24 až 26; 13. decembra 1996, Lebedef/Komisia, T‑128/96, Zb. VS s. I‑A‑629, II‑1679, body 19 a 21; 29. septembra 1999, Neumann a Neumann‑Schölles/Komisia, T‑68/97, Zb. VS s. I‑A‑193, II‑1005, bod 58; 27. januára 2000, TAT European Airlines/Komisia, T‑49/97, Zb. s. II‑51, body 30 až 36; 24. apríla 2001, Torre a i./Komisia, T‑159/98, Zb. VS s. I‑A‑83, II‑395, bod 28; 5. marca 2004, Liakoura/Rada, T‑281/03, Zb. VS s. I‑A‑61, II‑249, body 36 až 38; 13. septembra 2005, Fernández‑Gómez/Komisia, T‑272/03, Zb. VS s. I‑A‑229, II‑1049, body 36 a 42 až 44

Súd pre verejnú službu: 15. júla 2008, Pouzol/Dvor audítorov, F‑28/08, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 45 až 50
Staff case summary



Staff case summary

Abstrakt

Úradníci – Povinnosť starostlivosti prislúchajúca administratíve – Povinnosť vydať individuálne rozhodnutie určené úradníkovi v jazyku, ktorý on dôkladne ovláda

(Článok 21 ES; Charta základných práv, článok 41 ods. 4; Rokovací poriadok Komisie, príloha bod 4)

Inštitúcie majú na základe povinnosti starostlivosti vydať individuálne rozhodnutie určené úradníkovi v jazyku, ktorý on dôkladne ovláda.

Ani z článku 21 tretieho odseku ES, ani z bodu 4 kódexu dobrého správania, ani z článku 41 ods. 4 Charty základných práv nevyplýva, že by každé rozhodnutie inštitúcie Spoločenstva určené jednému z jej úradníkov muselo byť vydané v jazyku pôvodnej korešpondencie. Tieto ustanovenia sa uplatnia na vzťahy medzi inštitúciami a ich zamestnancami totiž iba vtedy, keď títo zamestnanci zašlú inštitúciám písomnosť v postavení občana Únie a nie v postavení úradníka alebo zamestnanca Spoločenstva. V každom prípade, ak by inštitúcie boli povinné odpovedať na žiadosť úradníka v tom istom jazyku, ako je jazyk žiadosti, spôsobovalo by to inštitúciám neprekonateľné problémy.

(pozri body 29 – 33)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: 23. marca 2000, Rudolph/Komisia, T‑197/98, Zb. VS s. I‑A‑55, II‑241, bod 46; 7. februára 2001, Bonaiti Brighina/Komisia, T‑118/99, Zb. VS s. I‑A‑25, II‑97, bod 13; 17. mája 2006, Lavagnoli/Komisia, T‑95/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑12, II‑A‑2‑569, bod 48

Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Duyster/Komisia, F‑51/05 a F‑18/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 58 a 59
UZNESENIE SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)

z 20. júla 2009

Vec F‑86/07

Luigi Marcuccio

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Verejná služba – Úradníci – Psychické obťažovanie – Žiadosť o vyšetrovanie – Zjavná neprípustnosť – Žaloba zjavne bez právneho základu“

Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou L. Marcuccio v podstate navrhuje zrušiť rozhodnutie Komisie zamietajúce jeho žalobu o nariadenie vyšetrovania týkajúceho sa psychického obťažovania, ktoré mu bolo spôsobené počas obdobia, kým bol pridelený k delegácii Komisie v Angole, a zaviazať Komisiu na náhradu ujmy vyplývajúcej z tohto údajného psychického obťažovania

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta sčasti ako zjavne neprípustná a sčasti ako zjavne bez právneho základu. Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

Abstrakt

1. Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Prípravný akt – Správa Úradu Komisie pre vyšetrovanie a disciplinárne opatrenia – Neprípustnosť

(Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)

2. Úradníci – Povinnosť správneho orgánu poskytnúť pomoc – Rozsah

(Služobný poriadok úradníkov, článok 24)

1. Pokiaľ ide o žaloby úradníkov, prípravné akty konečného rozhodnutia nespôsobujú ujmu, a preto ich možno napadnúť len incidenčne v rámci žaloby proti aktom, ktoré možno napadnúť. Hoci niektoré čisto prípravné opatrenia sú spôsobilé spôsobiť úradníkovi ujmu, keďže môžu ovplyvniť obsah neskoršieho napadnuteľného aktu, nemôžu byť predmetom samostatnej žaloby a musia byť napadnuté žalobou proti tomuto aktu.

Keďže správa Úradu Komisie pre vyšetrovanie a disciplinárne opatrenia predstavuje len prípravný akt pre konečné rozhodnutie, ktoré by v konkrétnom prípade prijal menovací orgán, treba návrhy na zrušenie tejto správy zamietnuť ako zjavne neprípustné.

(pozri body 39 a 40)

Odkaz:

Súdny dvor: 7. apríla 1965, Weighardt/Komisia, 11/64, Zb. s. 365, 383; 11. júla 1968, Van Eick/Komisia, 35/67, Zb. s. 481, 500; 14. februára 1989, Bossi/Komisia, 346/87, Zb. s. 303, bod 23

Súd prvého stupňa: 6. apríla 2006, Camós Grau/Komisia, T‑309/03, Zb. s. II‑1173, body 46 až 58

2. Na základe povinnosti poskytnúť pomoc stanovenej v tomto článku musí administratíva v prípade udalosti, ktorá je nezlučiteľná s riadnym a nerušeným výkonom služby, zasiahnuť s potrebným nasadením a reagovať podľa okolností prípadu s potrebnou rýchlosťou a starostlivosťou s cieľom zistiť skutkový stav a so znalosťou veci vyvodiť vhodné dôsledky. Na to stačí, aby úradník, ktorý žiada svoju inštitúciu o ochranu, predložil neúplné dôkazy, že útoky, ktorým bol údajne vystavený, sa skutočne odohrali. V prípade, že existujú takéto skutočnosti, príslušná inštitúcia má prijať vhodné opatrenia, najmä uskutočniť vyšetrovanie na účely zistenia skutkových okolností, ktoré sú predmetom sťažnosti, v spolupráci so sťažovateľom.

(pozri bod 47)

Odkaz:

Súdny dvor: 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia, 224/87, Zb. s. 99, body 15 a 16

Súd pre verejnú službu: 17. októbra 2007, Mascheroni/Komisia, F‑63/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, bod 36
V konaní o žalobe podanej proti rozhodnutiu odvolacieho výboru zriadeného Európskou investičnou bankou v oblasti hodnotenia zamestnancov prináleží súdu Únie overiť, či a v akom rozsahu tento výbor splnil svoju úlohu úplného preskúmania v súlade s uplatniteľnými pravidlami, pričom treba pripomenúť, že preskúmanie zákonnosti posúdení obsiahnutých v ročnej hodnotiacej správe zamestnanca Banky, vykonávané súdom Únie, je obmedzené a vzťahuje sa len na prípadne formálne vady, zjavne skutkové omyly postihujúce tieto posúdenia, ako aj prípadné zneužitie právomoci.

V tejto súvislosti môže byť pochybenie kvalifikované ako zjavné iba v prípade, ak je ľahko spozorovateľné a môže byť so samozrejmosťou odhalené z hľadiska kritérií, ktorým má podľa zámeru normotvorcu podliehať výkon voľnej úvahy administratívy. Preukázanie, že sa administratíva dopustila pri posúdení skutkového stavu zjavného pochybenia, ktoré by mohlo odôvodniť zrušenie rozhodnutia prijatého na základe tohto posúdenie, teda predpokladá, že dôkazné prostriedky, ktoré musí predložiť žalobca, sú dostatočné na to, aby sa posúdenie zohľadnené administratívou stalo nepravdepodobným. Inými slovami, žalobný dôvod založený na zjavnom pochybení treba zamietnuť, ak napriek dôkazným prostriedkom predloženým žalobcom možno napádané posúdenie stále pripustiť ako opodstatnené a logické. To je prípad žalobného dôvodu vzťahujúceho sa na výber administratívy týkajúci sa určenia cieľov v rámci ročného hodnotenia, keďže žalobca sa obmedzuje na tvrdenia, ktoré nie sú podložené žiadnym dôkazným prostriedkom.

(pozri body 47, 48, 68 a 73)

Odkaz:

Súd prvého stupňa: rozsudok z 22. októbra 2002, Pflugradt/ECB, T‑178/00 a T‑341/00, EU:T:2002:253, bod 69

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudky z 27. apríla 2012, De Nicola/EIB, T‑37/10 P, EU:T:2012:205, body 52 a 54, a zo 16. septembra 2013, De Nicola/EIB, T‑618/11 P, EU:T:2013:479, bod 61

Súd pre verejnú službu: rozsudok z 8. októbra 2015, FT/ESMA, F‑39/14, EU:F:2015:117, bod 74 a citovaná judikatúra
V tejto súvislosti vstupná lekárska prehliadka dočasného zamestnanca slúži oprávnenému záujmu inštitúcií Únie, ktoré musia byť schopné plniť svoje poslanie. V rámci tejto prehliadky vedenej povereným lekárom inštitúcie, ktorá musí nevyhnutne zahŕňať klinickú prehliadku dotknutej osoby, a v prípade potreby aj dodatočné biologické testy nariadené povereným lekárom, môže byť tento lekár nútený konštatovať, že hoci uchádzač o prijatie spĺňa podmienky fyzickej spôsobilosti, trpí určitou chorobou alebo určitým postihnutím, ktoré by sa neskôr mohli vyvinúť a viesť k tomu, že na dotknutú osobu sa bude vzťahovať režim invalidity alebo že o to dotknutá osoba požiada.

S cieľom umožniť orgánu oprávnenému uzatvárať pracovné zmluvy overiť podmienky fyzickej spôsobilosti uchádzača o pracovné miesto dočasného zamestnanca vyžadované článkom 12 ods. 2 písm. d) podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov, ako aj zachovať možnosť tohto orgánu uvedenú v článku 32 týchto podmienok uplatniť zdravotnú výhradu, keď to považuje za nevyhnutné, musí tento orgán prostredníctvom svojho povereného lekára môcť mať určitý prístup k údajom o zdravotnom stave tohto uchádzača, ktoré musia byť v tomto prípade poskytnuté priamo samotnou dotknutou osobou. Údajný predpokladaný zásah do súkromného života tohto uchádzača, vyplývajúci z povinnosti prezradiť existenciu ochorenia, ktorým trpí alebo trpel v minulosti, preto možno považovať za opodstatnený.

Keď sa v konkrétnom prípade po vstupnej lekárskej prehliadke javí, že zamestnanec neodpovedal pravdivo a úplne na otázky, ktoré mu o jeho zdravotnom stave položil poverený lekár počas tejto prehliadky, orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy môže zrušiť svoje pôvodné rozhodnutie neuplatniť zdravotnú výhradu a prijať nové rozhodnutie, ktoré túto výhradu uplatní so spätným účinkom. Uvedený orgán je však stále povinný dodržať konanie stanovené v článku 32 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov, teda jednak sa obrátiť na povereného lekára, aby vydal stanovisko k otázke, či by choroba alebo telesné postihnutie odôvodnili prijatie dotknutej osoby so zdravotnou výhradou, a jednak oboznámiť zamestnanca s rozhodnutím, ktoré prijal na základe tohto stanoviska tak, aby zamestnanec mohol prípadne podať odvolanie na posudkovú komisiu. Táto otázka, ktorá predpokladá určenie, či by táto choroba alebo telesné postihnutie mohli spôsobiť invaliditu alebo smrť zamestnanca v lehote piatich rokov odo dňa jeho vstupu služieb inštitúcie, je totiž otázkou lekárskej povahy a patrí výlučne do právomoci povereného lekára a na základe odvolania do právomoci posudkovej komisie.

(pozri bod 85)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: rozsudok z 10. júla 2012, AV/Komisia, F‑4/11, EU:F:2012:96, bod 34
Počet odpracovaných rokov v platovej triede alebo v službe nie je kritériom, ktoré musí byť priamo zohľadnené pri porovnávacom hodnotení zásluh vyžadovanom článkom 45 služobného poriadku, pretože toto hodnotenie sa týka práve zásluh, ktoré predstavujú rozhodujúce kritérium. Skutočnosť, že dotknutá osoba bola zaradená do platovej triedy určitý počet rokov však nijako nepreukazuje, že táto osoba má osobitné zásluhy a zaviesť počet odpracovaných rokov v platovej triede ako rozhodujúci parameter by viedlo k tomu, že povyšovanie by bolo automatické v rozpore so zásadou verejnej služby, ktorá musí povýšiť tých s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a správania, ako je uvedené v článku 27 prvom odseku a v článku 43 prvom odseku služobného poriadku.

Počet odpracovaných rokov je však priamo súčasťou prvého z troch kritérií, ktoré sa musia zohľadniť počas porovnávacieho hodnotenia zásluh, uvedeného v článku 45 služobného poriadku a založeného na správach o zamestnancoch. Konkrétnejšie toto kritérium posúdenia umožňuje lepšie zohľadniť všetky zásluhy úradníkov prichádzajúcich do úvahy na povýšenie hodnotené na základe tohto prvého kritéria. Toto zohľadnenie tak môže umožniť menovaciemu orgánu nájsť spravodlivú rovnováhu medzi cieľom zabezpečiť rýchly služobný postup vynikajúcim úradníkom, ktorí sa vyznačujú mimoriadne vysokou úrovňou výkonu a cieľom zabezpečiť obvyklý služobný postup úradníkom, ktorí v priebehu dlhej doby podávali stále vysoký výkon.

(pozri body 56 a 58)

Všeobecný súd Európskej únie: rozsudok z 15. januára 2014, Stols/Rada, T‑95/12 P, EU:T:2014:3, body 41 a 45
Vo veci volebných sporov týkajúcich sa najmä výborov zamestnancov má súd Únie právomoc rozhodovať na základe všeobecných ustanovení služobného poriadku týkajúcich sa žalôb úradníkov podaných na základe článku 270 ZFEÚ. Táto súdna kontrola je vykonávaná v rámci žalôb podaných proti dotknutej inštitúcii a jej predmetom sú akty alebo opomenutia menovacieho orgánu vyplývajúce zo správnej kontroly, ktorú v danej oblasti tento orgán zabezpečuje.

Súd Únie však má právomoc len voči aktom spôsobujúcim ujmu, ktoré vydal uvedený orgán. Vo volebnom spore týkajúcom sa menovania výboru zamestnancov akty prijaté štatutárnym alebo iným orgánom, akým je výbor zamestnancov, volebný orgán alebo výbor overovateľov, na ktorý nie sú delegované právomoci menovacieho orgánu, nie sú v zásade aktmi vydanými týmto orgánom v pravom slova zmysle, a teda z tohto dôvodu nemôžu byť predmetom autonómnej žaloby na súde Únie.

Súd Únie totiž prípadne môže len incidenčne v rámci súdnej kontroly aktov alebo opomenutí menovacieho orgánu vo vzťahu k povinnosti tohto orgánu zabezpečiť riadny priebeh volieb, so zreteľom na súlad následných aktov týkajúcich sa volebných postupov a so zreteľom na komplexné konanie, do ktorého zasahujú, preskúmať, či akty prijaté výborom overovateľov, ktoré sú úzko spojené s napadnutým rozhodnutím vydaným menovacím orgánom, nie sú prípadne nezákonné. Takáto súdna kontrola však predpokladá existenciu rozhodnutia uvedeného orgánu.

(pozri body 41, 46 a 47)

Odkaz:

Súdny dvor: rozsudky de Dapper a i./Parlament, 54/75, EU:C:1976:127, body 8 a 24; Venus a Obert/Komisia a Rada, 783/79 a 786/79, EU:C:1981:245, bod 22, a Diezler a i./HSV, 146/85 a 431/85, EU:C:1987:457, bod 5

Súd prvého stupňa: rozsudky Grynberg a Hall/Komisia, T‑534/93, EU:T:1994:86, bod 20; Marx Esser a del Amo Martinez/Parlament, T‑182/94, EU:T:1996:130, bod 37, a Chew/Komisia, T‑28/96, EU:T:1997:97, bod 20

Súd pre verejnú službu: rozsudok Milella a Campanella/Komisia, F‑71/05, EU:F:2007:184, body 42 a 43
65

Na úvod treba skonštatovať, že lehoty stanovené v usmerneniach slúžia najmä hlavnému cieľu, stanovenému v rozhodnutí z 2. októbra 2008, a to dbať na to, aby Agentúra konala so starostlivosťou tak, aby dočasný zamestnanec, ktorého zmluva má uplynúť, bol informovaný aspoň šesť mesiacov pred dátumom uplynutia tejto zmluvy ohľadom jej obnovenia alebo neobnovenia, a teda rozhodnutie v tejto súvislosti bolo prijaté včas, najmä aby dotknutá osoba nezostala neinformovaná a prípadne mohla prijať kroky na nájdenie pracovného miesta a zorganizovať prípadné presťahovanie sa z miesta jej zamestnania do iného členského štátu ako je členský štát sídla Agentúry.
Hoci je pravda, že článok 80 ods. 2 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov nevysvetľuje, aký rozdiel existuje medzi pomocnými administratívnymi úlohami zodpovedajúcimi funkčnej skupine I a administratívnymi úlohami zodpovedajúcimi funkčnej skupine IV, treba to chápať tak, že s prihliadnutím na požiadavky, ktoré musia byť splnené pre zaradenie do funkčnej skupiny IV, ako aj vysoké platové triedy priznané zmluvným zamestnancom zaradeným do tejto funkčnej skupiny, sú administratívne úlohy pridelené týmto zamestnancom oveľa významnejšie, zložitejšie a zodpovednejšie ako pomocné administratívne úlohy pripadajúce zmluvným zamestnancom zaradeným do funkčnej skupiny I. Okrem toho inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie majú širokú mieru voľnej úvahy pri hodnotení úloh, ktoré môžu patriť do rôznych funkčných skupín, vrátane skupín I a IV uvedených v článku 80 ods. 2 podmienok.

(pozri bod 61)

Súd pre verejnú službu: rozsudok z 19. septembra 2013, Gheysens/Rada, F‑83/08, EU:F:2013:133, bod 33
Domnievať sa, že sťažnosť podaná dočasným zamestnancom sa stala bezpredmetnou kvôli rozhodnutiu orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy nahradiť svoje prvé rozhodnutie druhým rozhodnutím, ktoré má, pokiaľ ide o výpoveď zmluvy dočasného zamestnanca, rovnaký obsah, by viedlo k tomu, že by sa administratíve priznala právomoc vyžadovať od dotknutého zamestnanca, aby podal toľko sťažností, koľko rozhodnutí prijala administratíva na napravenie určitých vád, zatiaľ čo akt spôsobujúci ujmu, o ktorý ide, jeho predmet a dôvod, zostávajú presne také isté.

Podľa článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv Európskej únie má každý právo byť vypočutý pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať. Aby porušenie práva byť vypočutý mohlo viesť k zrušeniu rozhodnutia o prepustení, treba preskúmať, či by bez tejto vady konanie mohlo viesť k inému výsledku. Pokiaľ má inštitúcia na výber medzi výpoveďou zmluvy dočasného zamestnanca a jeho odchodom do dôchodku, má o to viac dôvodov na to, aby ho vypočula pred tým, než v jeho prípade prijme jedno alebo druhé riešenie. Tvrdenie inštitúcie, že dočasnému zamestnancovi bolo umožnené, aby vyjadril svoj názor počas pohovoru po rozhodnutí o prepustení, by teda zbavovalo podstaty základné právo byť vypočutý, teda možnosť poskytnutú dočasnému zamestnancovi vyjadriť svoj názor na opatrenie, ktoré sa ho nepriaznivo dotýka a povinnosť uloženú inštitúcii zistiť tento názor pred vydaním svojho rozhodnutia, čím sa garantuje, že prijímané rozhodnutie nemá vecné vady a predstavuje výsledok vhodného vyváženia záujmu služby a záujmu dotknutej osoby.

(pozri body 33 a 38 – 41)

Odkaz:

Súd pre verejnú službu: 11. júla 2013, Tzirani/Komisia, F‑46/11, bod 136; 12. decembra 2013, CH/Parlament, F‑129/12, body 33 a 38