ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
„1.

Majú sa články 49 a 54 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia existencii regionálnej dane, ktorá sa vyberá z využívania samostatných veľkých obchodných prevádzok, ktorých predajná plocha je minimálne 2500 m2, z dôvodu ich možného vplyvu na územie, životné prostredie a oblasť mestského obchodu v tomto regióne, ale ktorá sa podľa zákona uplatňuje bez ohľadu na to, či sa tieto obchodné prevádzky nachádzajú mimo konsolidovanej urbanistickej oblasti alebo v rámci nej, a prakticky sa väčšinou týka podnikov z iných členských štátov, s prihliadnutím na to, že: i) sa nedotýka obchodníkov, ktorí vlastnia viaceré obchodné prevádzky so samostatnou predajnou plochou menšou ako 2500 m2 bez ohľadu na to, aký je súčet predajnej plochy všetkých ich prevádzok, ii) neuplatňuje sa na kolektívne veľké obchodné prevádzky, iii) nevzťahuje sa na samostatné obchodné prevádzky, ktoré sa zaoberajú záhradníctvom a predajom vozidiel, stavebných materiálov, strojov a priemyselných súčiastok, a iv) v prípade obchodných prevádzok, ktoré sa zaoberajú prevažne predajom nábytku, sanitárnych výrobkov, dverí a okien, a predajní potrieb pre domácich majstrov sa vyberá len zo 40 % príslušného základu na určenie dane?
„1.

Majú sa články 49 a 54 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia existencii regionálnej dane, ktorá sa vyberá z environmentálnej škody spôsobenej používaním zariadení a vecí určených na činnosť a premávku v obchodných prevádzkach, ktoré majú veľkú predajnú a parkovaciu plochu pre svojich zákazníkov, pokiaľ je verejná predajná plocha väčšia ako 500 m2, ktorá je však splatná bez ohľadu na to, či sa tieto obchodné prevádzky skutočne nachádzajú mimo konsolidovanej urbanistickej oblasti alebo v rámci nej, a väčšinou sa týka podnikov z iných členských štátov, s prihliadnutím na to, že: i) povinnosť platiť túto daň nemajú obchodníci, ktorí vlastnia viaceré obchodné prevádzky, bez ohľadu na ich celkovú verejnú predajnú plochu, ak žiadna z nich nemá verejnú predajnú plochu väčšiu ako 500 m2, alebo aj ak niektorá alebo niektoré z týchto prevádzok prekročia tento limit, ale vymeriavací základ nie je väčší ako 2000 m2, zatiaľ čo povinnosť platiť túto daň majú obchodníci, ktorí majú len jednu obchodnú prevádzku, ktorej verejná predajná plocha prekračuje tieto limity, a ii) navyše sa neuplatňuje na obchodné prevádzky, v ktorých sa vykonáva výhradný predaj strojov, vozidiel, náradia a priemyselných súčiastok; stavebných materiálov, sanitárnych výrobkov, dvier a okien (ktoré sú určené výhradne na predaj podnikateľom); nábytku v individuálnych, tradičných a špecializovaných predajniach; automobilov vo výstavných priestoroch predajcov a servisných dielňach, záhradkárskych potrieb a rastlín a palív a pohonných látok pre motory, a to bez ohľadu na ich verejnú predajnú plochu?
40.

Komisia navrhuje odpovedať na prvé tri otázky spoločne. Podľa jej názoru musí mať zdaniteľná osoba, ktorá si chce uplatniť právo na odpočítanie dane, faktúru, v ktorej je uvedená výška DPH účtovanej na vstupe. ( 10 ) Poukazuje na to, že ak by sa postupovalo podľa stanoviska slovenského daňového orgánu, zdaniteľná osoba by mala právo na odpočítanie dane, aj keby neodviedla žiadnu sumu do štátneho rozpočtu Slovenskej republiky a nedisponovala žiadnou faktúrou. Okrem toho, aj keby si uplatnila právo na odpočítanie dane, v tomto prípade by jej bolo toto právo upreté.
31.

V tomto prípade to vysvetľuje, že dcéra A a S pred podaním žiadosti o zlúčenie rodiny oprávnene čakala na to, aby mala právo na azyl na dobu piatich rokov v súlade s článkom 9 ods. 1 smernice 2003/86. Neurobila to, že by žiadosť o zlúčenie rodiny podala skôr, než mala toto právo na pobyt, čo by v prvom rade odporovalo ustanoveniam článku 3 ods. 2 písm. a) a článku 9 ods. 1 tejto smernice, ďalej by to vyvolalo neistotu v súvislosti s výsledkom konania o zlúčenie rodiny, a napokon by to malo za následok zablokovanie vnútroštátnych orgánov žiadosťou o zlúčenie rodiny, ktorá by potenciálne nemohla uspieť z toho dôvodu, že garant nemá povolenie na pobyt. Treba sa teda domnievať, že dňom rozhodujúcim pre posúdenie postavenia maloletého bez sprievodu je nevyhnutne deň, od ktorého je možné zlúčenie rodiny, teda okamih, keď príslušný orgán vyhovie žiadosti o povolenie na pobyt ( 7 ). Vo veci samej to vzhľadom na deklaratórnu povahu priznania postavenia utečenca, ktoré pôsobí spätne, odkazuje na deň podania žiadosti o azyl.
9.

Článok 32 ods. 5 legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonche’ misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (zákon č. 183 o splnomocneniach pre vládu v oblasti namáhavých zamestnaní, reorganizácie organizácií, dovoleniek, disponibilít a schválenej neprítomnosti, opatrení sociálnej ochrany, služieb zamestnanosti, opatrení na podporu zamestnávania, vzdelávania a zamestnávania žien, opatrení proti neohlásenej práci a ustanovení o práci vo verejnom sektore a pracovnoprávnych konfliktov) zo 4. novembra 2010 (riadna príloha GURI č. 262 z 9. novembra 2010) stanovuje: „V prípade zmeny zmluvy na dobu určitú súd uloží zamestnávateľovi povinnosť nahradiť pracovníkovi škodu, pričom po zohľadnení kritérií uvedených v článku 8 zákona č. 604 z 15. júla 1966 stanoví celkovú náhradu škody vo výške od 2,5‑násobku do 12‑násobku jeho poslednej skutočnej mesačnej odmeny“.
7.

Odôvodnenia smernice o návrate objasňujú, že jej cieľom je zaviesť pravidlá, ktoré sú uplatniteľné na všetkých štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí nespĺňajú alebo prestali spĺňať podmienky vstupu alebo pobytu v členskom štáte. ( 8 ) Ukončenie nelegálneho pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín by sa malo uskutočniť prostredníctvom spravodlivého a transparentného postupu. V súlade so všeobecnými zásadami práva Únie by sa mali rozhodnutia prijaté podľa smernice o návrate prijímať na individuálnom základe a mali by sa zakladať na objektívnych kritériách, čo znamená, že sa posudzuje viac, ako len samotná skutočnosť nelegálneho pobytu dotknutej osoby. ( 9 ) Pri vykonávaní smernice o návrate by mal byť pre členské štáty prvoradým hľadiskom najlepší záujem dieťaťa a rešpektovanie rodinného života. ( 10 ) Potvrdzuje sa, že uvedená smernica rešpektuje základné práva. ( 11 )
22.

Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandska), ktorý prejednáva vec v konaní o kasačnom opravnom prostriedku, položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky: „1. Majú sa články 43 a 48 ES (teraz články 49 a 54 ZFEÚ) vykladať tak, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej materská spoločnosť so sídlom v jednom členskom štáte nemôže vo vzťahu k sume, ktorú investovala do dcérskej spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, zohľadniť kurzovú stratu, hoci by to mohla urobiť, ak by uvedená dcérska spoločnosť bola zahrnutá do daňovej jednotky – so znakmi holandskej daňovej jednotky – so spomenutou materskou spoločnosťou so sídlom v prvom uvedenom členskom štáte, a to v dôsledku konsolidácie v rámci daňovej jednotky? 2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže alebo musí sa v tomto prípade pri výpočte kurzovej straty, ktorá má byť zohľadnená, vychádzať z toho, že do daňovej jednotky by sa zahrnuli aj (jedna alebo viaceré) priame a nepriame dcérske spoločnosti so sídlom v Európskej únii, ktoré vlastní dotknutá materská spoločnosť nepriamo – prostredníctvom svojej dcérskej spoločnosti? 3. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, majú sa v tomto prípade zohľadniť len kurzové straty, ktoré by pri zahrnutí do daňovej jednotky materskej spoločnosti nastali v rokoch, na ktoré sa vzťahuje spor, alebo sa majú zohľadniť aj kurzové rozdiely, ktoré by nastali v predchádzajúcich rokoch?“
93.

Predovšetkým mi nie je jasné, čo by mal držiteľ pôvodného povolenia na uvedenie na trh v prípade, o aký ide v konaní vo veci samej, napadnúť. Spoločnosť Astellas Pharma chce napadnúť rozhodnutie FIMEA. Otázkou je, prečo sa by sa mala takáto žaloba prejednať práve v Dánsku. Ak by sme aj pripustili, že dánske súdy môžu (nepriamo alebo dokonca priamo?) posudzovať zákonnosť rozhodnutia prijatého fínskym regulačným orgánom, je ťažké si predstaviť, ako by boli (zjavne extrateritoriálne) účinky takéhoto rozhodnutia „prebraté“ vo Fínsku. Aké by boli skutočné účinky rozsudku vydaného dánskym súdom vo Fínsku? Viedlo by to vzhľadom na značne rozsiahly výklad povinností lojálnej spolupráce medzi členskými štátmi automaticky k zrušeniu fínskeho rozhodnutia o povolení na uvedenie na trh? A kým? Bola by prípadne FIMEA povinná začať ex offo konanie o zrušenie/alebo preskúmanie vlastného rozhodnutia?
52.

Po tretie, keby sa ako rozhodujúce označovalo odoslanie oznámenia, viedlo by to k tomu, že pôvodná lehota by sa nielen dvojnásobne predĺžila, ale predĺžila by sa aj o neznámu veličinu X, dĺžku poštovej prepravy. Ako ukazuje prejednávaný prípad (odoslanie 30. júna, doručenie 7. júla 2011), poštová preprava si môže vyžadovať značný čas. Tým by došlo k výraznému a od konkrétneho prípadu závislému odlišnému predĺženiu lehoty. To je v rozpore nielen so zásadou striktného výkladu výnimiek, ale vyvoláva aj právnu neistotu a ohrozuje aktuálnosť vnútroštátnych databáz hovädzieho dobytka. Tomu zodpovedajúca vôľa normotvorcu prijať takú veľkorysú úpravu by sa podľa môjho názoru musela prejaviť v znení alebo prinajmenšom v odôvodneniach rozhodnutia 2010/300.
5.

Bod 2.1 oznámenia o zárukách, nazvaný „Všeobecné poznámky“, uvádza: „V článku [107] ods. 1 [ZFEÚ] sa konštatuje, že každá pomoc, poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi. Tieto všeobecné kritériá platia rovnako pre záruky. Podobne ako iné formy možnej pomoci, záruky, ktoré poskytne priamo štát, konkrétne ústredné, regionálne alebo miestne orgány, ako aj záruky, ktoré poskytnú zo štátnych prostriedkov iné štátom riadené orgány, napr. podniky, a možno ich prisúdiť štátnym orgánom, môžu predstavovať štátnu pomoc. V snahe predísť akýmkoľvek pochybnostiam by sa mal objasniť pojem štátnych prostriedkov v súvislosti so štátnymi zárukami. Výhodou štátnej záruky je to, že riziko spojené so zárukou znáša štát. Skutočnosť, že riziko znáša štát, by sa za normálnych okolností mala kompenzovať primeraným poplatkom. Keď sa štát zriekne celého takého poplatku alebo jeho časti, je to výhoda pre podnik a strata štátnych prostriedkov. Takže i keď štát nikdy nerealizuje žiadne platby na základe záruky, napriek tomu môže ísť o štátnu pomoc podľa článku [107] ods. 1 [ZFEÚ]. Pomoc sa poskytne v momente, keď sa poskytne záruka, nie vtedy, keď sa záruka uplatní alebo keď sa realizujú platby podľa podmienok záruky. Či záruka predstavuje štátnu pomoc, alebo nie a, ak áno, aká môže byť výška tejto štátnej pomoci, to sa musí posúdiť v momente poskytnutia záruky. …“
40.

Pokiaľ ide o ciele relatívnych dôvodov zamietnutia, odôvodnenie 7 nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že „zápis sa musí zamietnuť najmä vtedy, ak ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, ak je to nezákonné alebo ak je v rozpore so staršími právami“. Znamená to, že zápis sa musí zamietnuť, ak vládne presvedčenie, že ochranná známka, ktorá je predmetom prihlášky, by bola v rozpore so skoršou ochrannou známkou na účely článku 8 ods. 5 Znenie tohto ustanovenia odkazuje na situácie, v ktorých by používanie ochrannej známky, ktorá je predmetom prihlášky, by neprávom využívalo alebo narúšalo rozlišovaciu spôsobilosť alebo poškodzovalo dobré meno skoršej ochrannej známky. Konštatovanie Všeobecného súdu v bode 54 napadnutých rozsudkov, ktorým potvrdil konštatovanie odvolacieho senátu, že ochranná známka, ktorú chcel pán Tsujimoto zapísať, „by sa priživovala na skoršej ochrannej známke spoločnosti Kenzo“, jasne naznačuje, že uvedený súd sa domnieval, že známka pána Tsujimota by neprávom využívala skoršiu ochrannú známku.
68.

Podľa tohto prístupu jednak vzhľadom na to, že v článku 2 ods. 7 písm. c) tretej zarážke základného nariadenia je spomenutý „bývalý“ systém netrhového hospodárstva, a jednak vzhľadom na to, že pojmy použité v niektorých jazykových verziách ( 38 ), ktoré zodpovedajú pojmu „induit“ („prenesený“) použitému vo francúzskej verzii, odkazujú na pojem „dedičstvo“, do úvahy prichádza výklad, podľa ktorého predmetné ustanovenie odkazuje výlučne na „historické“ deformácie. Z tohto hľadiska by sa za deformácie „zdedené“ z bývalého systému netrhového hospodárstva mohli považovať len deformácie, ktoré majú pôvod v opatreniach prijatých pred 1. júlom 1998, keď nadobudlo účinnosť nariadenie č. 905/98. V tomto kontexte by bolo prípadné možné zohľadniť „nové“ deformácie, ktoré majú pôvod v opatrení prijatom po 1. júli 1998, v rámci ustanovenia uvedeného v článku 2 ods. 7 písm. c) prvej zarážke základného nariadenia.
72.

Opačné riešenie, ktoré by zdaniteľnému subjektu bránilo zvoliť si identifikáciu pre DPH, by spôsobovalo podstatné rozdiely v spôsobe zaobchádzania so zdaniteľnými osobami a mohlo by viesť k obmedzeniu ekonomických činností, hoci identifikačné číslo DPH je len dôkazným prostriedkom. ( 48 )
–

Vnútroštátny súd má právomoc a povinnosť ex offo preskúmať, či zmluva spadá do pôsobnosti smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách aj v prípade, že o to nebol výslovne požiadaný, okrem iného aj preto, že sa spotrebiteľ nezúčastnil konania.
12.

Žalovaní, ktorých podporujú vedľajší účastníci konania, v podstate formulovali nasledujúce stanovisko. Ustálená judikatúra Súdneho dvora sa v súvislosti s určením právneho základu zameriava na cieľ a obsah aktu, a v prípade, že má takýto akt dvojaký cieľ, jeho právny základ by mal odrážať len jeho hlavnú časť. Judikatúra Súdneho dvora nikdy nepotvrdila povinnosť zohľadniť účinky aktu, čo by podľa Španielskeho kráľovstva spôsobilo ťažkosti, pretože právny základ by sa mohol riadne analyzovať až vtedy, keď akt nadobudne účinnosť. Žalovaní a vedľajší účastníci konania vychádzajú z návrhov, ktoré vo veci Komisia/Lotyšsko ( 11 ) predniesla generálna advokátka Kokott. Poukazujú tiež na to, že článok 192 ods. 2 ZFEÚ je koncipovaný ako derogačné ustanovenie, a preto by mal byť tento posledný uvedený článok vykladaný reštriktívne. Príliš časté používanie mimoriadneho legislatívneho postupu by sťažovalo uskutočňovanie cieľov Únie v oblasti životného prostredia. Okrem toho uvedené subjekty vyvodzujú zo znenia napadnutého rozhodnutia, že by sa na účely určenia sledovaných cieľov malo vykladať spolu so smernicou 2003/87, keďže ide o to, aby TSR napravila štrukturálnu nerovnováhu ETS. Z technologického hľadiska je ETS sám osebe neutrálny a neexistencia priameho dosahu na energetický mix členských štátov sa odráža v právnych základoch smerníc 2003/87 a 2009/29, ktoré napokon ani nikdy neboli spochybnené. V rovnakom zmysle zavedenie TSR udržiava neutralitu ETS a nemá nijaký významný vplyv na voľbu členských štátov. Dlhodobý účinok TSR spočíva len vo vyrovnaní nestability cien kvót, a nie v snahe o systematické zvýšenie týchto cien. Posúdenie vplyvu napokon na tento cieľ stabilizácie cien poukazuje z dlhodobého hľadiska. Uvedený stabilizačný účinok okrem toho zaručuje dvojsmerná logika spočívajúca v tom, že TSR môže pôsobiť proti neplánovanému poklesu objemu disponibilných kvót, a tiež proti neprimeranému nárastu tejto disponibility. Zvýšenie ceny v každom prípade ponecháva členským štátom a prevádzkovateľom možnosť voľby. Ak by TSR mala mať vplyv na energetický mix členských štátov, mal by takýto vplyv len sekundárnu povahu. TSR nevplýva na voľbu členských štátov medzi rôznymi energetickými zdrojmi, ani nemení ich zdroj zásobovania. TSR ani nestanovuje členským štátom individuálne ciele zníženia. Podľa žalovaných a vedľajších účastníkov konania sú účinky TSR, na ktoré poukazuje Poľská republika, len špekuláciami alebo dohadmi, keďže predpovedať v tejto oblasti budúcnosť je veľmi zložité. Konštatovania Poľskej republiky týkajúce sa účinkov TSR sú trocha skreslené, keďže po prvé vykresľujú ich iba v prípade zvýšenia cien, hoci ide o mechanizmus, ktorý môže fungovať aj v prípade zníženia cien kvót, a po druhé nezohľadňujú skutočnosť, že pôsobnosť ETS presahuje energetický sektor, pričom výrobné náklady v každom prípade ovplyvňujú viaceré faktory, a nie len cena kvót.
74.

Nakoniec si na rozdiel od navrhovateliek a Komisie nemyslím, že na určenie, či opatrenie predstavuje zmenu existujúcej pomoci na účely článku 108 ods. 3 ZFEÚ a článku 1 písm. c) nariadenia č. 659/1999, sa jednoducho stačí opýtať, či došlo k zvýšeniu rozpočtu schválenej schémy pomoci o viac ako 20 % (ďalej len „pravidlo 20 %“) v súlade s článkom 4 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 794/2004. Aby sa také „zvýšenie rozpočtu“ dalo pokladať za zmenu existujúcej pomoci, musí byť nevyhnutne dôsledkom zásahu štátu, ktorý Komisia nepovolila. V prejednávanej veci Komisia schválila financovanie dotknutej schémy pomoci a odvtedy nedošlo k jej štrukturálnym zmenám. Prístup presadzovaný navrhovateľkami a Komisiou by zbavil pojem „štátna pomoc“ významu, ak je to tak, že pomoc môže jednoducho vzniknúť bez akéhokoľvek zásahu štátu, ako keby išlo o partenogenézu. Keby som to doviedol do krajnosti, znamenalo by to, že ak sa nominálna hodnota pomoci nezmení, hoci jej skutočná hodnota následne vzrastie – ako keď je pomoc vyplácaná v zahraničnej mene, ktorá je potom revalvovaná –, mohlo by dôjsť k „zmene existujúcej pomoci“. Existencia takej zmeny, a teda pomoci, však nezávisí len od aktuálneho ekonomického kontextu. V každom prípade predmetom tohto nariadenia je stanoviť formálne praktické požiadavky spojené s oznámeniami o štátnej pomoci a nie zmeniť materiálne pravidlá týkajúce sa pojmu „štátna pomoc“.
85.

Po prvé znamenalo by to, že ak už štát poskytol záruku, ďalšia podpora by mohla byť poskytnutá mimo rámca štátnej pomoci, ako je vymedzený v Zmluve, a to pod podmienkou, že podnik, ktorý je jej príjemcom, sa nachádza v ťažkostiach a existuje riziko plnenia uvedenej záruky.
117.

Dôvod tejto domnienky sa zakladá práve na možnosti predpokladať, že zverejnenie určitého typu dokumentov by ohrozilo jeden z chránených záujmov, bez povinnosti vykonania konkrétneho a individuálneho preskúmania týchto dokumentov. Ako som už uviedol, je to tiež dôvod, pre ktorý sa táto výnimka z práva na prístup k dokumentom inštitúcií musí vykladať o to striktnejšie.
40.

Vzhľadom na to, že osobitná úprava pre malé podniky predstavuje výnimku (a to fakultatívnu) zo všeobecnej úpravy, nevidím žiadne dôvody, pre ktoré by členský štát nemal mať možnosť domnievať sa, že ak si zdaniteľná osoba úpravu nevyberie, potom by mala platiť všeobecná úprava DPH.
5.

Článok 13 smernice o skládkach odpadov obsahuje ustanovenia o uzatváraniach skládok: „Členské štáty prijmú opatrenia na zabezpečenie toho, aby všade tam, kde to prichádza do úvahy, v súlade s povolením: a) sa začalo s postupom uzatvárania skládky alebo jej časti: i) po splnení príslušných podmienok ustanovených v povolení; alebo ii) v súlade s povolením príslušného orgánu vydaného na žiadosť prevádzkovateľa; alebo iii) na základe odôvodneného rozhodnutia príslušného orgánu; b) skládka alebo jej časť môže byť považovaná za definitívne uzatvorenú len vtedy, ak príslušný orgán vykoná záverečnú inšpekciu priamo na mieste skládky, vyhodnotí všetky správy predložené prevádzkovateľom a oznámi prevádzkovateľovi svoj súhlas s uzatvorením skládky. To v žiadnom prípade nemá vplyv na zodpovednosť prevádzkovateľa vyplývajúcu z podmienok povolenia; c) po definitívnom uzatvorení skládky je prevádzkovateľ zodpovedný za jej údržbu, monitorovanie a kontrolu v etape starostlivosti o skládku po ukončení jej prevádzky po takú dlhú dobu, ako to požaduje príslušný orgán, berúc do úvahy dobu, počas ktorej by skládka mohla predstavovať nebezpečenstvo. Prevádzkovateľ oznámi príslušnému orgánu všetky významné nepriaznivé dopady na životné prostredie odhalené pomocou kontrolných postupov a riadi sa rozhodnutím príslušného orgánu o povahe a časovom harmonograme nápravných opatrení, ktoré majú byť prijaté; d) prevádzkovateľ skládky je zodpovedný za monitorovanie a analýzu skládkových plynov a vôd presakujúcich zo skládky a režimu podzemných vôd v blízkosti skládky v súlade s prílohou III po takú dlhú dobu, akú príslušný orgán považuje za potrebnú, počas ktorej by skládka mohla predstavovať nebezpečenstvo pre životné prostredie, bez toho, aby sa to dotklo právnych predpisov spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zodpovedností držiteľa odpadu.“
39.

Najprv treba uviesť, že z právneho hľadiska tovary, na ktoré sa vzťahuje sporná ochranná známka, nezahŕňajú spomienkové predmety, ale tovary zaradené do tried uvedených v bode 3 napadnutého rozsudku, ako napríklad tričká, nože, vidličky, taniere, čajové kanvice atď. Podľa Niceskej dohody totiž neexistuje trieda nazvaná „spomienkové predmety“, pretože ak by existovala, bola by natoľko rôznorodá, že by nemohla označovať špecifickú kategóriu tovarov. Navyše, ako predmety pripomínajúce osobu, miesto alebo udalosť, sú spomienkové predmety predmetmi, ktoré vyvolávajú emóciu. Na ľudské emócie sa však nemôže vzťahovať ochranná známka Európskej únie, pretože tieto emócie nepredstavujú tovary alebo služby v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009. Z tohto dôvodu, a na rozdiel od toho, čo tvrdí združenie BSGE, nejde v prejednávanom odvolaní o zemepisný pôvod spomienkových predmetov, ale tovarov bežnej spotreby.
16.

Článok 15 ods. 6 Zákonníka práce okrem toho obsahuje ustanovenie o rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi s dočasnými zmluvami a zmluvami na dobu určitú, ktoré znie: „Pracovníci s dočasnými zmluvami a so zmluvami na dobu určitú majú rovnaké práva ako pracovníci so zmluvami na dobu neurčitú, s výhradou konkrétnych osobitostí jednotlivých zmluvných podmienok upravujúcich ukončenie zmluvy a právnych predpisov v súvislosti so zmluvami o vzdelávaní. Ak to vyžaduje povaha daných práv, môžu byť tieto práva uznané prostredníctvom ustanovení zákona, nariadení a kolektívnych zmlúv, a to pomerným spôsobom podľa odpracovanej doby. Ak sa určité právo alebo pracovné podmienky priznávajú podľa ustanovení zákona, nariadení a kolektívnych zmlúv v závislosti od počtu rokov, ktoré pracovník odpracoval, musia sa stanoviť podľa rovnakých kritérií pre všetkých pracovníkov bez ohľadu na druh ich zmluvy.“
15.

Článok 15 ods. 6 Zákonníka práce okrem toho obsahuje ustanovenie o rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi s dočasnými zmluvami a zmluvami na dobu určitú, ktoré znie: „Pracovníci s dočasnými zmluvami a so zmluvami na dobu určitú majú rovnaké práva ako pracovníci so zmluvami na dobu neurčitú, s výhradou konkrétnych osobitostí jednotlivých zmluvných podmienok upravujúcich ukončenie zmluvy a právnych predpisov v súvislosti so zmluvami o vzdelávaní. Ak to vyžaduje povaha daných práv, môžu byť tieto práva uznané prostredníctvom ustanovení zákona, nariadení a kolektívnych zmlúv, a to pomerným spôsobom podľa odpracovanej doby. Ak sa určité právo alebo pracovné podmienky priznávajú podľa ustanovení zákona, nariadení a kolektívnych zmlúv v závislosti od počtu rokov, ktoré pracovník odpracoval, musia sa stanoviť podľa rovnakých kritérií pre všetkých pracovníkov bez ohľadu na druh ich zmluvy.“
27.

Chcel by som zdôrazniť, že smernica o DPH neobsahuje žiadne pravidlá týkajúce sa lehôt, ktoré by boli relevantné vo vzťahu k nároku uplatnenému v rámci konania vo veci samej. Stanovenie týchto lehôt je teda na členských štátoch, a to v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity, ( 3 ) ako aj so všeobecnou povinnosťou vyplývajúcou zo smernice o DPH v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ – t. j. povinnosťou prijať všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie výberu celej DPH splatnej na ich území a bojovať proti daňovým únikom. ( 4 )