NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

L. A. GEELHOED

prednesené 28. apríla 2005 1( )

Vec C‑3/04

Poseidon Chartering BV

proti

Marianne Zeeschip VOF

a

Albert Mooij

a

Sjoerdtje Sijswerda

a

Gerrit Schram

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank Utrecht (Holandsko)]

„Pojem obchodný zástupca − Nezávislý sprostredkovateľ, ktorý dohodol zmluvu o nájme na určitý čas, ako aj každoročné predĺženie jej účinnosti, a to na účet vlastníka lodi a za províziu“

I – Úvod

1. Tento prípad, návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank (oblastný súd) Utrecht, Holandsko, sa týka otázky, či smernica o samostatných obchodných zástupcoch( ) (ďalej len „smernica“) sa týka sprostredkovateľov, ktorí dohodli so zákazníkom iba jednu zmluvu, keď účinnosť tejto zmluvy bola predĺžená o niekoľko rokov.

II – Právny rámec

A – Právo Spoločenstva

2. Kapitola I smernice, ktorá určuje rozsah jej pôsobnosti, stanovuje:

„Rozsah pôsobnosti

Článok 1

1. Harmonizácia opatrení ustanovených v tejto smernici sa bude uplatňovať na zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia v členských štátoch, ktoré sa týkajú vzťahov medzi obchodnými zástupcami a zastúpenými.

2. Na účely tejto smernice,‚obchodný zástupca‘ znamená samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa, ktorý má trvalé oprávnenie dojednávať predaj alebo nákup tovaru v mene a na účet inej osoby, ktorá sa ďalej nazýva ‚zastúpený‘ alebo dojednať a uzatvoriť takéto právne úkony na účet a menom zastúpeného.

3. Obchodným zástupcom v zmysle tejto smernice sa nerozumie najmä:

– osoba, ktorá je ako orgán oprávnená zaväzovať spoločnosť alebo združenie,

– spoločník, ktorý je zo zákona oprávnený zaväzovať svojich spoločníkov,

– nútený správca, správca poverený súdom, likvidátor alebo správca konkurznej podstaty.

Článok 2

1. Táto smernica sa nevzťahuje na:

– neplatených obchodných zástupcov,

– obchodných zástupcov, ktorý pracujú na burze komodít alebo v komoditnom trhu alebo

– orgán označovaný ako ‚Crown Agents for Overseas Governments and Administrations‘, ustanovený na základe zákona o ‚Crown Agents‘ z roku 1979 v Spojenom kráľovstve alebo jeho podriadení.

2. Každý z členských štátov má právo stanoviť, že táto smernica sa nebude uplatňovať na tie osoby, ktorých činnosť ako obchodných zástupcov sa považuje podľa práva členského štátu za vedľajšiu.“

3. Pre zmluvy o obchodnom zastúpení, ktoré spadajú do rozsahu jej pôsobnosti, kapitoly II až IV smernice obsahujú ustanovenia o právach, povinnostiach a odmeňovaní týchto zástupcov a o uzatváraní a ukončení platnosti takýchto zmlúv. Najmä článok 7 sa týka provízie za obchodné transakcie uzatvorené počas platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení, stanovujúc, že:

„1. Obchodný zástupca má nárok na províziu z obchodných transakcií uzatvorených počas platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení:

a) ak sa transakcia uzatvorila v dôsledku jeho činnosti alebo

b) sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú obchodný zástupca predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu.

2. Obchodný zástupca má tiež nárok na províziu z transakcií uzatvorených počas platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení:

– buď v prípadoch, keď je mu zverená určitá geografická oblasť alebo skupina zákazníkov,

– alebo ak má výhradné právo na určitú geografickú oblasť alebo skupinu zákazníkov,

a ak sa uzatvorila transakcia so zákazníkom, ktorý patrí do tejto oblasti alebo skupiny.

Členský štát zahrnie do svojich vnútroštátnych právnych predpisov jednu z možností uvedených v predchádzajúcich dvoch zarážkach.“

4. Takisto dôležitým je v tomto konaní článok 17, ktorý sa týka odškodnenia a náhrady poskytnutej zástupcovi v dôsledku ukončenia platnosti zmluvy. Článok 17 ods. 2 písm. a) stanovuje:

„2. a) Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej:

– priviedol zastúpenému nových zákazníkov alebo podstatne zvýšil finančný objem obchodov s existujúcimi zákazníkmi, a pokiaľ zastúpený má aj naďalej podstatné prínosy z obchodu s týmito zákazníkmi a

– náhrada je primeraná všetkým skutočnostiam, najmä provízii za obchody, ktoré obchodný zástupca stratil [a ktoré vyplývajú z obchodu s týmito zákazníkmi – neoficiálny preklad]. Členské štáty môžu pre tieto prípady zahrnúť uplatňovanie alebo absenciu ustanovení o obmedzení obchodu v zmysle článku 20 [Členské štáty môžu stanoviť, že takouto skutočnosťou je tiež uplatňovanie alebo neuplatňovanie ustanovenia v zmysle článku 20 – neoficiálny preklad]“.

B – Holandské právo

5. Smernica je prebratá do holandského práva článkami 428 – 445 občianskeho zákonníka (Burgerlijk Wetboek). Tieto články sú v podstate podobné ustanoveniam smernice s výnimkou skutočnosti, že článok 1 ods. 2 smernice uvádza, že smernica sa uplatní na právne úkony týkajúce sa „predaja alebo nákupu tovaru“, zatiaľ čo holandské ustanovenia sa uplatnia tiež na právne úkony týkajúce sa poskytovania služieb. V tom zmysle článok 7:428 ods. 1 občianskeho poriadku, ktorý preberá článok 1 ods. 2 smernice, stanovuje:

„Zmluva o obchodnom zastúpení je zmluva, ktorou jedna zo strán – nazývaná zastúpený – poverí druhú stranu – nazývanú obchodný zástupca – vyvíjaním sprostredkovateľskej činnosti počas stanovenej alebo nestanovenej doby za odmenu pri rokovaní o zmluvách, ktoré by prípadne mohla uzavrieť v mene a na účet zastúpeného bez toho, aby bola voči tomuto v podriadenom vzťahu.“

III – Skutkový rámec

6. Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania Poseidon Chartering BV (ďalej len „Poseidon“), holandská spoločnosť, konala v roku 1994 ako sprostredkovateľ v rokovaní o zmluve o nájme lode. Účinnosť tejto zmluvy bola každoročne predlžovaná od roku 1994 do roku 2000 s výnimkou roka 1999. Počas tohto obdobia Poseidon najmä zaznamenával výsledky ročných rokovaní zmluvných strán o predĺžení nájmu v dodatku k uvedenej zmluve. V rokoch 1994 až 2000 bola spoločnosti Poseidon zaplatená provízia vo výške 2,5 % z nájomného.

7. Konanie vo veci samej sa týka nárokov spoločnosti Poseidon proti vlastníkom lodí, okrem iného 1. náhrady škody, ktorá vznikla v dôsledku porušenia zmluvnej výpovednej doby; 2. zaplatenie sumy 14 229,89 eur za nevyplatené provízie, a 3. sumy 14 471,29 eur ako náhradu za stratu zákazníkov. Toto konanie bolo prerušené Rechtbank Utrecht, ktorý položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

„1. Možno za obchodného zástupcu v zmysle smernice 86/653… považovať samostatne zárobkovo činného sprostredkovateľa, ktorý konal v súvislosti s uzavretím len jednej zmluvy (o prenajatí lode) (a nie viacerých) predlžovanej z roka na rok na základe rokovaní vedených (počas celého obdobia rokov 1994 až 2000 okrem roku 1999) medzi majiteľom lode a tretími stranami, ktorých výsledok sprostredkovateľ zapísal do dodatku?

2. Keďže treba určiť, či ide o vec týkajúcu sa zmluvy o obchodnom zastúpení, môže odpoveď na prvú otázku ovplyvniť úhrada odmeny (provízie) počas uvedených rokov rovnajúcej sa 2,5 % výške nájmu a/alebo skutočnosť, že článok 7 ods. 1 smernice hovorí o ‚uzatvorenej transakcii‘ a existencii nároku na províziu, ak sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú [sprostredkovateľ] predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu‘?

3. Ovplyvní odpoveď na prvú otázku skutočnosť, že článok 17 smernice hovorí o ‚zákazníkoch‘ v množnom a nie v jednotnom čísle?“

8. V súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora písomné pripomienky boli podané v tomto konaní spoločnosťou Poseidon Chartering a Európskou Komisiou.

9. Kancelária Súdneho dvora listom požiadala Rechtbank o potvrdenie či trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania vzhľadom na uznesenie Súdneho dvora zo 6. marca 2003, Abbey Life (C‑449/01), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že neexistuje žiadna pochybnosť, že smernica neplatí pre samostatne zárobkovo činných sprostredkovateľov oprávnených rokovať o zmluvách týkajúcich sa služieb.( )

10. Vo svojej odpovedi Rechtbank potvrdil, že trvá na svojom návrhu na výklad určitých pojmov nachádzajúcich sa v smernici, vysvetľujúc, že holandská právna úprava sa pri prebratí smernice do vnútroštátneho právneho poriadku rozhodla rozšíriť pôsobnosť pojmu „obchodný zástupca“ na zmluvy týkajúce sa služieb. Podľa jeho názoru však „skutočnosť, že smernica bola vzorom pre holandskú právnu úpravu, ktorá uvádza širšiu definíciu zmluvy o obchodnom zastúpení, neznamená, že pre výklad určitých pojmov uvedených v smernici je nevyhnutné, aby prípad prejednávaný pred vnútroštátnym súdom sa týkal iba užšieho pojmu obchodný zástupca/zmluva o obchodnom zastúpení.“

IV – Posúdenie

A – Predbežné poznámky

11. Prvá otázka, ktorá musí byť zvážená, je prípustnosť predmetného návrhu vzhľadom na to, že smernica platí iba pre transakcie, ktoré sa týkajú predaja alebo nákupu tovaru( ), a zmluva, ktorá je predmetom konania vo veci samej, je zmluva o poskytnutí služieb (teda zmluva o nájme lode).

12. Ako som poznamenal už vyššie, je nesporné, že predmetné holandské právne predpisy o obchodnom zastúpení majú širší rozsah pôsobnosti, ako je rozsah pôsobnosti smernice, v tom zmysle, že sa vzťahujú na transakcie týkajúce sa tovaru aj služieb.

13. Podľa môjho názoru Súdny dvor by mal odpovedať na predložené otázky. V tomto zmysle tu jasne platí judikatúra Súdneho dvora v prípadoch Leur-Bloem, Giloy, Kofisa and BIAO, ktoré sa týkali prejudiciálnych otázok, ktoré neboli predmetom úpravy práva Spoločenstva, ale kde sa členské štáty rozhodli prispôsobiť svoje vnútroštátne právne predpisy právu Spoločenstva.( ) Teda v prípade Leur-Bloem Súdny dvor rozhodol:

„… Súdny dvor má právomoc v zmysle článku [234] Zmluvy vykladať právo spoločenstva v prípadoch, kde otázka nie je priamo upravená právom Spoločenstva, ale kde sa vnútroštátny zákonodarca pri preberaní ustanovení smernice do domáceho právneho poriadku rozhodol použiť takú istú úpravu pre výlučne vnútorné situácie a pre tie, ktoré sú upravené smernicou, a tým prispôsobilo svoje vnútroštátne právne predpisy právu Spoločenstva.“( )

14. Súdny dvor starostlivo rozlíšil situácie, ktoré boli predmetom konania v prípade Kleinwort Benson( ), kde pravidlo práva Spoločenstva nebolo záväzné pre vnútroštátny súd aplikujúci vnútroštátne právne predpisy; predmetné vnútroštátne právne predpisy totiž výslovne povolili orgánom členského štátu prijať zmeny „navrhnuté na účel odchýlky“ medzi týmito právnymi predpismi a predpismi práva spoločenstva (v tomto prípade Bruselským dohovorom).

15. V týchto prípadoch je jasné, že rozhodujúcim faktorom pre prípustnosť prejudiciálnej otázky bola skutočnosť, či konanie pred vnútroštátnym súdom bude môcť byť rozhodnuté prostredníctvom aplikácie predmetného pravidla práva Spoločenstva. Za tejto situácie jednotný výklad príslušných pojmov Spoločenstva prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho konania bolo „jasne v záujme spoločenstva…, aby sa predišlo budúcim rozdielom vo výklade.“( ) Bolo však na vnútroštátnom súde, aby posúdil náležitý rozsah prejudiciálnej otázky vo svetle obmedzení, ktoré vnútroštátne právne predpisy mohli stanoviť pre aplikáciu práva Spoločenstva na výlučne vnútroštátne situácie.( )

16. Toto odôvodnenie platí podľa môjho názoru aspoň tou istou mierou pre tento prípad. Ako bolo vysvetlené v rozhodnutí o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania a v následnej korešpondencii s Rechtbank, aj keď predmetné holandské právne predpisy majú širší rozsah pôsobnosti ako smernica, pretože platia aj pre transakcie, ktorých predmetom je poskytnutie služieb, bolo ich úmyslom a aj v skutočnosti preberajú a odzrkadľujú ustanovenia smernice. Navyše prípad sa jasne týka výkladu pojmu práva Spoločenstva, menovite pojmu „trvalé oprávnenie“. Aj keď teoreticky by mohli holandské súdy prijať rozdielny výklad tohto pojmu pre zmluvy o obchodnom zastúpení týkajúcich sa tovaru a služieb, Rechtbank naznačil vo svojej korešpondencii so Súdnym dvorom, že si praje vyhnúť sa rozdielom medzi týmito dvomi oblasťami. Podstatnou je takisto skutočnosť, že pri rozšírení rozsahu pôsobnosti právnych predpisov o obchodnom zastúpení na služby holandský zákonodarca bol motivovaný prianím vyhnúť sa situácii, v ktorej dva „podobné [t. j. nie rovnaké] právne predpisy budú platiť jeden vedľa druhého“, čo by mohlo viesť k zmätku.( )

17. Poznamenávam navyše, že každá zo strán, ktorá podala Súdnemu dvoru písomné vyjadrenie, menovite Poseidon a Komisia, požiadala Súdny dvor, aby odpovedal na otázky položené Rechtbank.

18. V záujme jednotného výkladu práva Spoločenstva by preto Súdny dvor podľa môjho názoru mal odpovedať na otázky predložené vnútroštátnym súdom.

B – O prvej otázke

19. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či pojem obchodného zástupcu definovaný v článku 1 ods. 2 smernice zahŕňa aj nezávislého sprostredkovateľa, ktorý bol činný pri uzavretí jednej zmluvy o nájme lode (a nie viacerých zmlúv), ktorej účinnosť bola následne každoročne predĺžená od roku 1994 až do roku 2000 (s výnimkou roka 1999) na základe rokovaní medzi vlastníkom lode a treťou stranou, ktorých výsledok bol zachytený v písomnej forme sprostredkovateľom v prílohe k zmluve.

20. Z návrhu na začatie konania o prejudiciálnej otázke je jasné, že vnútroštátny súd sa v podstate chce dozvedieť, či skutočnosť, že zástupca konal iba pri uzavretí jednej zmluvy, je postačujúca na to, aby mohla byť uplatnená smernica.

21. Odpoveď na túto otázku zjavne závisí od výkladu článku 1 ods. 2 smernice a osobitne pojmu „trvalé oprávnenie“ (v holandčine „permanent is belast“; vo francúzštine „chargé de façon permanente“).

22. Pri výklade tohto pojmu je podľa mňa dôležité rozlišovať medzi situáciou, keď bol nezávislý zástupca poverený zastúpeným dohodnúť iba jednu zmluvu, a situáciou, keď bol tento zástupca poverený zastúpeným dohodnúť zmluvu, ako aj následné predĺženia účinnosti zmluvy.

23. Je jasné, že nemôže byť rozumné prvú situáciu vykladať ako „trvalé oprávnenie“. Ak by zástupca zodpovedný za rokovanie o jednej zmluve spadal pod tento pojem, zbavilo by to pojem „trvalý“ celého jeho významu.

24. Naopak, podľa môjho názoru druhá situácia – to znamená situácia, v ktorej je zástupca zodpovedný za dohodnutie zmluvy a predĺženia jej účinnosti – musí logicky spadať pod tento pojem. Podľa mňa pojem „trvalého“ zastúpenia vyžaduje jednoducho to, aby bol zástupca zodpovedný buď za dohodnutie viac ako jedného typu zmluvy, alebo za opätovné dohodnutie tej istej zmluvy vo viac ako jednom prípade. Toto vyplýva zo samej podstaty „oprávnenia“, ktoré v podstate znamená moc ovplyvniť právne postavenie zastúpeného prostredníctvom konania na jeho účet. Keďže zástupca s povinnosťou predĺžiť platnosť alebo znovu prerokovať zmluvu má moc ovplyvniť právnu pozíciu zastúpeného vo viac ako jednom prípade, zdá sa mi byť logické, že toto predstavuje „trvalé oprávnenie“.

25. Tento doslovný výklad je navyše podporený cieľom smernice, ktorým je priblíženie pravidiel členských štátov upravujúcich obchodné zastúpenie do miery nevyhnutnej na riadne fungovanie spoločného trhu, predovšetkým na účel „zabezpečenia minimálneho stupňa spoločenskej ochrany obchodných zástupcov“,( ) zabezpečenia ochrany obchodných transakcií a odstránenia prekážok cezhraničných vzťahov obchodného zastúpenia.( ) Ak v prípade predĺženia účinnosti zmluvy, kde mal zastúpený možnosť vybrať si inú zmluvnú stranu namiesto pôvodnej strany, by zástupca spadal pod pravidlá smernice iba v prípade, ak by bola zmluva znovu dohodnutá s inou stranou, ale nie v prípade, ak by sa zastúpený rozhodol zostať s tou istou stranou, vzniklo by nebezpečenstvo svojvoľného zmenšenia cieľa sociálnej ochrany zástupcov.

26. V tomto ohľade stojí za zmienku, že pôvodný návrh Komisie stanovoval, že smernica sa neuplatní na „sprostredkovateľov, ktorých úlohou je v mene len jedného zastúpeného uzavrieť alebo rokovať o jednej alebo viacerých stanovených transakciách“ [neoficiálny preklad].( ) Stojí za poznamenanie, že toto ustanovenie bolo z konečnej verzie odstránené Radou.

27. Takisto poznamenávam, že Súdny dvor vo svojich rozsudkoch stanovujúcich, že zápis do registra nemôže tvoriť podmienku, aby zmluva o zastúpení spadala do rozsahu pôsobnosti smernice, zdôraznil, že iba tie požiadavky, ktoré sú výslovne uvedené v článku 1 ods. 2, sú podmienkami, za ktorých je možné použiť ochranu smernice.( )

28. Ešte dodám, že aj keď slová „zákazník“ a „zmluva“ (a rovnocenné pojmy) sú v smernici použité ako v jednotnom, tak aj v množnom čísle, žiadny z týchto odkazov nie je podľa môjho názoru rozhodujúci pre výklad pojmu trvalého oprávnenia. Tieto odkazy sa nenachádzajú v kapitole smernice, ktorá je určená na definíciu svojho rozsahu pôsobnosti, ale v ustanoveniach smernice týkajúcich sa napríklad práv a povinností obchodných zástupcov a provízie, ktorá patrí týmto zástupcom. Neexistuje žiadny náznak, že boli navrhnuté na účel ovplyvnenia rozsahu pôsobnosti smernice. V každom prípade práve tá skutočnosť, že tieto odkazy sú použité v jednotnom aj množnom čísle, naznačuje, že nevedú k jednoznačnej odpovedi na predmetnú otázku.( )

29. Vzhľadom na tieto dôvody odpoveď na prvú otázku vnútroštátneho súdu by mala podľa môjho názoru byť, že pojem obchodného zástupcu sa vzťahuje na sprostredkovateľov, ktorí majú trvalé oprávnenie dohodnúť zmluvu a predĺženie jej účinnosti.

C – O druhej otázke

30. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd snaží dozvedieť, či odpoveď na prvú otázku môže byť ovplyvnená skutočnosťou, že poplatok (provízia) bola zaplatená vo výške 2,5 % z ceny nájomnej zmluvy, a/alebo skutočnosťou, že článok 7 ods. 1 smernice spomína „transakciu… uzatvorenú“ a existenciu práva na províziu, „keď sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú [sprostredkovateľ] predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu“.

31. Po prvé, čo sa týka významu platby provízie, článok 2 ods. 1 smernice stanovuje, že obchodní zástupcovia, ktorých činnosť nie je platená, nespadajú do rozsahu jej pôsobnosti. Nejaká forma platby je preto nutnou podmienkou na uplatnenie smernice. Je však jasné zo znenia článkov 1 a 2, že požiadavka trvalého oprávnenia v zmysle opísanom v mojej odpovedi na prvú otázku je nezávislou a oddelenou podmienkou nevyhnutnou na to, aby sa zástupca dostal do rozsahu pôsobnosti smernice.

32. Z toho vyplýva, že nie som presvedčený argumentáciou spoločnosti Poseidon, ktorá naznačuje, že obyčajná skutočnosť, že bola zaplatená provízia, preukazuje existenciu zmluvy o sprostredkovaní. Skutočnosť, že bola zaplatená provízia, sama osebe nemá vplyv na osobitnú otázku, či existuje trvalé oprávnenie.

33. Po druhé, čo sa týka významu odkazu článku 7 ods. 1 smernice na „transakciu uzatvorenú“ a existenciu práva na províziu, „keď sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú [sprostredkovateľ] predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu“, z dôvodov, ktoré som už vysvetlil v bode 27, si nemyslím, že tieto odkazy sú rozhodujúce pre zodpovedanie prvej otázky. Najmä použitie jednotného čísla na tomto mieste prirodzene plynie z významu celého odseku, ktorý je v podstate taký, že obchodný zástupca má právo na províziu z tých transakcií uzatvorených v zmluvnom období, ktoré boli uzatvorené buď ako 1. výsledok jeho činnosti, alebo 2. s treťou stranou, ktorú predtým získal ako zákazníka pre transakcie rovnakého druhu. Podľa môjho názoru to nenaznačuje žiadny postoj práva Spoločenstva k problému označenému v prvej otázke.

34. Odpoveď na druhú otázku by teda mala byť, že odpoveď na prvú otázku nemôže byť ovplyvnená skutočnosťou, že bol zaplatený poplatok (provízia) vo výške 2,5 % z hodnoty nájomnej zmluvy, alebo skutočnosťou, že článok 7 ods. 1 smernice zmieňuje „transakciu uzatvorenú“ a existenciu práva na províziu, „keď sa transakcia uzatvorila treťou stranou, ktorú [sprostredkovateľ] predtým získal za zákazníka pre transakciu rovnakého druhu.“

D – O tretej otázke

35. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd snaží dozvedieť, či odpoveď na prvú otázku môže byť ovplyvnená skutočnosťou, že článok 17 – a najmä článok 17 ods. 2 písm. a) – smernice sa zmieňuje o „zákazníkoch“ v množnom čísle a nie v jednotnom.

36. Z dôvodov vysvetlených v bode 27 vyššie odpovedám na túto otázku záporne. Doplním, že odkazy v článku 17 ods. 2 písm. a) na „zákazníkov“ sú v každom prípade rýdzo hypotetické, opisujúce okolnosti, za ktorých má obchodný sprostredkovateľ, ktorý spadá do rozsahu pôsobnosti smernice, nárok na náhradu. Výsledkom je, že tieto odkazy nemajú vplyv na odpoveď na prvú otázku.

V – Návrh

37. Som preto toho názoru, že Súdny dvor by mal zodpovedať na otázky položené Rechtbank Utrecht nasledujúcim spôsobom:

Pojem „obchodný zástupca“ v zmysle smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov zahŕňa sprostredkovateľov s trvalým oprávnením na dohodnutie zmluvy a predĺženia jej účinnosti, a to nezávisle od skutočností, že článok 7 ods. 1 tejto smernice odkazuje na „transakciu uzatvorenú“, a článok 17 ods. 2 písm. a) tejto smernice odkazuje na „zákazníkov“ v množnom čísle. Posúdenie existencie trvalého oprávnenia je nezávislé od otázky, či bola zaplatená provízia.