ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Prvý odvolací dôvod sa týka bodu 56 napadnutého rozsudku, ktorý znie takto: „Okrem toho v rozsahu, v akom [odvolateľ] tvrdí, že do jeho postavenia na trhu bolo podstatne zasiahnuté v dôsledku jeho minulých investícií do okruhu Nürburgring, je potrebné poznamenať, že samotná skutočnosť, že z nejakého dôvodu investoval do Nürburgringu, nestačí na konštatovanie, že by ako hospodársky subjekt pôsobil na relevantných trhoch, čo [odvolateľ] navyše ani netvrdí, ani a fortiori, že by do jeho postavenia hospodárskeho subjektu na takýchto trhoch bolo podstatne zasiahnuté pomocou poskytnutou predávajúcim, ktorá podľa [odvolateľa] spôsobila, že sa tieto investície stali zbytočné. [Odvolateľ] v každom prípade nevysvetľuje, ako prvé [sporné] rozhodnutie, podľa ktorého kupujúci majetku Nürburgringu nebol povinný vrátiť pomoc poskytnutú kupujúcim, mohlo zasiahnuť užitočnosť investícií, ktoré [odvolateľ] vložil do Nürburgringu.“
52

Rovnako ako rozhodcovský súd, o ktorý išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 45), ad hoc rozhodcovský súd podľa článku 26 ods. 6 ZECH nepredstavuje prvok súdneho systému členského štátu, v tomto prípade Francúzskej republiky. Práve výnimočná povaha súdnej právomoci tohto súdu v porovnaní so súdmi zmluvných strán ZECH je jedným z hlavných účelov existencie článku 26 ods. 2 písm. c) a článku 26 ods. 4 tejto zmluvy. To platí o to viac, že ak by bol dotknutý rozhodcovský súd súčasťou súdov zmluvnej strany uvedenej zmluvy, bol by zahrnutý do súdov uvedených v článku 26 ods. 2 písm. a) ZECH, čím by článok 26 ods. 2 písm. c) ZECH stratil akýkoľvek potrebný účinok.
58

Po tretie EPSU tvrdí, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keďže výklad, podľa ktorého Komisia vykonáva diskrečnú právomoc „politickej“ povahy, pokiaľ ide o vhodnosť predložiť Rade návrh rozhodnutia, ktorým sa na úrovni Únie uplatňujú dohody uzavreté medzi sociálnymi partnermi, by znamenal narušenie ich autonómie a zmenil by povahu postupu upraveného v článku 155 ZFEÚ v rozpore so základnými právami priznanými sociálnym partnerom. Komisia by tak údajne zastávala „tretie miesto za rokovacím stolom“ a Rada by bola zbavená možnosti uplatniť svoju právomoc prijať alebo neprijať znenie dohody uzavretej medzi sociálnymi partnermi, ktorej vykonanie na úrovni Únie sa predpokladá podľa článku 155 ods. 2 ZFEÚ.
5

Článok 294 tohto nariadenia znel takto: „1. Colné orgány môžu vydať povolenie so spätnou platnosťou. Bez dosahu na odseky 2 a 3, povolenie vydané so spätnou platnosťou nadobudne účinnosť v deň predloženia žiadosti. 2. Ak sa žiadosť týka obnovenia povolenia pre rovnaký druh operácie a tovaru, povolenie môže byť udelené so spätnou platnosťou odo dňa straty účinnosti pôvodného povolenia. 3. Za výnimočných okolností môže byť spätná platnosť povolenia ďalej predĺžená, avšak nie o viac ako jeden rok pred dňom, kedy bola žiadosť predložená, ak existuje odôvodnená ekonomická potreba a: a) žiadosť sa netýka pokusu o podvod alebo zjavného zanedbania [zjavnej nedbanlivosti – neoficiálny preklad]; b) účtovníctvo žiadateľa potvrdzuje, že všetky požiadavky opatrení možno považovať za splnené, a tam, kde je to primerané, s cieľom zabrániť nahradeniu, tovar je možné identifikovať pre príslušnú lehotu, pričom toto účtovníctvo umožňuje overenie opatrení; c) je možné vykonať všetky formality potrebné pre uzákonenie situácie tovaru, vrátane, tam, kde je to potrebné, zneplatnenia vyhlásenia.“
42

V prejednávanej veci z informácií uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v čase od 25. marca 2015 do 9. augusta 2016 VA nemala možnosť zúčastniť sa na žiadnom z pojednávaní senátu, do ktorého bola pridelená, a to z dôvodu svojej slepoty. Zdá sa teda, že na základe jej zdravotného postihnutia sa s ňou zaobchádzalo nepriaznivejšie ako s inými prísediacimi pridelenými do tohto senátu, ktorí sa nachádzali v porovnateľnej situácii, no neboli postihnutí slepotou, čo predstavuje rozdielne zaobchádzanie priamo založené na zdravotnom postihnutí v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.
3

Podľa odôvodnení 7, 45, 50 a 53 smernice 2009/72: „(7) V oznámení Komisie z 10. januára 2007 s názvom ‚Energetická politika pre Európu‘ sa zdôraznil význam dobudovania vnútorného trhu s elektrinou a vytvorenia rovnakých podmienok pre všetky elektroenergetické spoločnosti usadené v [Únii]. Oznámenia Komisie z 10. januára 2007 s názvom ‚Vyhliadky vnútorného trhu s plynom a elektrickou energiou‘ a ‚Vyšetrovanie podľa článku 17 nariadenia (ES) č. 1/2003 v odvetviach plynu a elektrickej energie v Európe (záverečná správa)‘ ukázali, že súčasné pravidlá a opatrenia neposkytujú potrebný rámec na dosiahnutie cieľa, ktorým je dobre fungujúci vnútorný trh. … (45) … Členské štáty by mali prijať opatrenia potrebné na ochranu zraniteľných odberateľov na vnútornom trhu s elektrinou. Takéto opatrenia sa môžu líšiť podľa konkrétnych okolností v jednotlivých členských štátoch a môžu zahŕňať špecifické opatrenia týkajúce sa platenia účtov za elektrinu alebo všeobecnejšie opatrenia prijaté v systéme sociálneho zabezpečenia. … (50) Požiadavky služby vo verejnom záujme vrátane požiadaviek týkajúcich sa univerzálnej služby a spoločné minimálne normy, ktoré z nich vyplývajú, sa musia ďalej posilniť s cieľom zabezpečiť, aby všetci spotrebitelia, najmä tí zraniteľní, mali prospech z hospodárskej súťaže a zo spravodlivých cien. Požiadavky služby vo verejnom záujme by sa mali vymedziť na vnútroštátnej úrovni s prihliadnutím na vnútroštátne okolnosti. Členské štáty by však mali rešpektovať právo [Únie]. Občania Európskej únie a, ak to členské štáty považujú za vhodné, aj malé podniky, by mali mať možnosť využívať záväzky služby vo verejnom záujme, najmä pokiaľ ide o bezpečnosť dodávky a primerané ceny. … … (53) Energetická chudoba je v [Únii] čoraz väčším problémom. Členské štáty, ktorých sa to týka a ktoré tak ešte neurobili, by mali vypracovať národné akčné plány a iné primerané rámce na riešenie problému energetickej chudoby zamerané na znižovanie počtu ľudí, ktorí sú takouto situáciou postihnutí. Členské štáty by mali každopádne zabezpečiť nevyhnutné dodávky energie pre zraniteľných odberateľov. V tejto súvislosti by sa mohol využiť integrovaný prístup, napríklad v rámci sociálnej politiky, a opatrenia by mohli zahŕňať sociálne politiky alebo zlepšovanie energetickej účinnosti v oblasti bývania. Táto smernica by mala napokon umožniť vnútroštátne politiky v prospech zraniteľných odberateľov.“
17

Dňa 22. júna 2015 IDOC odovzdal svoju vyšetrovaciu správu menovaciemu orgánu na základe článku 2 prílohy IX služobného poriadku. V tejto správe IDOC dospel k záveru, že sa zdá, že odvolateľka sa mohla dopustiť nesplnenia služobných povinností. Konkrétne sa IDOC domnieval po prvé, že „správanie [odvolateľky] voči pani B.[, zástupkyni vedúcej oddelenia,] od 1. januára 2013 do 31. mája 2013 zrejme vykazovalo všetky znaky psychického obťažovania“, po druhé, že „správanie [odvolateľky] voči pani C. mohlo počas schôdze oddelenia z 22. apríla 2013 predstavovať neprimerané správanie v zmysle článku 12 služobného poriadku“ a po tretie, že „[odvolateľka] zmenila systém výberu uchádzačov o stáž spôsobom, ktorý neumožňuje zaručiť rovnaké a transparentné zaobchádzanie so všetkými kandidátmi a [ktoré] mohlo byť vnímané tak, že uprednostňuje niektorých uchádzačov na úkor ostatných. Vzhľadom na úlohy a povinnosti [odvolateľky] by jej iniciatíva mohla byť považovaná za porušenie článku 21 služobného poriadku“.
1

NRW.Bank svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 26. júna 2019, NRW.Bank/CRU (T‑466/16, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2019:445), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia jednak rozhodnutia Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií [Single Resolution Board] (SRB) z 15. apríla 2016, prijatého na jej výkonnom zasadnutí, o príspevkoch ex ante na rok 2016 do Jednotného fondu na riešenie krízových situácií [Single Resolution Fund] (SRF) (SRB/ES/SRF/2016/06) (ďalej len „prvé sporné rozhodnutie“) a jednak rozhodnutia SRB z 20. mája 2016, prijatého na jej výkonnom zasadnutí, o úprave príspevkov ex ante na rok 2016 do SRF, ktorým sa dopĺňa prvé sporné rozhodnutie (SRB/ES/SRF/2016/13) (ďalej len „druhé sporné rozhodnutie“ a spoločne s prvým sporným rozhodnutím len „sporné rozhodnutia“), a to v rozsahu, v akom sa jej týkajú.
142

V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že plná účinnosť práva Únie vyžaduje, aby súd rozhodujúci o spore, ktorý sa spravuje týmto právom, mohol nariadiť predbežné opatrenia s cieľom zabezpečiť plnú účinnosť súdneho rozhodnutia, ku ktorého vydaniu má dôjsť. Ak by totiž vnútroštátny súd, ktorý prerušil konanie až dovtedy, kým Súdny dvor neodpovie na jeho prejudiciálnu otázku, nemohol nariadiť predbežné opatrenia platné až do vydania jeho rozhodnutia v nadväznosti na odpoveď Súdneho dvora, potrebný účinok systému zavedeného v článku 267 ZFEÚ by bol oslabený (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 1990, Factortame a i., C‑213/89, EU:C:1990:257, body 21 a 22, ako aj z 9. novembra 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a i. (I), C‑465/93, EU:C:1995:369, bod 23, ako aj citovanú judikatúru). Efektivita tohto systému by bola ohrozená aj vtedy, ak by právna sila, ktorá sa prisudzuje takýmto predbežným opatreniam, mohla byť porušená, predovšetkým zo strany verejného orgánu patriaceho do členského štátu, v ktorom boli uvedené opatrenia nariadené.
13

Žalobkyne vo veci samej podali proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd, pričom v rámci ich prvého a druhého odvolacieho dôvodu tvrdili, že článok 115 legislatívneho dekrétu č. 163/2006, alebo alternatívne článok 1664 Občianskeho zákonníka, sa na rozdiel od toho, ako rozhodol Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Regionálny správny súd pre Sardíniu), uplatňoval na zákazku, o ktorú ide vo veci samej. Okrem toho žalobkyne vo veci samej spochybnili zlučiteľnosť najmä článkov 115, 206, 210 a 217 legislatívneho dekrétu č. 163/2006 s právom Únie, pričom uviedli, že tieto ustanovenia v rozsahu, v akom vedú k vylúčeniu úpravy cien v odvetví dopravy, konkrétne úpravy cien v zmluvách na upratovacie služby v tomto odvetví, boli v rozpore najmä s článkom 3 ods. 3 ZEÚ, s článkami 26, 101 a nasl. ZFEÚ, ako aj so smernicou 2004/17. Vnútroštátna právna úprava stanovuje neopodstatnené a neprimerané požiadavky v porovnaní s právnou úpravou Únie. Podnik, ktorému bola zadaná zákazka na poskytovanie upratovacích služieb vedľajšieho charakteru vo vzťahu k hlavnej službe v odvetví dopravy, sa totiž môže dostať do podriadeného a oslabeného postavenia voči podniku, ktorý poskytuje hlavnú službu, čo spôsobuje nespravodlivú a neprimeranú zmluvnú nerovnováhu a má za následok zmenu pravidiel fungovania trhu. Napokon v prípade, že by vylúčenie úpravy cien v zmluvách uzatvorených v osobitných odvetviach vyplývalo priamo zo smernice 2004/17, táto smernica by bola neplatná.
44

Napokon referenčný rámec použitý Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku bol v každom prípade definovaný svojvoľne a vyplýval zo zámeny medzi výnimkou a všeobecným pravidlom. Predovšetkým nič neumožňuje pochopiť, z akých dôvodov Všeobecný súd rozhodol, že sledovaným cieľom bolo len „zaručiť určitú koherentnosť medzi zdaňovaním goodwillu a jeho účtovaním“ (bod 121 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd nevysvetlil ani to, prečo uviedol, že neexistencia pravidla, ktoré by bránilo odpisovaniu finančného goodwillu v prípade vnútroštátneho nadobudnutia podielu, neznamená nič iné ako to, že existuje „všeobecné pravidlo“ širokého referenčného systému, ktorý definoval (bod 135 napadnutého rozsudku). WDFG sa s odkazom najmä na prístup prijatý vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. júna 2018, Andres (Heitkamp BauHolding v konkurze)/Komisia (C‑203/16 P, EU:C:2018:505), ktorým Súdny dvor rozhodol, že predmetné opatrenie v tejto veci sa nemôže považovať za výnimku zo všeobecného pravidla, domnieva, že referenčný rámec bol v prejednávanej veci definovaný zužujúcim spôsobom, takže napadnutý rozsudok by mal byť zrušený.
34

Napokon referenčný rámec použitý Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku bol v každom prípade definovaný svojvoľne a vyplýval zo zámeny medzi výnimkou a všeobecným pravidlom. Predovšetkým nič neumožňuje pochopiť, z akých dôvodov Všeobecný súd rozhodol, že sledovaným cieľom bolo len „zaručiť určitú koherentnosť medzi zdaňovaním goodwillu a jeho účtovaním“ (bod 108 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd nevysvetlil ani to, prečo uviedol, že neexistencia pravidla, ktoré by bránilo odpisovaniu finančného goodwillu v prípade vnútroštátneho nadobudnutia podielu, neznamená nič iné ako to, že existuje „všeobecné pravidlo“ širokého referenčného systému, ktorý definoval (bod 122 napadnutého rozsudku). Odvolateľka sa s odkazom najmä na prístup prijatý vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. júna 2018, Andres (Heitkamp BauHolding v konkurze)/Komisia (C‑203/16 P, EU:C:2018:505), ktorým Súdny dvor rozhodol, že predmetné opatrenie v tejto veci sa nemôže považovať za výnimku zo všeobecného pravidla, domnieva, že referenčný rámec bol v prejednávanej veci definovaný zužujúcim spôsobom, takže napadnutý rozsudok by mal byť zrušený.
35

Napokon referenčný rámec použitý Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku bol v každom prípade definovaný svojvoľne a vyplýval zo zámeny medzi výnimkou a všeobecným pravidlom. Predovšetkým nič neumožňuje pochopiť, z akých dôvodov Všeobecný súd rozhodol, že sledovaným cieľom bolo len „zaručiť určitú koherentnosť medzi zdaňovaním goodwillu a jeho účtovaním“ (bod 117 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd nevysvetlil ani to, prečo uviedol, že neexistencia pravidla, ktoré by bránilo odpisovaniu finančného goodwillu v prípade vnútroštátneho nadobudnutia podielu, neznamená nič iné ako to, že existuje „všeobecné pravidlo“ širokého referenčného systému, ktorý definoval (bod 131 napadnutého rozsudku). Odvolateľka sa s odkazom najmä na prístup prijatý vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. júna 2018, Andres (Heitkamp BauHolding v konkurze)/Komisia (C‑203/16 P, EU:C:2018:505), ktorým Súdny dvor rozhodol, že predmetné opatrenie v tejto veci sa nemôže považovať za výnimku zo všeobecného pravidla, domnieva, že referenčný rámec bol v prejednávanej veci definovaný zužujúcim spôsobom, takže napadnutý rozsudok by mal byť zrušený.
35

Podľa odvolateľky totiž z bodov 66, 77 alebo 79 rozsudku WDFG vyplýva, že analýzu selektívnosti treba vykonať podľa situácie dotknutých podnikov, a nie podľa systému vzťahujúceho sa na transakcie, ktoré tieto podniky uskutočňujú. Skutočnosť, že niektoré podniky sa môžu rozhodnúť, že niektoré transakcie zrealizujú, zatiaľ čo iné podniky túto voľbu nemajú, by však znamenala, že sa nachádzajú v rôznych situáciách. Podniky investujúce do španielskych spoločností sa podľa odvolateľky môžu slobodne rozhodnúť, či pristúpia ku kombinácii a v dôsledku toho využijú odpisovanie goodwilu stanovené španielskym právom v takomto prípade. Pre tieto podniky by len rozhodnutie nepristúpiť k takejto kombinácii viedlo k nemožnosti odpisovať goodwill. Naproti tomu pred nadobudnutím účinnosti sporného opatrenia existovala úplná nemožnosť odpisovania v prípadoch nadobudnutia podielov v zahraničných spoločnostiach, a to najmä pri akvizíciách mimo Únie, pričom táto nemožnosť závisela od situácie nadobúdajúceho podniku, a nie od jeho správania. Podniky nadobúdajúce akcie v spoločnostiach rezidentoch preto boli vo výhodnejšej situácii, pretože mali možnosť vybrať si, či uskutočnia konkrétnu transakciu.
36

V treťom rade, ak by bola odpoveď na druhú otázku kladná, by bolo vzhľadom na článok 58 ods. 1 a článok 60 ods. 4 smernice 2015/849 v spojení s článkom 49 ods. 3 Charty potrebné posúdiť, do akej miery môže vnútroštátne ustanovenie, akým je § 5 ods. 1 ZOPB, stanoviť peňažnú sankciu, ktorá sa ukladá právnickým osobám za všetky finančné transakcie, a to v pevnej výške dosahujúcej polovicu celkovej sumy platby vykonanej v hotovosti. Okrem toho podľa vnútroštátneho súdu vzniká aj otázka, či takéto vnútroštátne ustanovenie neporušuje zásadu účinného súdneho preskúmania zakotvenú v článku 47 Charty, keďže z § 27 ods. 5 ZANN vyplýva, že príslušný vnútroštátny súd nemôže v prípade odvolania znížiť pokutu pod minimálnu výšku stanovenú v § 5 ods. 1 ZOPB.
47

Preto tá istá materská spoločnosť môže byť súčasťou viacerých hospodárskych jednotiek v závislosti od predmetnej hospodárskej činnosti, zložených z nej samej a rôznych kombinácií jej dcérskych spoločností, ktoré všetky patria do tej istej skupiny spoločností. Ak by to tak nebolo, dcérska spoločnosť patriaca do takejto skupiny by mohla byť považovaná za zodpovednú za porušenia spáchané v rámci hospodárskych činností, ktoré nijako nesúvisia s jej vlastnou činnosťou a na ktorých sa nijako nepodieľala, a to ani nepriamo.
4

Odôvodnenia 1 a 36 smernice 2014/24 znejú: „(1) Zadávanie verejných zákaziek orgánmi členských štátov alebo v ich mene musí byť v súlade so zásadami Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ZFEÚ), a najmä so zásadami voľného pohybu tovaru, slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby, ako aj so zásadami, ktoré z nich vyplývajú, ako sú rovnaké zaobchádzanie, nediskriminácia, vzájomné uznávanie, proporcionalita a transparentnosť. Pre verejné zákazky, ktorých výška presahuje určitú hodnotu, by sa však mali vypracovať ustanovenia na koordináciu vnútroštátnych postupov obstarávania, aby sa zabezpečilo, že tieto zásady budú mať praktický účinok a že verejné obstarávanie bude otvorené pre hospodársku súťaž. … (36) Zamestnanie a povolanie prispievajú k začleneniu do spoločnosti a sú kľúčovými prvkami pri zabezpečovaní rovnakých príležitostí pre všetkých. V tejto súvislosti môžu zohrávať významnú úlohu chránené dielne. To isté platí v prípade iných sociálnych podnikov, ktorých hlavným cieľom je podporovať sociálne a profesionálne začlenenie alebo opätovné začlenenie osôb so zdravotným postihnutím a znevýhodnených osôb, akými sú nezamestnaní, osoby patriace k znevýhodneným menšinám alebo inak sociálne marginalizovaným skupinám. Takéto dielne alebo podniky však nemusia byť schopné získať zákazky za normálnych podmienok súťaže. Z toho dôvodu je vhodné ustanoviť, aby členské štáty takýmto dielňam alebo podnikom mohli vyhradiť právo zúčastňovať sa na postupe zadávania verejných zákaziek alebo niektorých ich častí, alebo vyhradiť plnenie zákaziek v rámci programov chránených pracovných miest.“
22

Podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 7. apríla 2016, Föreningen Svensk Sjöfart (ďalej len „FSS“), ktoré je združením švédskych vlastníkov lodí so sídlom vo Švédsku, a Naturschutzbund Deutschland (NABU) eV, ktorá je organizáciou pre ochranu životného prostredia so sídlom v Nemecku, podali návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobkýň. Uznesením z 30. novembra 2016 predseda piatej komory Všeobecného súdu vyhovel týmto návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania a vyhovel návrhu na dôverné zaobchádzanie, podanému žalobkyňami, vo vzťahu k združeniu FSS a organizácii NABU.
39

V druhom prípade je poistenec oprávnený získať od príslušnej inštitúcie priamo náhradu sumy, ktorú by táto inštitúcia za normálnych okolností preplatila, ak by tento poistenec takýmto oprávnením disponoval, a to v situácii, keď by z dôvodov súvisiacich s jeho zdravotným stavom alebo potrebou získať neodkladnú starostlivosť v nemocničnom zariadení nemohol požiadať o takéto oprávnenie alebo nemohol čakať na rozhodnutie príslušnej inštitúcie o podanej žiadosti. Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že právna úprava, ktorá vo všetkých prípadoch vylučuje preplatenie nákladov na nemocničnú starostlivosť, ktorá bola poskytnutá v inom členskom štáte bez vydania oprávnenia, zbavuje poistenca nároku na preplatenie nákladov na takú starostlivosť, hoci by ostatné podmienky na tento účel boli splnené. Takáto právna úprava, ktorú nemožno odôvodniť dôvodmi všeobecného záujmu a ktorá v každom prípade nespĺňa požiadavku proporcionality, preto predstavuje neodôvodnené obmedzenie slobodného poskytovania služieb [rozsudok z 23. septembra 2020, Vas Megyei Kormányhivatal (Cezhraničná zdravotná starostlivosť), C‑777/18, EU:C:2020:745, bod 48 a citovaná judikatúra].
36

Komisia nesúhlasí s argumentáciou odvolateľky. V prvom rade sa domnieva, že predložené tvrdenia sú v podstate neprípustné, keďže žaloba pred Všeobecným súdom neobsahovala žiadnu výhradu založenú na existencii pochybení ovplyvňujúcich určenie referenčného systému. Ak by teda odvolateľka v rámci odvolania mohla uvádzať nové tvrdenia, znamenalo by to, že by jej bolo umožnené predložiť Súdnemu dvoru spor v širšom rozsahu, ako bol ten, o ktorom rozhodoval Všeobecný súd. Komisia subsidiárne tvrdí, že argumentácia odvolateľky je nedôvodná. Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, totiž Všeobecný súd po prvé odkázal na ten istý referenčný systém ako ten, ktorý bol identifikovaný v spornom rozhodnutí, po druhé sporné opatrenie nemožno považovať za autonómny referenčný systém a po tretie napadnutý rozsudok je z právneho hľadiska dostatočne odôvodnený.
44

Napokon referenčný rámec použitý Všeobecným súdom v napadnutom rozsudku bol v každom prípade definovaný svojvoľne a vyplýval zo zámeny medzi výnimkou a všeobecným pravidlom. Predovšetkým nič neumožňuje pochopiť, z akých dôvodov Všeobecný súd rozhodol, že sledovaným cieľom bolo len „zaručiť určitú koherentnosť medzi zdaňovaním goodwillu a jeho účtovaním“ (bod 122 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd nevysvetlil ani to, prečo uviedol, že neexistencia pravidla, ktoré by bránilo odpisovaniu finančného goodwillu v prípade vnútroštátneho nadobudnutia podielu, neznamená nič iné ako to, že existuje „všeobecné pravidlo“ širokého referenčného systému, ktorý definoval (bod 136 napadnutého rozsudku). Santander a Santusa sa s odkazom najmä na prístup prijatý vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 28. júna 2018, Andres (Heitkamp BauHolding v konkurze)/Komisia (C‑203/16 P, EU:C:2018:505), ktorým Súdny dvor rozhodol, že predmetné opatrenie v tejto veci sa nemôže považovať za výnimku zo všeobecného pravidla, domnievajú, že referenčný rámec bol v prejednávanej veci definovaný zužujúcim spôsobom, takže napadnutý rozsudok by mal byť zrušený.