NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

VERICA TRSTENJAK

prednesené 7. júla 2011 ( )

Vec C‑214/10

KHS AG

proti

Winfriedovi Schultemu

[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landesarbeitsgericht Hamm (Nemecko)]

„Pracovné podmienky – Organizácia pracovného času – Článok 7 smernice 2003/88/ES – Právo na platenú ročnú dovolenku – Peňažná náhrada za platenú ročnú dovolenku, ktorá nebola vyčerpaná pri skončení pracovného pomeru – Zánik nároku na platenú ročnú dovolenku, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby, po uplynutí lehoty stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou“





Obsah





I –ÚvodI – 4

II –Právny rámecI – 4

A –Právo ÚnieI – 4

B –Vnútroštátne právoI – 5

III –Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázkyI – 6

IV –Konanie pred Súdnym dvoromI – 8

V –Hlavné tvrdenia účastníkov konaniaI – 8

VI –Právne posúdenieI – 10

A –Všeobecná časťI – 10

B –O jednotlivých prejudiciálnych otázkachI – 11

1.Kľúčové body judikatúry po rozsudku Schultz-Hoff a i.I – 11

2.O otázke, či zmysel a účel článku 7 smernice 2003/88 vyžadujú kumulovanie nárokov na dovolenku a na peňažnú náhraduI – 14

a)Argumenty v prospech kumulovania nárokovI – 15

b)Argumenty proti kumulovaniu nárokovI – 17

i)Požiadavka skorého uplatneniaI – 17

ii)Neexistencia zjavného zvýšenia zotavujúceho účinkuI – 18

iii)Nevýhody pre hospodársku a sociálnu integráciu pracovníkaI – 18

–Riziká pre integráciu pracovníka do pracovných procesovI – 18

–Nebezpečenstvo pre zachovanie pracovného pomeruI – 19

iv)Nebezpečenstvo organizačnej a finančnej záťaže pre malé a stredné podnikyI – 20

v)Nebezpečenstvo znehodnotenia nároku na preplatenie dovolenkyI – 22

c)Predbežný záverI – 24

3.O súlade časového obmedzenia možnosti prenesenia nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu s právom ÚnieI – 24

a)Rozsudok Schultz-Hoff a i. ako východiskoI – 24

b)Prístupy k časovému obmedzeniu obdobia na prenesenieI – 25

c)Voľná úvaha členských štátov pri stanovení lehotyI – 28

d)Predbežný záverI – 31

4.Konečné záveryI – 31

VII –NávrhI – 32

I – Úvod

1. V tomto konaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ predložil Landesarbeitsgericht Hamm (ďalej len „vnútroštátny súd“) Súdnemu dvoru dve otázky týkajúce sa výkladu článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času( ).

2. Tieto otázky boli nastolené v právnom spore medzi W. Schultem, bývalým zamestnancom, ktorý bol v dôsledku ťažkého ochorenia kvalifikovaný ako osoba s úplne zníženou pracovnou schopnosťou, a jeho bývalým zamestnávateľom, spoločnosťou KHS AG (ďalej len „KHS“), o preplatenie jeho dovolenky nevyčerpanej z dôvodu choroby. Svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie vyžaduje akumulovanie nárokov pracovníka na preplatenie dovolenky za viac rokov, a to aj vtedy, keď si pracovník nemohol uplatniť právo na platenú ročnú dovolenku z dôvodu dlhodobej pracovnej neschopnosti, tak ako to vykladá Súdny dvor vo svojej judikatúre.

3. Súdny dvor bol v tomto prípade vyzvaný, aby ďalej spresnil svoju judikatúra týkajúcu sa vzťahu medzi ročnou dovolenkou a nemocenskou dovolenkou, ktorej počiatky predstavoval rozsudok vo veciach Schultz-Hoff a i. a Stringer( ), a aby prípadne stanovil hranice nároku na platenú ročnú dovolenku zaručeného právom Únie a jeho dôsledku, nároku na preplatenie dovolenky, v prípade skončenia pracovného pomeru, a to s ohľadom na spôsob, akým treba uviesť do súladu príslušné záujmy pracovníka a zamestnávateľa.

II – Právny rámec

A – Právo Únie( )

4. Článok 1 smernice 2003/88 znie:

„Účel a rozsah pôsobnosti

1. Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času [pri organizácii pracovného času – neoficiálny preklad].

2. Táto smernica sa vzťahuje na:

a) minimálne doby… ročnej dovolenky…

…“

5. Článok 7 tejto smernice znie:

„Ročná dovolenka

1. Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.

2. Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“

6. Článok 17 smernice 2003/88 stanovuje, že členské štáty sa od niektorých ustanovení tejto smernice môžu odchýliť. Nepripúšťa sa nijaká odchýlka od článku 7 tejto smernice.

B – Vnútroštátne právo

7. Bundesurlaubsgesetz (spolkový zákon o dovolenke, ďalej len „BUrlG“) z 8. januára 1963 v znení platnom 7. mája 2002 stanovuje v § 1 („Nárok na dovolenku“):

„Každý pracovník má za každý kalendárny rok nárok na platenú dovolenku na zotavenie.“

8. § 3 („Dĺžka dovolenky“) BUrlG v odseku 1 stanovuje:

„Dovolenka za každý rok predstavuje minimálne 24 pracovných dní.“

9. § 7 („Obdobie čerpania, možnosť prenesenia a preplatenie dovolenky“) BUrlG v odsekoch 3 a 4 stanovuje:

„3. Dovolenka musí byť poskytnutá a čerpaná v bežnom kalendárnom roku. Preniesť dovolenku do nasledujúceho kalendárneho roka je dovolené iba vtedy, ak to odôvodňujú naliehavé prevádzkové dôvody alebo dôvody spočívajúce v osobe pracovníka. V prípade prenesenia musí byť dovolenka poskytnutá a čerpaná v prvých troch mesiacoch nasledujúceho kalendárneho roka.

4. Ak v dôsledku skončenia pracovného pomeru nie je možné poskytnúť dovolenku čiastočne alebo v celom rozsahu, dovolenka sa musí preplatiť.“

10. § 13 BUrlG stanovuje, že v kolektívnych zmluvách sa možno odchýliť od určitých ustanovení tohto zákona, napríklad aj od § 7 ods. 3 BUrlG, pod podmienkou, že to nie je v neprospech pracovníkov.

11. Einheitlicher Manteltarifvertrag für die Metall- a Elektorindustrie Nordrhein-Westfalens (jednotná rámcová kolektívna zmluva pre kovospracujúci a elektrotechnický priemysel Severného Porýnia‑Vestfálska, ďalej len „kolektívna zmluva“) z 18. decembra 2003 v § 11 („Zásady poskytovania dovolenky“) stanovuje:

„1. Zamestnanci alebo učni majú podľa podmienok uvedených v nasledujúcich ustanoveniach v každom kalendárnom roku nárok na platenú dovolenku na zotavenie. Rok, za ktorý sa dovolenka priznáva, zodpovedá kalendárnemu roku.

Nárok na dovolenku zaniká tri mesiace po skončení kalendárneho roka, s výnimkou prípadov, ak si zamestnanec uplatňoval nárok na dovolenku neúspešne alebo ak dovolenku nemohol čerpať z prevádzkových dôvodov.

Ak zamestnanec nemohol čerpať dovolenku zo zdravotných dôvodov, nárok na dovolenku zaniká 12 mesiacov po uplynutí obdobia definovaného v odseku 2.

…

3. Preplatenie nároku na dovolenku je prípustné len v prípade ukončenia pracovného pomeru alebo učňovského pomeru.“

III – Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

12. Podľa informácií vnútroštátneho súdu vedú účastníci konania vo veci samej po skončení pracovného pomeru spor o to, či je KHS povinná Winfriedovi Schultemu preplatiť dovolenku za roky 2006 až 2008.

13. Winfried Schulte bol od apríla 1964 zamestnaný v spoločnosti KHS, respektíve v jej právnej predchodkyni ako zámočník. Na jeho pracovnú zmluvu sa vzťahovala kolektívna zmluva. Nárok na platenú ročnú dovolenku predstavoval podľa kolektívnej zmluvy 30 pracovných dní v roku.

14. W. Schulte utrpel 23. januára 2002 infarkt. V období od 26. februára do 16. apríla 2002 sa podrobil rehabilitačnej liečbe, z ktorej bol prepustený ako práceneschopný. W. Schulte je od roku 2002 ťažko zdravotne postihnutý. Od 1. októbra 2003 poberal dočasný dôchodok z dôvodu úplnej straty schopnosti vykonávať zárobkovú činnosť, ako aj invalidný dôchodok.

15. Účastníci konania sa 25. augusta 2008 dohodli na ukončení pracovného pomeru k 31. augustu 2008.

16. Dňa 18. marca 2009 W. Schulte podal na Arbeitsgericht Dortmund (Pracovný súd v Dortmunde) žalobu o preplatenie dovolenky za roky 2006 až 2008 v dĺžke 35 pracovných dní za každý kalendárny rok, v celkovej výške 9 162,30 eura. Pracovný súd mu rozsudkom z 20. augusta 2009 priznal sumu 6 544,50 eura brutto a v zostávajúcej časti žalobu zamietol. Rozsudok stanovuje povinnosť preplatiť za roky 2006 až 2008 minimálny zákonný nárok na dovolenku v rozsahu 20 pracovných dní, ako aj nárok, ktorý patrí ťažko zdravotne postihnutým osobám, v rozsahu 5 pracovných dní.

17. Spoločnosť KHS podala proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd. Uvádza v ňom, že podľa ustanovenia § 11 ods. 1 tretieho pododseku kolektívnej zmluvy nároky na dovolenku už zanikli z dôvodu uplynutia obdobia na prenesenie, v každom prípade minimálne nároky za roky 2006 a 2007. Nie je primerané, aby sa chorému zamestnancovi priznal nárok na dovolenku, v tomto prípade až za tri roky, v plnej výške a aby sa lehoty súvisiace s prenesením, resp. so zánikom tohto nároku pritom vôbec nevzali do úvahy.

18. Vnútroštátny súd konštatuje, že v tomto prípade nárok W. Schulteho na dovolenku za rok 2006 zanikol podľa § 11 ods. 1 tretieho pododseku kolektívnej zmluvy 3. marca 2008. Súdny dvor však v rozsudku z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i. (C–350/06 a C–520/06), rozhodol, že zánik nároku na dovolenku po uplynutí referenčného obdobia alebo obdobia na prenesenie síce je zlučiteľný s článkom 7 ods. 1 smernice 2003/88, avšak len pod podmienkou, že dotknutý pracovník mal skutočne možnosť uplatniť nárok, ktorý mu smernica priznáva. Takúto možnosť podľa uvedeného rozsudku nemali pracovníci, ktorí boli počas celého referenčného obdobia aj po uplynutí obdobia na prenesenie stanoveného vnútroštátnym právom práceneschopní.

19. Podľa názoru vnútroštátneho súdu mal W. Schulte po uplynutí obdobia na prenesenie a až do konca svojho pracovného pomeru zo zdravotných dôvodov nielen úplne zníženú schopnosť vykonávať zárobkovú činnosť, ale bol tiež práceneschopný. Až do konca svojho pracovného pomeru teda nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, rovnako ako v konaní vo veci Schultz-Hoff a i., nemohol uplatniť.

20. Napriek tomu má vnútroštátny súd pochybnosti, či v prípade, ako je tento, treba upustiť od použitia vnútroštátnych ustanovení z dôvodu porušenia článku 7 ods. 1 smernice 2003/88. Vnútroštátny súd v skutočnosti neusudzuje, že Súdny dvor v rozsudku Schultz-Hoff a i. rozhodol aj o tom, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 priznáva dlhodobo chorým pracovníkom možnosť časovo neobmedzeného kumulovania nárokov na dovolenku. Poukazuje na to, že keby to tak bolo, mal by žalobca vo veci samej nárok na preplatenie 60 dní dovolenky, v prípade uplatnenia plného nároku na dovolenku by mal žalobca za obdobie svojej pracovnej neschopnosti dokonca nárok na preplatenie 140 dní dovolenky.

21. Za týchto okolností Landesarbeitsgericht Ham prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„Má sa článok 7 ods. 1 smernice 2003/88/ES vykladať v tom zmysle, že mu odporujú vnútroštátne právne predpisy a/alebo prax, ktoré stanovujú, že nárok na minimálnu platenú ročnú dovolenku zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia na prenesenie dovolenky, aj v prípade, keď je pracovník dlhodobo práceneschopný (pričom táto dlhodobá pracovná neschopnosť má za následok, že by mohol kumulovať nároky na minimálnu platenú ročnú dovolenku za niekoľko rokov, ak by možnosť preniesť tieto nároky nebola časovo obmedzená)?

V prípade zápornej odpovede na túto otázku, musí byť prenesenie týchto nárokov možné v priebehu obdobia v trvaní najmenej 18 mesiacov?“

IV – Konanie pred Súdnym dvorom

22. Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 15. apríla 2010 bol do kancelárie Súdneho dvora doručený 4. mája 2010.

23. Písomné pripomienky podali v lehote stanovenej v článku 23 Štatútu Súdneho dvora KHS, nemecká a dánska vláda, ako aj Európska komisia.

24. Súdny dvor v rámci výkonu svojej právomoci prijímať opatrenia na zabezpečenie priebehu konania položil W. Schultemu a KHS na písomné zodpovedanie niekoľko otázok týkajúcich sa skutkového stavu, na ktoré títo účastníci konania odpovedali v stanovenej lehote.

25. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 3. mája 2011, sa zúčastnili splnomocnení zástupcovia KHS, W. Schulteho, nemeckej vlády a dánskej vlády, ako aj Komisie a predniesli svoje pripomienky.

V – Hlavné tvrdenia účastníkov konania

26. Tvrdenia účastníkov konania sa do veľkej miery zhodujú, pokiaľ ide tak o argumentáciu, ako aj závery.

27. Všetci účastníci konania sa zhodujú na tom, že na prvú prejudiciálnu otázku treba dať zápornú odpoveď. V podstate navrhujú odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku v tom zmysle, že článku 7 smernice 2003/88 neodporujú vnútroštátne právne predpisy alebo prax, podľa ktorých nárok na dovolenku, respektíve na peňažná náhradu za dovolenku, ktorú pracovník nemohol vyčerpať z dôvodu dlhodobého ochorenia až do skončenia pracovného pomeru, po uplynutí určitej lehoty zaniká.

28. Tak KHS, ako aj nemecká vláda sú za obmedzenie obdobia na prenesenie, v ktorom pracovník svoju ročnú dovolenku ešte môže vyčerpať, na 18 mesiacov, pretože smernica 2003/88 nevyžaduje neobmedzené sčítanie nárokov na dovolenku. Svoje tvrdenia opierajú o právnu úpravu článku 9 ods. 1 Dohovoru Medzinárodnej organizácie práce (MOP) č. 132 z 24. júna 1970 o každoročnej platenej dovolenke (revidované znenie) (ďalej len „dohovor č. 132“), ktorý takúto lehotu stanovuje. Podľa ich názoru táto lehota vyhovuje tak cieľu ochrany smernice 2003/88, ako aj záujmom zamestnancov a zamestnávateľov. Stanovenie lehoty by podľa ich názoru odvrátilo nielen problémy zamestnávateľov pri organizácii pracovného času, ale tiež by zabránilo tomu, aby sa zamestnávatelia prípadne museli rozlúčiť s dlhodobo chorými pracovníkmi.

29. Dánska vláda sa takisto prikláňa k primeranému časovému obmedzeniu, aby sa zabránilo neobmedzenej kumulácii dovolenky. Podľa jej názoru cieľ smernice 2003/88 spočívajúci v zaistení bezpečnosti a zdravia pracovníkov nevyžaduje poskytnutie plného nároku na dovolenku za niekoľko po sebe nasledujúcich rokov. Podobne ako KHS upozorňuje dánska vláda ďalej na finančnú záťaž, ktorá by podnikom v opačnom prípade vznikla, ak by bol priznaný neobmedzený nárok na náhradu podľa článku 7 ods. 2. Na rozdiel od KHS a nemeckej vlády však dánska vláda neuvádza nijakú konkrétnu časovú hranicu, ale namiesto toho sa odvoláva na mieru voľnej úvahy členských štátov.

30. Komisia tvrdí, že nič nenaznačuje, že by normotvorca Únie pri prijímaní smernice 2003/88 zamýšľal v prípadoch trvajúcej dlhodobej choroby analogicky použiť maximálne obdobie na prenesenie v dĺžke 18 mesiacov po uplynutí referenčného roka, stanovené v dohovore č. 132, a v tomto smere vykonať harmonizáciu vnútroštátnych právnych úprav a praxe. Stanovenie maximálneho obdobia na prenesenie dovolenky patrí naopak do právomoci členských štátov, ktoré musia stanoviť podmienky použitia článku 7 smernice 2003/88. Táto lehota však musí byť vhodná na zabezpečenie cieľov smernice. Osemnásťmesačná lehota je podľa jej názoru so smernicou v každom prípade zlučiteľná. Komisia poukazuje na to, že tieto úvahy sa vzťahujú aj na nárok na náhradu podľa článku 7 ods. 2, najmä keďže je tento nárok sekundárnou a akcesorickou kompenzáciou primárneho nároku na dovolenku, a teda existuje len v rozsahu, v akom možno nárok na dovolenku z tohto ustanovenia odvodiť.

31. W. Schulte vo svojich pripomienkach na pojednávaní uviedol, že síce žiada o preplatenie dovolenky, ktorú nemohol čerpať v rokoch 2006 až 2008, pritom však objasnil, že aj podľa právneho názoru, s ktorým sa stotožňuje, nemožno nároky na dovolenku, tak ako akýkoľvek nárok, priznávať bez obmedzenia. V tomto ohľade odkázal na nemecké právo, ktoré ustanovuje premlčanie nároku na dovolenku po uplynutí troch rokov. S odvolaním sa na túto právnu úpravu potvrdil oprávnenie vnútroštátnych súdov, ktoré sa zaoberajú sporom vo veci samej, prípadne skrátiť uplatňované nároky na náhradu. Vo svojej replike však KHS týmto tvrdeniam týkajúcim sa nemeckého práva odporovala a vyjadrila názor, že samotné vnútroštátne súdy nie sú oprávnené dotknuté nároky skrátiť.

32. Winfried Schulte navrhuje odpovedať na prejudiciálne otázky v tom zmysle, že je vecou členských štátov, aby vo svojich vnútroštátnych ustanoveniach zakotvili, kedy presne zanikajú nároky pracovníka na dovolenku, pričom by mala byť v každom prípade upravená možnosť prenesenia dovolenky v trvaní najmenej osemnásť mesiacov.

VI – Právne posúdenie

A – Všeobecná časť

33. Vnútroštátny súd sa prostredníctvom prejudiciálnych otázok, ktorými sa treba zaoberať súčasne, v podstate pýta, či sa zásady judikatúry stanovené Súdnym dvorom v súvislosti s výkladom článku 7 smernice 2003/88 v rozsudku Schultz-Hoff a i. uplatňujú aj v prípade dlhodobej niekoľkoročnej pracovnej neschopnosti pracovníka, ktorá trvá až do skončenia pracovného pomeru. Tieto otázky teda v podstate smerujú k objasneniu, či právo Únie v prípade niekoľkoročného ochorenia pracovníka umožňuje kumulovanie nárokov na dovolenku, respektíve nárokov na preplatenie dovolenky, alebo či je naopak členským štátom dovolené stanoviť časové obmedzenie uvedených nárokov.

34. Na objasnenie tejto otázky treba článok 7 smernice 2003/88 podrobiť detailnému výkladu pri použití doterajšej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa vzťahu medzi nárokom na ročnú dovolenku zaručeným právom Únie na jednej strane a nemocenskou dovolenkou na druhej strane. Túto judikatúru, najmä uvedený rozsudok, treba najprv objasniť, pokiaľ ide o jej hlavné kľúčové body, a následne treba preskúmať, aké z nej vyplývajú závery vo vzťahu k otázkam, ktorými je potrebné sa zaoberať v prejednávanej veci.

35. Na úvod je vhodné uviesť niektoré vysvetľujúce poznámky k predmetu skúmania. Obe prejudiciálne otázky sa podľa svojho znenia týkajú nároku na platenú ročnú dovolenku podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, hoci z uznesenia vnútroštátneho súdu možno jasne vyčítať, že vnútroštátny súd vlastne žiada o výklad rozsahu nároku na preplatenie dovolenky podľa článku 7 ods. 2 smernice 2003/88, najmä keď v konaní vo veci samej ide výhradne o náhradu, ktorej sa W. Schulte teraz po skončení pracovného pomeru domáha. Bez ohľadu na to považujem za účelné prejsť priamo k prejudiciálnym otázkam a vychádzať pri preskúmaní z vlastného nároku na platenú ročnú dovolenku podľa článku 7 ods. 1. V prospech takéhoto prístupu hovorí okolnosť, že nárok na platenú ročnú dovolenku je koncipovaný ako primárny nárok, kým nárok na preplatenie dovolenky treba považovať za sekundárny nárok, pretože sa má priznať výlučne vtedy, keď nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok v dôsledku skončenia pracovného pomeru už nemožno splniť.( ) K tomu pristupuje skutočnosť, že nárok na preplatenie dovolenky je do istej miery v akcesorickom pomere k nároku na platenú ročnú dovolenku, čo je okrem iného vidieť na tom, že bežná odmena pracovníka, ktorá mu musí byť naďalej vyplácaná počas obdobia pracovného odpočinku zodpovedajúceho platenej ročnej dovolenke, je podľa názoru Súdneho dvora rozhodujúca aj na výpočet peňažnej náhrady za nevyčerpanú ročnú dovolenku pri skončení pracovného pomeru.( ) Závery, ktoré by mali vyplynúť z výkladu článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, teda nevyhnutne ovplyvnia výklad článku 7 ods. 2.

B – O jednotlivých prejudiciálnych otázkach

1. Kľúčové body judikatúry po rozsudku Schultz-Hoff a i.

36. Ako som uviedla na úvod, najskôr sa budem venovať otázke, aké závery vyplývajú z rozsudku Schultz-Hoff a i. pre časové obmedzenie možnosti uplatniť si už nadobudnuté nároky na dovolenku, respektíve na preplatenie tejto dovolenky.

37. Na úvod treba poukázať na body 22 až 25 rozsudku Schultz-Hoff a i., v ktorom Súdny dvor zdôraznil význam nároku na platenú ročnú dovolenku, ktorý mu v judikatúre prislúcha. Podľa ustálenej judikatúry sa tento nárok musí považovať za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, od ktorej sa nemožno odchýliť a ktorú príslušné vnútroštátne orgány môžu uplatňovať len v medziach výslovne vytýčených samotnou smernicou 2003/88.( ) Právnym zakotvením nároku na platenú ročnú dovolenku na úrovni sekundárneho práva chcel normotvorca Únie zabezpečiť, aby mali pracovníci vo všetkých členských štátoch skutočný čas na odpočinok, „aby bola zabezpečená účinná ochrana ich bezpečnosti a zdravia“( ). Ako to Súdny dvor vysvetlil vo svojej judikatúre, cieľom nároku na platenú ročnú dovolenku je umožniť pracovníkovi odpočinúť si a poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa.( )

38. V bode 43 rozsudku Schultz-Hoff a i. Súdny dvor konštatoval, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje pravidlá výkonu práva na platenú ročnú dovolenku výslovne priznaného touto smernicou „vrátane zániku uvedeného práva uplynutím referenčného obdobia alebo obdobia na prenesenie dovolenky“. Inými slovami, členské štáty podľa názoru Súdneho dvora v zásade majú možnosť vo svojich právnych poriadkoch stanoviť, že nárok pracovníka na platenú ročnú dovolenku možno uplatniť len v rámci bližšie vymedzeného obdobia a že po uplynutí tohto obdobia má opäť zaniknúť. Súdny dvor sa vo svojich úvahách odvolával najmä na právomoc členských štátov stanoviť obdobie na prenesenie, prostredníctvom ktorého má byť pracovníkovi, ktorý nemohol čerpať svoju ročnú dovolenku v referenčnom období, dodatočne umožnené, aby ju využil. Súdny dvor svoje závery odôvodnil v podstate tým, že „stanovenie tohto obdobia je súčasťou podmienok výkonu a uplatňovania práva na platenú ročnú dovolenku, teda patrí v zásade do právomoci členských štátov“( ). Smernica 2003/88 podľa toho spravidla umožňuje zánik nároku na platenú ročnú dovolenku.

39. Dôležité je však poukázať na to, že Súdny dvor uvedené oprávnenie členských štátov stanoviť zánik nároku na platenú ročnú dovolenku viaže na podstatnú podmienku, a to že pracovník, ktorého nárok zanikol, „mal skutočne možnosť výkonu práva, ktoré mu smernica priznáva“( ).

40. Súdny dvor túto podmienku v konaní vo veci samej, v súvislosti s ktorou vydal rozsudok Schultz-Hoff a i., považoval za splnenú. V uvedenej veci išlo o možnosť prenesenia len počas obdobia šiestich mesiacov( ). Súdny dvor s odvolaním sa na osobitné okolnosti v uvedenej veci uviedol, že „pracovník, ktorý je na nemocenskej dovolenke celé referenčné obdobie a ešte aj po období na prenesenie dovolenky stanovenom vnútroštátnym právom, je zbavený za celé obdobie možnosti využiť vlastnú platenú ročnú dovolenku“( ). Táto argumentácia Súdneho dvora sa zdá zjavne ovplyvnená myšlienkou čo najpraktickejšej účinnosti nároku na platenú ročnú dovolenku zaručeného právom Únie, ktorého splnenie nesmie byť zmarené prekážkami stanovenými vnútroštátnym právom. Vychádza z dvoch hlavných argumentačných línií, ktoré ďalej krátko vysvetlím.

41. Na jednej strane sa vychádzalo z okolnosti, že dovolenka zo zdravotných dôvodov slúži výlučne na účely zotavenia sa z choroby( ) a že pracovník si počas ochorenia spravidla nebude môcť uplatniť nárok na platenú ročnú dovolenku. Ak by sa pripustilo, ako to uvádza Súdny dvor v bode 45 citovaného rozsudku, že za osobitných okolností pracovnej neschopnosti opísaných v predchádzajúcom bode môžu relevantné vnútroštátne ustanovenia, a to predovšetkým ustanovenia upravujúce obdobie na prenesenie dovolenky, stanoviť zánik práva pracovníka na platenú ročnú dovolenku zaručenú článkom 7 ods. 1 smernice 2003/88 bez toho, aby pracovník skutočne mal možnosť uplatniť právo priznané touto smernicou, znamenalo by to, že uvedené ustanovenia porušujú sociálne právo priznané každému pracovníkovi priamo článkom 7 tejto smernice.

42. Na druhej strane Súdny dvor v bode 48 citovaného rozsudku vysvetlil, že rovnako ako členské štáty nemôžu vylúčiť vznik nároku na platenú ročnú dovolenku, tak v situácii, v akej je žalobca v konaní vo veci samej, nemôžu členské štáty ani stanoviť zánik tohto nároku. Táto argumentačná línia vychádza z judikatúry Súdneho dvora od vydania rozsudku BECTU( ), podľa ktorého „členské štáty síce môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch stanoviť podmienky pre uplatnenie nároku na platenú ročnú dovolenku a na jej prenesenie, vznik tohto nároku vyplývajúceho bezprostredne zo smernice 93/104 však nemôžu viazať na nejakú podmienku“.

43. Súdny dvor teda považuje otázku časovej možnosti prenesenia nárokov na dovolenku za vykonávaciu modalitu, ktorá patrí do právomoci členských štátov. Táto právomoc členských štátov na prijatie právnej úpravy má však hranice tam, kde sa zvolená právna úprava dotýka efektivity nároku na platenú ročnú dovolenku do tej miery, že už nie je zabezpečené dosiahnutie cieľa nároku na dovolenku.

44. Z vyššie uvedených úvah Súdny dvor následne v bode 49 citovaného rozsudku vyvodil záver, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že právo na platenú ročnú dovolenku zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia na prenesenie dovolenky upraveného vnútroštátnym právom, aj keď pracovník bol na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia alebo jeho časti a jeho pracovná neschopnosť trvala až do skončenia pracovného pomeru, a preto nemal možnosť uplatniť si nárok na platenú ročnú dovolenku.

45. Súdny dvor v bode 62 citovaného rozsudku rozhodol, že to má obdobne platiť aj pre peňažnú náhradu upravenú článkom 7 ods. 2 smernice 2003/88. Na odôvodnenie poukázal v podstate na totožnosť účelu nárokov upravených článkom 7 smernice 2003/88. Vyplatenie peňažnej náhrady, ktorá sa má pri skončení pracovného pomeru pracovníkovi poskytnúť, zabraňuje tomu, aby mu z dôvodu nemožnosti uplatnenia nároku na ročnú dovolenku bolo znemožnené využiť tento nárok. Podľa názoru Súdneho dvora chápe smernica 2003/88 právo na ročnú dovolenku a právo na získanie platby z tohto dôvodu ako „dve zložky jediného práva“. Z toho dôvodu rozhodol, že toto ustanovenie smernice treba vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom alebo praxi, ak pracovník za vyššie uvedených okolností pri skončení pracovného pomeru nedostane peňažnú náhradu za nevyčerpanú ročnú dovolenku.

46. Treba však poukázať na to, že – na rozdiel od tejto veci – Súdny dvor vo veci Schultz-Hoff a i. ešte nebol nútený vyjadriť sa k otázke, či obmedzenie obdobia na prenesenie na osemnásť mesiacov predstavuje podmienku na uplatnenie nároku na minimálnu ročnú dovolenku v zmysle článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 zlučiteľnú s právom Únie. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že predmetom konania v uvedenej veci boli nároky pracovníka na dovolenku za roky 2004 a 2005, pričom pracovný pomer sa skončil na konci septembra 2005. V uvedenej veci teda mohla byť nastolená otázka, či mohli sporné nároky na dovolenku za rok 2004 prepadnúť počas deviatich mesiacov. Táto otázka však nebola predmetom vtedajšieho návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Východisková situácia v prejednávanej veci je úplne iná. Vzhľadom na skutočnosť, že W. Schulte sa vo veci samej domáha preplatenia dovolenky za roky 2006 (od 1. januára 2006)( ) až 2008 (do skončenia pracovného pomeru 31. augusta 2008) a uskutočnenie týchto nárokov by predpokladalo obdobia na prenesenie dlhšie ako 18 mesiacov, ukazuje sa, že je celkom potrebné objasniť otázku týkajúcu sa možnosti časového obmedzenia položenú vnútroštátnym súdom v prejednávanej veci.

47. Z toho vyplýva, že treba konštatovať, že Súdny dvor doposiaľ výslovne nezaujal stanovisko k otázke, či súčasný právny stav vyžaduje časovo neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku a na jej preplatenie, ktoré vyplývajú z neprítomnosti pracovníka z dôvodu choroby, hoci rozsudok Schultz‑Hoff a i. sa v tomto zmysle niekedy chápal. Prejednávaná vec teraz ponúka Súdnemu dvoru možnosť svoju doterajšiu judikatúru spresniť a túto spornú otázku objasniť.

2. O otázke, či zmysel a účel článku 7 smernice 2003/88 vyžadujú kumulovanie nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu

48. Vzhľadom na osobitné okolnosti veci samej, najmä vzhľadom na protichodné záujmy účastníkov konania vo veci samej, vyvstáva oprávnená otázka, či sa kumulovanie nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu vôbec právne vyžaduje na to, aby boli dosiahnuté ciele smernice. Súdny dvor musí pri ďalšom spresnení svojej judikatúry týkajúcej sa práva na dovolenku dbať na to, aby našiel účelné riešenie, ktoré v rovnakej miere zohľadňuje záujmy pracovníka aj zamestnávateľa. Spresnenie rozsahu práv priznaných pracovníkovi v článku 7 smernice 2003/88 prostredníctvom výkladu sa mi zdá vhodné na zabránenie tomu, že tieto práva napokon minú cieľ, na ktorého dosiahnutie boli stanovené.

49. Ďalej sa budem zaoberať len touto otázkou, pričom uvediem rad argumentov tak v prospech, ako aj v neprospech požiadavky kumulovania nárokov na dovolenku, ktoré treba preskúmať z hľadiska ich opodstatnenosti a prípadne ich navzájom porovnať.

a) Argumenty v prospech kumulovania nárokov

50. Samotný rozsudok Schultz-Hoff a i. by mohol poskytnúť niektoré argumenty na podporu stanoviska, že prinajmenšom v určitých prípadoch, ktoré sa vyznačujú dlhodobo trvajúcimi obdobiami choroby pracovníka, by sa malo vyžadovať neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu.

51. V prospech toho by mohla hovoriť po prvé okolnosť, že uvedený rozsudok ponechal v značnej miere otvorenú zásadnú otázku možnosti zániku, respektíve prepadnutia týchto nárokov v prípade dlhodobého ochorenia pracovníka. V takom prípade by však bola ponechaná bez povšimnutia okolnosť, že v príslušných veciach ešte neexistoval dôvod vyjadriť sa k tomuto aspektu. Tento argument teda nepovažujem za presvedčivý.

52. Po druhé možno ako argument uviesť neistotu, ktorá sa s chorobou typicky spája. Tento aspekt je síce skutkovej povahy, avšak vzhľadom na právne následky, ktoré sú s ním spojené, musí byť takisto podrobený analýze. Na tento aspekt Súdny dvor prihliadol aj v bode 51 uvedeného rozsudku, kde správne konštatoval, že „výskyt práceneschopnosti z dôvodu choroby nemožno predvídať“. Vznik choroby sa však nezriedka ukazuje rovnako nepredvídateľný ako samotné doznievanie choroby. Nielen z tohto dôvodu musí byť pracovná neschopnosť potvrdená lekárskymi vyšetreniami, na čo poukazuje aj vnútroštátny súd vo svojom uznesení o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania.( ) Treba vytvoriť právnu istotu vo vzťahu medzi pracovníkom a zamestnávateľom. Ak totiž podobne ako vo veci samej existuje neistota, či bude pracovník niekedy opäť zdravý, potom nemožno vopred vylúčiť, že sa nárok na dovolenku, respektíve na jej preplatenie bude počas rokov kumulovať bez toho, že sa pracovníka podarí znovu začleniť do pracovného života. Nech je to akokoľvek, je zrejme nesporné, že rovnako, ako pracovníkovi nemožno vytýkať chorobu ako dôvod jeho neprítomnosti na pracovisku, nemôže samotná choroba byť dôvodom na to, aby mu bol odňatý jeho nárok na dovolenku zaručený právom Únie. Podľa tejto argumentácie by v situácii, ako je situácia vo veci samej, bolo logickým dôsledkom vyžadovať neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku.

53. Stanovisko, podľa ktorého by sa malo vyžadovať neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku, respektíve na preplatenie dovolenky, nemožno v žiadnom prípade vyvrátiť argumentom, že ide o samotnú chorobu, ktorá pracovníkovi odníme možnosť uplatniť si nárok, ktorý mu zaručuje smernica. Ako Súdny dvor jednoznačne objasnil v rozsudku Schultz-Hoff a i., pracovníkovi patria nároky z článku 7 smernice nezávisle od toho, či bol v referenčnom období alebo v období na prenesenie chorý. Vyplýva to z bodu 40 uvedeného rozsudku, v ktorom Súdny dvor vysvetlil, že smernica 2003/88 „nerozlišuje medzi pracovníkmi, ktorí nie sú počas referenčného obdobia prítomní v práci z dôvodu krátkodobej alebo dlhodobej nemocenskej dovolenky, a pracovníkmi, ktorí počas daného obdobia skutočne pracovali“. Ako je v bode 41 citovaného rozsudku uvedené, podľa názoru Súdneho dvora z toho vyplýva, že „pokiaľ ide o pracovníkov, ktorí sú oprávnene vypísaní na nemocenskú dovolenku, právo na platenú ročnú dovolenku priznané samotnou smernicou 2003/41 všetkým pracovníkom nemôže podliehať podmienke členského štátu, ktorá sa týka povinnosti skutočne pracovať počas referenčného obdobia stanoveného týmto štátom“( ). Túto judikatúru preto možno chápať aj v tom zmysle, že stav dlhodobej choroby pracovníka, ktorej koniec nemožno vopred predvídať, nie je legitímnym dôvodom na zákaz neobmedzeného kumulovania nárokov na dovolenku a preplatenie dovolenky.

54. Dovolím si na tomto mieste ešte poznámku iného druhu, aby som odstránila nedorozumenie, ktoré je zjavne základom argumentácie KHS. Vzhľadom na jednoznačné stanovisko Súdneho dvora týkajúce sa nedotknuteľnosti práva na ročnú dovolenku dokonca aj v prípadoch dlhodobej choroby musia byť odmietnuté argumenty KHS, ktoré smerujú k tomu, aby bolo pracovníkovi odopreté právo na dovolenku z dôvodu jeho neprítomnosti podmienenej chorobou. Vzhľadom na už opísanú úzku súvislosť medzi obidvomi nárokmi( ) by niečo obdobné muselo platiť pre nárok na preplatenie nevyčerpanej ročnej dovolenky podľa článku 7 ods. 2, ktorý nesmie byť odopretý napríklad s poukazom na nesplniteľnosť nároku na preplatenie dovolenky z dôvodu prípadnej dlhodobej práceneschopnosti( ).

55. Rozsudok Schultz-Hoff a i. by preto mohol v závislosti od jeho interpretácie naznačovať, že v určitých prípadoch, ktoré sa vyznačujú dlhotrvajúcimi obdobiami choroby pracovníka, má byť neobmedzené kumulovanie nároku na dovolenku a nároku na peňažnú náhradu vyžadované aj počas značne dlhých období.( ) Takéto chápanie uvedenej judikatúry vo vzťahu k veci samej by malo za následok, že by W. Schulte mal nárok na preplatenie svojej nevyčerpanej dovolenky za roky 2006 až 2008.

b) Argumenty proti kumulovaniu nárokov

56. Ak by som mala predbehnúť záver svojho skúmania, uvediem, že sa nestotožňujem s názorom, že kumulovanie nárokov na dovolenku sa právne vyžaduje na to, aby boli dosiahnuté sledované ciele. Domnievam sa, že výklad článku 7 smernice 2003/88 v tomto zmysle by v konečnom dôsledku škodil tak záujmom pracovníka, ako aj zamestnávateľa. Ďalej uvediem rad argumentov, ktoré tento môj názor podporujú.

i) Požiadavka skorého uplatnenia

57. Aby sa pozitívny účinok dovolenky na bezpečnosť a zdravie pracovníka úplne uplatnil, v zásade musí byť čerpaná, ako konštatoval Súdny dvor v rozsudku Federal Nederlandse Vakbeweging( ), v roku, na ktorý je určená, teda v práve prebiehajúcom roku, hoci čas odpočinku určite nestráca na svojom význame, ani ak sa čerpá neskôr, napríklad počas obdobia na jej prenesenie. Ako správne poznamenali nemecká vláda( ), Komisia( ) a KHS( ), treba tejto judikatúre rozumieť v tom zmysle, že jednako vyžaduje určitú časovú blízkosť medzi referenčným obdobím a skutočným čerpaním ročnej dovolenky.( ) Hoci obdobia choroby, ako to potvrdila aj judikatúra, pre zamestnávateľov určite nepredstavujú právne prípustný dôvod na odmietnutie poskytnúť dovolenku, napriek tomu má nárok na dovolenku bezpochyby určitú účelovú viazanosť. Tá totiž spočíva v tom, že medzi skôr odvedenou prácou a dovolenkou existuje tak časová, ako aj príčinná súvislosť. Vzhľadom na to nie je pochopiteľné, ako má dovolenka splniť svoju funkciu, ak je čerpaná až po niekoľkoročnej neprítomnosti na pracovisku. Cieľ ročnej dovolenky oddýchnuť si od napätia a stresu pracovného roka a načerpať v dôsledku uvoľnenia a voľného času počas dovolenky novú silu na zvyšok pracovného roka, nebude dosiahnutý, ak sa táto dovolenka bude čerpať až po niekoľkých rokoch.

ii) Neexistencia zjavného zvýšenia zotavujúceho účinku

58. Okrem toho nie je zrejmé, do akej miery má byť kumulovanie nárokov na dovolenku za niekoľko rokov bezpodmienečne potrebné na zabezpečenie cieľa zotavujúceho účinku. Spravidla by mohlo byť dovolenkou zamýšľané zotavenie zaistené ešte vtedy, ak by sa znovu poskytla nová dovolenka v nasledujúcom roku. Účastníci konania neuviedli a nezdá sa ani objektívne preukázané, že zdvojnásobenie alebo dokonca strojnásobenie minimálnej dĺžky dovolenky vedie k zvýšeniu jej zotavujúceho účinku.( ) Naopak, zdá sa vhodné a primerané uviesť dovolenku do kvantitatívne primeraného vzťahu so skutočnou potrebou zotavenia. Takýto primeraný vzťah môže byť dosiahnutý poskytnutím dovolenky, ktorej dĺžka síce presahuje minimálnu štvortýždňovú dĺžku ročnej dovolenky podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, avšak bez toho, že by išlo o jej jednoduché násobenie.

iii) Nevýhody pre hospodársku a sociálnu integráciu pracovníka

– Riziká pre integráciu pracovníka do pracovných procesov

59. Ďalej považujem za potrebné dotknúť sa pri skúmaní právnej požiadavky prípadného kumulovania nárokov na dovolenku ďalšieho aspektu, na ktorý KHS podľa môjho názoru upozornila správne. K zotaveniu pracovníka, ktoré je účelom ročnej dovolenky, z hospodárskeho hľadiska dochádza v obojstrannom záujme pracovníka a zamestnávateľa. Ak vezmeme do úvahy ľudskú prácu – či už vo forme pracovnej sily alebo nasadenia vedomostí (ľudský kapitál) – ako výrobný faktor, potom nepochybne existuje základný záujem zamestnávateľa na tom, aby sa pracovník po využití svojho práva na ročnú dovolenku opäť zapojil do pracovného procesu a dal svoje schopnosti k dispozícii podniku. Tento záujem by sa mohol úplne prekrývať so záujmom pracovníka, zvlášť keď možno odôvodnene predpokladať, že po obdobiach neprítomnosti z dôvodu choroby sa spravidla dostane do popredia opätovné začlenenie pracovníka do pracovného života. S KHS treba súhlasiť v tom, že uzdravenému pracovníkovi musí byť daná príležitosť znovu sa zapojiť do pracovného procesu. Ak by bol nad rámec príslušnej ročnej dovolenky opäť vytrhnutý z pracovných postupov čerpaním dlhotrvajúcej či nepretržitej dovolenky, potom by sa bolo treba obávať, že by sa to kontraproduktívne prejavilo na jeho profesijnej kariére.( )

60. Normotvorca Únie však nemohol mať v úmysle priznať pracovníkovi sociálne právo, ktorého uplatnenie má nepriamo za následok podporu jeho hospodárskeho a sociálneho vylúčenia. V tejto súvislosti treba pripomenúť len to, že smernica 2003/88 bola prijatá na základe článku 137 ods. 2 ES s cieľom zabezpečiť ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov, pričom legislatívna činnosť normotvorcu Únie je podľa článku 137 ods. 1 ES určená na to, aby prispela k dosiahnutiu cieľov stanovených v článku 136 ES. Toto ustanovenie zmluvy má síce programový charakter, ale to neznamená, že by nemalo vôbec žiadny právny účinok. Ako sa uznáva, prislúcha mu podstatný význam pri výklade iných ustanovení Zmluvy a sekundárneho práva v sociálnej oblasti.( ) Ako záväzné ciele toto ustanovenie Zmluvy stanovuje „primeranú sociálnu ochranu“ pracovníkov, ale aj „podporu zamestnanosti“, ako aj „rozvoj ľudských zdrojov so zreteľom na permanentne vysokú zamestnanosť a boj proti vylučovaniu z trhu práce“. V dôsledku toho článok 7 smernice 2003/88 nemožno vykladať spôsobom, ktorý by bol v rozpore s integráciou dlhodobo chorých pracovníkov na pracovnom trhu.

– Nebezpečenstvo pre zachovanie pracovného pomeru

61. Výklad článku 7 smernice 2003/88, ktorý podporuje časovo neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku, respektíve na peňažnú náhradu za ňu, by navyše mohol mať závažné dôsledky, ktoré by v konečnom dôsledku spochybnili na prvý pohľad ochrannú povahu takého výkladu pre pracovníkov. Ako už možno vyčítať z vyššie uvedenej argumentácie, pracovný pomer je a zostane kľúčom k hospodárskej a sociálnej integrácii pracovníka. V tejto súvislosti treba zvážiť, že nevýhody, ktoré pre zamestnávateľov vyplynú tak z dlhej neprítomnosti pracovníka, ako aj z finančného zaťaženia spôsobeného kumulovanými nárokmi na dovolenku, respektíve na jej preplatenie, ktorými sa budem jednotlivo zaoberať vo svojich ďalších úvahách, môžu dať zamestnávateľovi za určitých okolností prípadne podnet na to, aby sa s dlhodobo chorým pracovníkom čo najskôr rozlúčil a tým predišiel týmto nevýhodám.( ) V tomto ohľade možno súhlasiť s úvahou KHS( ), že možnosť, že práve menšie podniky strednej veľkosti budú dávať výpovede dlhodobo chorým pracovníkom, nie je nepravdepodobná. Takýto vývoj, ktorý je na ujmu hospodárskej a sociálnej integrácii pracovníkov, by bol jednoznačne v rozpore s vyššie uvedenými cieľmi článku 136 ES.

iv) Nebezpečenstvo organizačnej a finančnej záťaže pre malé a stredné podniky

62. Neprítomnosť dlhodobo chorého pracovníka, na čo správne poukazuje dánska vláda( ), býva spravidla spojená so značnými ťažkosťami organizácie pracovného času podniku, keďže ho táto okolnosť núti, aby prijal potrebné organizačné opatrenia a aby našiel primeranú náhradu za chorého pracovníka( ). Ak by si pracovník bezprostredne po návrate z nemocenskej dovolenky uplatnil celý nárok na ročnú dovolenku alebo dokonca nárok na dovolenku za viac referenčných rokov naraz, mohol by pôvodne prechodný stav v konečnom dôsledku trvať ďalej. Tieto problémy by mohli byť tým závažnejšie, čím menšie sú podniky.( )

63. Navyše sa nesmú ponechať nepovšimnuté finančné zaťaženia, ktoré by podnikom eventuálne vznikli, ak by bolo po skončení pracovného pomeru dlhodobo chorého pracovníka povinné zaplatiť peňažnú náhradu za niekoľko po sebe nasledujúcich rokov, v ktorých sa kumulovali nároky na dovolenku.( ) Tie by mohli byť značné, na čo KHS( ) niekoľkokrát poukázala vo svojich písomných vyjadreniach.

64. Prieskum ustanovení primárneho práva týkajúcich sa sociálnej politiky Únie, predovšetkým článku 136 ES a článku 137 ods. 2 ES, ukazuje, že pri realizácii cieľov sociálnej politiky hrajú významnú úlohu aj ekonomické aspekty. Z oboch ustanovení je teda možné vyvodiť, že zlepšenie pracovných podmienok cestou harmonizácie práva nemôže prebiehať bez toho, aby zároveň nebola zohľadnená potreba udržať konkurencieschopnosť hospodárstva. Z článku 137 ods. 2 písm. b) ES navyše vyplýva, že smernice prijaté na základe tohto právneho základu „nesmú ukladať také správne, finančné a právne obmedzenia, ktoré by bránili vzniku a rozvoju malých a stredných podnikov“. Vyplýva to aj z odôvodnenia č. 2 smernice 2003/88. Týmto ustanovením chce normotvorca Únie podporiť malé a stredné podniky( ), pretože sa implicitne vychádza z toho, že menšie podniky sú prostredníctvom štátnych pracovných podmienok z rôznych dôvodov v porovnaní s väčšími podnikmi výraznejšie zaťažené nákladmi.( ) Uvedené ustanovenia nasvedčujú, že pri vydávaní smerníc v oblasti sociálneho práva sa musia nevyhnutne zohľadniť aj ekonomické účinky týchto právnych úprav. Podľa môjho názoru má túto povinnosť aj Súdny dvor pri uplatňovaní svojej právomoci rozvíjať prostredníctvom výkladu tak obsah, ako aj dosah ustanovení práva Únie. Je povinný vykladať článok 7 smernice 2003/88 s prihliadnutím na vyššie uvedené požiadavky primárneho práva tak, aby boli záujmy pracovníka a zamestnávateľa uvedené do primeranej vzájomnej rovnováhy.

65. Vzhľadom na presvedčivé argumenty dánskej vlády a KHS treba vychádzať z toho, že úplne neobmedzený nárok na poskytnutie dovolenky za niekoľko po sebe nasledujúcich rokov sa v závislosti od konkrétneho prípadu rovná uloženiu finančného obmedzenia v zmysle článku 137 ods. 2 písm. b) ES, ktoré by sa prejavilo ako nadmieru zaťažujúce pre rozvoj menších a stredných prevádzok. S prihliadnutím na už uvedené nevýhody pre hospodársku a sociálnu integráciu pracovníka, ako aj na oporné argumenty v prospech toho, že kumulovanie dovolenky, respektíve nárokov na peňažnú náhradu by nemuselo nevyhnutne podporiť účel zotavenia, nevidím žiadny dôvod, prečo by podnikom malo byť také bremeno uložené.

v) Nebezpečenstvo znehodnotenia nároku na preplatenie dovolenky

66. Doteraz uvedené argumenty proti kumulácii sa týkajú v prvom rade nároku na platenú ročnú dovolenku a takisto v rozsahu, v akom je to relevantné, nároku na finančnú náhradu za nevyčerpanú dovolenku podľa článku 7 ods. 2 smernice 2003/88. Vyžaduje to však bližšie vysporiadanie sa s dôsledkami takejto kumulácie nárokov na preplatenie, najmä vzhľadom na námietku KHS, že takáto kumulácia vedie v konečnom dôsledku k „znehodnoteniu dovolenky na obyčajnú ekonomickú hodnotu“( ). Treba sa totiž dištancovať od takého výkladu tohto ustanovenia smernice, ktorý by prípadne nezohľadňoval stanovenú funkciu finančnej náhrady upravenej v tomto ustanovení. Námietku KHS nemožno automaticky odmietnuť, ak sa zohľadní cieľ tejto právnej úpravy.

67. Nárok na preplatenie dovolenky, na ktorý sa nárok na dovolenku premení skončením pracovného pomeru, nie je všeobecným nárokom na odstupné alebo peňažným nárokom, ale náhradou za dovolenku, ktorá vzhľadom na skončenie pracovného pomeru už nemôže byť čerpaná.( ) Táto právna kvalita nároku na preplatenie dovolenky ako náhrady je tiež podporená znením článku 7 ods. 2 smernice 2003/88. Podľa neho totiž môže byť namiesto dovolenky vyplatená peňažná „náhrada“, a nie „odstupné“. Náhrada slúži na ten účel, aby pracovníka finančne dostala do takej situácie, ktorá mu dovolí dodatočne vyčerpať svoju ročnú dovolenku, a to za porovnateľných podmienok, ako keby bol ďalej činný a poberal mzdu pri dovolenke podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/88.( ) Vzhľadom na to je obvyklá mzda, ktorú treba naďalej platiť počas obdobia odpočinku zodpovedajúceho platenej ročnej dovolenke, rozhodujúca aj pre výpočet tejto peňažnej náhrady. Na tento dôležitý finančný aspekt náhrady za dovolenku poukazuje Súdny dvor v bode 56 rozsudku Schultz-Hoff a i., v ktorom objasňuje, že finančná náhrada stanovená v článku 7 ods. 2 má zabrániť tomu, aby pracovník z dôvodu nemožnosti skutočne vyčerpať platenú ročnú dovolenku, ktorá nastala z dôvodu skončenia pracovného pomeru, nemohol využiť toto právo „aspoň v peňažnej forme“.

68. Vyhliadka na neobmedzenú kumuláciu nárokov na peňažnú náhradu by však mohla zviesť pracovníka, ktorému táto súvislosť nie je hneď jasná, k tomu, aby chápal zmysel tejto právnej úpravy inak, napríklad v ňom vzbudiť mylné očakávania, že mu namiesto náhrady za preplatenie dovolenky patrí odstupné z dôvodu ukončenia pracovného pomeru. Takéto chápanie by viedlo k tomu, že by bol nároku na preplatenie dovolenky priradený význam, ktorý mu podľa zákona nebol stanovený. Toto nesprávne chápanie právnej povahy finančnej náhrady by mohlo v závislosti od právneho poriadku a východiskovej situácie mať nepriaznivé dôsledky pre zamestnávateľov, napríklad vtedy, keď by mal pracovník pri vyjednávaní dohôd o rozviazaní pracovného pomeru alebo súdneho zmieru na účel skončenia pracovného pomeru tlačiť na to, aby nároky na preplatenie neboli výslovne vykázané samy osebe, ale aby boli vyplatené ako odstupné, s cieľom zabrániť tomu, že tieto sumy budú zdanené alebo budú dokonca podliehať povinnosti platiť z nich odvody na sociálne poistenie. Ak totiž nároky na preplatenie dovolenky v znení zmieru nie sú výslovne uvedené samy osebe, pracovníci by mohli mať aj po uzatvorení zmieru stále možnosť nároky na preplatenie dovolenky znovu uplatniť.( ) Zamestnávateľ má teda záujem hodný ochrany na tom, aby nevznikli nedorozumenia týkajúce sa právnej povahy nárokov na preplatenie dovolenky a aby po skončení pracovného pomeru existovala právna istota.

69. Tomuto nebezpečenstvu treba zabrániť výkladom článku 7 ods. 2 smernice 2003/88 prísne orientovaným na zmysel a účel tejto úpravy. Peňažnej náhrade, ktorú toto ustanovenie upravuje, nemožno priradiť inú funkciu, než je ochrana bezpečnosti a zdravia pracovníka, ako to možno priamo vyčítať z odôvodnenia č. 2, ako aj z článku 1 ods. 1 smernice. Táto účelová viazanosť peňažnej náhrady vysvetľuje aj to, prečo normotvorca Únie povolil peňažné vyrovnanie za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok len v špeciálnom prípade skončenia pracovného pomeru a inak nepripúšťa odchýlky od tejto úpravy podľa článku 17 odseku 1 smernice.( ) Ak teda vzhľadom na prísnu väzbu na účel právnej úpravy uvážime, že kumulovanie nárokov na dovolenku nezaistí znásobenie zotavujúceho účinku dovolenky, ako už bolo uvedené, nemožno vyvodiť, do akej miery má byť kumulovanie nárokov na peňažnú náhradu za dovolenku bezpodmienečne potrebné na to, aby bol dosiahnutý vyššie uvedený cieľ. Kumulovanie nárokov na peňažnú náhradu by naopak malo za následok zvýhodnenie pracovníka, respektíve zaťaženie zamestnávateľa, ktoré nemožno odôvodniť účelom tejto právnej úpravy stanoveným normotvorcom.

70. V súlade s uvedeným teda časovo neobmedzené kumulovanie nárokov na peňažnú náhradu za dovolenku počas niekoľkých rokov nie je povinne vyžadované na to, aby bola splnená funkcia zotavenia priradená nároku na platenú ročnú dovolenku.

c) Predbežný záver

71. Vzhľadom na vyššie uvedené prichádzam k záveru, že časovo neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku, respektíve nárokov na peňažnú náhradu za ňu právo Únie nevyžaduje na zabezpečenie cieľov článku 7 smernice 2003/88.

3. O súlade časového obmedzenia možnosti prenesenia nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu s právom Únie

a) Rozsudok Schultz-Hoff a i. ako východisko

72. V prvej časti svojho skúmania som konštatovala, že Súdny dvor doteraz nezaujal stanovisko k otázke, či časovo neobmedzené kumulovanie nárokov na dovolenku a na peňažnú náhradu, ktoré je výsledkom neprítomnosti pracovníka z dôvodu choroby, je právom Únie vyžadované. V druhej časti som sa vysporiadala s touto otázkou, pričom som systematickým a teleologickým výkladom článku 7 smernice 2003/88 dospela k záveru, že takúto kumuláciu právo Únie nevyžaduje. Teraz sa budem venovať otázke položenej vnútroštátnym súdom a preskúmam, či je s právom Únie zlučiteľné časové obmedzenie možnosti prenesenia na obdobie osemnástich mesiacov.

73. Uznanie možnosti časového obmedzenia nárokov na dovolenku dlhodobo chorých pracovníkov vyžaduje ďalšie spresnenie judikatúry. Východiskovým bodom úvah pritom musí byť rozsudok Schultz-Hoff a i., ktorý udáva nevyhnutný smer. Tento rozsudok je ovplyvnený základnou úvahou, že pracovníkovi musí byť v každom prípade poskytnutá možnosť uplatniť si nárok na ročnú dovolenku, ktorý je mu zaručený smernicou, aby táto zásada sociálneho práva Únie, považovaná za obzvlášť významnú, nebola pri jej konkrétnom uplatnení ohrozená. Nemožno všeobecne posúdiť, v akom rozsahu dochádza k ohrozeniu tejto zásady, ale naopak, závisí to od príslušných okolností konkrétneho prípadu. Choroba pracovníka síce nepochybne predstavuje významnú okolnosť, ktorá môže ohroziť uplatnenie nároku na ročnú dovolenku, ale z rozsudku nemožno vyčítať, že táto choroba musí byť považovaná za jedinú rozhodujúcu okolnosť. Viaceré skutočnosti svedčia naopak v prospech toho, že to v osobitnej miere závisí od toho, akým vnútroštátnym právnym predpisom a/alebo praxi jednotlivého štátu pracovník podlieha a či tieto predpisy alebo prax vôbec skutočné čerpanie nároku na ročnú dovolenku pripúšťajú.

74. Konštatovania Súdneho dvora v rozsudku Schultz-Hoff a i. treba preto posudzovať v súvislosti s vnútroštátnymi právnymi predpismi uplatniteľnými vo vtedajšom konaní vo veci samej. Na popretie možnosti skutočného čerpania dovolenky za kalendárny rok bolo v danom prípade rozhodujúce jednak obzvlášť krátke obdobie na prenesenie v dĺžke niekoľkých mesiacov, ale aj prepadnutie nároku na dovolenku stanovené kolektívnou zmluvou, ktorá dostatočne nezohľadnila ťažké situácie, ako napríklad pracovnú neschopnosť pracovníka.

75. Ak posudzujeme vec z tohto pohľadu, v zásade nemožno vylúčiť, že pri existencii iných okolností, ktoré primeraným spôsobom vyhovujú potrebám pracovníka čerpať dovolenku a nevedú k zmareniu jeho nároku, sa zánik týchto nárokov po uplynutí určitej lehoty bude vo svetle judikatúry Súdneho dvora javiť tak, že je v súlade s právom Únie.( ) Ak sú na to splnené podmienky, môže nastať prípad považovaný Súdnym dvorom za obvyklý, na ktorý som poukázala v bode 38 týchto návrhov. Vyvstáva len otázka, za akých podmienok k tomu môže dôjsť. Pri hľadaní prístupu treba nájsť hranice, ktoré kladie článok 7 smernice voľnej úvahe priznanej členským štátom.

b) Prístupy k časovému obmedzeniu obdobia na prenesenie

76. Úplné prepadnutie týchto nárokov by bolo vzhľadom na názor, ktorý tu zastávam, potrebné v každom prípade striktne odmietnuť, pretože by to pre pracovníka znamenalo nenahraditeľnú stratu. Rozsudok Schultz‑Hoff a i. sa musí chápať v tom zmysle, že nárok na dovolenku nesmie byť znehodnotený tým, že jeho uskutočnenie sa urobí závislým od ťažko splniteľných podmienok. Takáto situácia však spravidla nastáva práve v prípadoch dlhodobej choroby pracovníka, pretože chorý pracovník nemôže zabrániť automatickej úplnej strate nárokov na dovolenku uplynutím času. Spravidla závisí od okamihu jeho uzdravenia, či vôbec môže čerpať svoj nárok na dovolenku. V tomto smere sú vhodné osobitné opatrenia zo strany členských štátov. Na zabránenie zmareniu cieľov smernice sa zdá preto nevyhnutné poskytnúť pracovníkovi aspoň právny nárok na dovolenku, ktorý by mohol v prípade uzdravenia sa po svojom návrate na pracovisko v danom prípade uplatniť. Na túto nevyhnutnosť správne poukázala aj nemecká vláda( ) vo svojich písomných tvrdeniach. Do úvahy by teda prichádzal len čiastočný zánik nároku na dovolenku.

77. Vyššie uvedené úvahy prinášajú otázky týkajúce sa tak dĺžky lehoty, po ktorej uplynutí môže nárok na dovolenku zaniknúť, ako aj rozsahu tohto zvyšku dovolenky. Obidva aspekty sa pri bližšom pozorovaní ukazujú navzájom úzko spojené, pretože napríklad stanovenie lehoty dlhšej ako dvanásť mesiacov, v každom prípade počas určitého obdobia, v ktorom sa obdobia na prenesenie za prvý rok a referenčné obdobie za rok, ktorý po ňom nasleduje, prekrývajú, by malo za následok, že nároky na dovolenku sa za minimálne dva roky sčítavajú. Až po uplynutí lehoty na zánik dovolenky za prvý rok by sa rozsah nárokov na dovolenku znovu znížil na počet dní dovolenky, ktorý zodpovedá minimálnej dĺžke ročnej dovolenky.

78. Účastníci konania s výnimkou W. Schulteho súhlasne poukázali na nutnosť časového obmedzenia nárokov na dovolenku. Použiteľný prístup sa naskytá, v súlade s tým, čo navrhol tak vnútroštátny súd, ako aj niektorí účastníci konania, v príslušnom uplatnení právnej úpravy dohovoru MOP č. 132. Tento dohovor, ktorého význam pre výklad smernice 2003/88 Súdny dvor naposledy výslovne potvrdil v rozsudku Schultz-Hoff a i.( ), v článku 9 ods. 1 uvádza, že platená ročná dovolenka „sa musí poskytnúť a vyčerpať najneskôr do osemnástich mesiacov od konca roka, za ktorý vznikol nárok na dovolenku“. Toto ustanovenie treba chápať v zmysle maximálnej časovej hranice( ), ktorá vedie k tomu, že po uplynutí v ňom stanovenej lehoty zanikajú dovtedy existujúce nároky na dovolenku.

79. Vzhľadom na skutočnosť, že stanovenie časovej hranice na možnosť prenesenia nárokov na dovolenku na bezprostredne nasledujúci rok patrí do právomoci členských štátov stanoviť podmienky, na základe ktorých môže pracovník čerpať svoj nárok na ročnú dovolenku, sa právomoc Súdneho dvora obmedzuje na určenie, či je časové obmedzenie v súlade s právom Únie, pričom musí dbať najmä na to, aby boli sledované ciele smernice.( )

80. Právo Únie v zásade nebráni časovému obmedzeniu nárokov pracovníka na dovolenku, ako je stanovené v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132, obzvlášť keď článok 7 smernice 2003/88 v žiadnom prípade výslovne nevychádza z poskytovania neobmedzeného nároku na dovolenku. To zodpovedá, ako som už uviedla, aj výkladu Súdneho dvora, ktorý v bode 43 rozsudku Schultz-Hoff a i. konštatoval, že členské štáty majú právomoc vydať právnu úpravu, ktorá dokonca obsahuje zánik nároku na platenú ročnú dovolenku, avšak pod podmienkou, že pracovník „mal skutočne možnosť výkonu práva, ktoré mu smernica priznáva“. V prospech zásadného prevzatia konceptu časového obmedzenia, ktorý je už dávno upravený v tejto medzinárodnej právnej úprave, hovorí aj odôvodnenie č. 6 smernice, podľa ktorého treba pri organizácii pracovného času prihliadať na zásady MOP.

81. Lehota, ktorá je stanovená v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132, by v každom prípade spĺňala ochranný cieľ článku 7 smernice 2003/88, pretože by tak pracovník mal čas čerpať svoju minimálnu dovolenku za určitý referenčný rok až do dĺžky dva a pol roka( ). Táto lehota sa, objektívne posudzované, zdá dostatočne dlhá na to, aby umožnila účinný výkon práva. Navyše by pracovník mal vždy záruku, že má po dlhodobej chorobe k dispozícii dlhšie obdobie na zotavenie. Pri návrate na pracovisko by mal k dispozícii ešte aspoň nárok na dovolenku v dĺžke ôsmich týždňov( ), pri návrate v prvej polovici tretieho roka dokonca nárok na dvanásť týždňov dovolenky na zotavenie( ). Zvyšný nárok na dovolenku by teda bol v každom prípade zabezpečený. S prihliadnutím na výhody, ktoré sa pracovníkovi pri prevzatí tejto právnej úpravy ponúkajú, treba vychádzať z toho, že podmienka stanovená Súdnym dvorom, na ktorej splnenie je viazaná právomoc vnútroštátneho zákonodarcu upraviť zákonom zánik nároku na dovolenku, by bola skutočne splnená.

82. Časové obmedzenie možnosti preniesť nároky na dovolenku pracovníka počas osemnástich mesiacov by vyhovovalo aj záujmom zamestnávateľov, a teda by v konečnom dôsledku prispelo k primeranému vyrovnaniu medzi obidvomi stranami. Kým by teda pracovník mal záruku, že bude mať v každom prípade k dispozícii dostatočný čas na zotavenie, zamestnávateľ by mal istotu, že nedôjde k bezbrehému kumulovaniu nárokov na dovolenku a s tým spojeným ťažkostiam pri organizácii práce. To isté by platilo pre finančné záťaže, ktoré vznikajú v súvislosti s nárokmi na preplatenie dovolenky kumulovanej za dlhšie časové obdobie. Možnosť predvídať a vypočítať tieto peňažné záťaže v dôsledku časového obmedzenia nárokov na dovolenku by zamestnávateľovi umožnila vytvoriť rezervy, ktoré sa pohybujú ešte v rámci finančnej únosnosti. Vzhľadom na výhody časového obmedzenia nárokov na dovolenku by zamestnávatelia už nemali dôvod vzdať sa „sociálnej zdržanlivosti“( ), ktorú doteraz voči ťažko chorým spolupracovníkom v zložitej životnej fáze uplatňovali, a siahnuť k prostriedkom výpovede, respektíve ukončenia pracovného pomeru, nežiaducim z hľadiska sociálnej a personálnej politiky.

c) Voľná úvaha členských štátov pri stanovení lehoty

83. Hoci prevzatiu všeobecného konceptu časového obmedzenia nároku na dovolenku, ako ho stanovuje článok 9 ods. 1 dohovoru č. 132, do celkovej štruktúry ustanovení práva Únie týkajúcich sa úpravy pracovného času nič nebráni, treba mať pochybnosti o tom, či prevzatie v ňom tiež stanovenej osemnásťmesačnej lehoty je z právneho hľadiska povinné. Ide pritom o veľmi špecifickú právnu úpravu, ktorá nie je konkrétne odôvodnená. Odráža skôr určitý konsenzus medzi signatárskymi štátmi dohovoru. Proti nezmenenému prevzatiu tejto právnej úpravy, čím mám na mysli len osemnásťmesačnú lehotu, hovorí v neposlednom rade znenie odôvodnenia č. 6 smernice 2003/88, ktoré s ohľadom na organizáciu pracovného času ukladá povinnosť „prihliadať na zásady MOP“. Táto formulácia umožňuje, ako uvediem ďalej, dospieť k záveru, že cieľom normotvorcu Únie nemohlo byť prevziať každú právnu úpravu prijatú na úrovni medzinárodného práva verejného v oblasti pracovného práva, a to bez ohľadu na to, či dostatočne zohľadňuje osobitosti právneho poriadku Únie.

84. Na odôvodnenie možno uviesť najprv okolnosť, že pri preberaní smernice 2003/88 sa na zásady MOP má len „prihliadať“, čo posudzované zo sémantického hľadiska naznačuje poskytnutie určitého priestoru na prebratie. Ako ďalší oporný bod sa dá okrem toho uviesť smernicou použitý pojem „zásada“. „Zásady“, respektíve „princípy“ sa z hľadiska právnej metodológie vyznačujú tým, že ako normy zaväzujú k tomu, čo môže spočívať v príkaze, povolení alebo zákaze.( ) Vyžadujú, aby niečo bolo uskutočnené v čo najvyššej miere v pomere k právnym a skutočným možnostiam. Zásady sú teda požiadavky na optimalizáciu, ktoré sú charakterizované tým, že môžu byť splnené v odlišnej miere a že požadovaná miera ich splnenia závisí nielen od skutočných, ale aj od právnych možností. Oblasť právnych možností je vymedzená protikladnými princípmi a pravidlami.( )

85. Podstatnou hranicou je podľa môjho názoru autonómia právneho poriadku Únie vytvorená Zmluvami( ), ktorej ochrana je vecou Súdneho dvora. Bez ohľadu na dlhoročnú spoluprácu medzi Európskou úniou a MOP v oblasti hospodárskej a sociálnej politiky, ako aj na členstvo viacerých členských štátov [Únie v MOP] nemá samotná Európska únia ako nadnárodná organizácia štatút zmluvnej strany( ) ani pozorovateľa v MOP. V súlade s tým možno právne akty Únie posudzovať z hľadiska ich zlučiteľnosti s právom MOP v zásade len podľa mierky dobrovoľnej viazanosti Únie.

86. Bez ohľadu na túto skutočnosť treba poukázať na to, že analogické použitie osemnásťmesačnej lehoty, ako správne poznamenáva Komisia, by v konečnom dôsledku spôsobilo čiastočnú harmonizáciu právnych predpisov a praxe jednotlivých členských štátov, hoci z článku 7 smernice 2003/88 nemožno odvodiť, za aké časové obdobie nárokov na dovolenku a – v prípade skončenia pracovného pomeru – aké peňažné náhrady sa pri dlhotrvajúcej chorobe musia poskytnúť. Rovnako nič nenasvedčuje, že normotvorca Únie chcel pre takýto prípad analogicky použiť maximálnu lehotu na prenesenie dovolenky v dĺžke osemnástich mesiacov po uplynutí referenčného roka stanovenú v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132. Z dôvodu nedostatku právnej úpravy Únie v článku 7 smernice 2003/88 musí byť táto lehota považovaná za predmet vykonávacích modalít( ) tohto ustanovenia, a teda aj za vyhradenú vnútroštátnym právnym úpravám alebo praxi jednotlivých štátov, pričom tie musia byť vhodné na to, aby zabezpečili dosiahnutie cieľov smernice.

87. V súlade so súčasným stavom práva Únie sa musí v konkrétnom prípade preskúmať, či vnútroštátna právna úprava alebo prax pracovníkovi umožňuje uplatniť si nároky, ktoré mu dáva smernica 2003/88, pričom rozsah týchto nárokov treba určiť s prihliadnutím na ciele článku 7 ods. 1 smernice.

88. Obmedzenie obdobia na prenesenie na osemnásť mesiacov, ako je stanovené v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132, po ktorého uplynutí nároky pracovníka na dovolenku prepadnú, sa v každom prípade zdá obmedzením na dostatočne dlhé obdobie, a teda v konečnom dôsledku vhodným na to, aby mu umožnilo skutočný výkon nároku na ročnú dovolenku v zmysle rozsudku Schultz‑Hoff a i. Pritom treba zdôrazniť, že toto obdobie predstavuje orientačnú hodnotu, ktorou sa členské štáty pri preberaní do vnútroštátneho práva majú riadiť, pokiaľ je to možné. To si podľa môjho názoru vyžaduje už spomenutý výrok v odôvodnení č. 6 smernice 2003/88, ktorý vytvára spojenie medzi právom Únie a MOP.

89. Toto spojenie však z dôvodov uvedených vyššie( ) zase nejde tak ďaleko a nemá ani z právneho hľadiska taký účinok, že by pre právo Únie bola záväzná len maximálna hranica stanovená v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132. Z právneho hľadiska sa naopak zdá možné, aby sa členské štáty od tejto lehoty odchýlili. Ak totiž prihliadneme na to, že smernica 2003/88 podľa článku 1 ods. 1 stanovuje iba „minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pri organizácii pracovného času“ a podľa článku 15 ponecháva nedotknuté právo členských štátov prijať „iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov alebo ktoré umožňujú alebo dovoľujú uplatňovanie kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov“, zdá sa teda vhodné priznať členským štátom v rámci právneho poriadku Únie právomoc vydať predpisy, ktoré pre pracovníkov eventuálne stanovujú výhodnejšie lehoty. Členské štáty v žiadnom prípade nemôžu odoprieť stanovenie výhodnejších lehôt odkazom na najvyššiu hranicu obsiahnutú v článku 9 ods. 1 dohovoru č. 132, keďže dohovor MOP stanovuje iba minimálne medzinárodné štandardy( ), nad ktorých rámec môže samotné právo Únie ísť. To platí práve aj pre smernicu 2003/88, ktorá miestami prekračuje minimálne požiadavky dohovoru č. 132 tým, že napríklad stanovuje minimálnu štvortýždňovú dĺžku ročnej dovolenky namiesto troch pracovných týždňov stanovených v článku 3 ods. 3 dohovoru č. 132.

90. Z uvedeného na účely tohto konania o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že hoci možnosť prenesenia nárokov na ročnú dovolenku môže trvať počas obdobia minimálne osemnástich mesiacov, nie je to povinné. Na druhú prejudiciálnu otázku teda treba odpovedať v tomto zmysle.

d) Predbežný záver

91. Súhrnne treba konštatovať, že v situácii, o akú ide vo veci samej, ktorá sa vyznačuje dlhodobým ochorením pracovníka, treba uviesť do súladu záujmy pracovníka a zamestnávateľa s prihliadnutím na ciele smernice najlepšie tak, že sa zavedie časové obmedzenie obdobia na prenesenie, ktoré vedie k tomu, že nároky na dovolenku, ktoré v príslušnom referenčnom roku vznikli, zaniknú po uplynutí určitej lehoty, ak je zabezpečené, že účel nároku na dovolenku je zaručený aj v prípade dlhodobo chorého pracovníka. Z toho vyplýva, že pri skončení pracovného pomeru musia zaniknúť nároky na peňažnú náhradu v rovnakej miere. Ako zostávajúci nárok je pritom zachovaný príslušný nový nárok na dovolenku vzniknutý v nasledujúcom roku.

92. Stanovenie lehoty, po ktorej uplynutí zaniknú nároky na dovolenku, respektíve na peňažnú náhradu za ňu, predstavuje vykonávaciu modalitu, ktorá je vyhradená vnútroštátnym právnym úpravám a/alebo praxi členských štátov, ktoré však musia byť vhodné na zabezpečenie dosiahnutia cieľov smernice. Uvedené treba určiť v konkrétnom prípade s prihliadnutím na ciele článku 7 ods. 1 smernice 2003/88. Časové obmedzenie na osemnásť mesiacov je pre tieto ciele v každom prípade dostatočné. Možnosť prenesenia na obdobie len šiestich mesiacov, ako to bolo predmetom veci Schultz-Hoff a i., naproti tomu tieto požiadavky nespĺňa.( )

4. Konečné závery

93. Na záver treba výsledok výkladu z predchádzajúceho skúmania zaradiť s ohľadom na ďalší vývoj judikatúry do kontextu záverov Súdneho dvora v rozsudku Schultz-Hoff a i.

94. V uvedenom rozsudku Súdny dvor okrem iného rozhodol:

„Článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že právo na platenú ročnú dovolenku zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia na prenesenie dovolenky upraveného vnútroštátnym právom, aj keď pracovník bol na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia alebo počas jeho časti a jeho pracovná neschopnosť trvala až do skončenia pracovného pomeru, a preto nemal možnosť vykonať svoje právo na platenú ročnú dovolenku.“

95. Podľa môjho názoru musí byť toto konštatovanie Súdneho dvora doplnené o nasledujúce konštatovanie, čím sa zohľadnia osobitné okolnosti prípadu vo veci samej a stanoví sa možnosť časového obmedzenia nárokov:

Článok 7 ods. 1 a 2 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že nárok na platenú ročnú dovolenku, respektíve jej preplatenie, zanikne uplynutím referenčného obdobia, ako aj obdobia na prenesenie dovolenky, aj keď je pracovník dlhodobo práceneschopný, pokiaľ je obdobie na prenesenie stanovené tak, že sa zachová účel primárneho nároku na zotavenie.

Možnosť prenesenia na obdobie aspoň osemnástich mesiacov po uplynutí referenčného roka túto požiadavku spĺňa, právo Únie ju však povinne nevyžaduje. Členské štáty majú naopak možnosť s prihliadnutím na obmedzenia stanovené smernicou prijať aj inú právnu úpravu.

96. Prvé konštatovanie v mojom návrhu na rozhodnutie má všeobecný charakter a vyjadruje, že obmedzenie nároku na ročnú dovolenku, respektíve na jej preplatenie, je podľa práva Únie v zásade možné, ak je ešte zlučiteľné s cieľom ročnej dovolenky spočívajúcim v zotavení. Umožňuje okrem iného čiastočný zánik týchto nárokov po uplynutí lehoty, ktorú musia stanoviť členské štáty. Druhým konštatovaním je zodpovedaná druhá otázka vnútroštátneho súdu, pričom obmedzenie možnosti prenesenia nárokov na dovolenku na obdobie osemnástich mesiacov je vyhlásené za zlučiteľné s právom Únie.

VII – Návrh

97. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Landesarbeitsgericht Hamm, odpovedal takto:

1. Článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporujú vnútroštátne ustanovenia alebo prax, ktoré stanovujú, že nárok na platenú ročnú dovolenku zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia na prenesenie dovolenky upraveného vnútroštátnym právom, aj keď pracovník bol na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia alebo počas jeho časti a jeho pracovná neschopnosť trvala až do skončenia pracovného pomeru, a preto si nemohol uplatniť nárok na platenú ročnú dovolenku.

2. Článok 7 ods. 1 a 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporujú vnútroštátne ustanovenia alebo prax, ktoré stanovujú, že nárok na platenú ročnú dovolenku, respektíve na jej preplatenie zanikne uplynutím referenčného obdobia, ako aj obdobia na prenesenie dovolenky, aj keď je pracovník dlhodobo práceneschopný, pokiaľ je obdobie na prenesenie stanovené tak, že sa zachová účel primárneho nároku na zotavenie.

3. Možnosť prenesenia na obdobie aspoň osemnástich mesiacov po uplynutí referenčného roka túto požiadavku spĺňa, právo Únie ju však povinne nevyžaduje. Členské štáty majú naopak možnosť s prihliadnutím na obmedzenia stanovené smernicou prijať aj inú právnu úpravu.