NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prednesené 29. októbra 2020 ( 1 )

Spojené veci C‑798/18 a C‑799/18

Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed

elettroniche (Anie) a i. (C‑798/18),

Athesia Energy Srl a i. (C‑799/18)

proti

Ministero dello Sviluppo Economico,

Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA,

za účasti:

Elettricità Futura – Unione delle Imprese Elettriche italiane,

Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana –

Confagricoltura

[návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Smernica 2009/28/ES – Podpora využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie – Výroba elektrickej energie z fotovoltických solárnych zariadení – Systém pomoci – Zmena už priznaných stimulačných príspevkov, ktoré však ešte neboli splatné – Články 16 a 17 Charty základných práv Európskej únie – Sloboda podnikania – Právo vlastniť majetok – Pojem ‚majetok‘ – Legitímna dôvera – Zmluva o energetickej charte – Článok 10“

I. Úvod

1. V roku 2014 sa taliansky zákonodarca vzhľadom na rozmach odvetvia fotovoltickej energie snažil znížiť stimulačné príspevky priznávané prevádzkovateľom v tomto odvetví na svojom území.

2. Prejednávané návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko) 17. decembra 2018, sa týkajú zlučiteľnosti takejto reformy s právom Únie a konkrétne obmedzení prípadne stanovených v článkoch 16 a 17 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ktoré sa týkajú slobody podnikania a práva vlastniť majetok.

3. Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi významným počtom prevádzkovateľov fotovoltických zariadení v Taliansku a Federazione Nazionale delle Imprese Elettrotecniche ed Elettroniche (Národný zväz podnikov v odvetví elektrotechniky a elektroniky) (Anie) ( 2 ) na jednej strane a Ministero dello Sviluppo economico (Ministerstvo hospodárskeho rozvoja, Taliansko) a Gestore dei servizi energetici (GSE) SpA (ďalej len „GSE“), akciovou spoločnosťou, ktorej celé základné imanie vlastní Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministerstvo hospodárstva a financií, Taliansko) na druhej strane.

4. Osobitosť prejednávaných vecí spočíva v tom, že GSE uzavrela s týmito prevádzkovateľmi dohody stanovujúce platenie stimulačných príspevkov na obdobie dvadsiatich rokov v rámci systému pomoci, ktorého cieľom je prebrať do talianskeho práva jednotlivé európske smernice v oblasti podpory využívania obnoviteľnej energie. ( 3 )

5. Reforma vykonaná talianskym zákonodarcom sa zaradila do tohto osobitného legislatívneho kontextu s cieľom nevýhodne zmeniť pre uvedených prevádzkovateľov stimulačné príspevky, ktorých zaplatenie sa predpokladalo, ale ešte neboli splatné na základe týchto dohôd.

6. V súlade so žiadosťou Súdneho dvora sa v týchto návrhoch zameriam na výklad článkov 16 a 17 Charty, ako aj článku 10 Zmluvy o energetickej charte ( 4 ) v spojení s článkom 216 ods. 2 ZFEÚ ( 5 ).

7. Na záver mojich úvah navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že články 16 a 17 Charty nebránia takej reforme, akú vykonal taliansky zákonodarca. Okrem toho vysvetlím dôvody, pre ktoré sa domnievam, že článok 10 Energetickej charty v spojení s článkom 216 ods. 2 ZFEÚ nie je v prejednávaných veciach uplatniteľný.

II. Právny rámec

A. Medzinárodné právo

8. Podľa článku 10 ods. 1 Energetickej charty s názvom „Podpora, ochrana a nakladanie s investíciami“: „1. Každá zmluvná strana, v súlade s ustanoveniami tejto zmluvy, podporuje a vytvára stabilné, spravodlivé, výhodné a transparentné podmienky pre investorov iných zmluvných strán pre investovanie v jej oblasti. Takéto podmienky zahrňujú záväzok vždy spravodlivo pristupovať k investíciám investorov iných zmluvných strán. Takéto investície tiež požívajú stálu ochranu a bezpečnosť a žiadna zmluvná strana žiadnym spôsobom nepoškodí neprimeranými alebo diskriminačnými opatreniami ich manažment, udržovanie, použitie, využívanie alebo nakladanie s nimi…“

B. Právo Únie

9. Odôvodnenie 25 smernice 2009/28 stanovuje: „Členské štáty majú rozdielny potenciál v oblasti energie z obnoviteľných zdrojov energie a využívajú rôzne systémy podpory energie z obnoviteľných zdrojov energie na vnútroštátnej úrovni. … Pre riadne fungovanie národných systémov podpory je nevyhnutné, aby členské štáty mali kontrolu nad účinkami ich národných systémov podpory a nákladmi na ne podľa svojho rozdielneho potenciálu. Dôležitým prostriedkom na dosiahnutie cieľa tejto smernice je zabezpečenie riadneho fungovania národných systémov podpory v súlade so smernicou 2001/77/ES, aby sa zachovala dôvera investorov a aby sa členským štátom umožnilo navrhnúť účinné vnútroštátne opatrenia na plnenie cieľov…“

10. Článok 3 tejto smernice s názvom „Záväzné národné celkové ciele a opatrenia pre využívanie energie z obnoviteľných zdrojov energie“ stanovuje: „1. Každý členský štát zabezpečí, aby podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie… na hrubej konečnej energetickej spotrebe v roku 2020 predstavoval aspoň jeho národný celkový cieľ týkajúci sa podielu energie z obnoviteľných zdrojov energie v danom roku uvedený v treťom stĺpci tabuľky v časti A prílohy I… … 3. Členské štáty môžu na dosiahnutie cieľov uvedených v odsekoch 1 a 2 tohto článku využiť okrem iného tieto opatrenia: a) systémy podpory; …“

C. Talianske právo

11. Článok 26 zákonného dekrétu č. 91/2014 ( 6 ) znie: „1. S cieľom optimalizovať manažment lehôt na výber a platbu stimulov a podporovať udržateľnejšiu politiku podpory energie z obnoviteľných zdrojov sa stimulačné príspevky na elektrickú energiu vyrábanú fotovoltickými solárnymi zariadeniami… poskytujú v súlade s postupmi stanovenými v tomto článku. 2. Od druhého polroka 2014 [GSE] platí stimulačné príspevky uvedené v odseku 1 v konštantných mesačných splátkach vo výške 90 % odhadovanej priemernej ročnej výrobnej kapacity každého zariadenia počas kalendárneho roka výroby a vykoná vyúčtovanie v závislosti od skutočnej výroby do 30. júna nasledujúceho roka. Vykonávacie podmienky stanovuje GSE do pätnástich dní od uverejnenia tohto dekrétu a sú schválené vyhláškou ministra pre hospodársky rozvoj. 3. S účinnosťou od 1. januára 2015 sa stimulačný príspevok na energiu vyrábanú zariadeniami s nominálnym výkonom nad 200 kW upraví, a to podľa výberu hospodárskeho subjektu, podľa jednej z nasledujúcich možností, ktorá sa musí oznámiť spoločnosti GSE do 30. novembra 2014: a) stimulačný príspevok sa uhrádza počas obdobia 24 rokov od uvedenia zariadení do prevádzky a následne sa prepočíta podľa percentuálneho zníženia uvedeného v tabuľke, ktorá sa nachádza v prílohe 2 k tomuto dekrétu; b) bez toho, aby bolo dotknuté dvadsaťročné platobné obdobie, príspevok sa upraví tak, že sa stanoví počiatočné obdobie požívania zníženého stimulu v porovnaní so súčasným obdobím a druhé obdobie požívania stimulu, ktorého výška sa v rovnakej miere zvýši. Percentuálne hodnoty úpravy stanoví minister hospodárskeho rozvoja na základe konzultácie s Úradom pre elektrickú energiu, plyn a vodovody, vyhláškou, ktorú vydá do 1. októbra 2014, tak, aby sa v prípade, že si túto možnosť zvolia všetky oprávnené subjekty, umožnila počas obdobia rokov 2015 – 2019 ročná úspora vo výške 600 miliónov eur v porovnaní s výdavkami vyplývajúcimi zo súčasnej výšky príspevku; c) bez toho, aby bolo dotknuté dvadsaťročné platobné obdobie 20 rokov, príspevok sa na zostávajúce obdobie čerpania stimulov znižuje o percentuálny podiel stimulu priznaného ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto dekrétu, a to v nasledujúcej výške: 1. 6 % pre zariadenia s nominálnym výkonom vyšším ako 200 kW, až do 500 kW, 2. 7 % pre zariadenia s nominálnym výkonom vyšším ako 500 kW, až do 900 kW, 3. 8 % pre zariadenia s nominálnym výkonom vyšším ako 900 kW. Ak hospodársky subjekt neoznámi svoje rozhodnutie, GSE uplatní možnosť podľa písm. c). …“

III. Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore

12. V rámci talianskeho režimu pomoci na výrobu obnoviteľnej energie (implementovaného legislatívnymi dekrétmi č. 387/2003 ( 7 ) a 28/2011 ( 8 )), GSE uzavrela s prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení s nominálnym výkonom vyšším ako 200 kW dohody podľa súkromného práva, ktoré boli uzavreté na základe štandardizovanej zmluvy definovanej talianskym orgánom pre elektrickú energiu a plyn. ( 9 ) Tieto dohody, ktoré sa mali uplatňovať na obdobie dvadsiatich rokov, stanovovali pravidelné platenie stimulačných príspevkov v prospech týchto prevádzkovateľov.

13. Práve na tomto pozadí došlo v roku 2014 k reforme, ktorá sledovala cieľ zmeniť príspevky, ktorých zaplatenie bolo naplánované, ale ešte neboli splatné na základe uvedených dohôd. Táto reforma, ktorá je uvedená v článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, pozostávala z dvoch častí. ( 10 )

14. Na jednej strane cieľom článku 26 ods. 2 tohto dekrétu bolo, aby sa od druhého polroka 2014 tieto príspevky platili vo forme konštantných mesačných splátok vo výške 90 % odhadovanej priemernej ročnej výrobnej kapacity každého zariadenia v kalendárnom roku výroby. Vyúčtovanie v závislosti od skutočnej výroby sa malo uskutočniť až k neskoršiemu dátumu (teda najneskôr 30. júna nasledujúceho roku) na účely prípadných opráv.

15. Na druhej strane článok 26 ods. 3 uvedeného dekrétu uložil uvedeným prevádzkovateľom prechod na odlišný systém príspevkov organizovaný podľa troch možností, ktoré sú pre tých istých prevádzkovateľov všetky nevýhodné, s účinnosťou od 1. januára 2015, teda pred uplynutím platnosti dohôd uzavretých so spoločnosťou GSE.

16. V tomto kontexte žalobkyne vo veci samej navrhli, aby vnútroštátny súd zrušil ministerské dekréty zo 16. a 17. októbra 2014, ktorými sa vykonáva článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014. ( 11 )

17. Vnútroštátny súd uvádza, že sa obrátil na Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) s otázkou ústavnosti článku 26 ods. 3 tohto dekrétu. Rozhodnutím z 24. januára 2017 ( 12 ) tento súd rozhodol, že toto ustanovenie nie je v rozpore s talianskou ústavou.

18. Vnútroštátny súd sa však domnieva, že Corte costituzionale (Ústavný súd) vo svojom rozhodnutí nerozhodol o niektorých otázkach relevantných pre vyriešenie sporov, ktoré mu boli predložené. Presnejšie, z hľadiska práva Únie treba objasniť, či vnútroštátny zákonodarca môže zasiahnuť s cieľom znížiť stimulačné príspevky schválené v rámci systému pomoci zameraného na podporu využívania obnoviteľnej energie, hoci platenie týchto príspevkov už bolo stanovené v dohodách uzatvorených s príjemcami týchto príspevkov.

19. Tento súd sa najmä pýta, či je článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 v rozpore s článkami 16 a 17 Charty v rozsahu, v akom vedie k zásahu do práva príjemcov organizovať a riadiť svoju hospodársku činnosť na základe týchto dohôd. Z tých istých dôvodov má vnútroštátny súd pochybnosti o zlučiteľnosti tohto ustanovenia s Energetickou chartou, ktorej článok 10 ods. 1, ako pripomína, stanovuje, že každá zmluvná strana „podporuje a vytvára stabilné, spravodlivé, výhodné a transparentné podmienky pre investorov“.

20. Za týchto podmienok Tribunale ammistrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru v oboch spojených veciach túto prejudiciálnu otázku: „Bráni právo [Únie] uplatňovaniu vnútroštátneho ustanovenia, akými sú ustanovenia článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu [č. 91/2014], ktorými sa obmedzuje alebo významne odkladá platba stimulov, ktoré sa predtým priznali zákonom a vymedzili sa prostredníctvom príslušných dohôd uzatvorených medzi výrobcami elektrickej energie fotovoltickou konverziou a [GSE], spoločnosťou v úplnom vlastníctve štátu poverenou vykonávať túto funkciu? Konkrétne, sú uvedené vnútroštátne ustanovenia zlučiteľné so všeobecnými zásadami práva [Únie], akými sú zásady legitímnej dôvery, právnej istoty, lojálnej spolupráce a potrebného účinku; s článkami 16 a 17 [Charty]; so smernicou [2009/28] a s právnou úpravou systémov podpory podľa tejto smernice, a s článkom 216 ods. 2 ZFEÚ, najmä v súvislosti [s Energetickou chartou]?“

21. Žalobkyne vo veci samej, vedľajší účastníci konania v prejednávaných veciach, a to Elettricità Futura – Unione delle Imprese elettriche italiane, Confederazione Generale dell’Agricoltura Italiana – Confagricoltura, talianska, česká, nemecká, grécka a španielska vláda, ako aj Európska komisia predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky.

22. Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 5. februára 2019 boli tieto veci spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ako aj konečného rozhodnutia.

23. Na otázky položené Súdnym dvorom odpovedali účastníci konania písomne.

IV. Analýza

24. Prejednávané návrhy na začatie prejudiciálneho konania v podstate vyzývajú Súdny dvor, aby určil, či právo Únie bráni tomu, aby členský štát znížil stimulačné príspevky stanovené v rámci systému pomoci zameraného na podporu využívania obnoviteľnej energie v súlade s cieľmi stanovenými smernicami Európskej únie, postupne prijatými v tejto oblasti.

25. Podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom veci, ktoré mu boli predložené, spadajú do rámca širokého vnútroštátneho sporu. Tri rovnaké návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ( 13 ) ktoré predložil ten istý súd, sú v súčasnosti prejednávané na Súdnom dvore. Okrem toho ostatné členské štáty, podobne ako Talianska republika, preskúmali opatrenia prijaté na ich území s cieľom podporiť využívanie obnoviteľnej energie. ( 14 )

26. V nasledujúcich častiach uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že taká reforma, akú vykonal taliansky zákonodarca za okolností vo veciach samých, nezasahuje do slobody podnikania a práva vlastniť majetok v zmysle článkov 16 a 17 Charty, a že akékoľvek obmedzenie práv chránených týmito ustanoveniami, za predpokladu, že by sa preukázalo, by bolo v každom prípade odôvodnené a primerané vzhľadom na ciele sledované Úniou v oblasti podpory využívania obnoviteľnej energie (oddiel A). Okrem toho po doslovnom a teleologickom výklade Energetickej charty, konkrétne jej článku 10, vyvodím záver, že toto ustanovenie nie je uplatniteľné vo veciach samých (oddiel B).

A. O článkoch 16 a 17 Charty

1. Úvodné úvahy

27. Článok 16 Charty uvádza, že „sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“. Ochrana priznaná týmto článkom zahŕňa slobodu vykonávať hospodársku alebo obchodnú činnosť, zmluvnú slobodu a slobodnú hospodársku súťaž, ako vyplýva z vysvetliviek týkajúcich sa tohto článku, ktoré treba v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a s článkom 52 ods. 7 Charty pri jej výklade zohľadniť. ( 15 )

28. Pokiaľ ide o článok 17 Charty, ten vo svojom odseku 1 stanovuje, že „každý má právo vlastniť svoj oprávnene nadobudnutý majetok, užívať ho, nakladať s ním a odkázať ho. Nikoho nemožno zbaviť jeho majetku, s výnimkou verejného záujmu, v prípadoch a za podmienok, ktoré ustanovuje zákon, pričom musí byť včas vyplatená spravodlivá náhrada. Užívanie majetku môže byť upravené zákonom v nevyhnutnej miere v súlade so všeobecným záujmom“.

29. Vysvetlivky týkajúce sa tohto článku spresňujú, že tento článok zodpovedá článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP ( 16 ). V súlade s tým, čo stanovuje článok 52 ods. 3 Charty z toho vyplýva, že právo vlastniť majetok chránené článkom 17 Charty má rovnaký zmysel a rozsah, aký majú práva ustanovené v EDĽP, pričom právo Únie im napriek tomu môže poskytnúť širšiu ochranu. ( 17 )

30. Podľa judikatúry Súdneho dvora však sloboda podnikania a právo vlastniť majetok nie sú absolútnymi výsadami, ale musia sa posudzovať vo vzťahu k ich funkcii v spoločnosti ( 18 ) a môžu podliehať obmedzeniam, ak sú pri dodržaní zásady proporcionality nevyhnutné a odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu sledovanými Úniou. ( 19 ) Tieto požiadavky vyplývajú z článku 52 ods. 1 Charty, ktorý okrem iného stanovuje, že akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto Charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. ( 20 )

31. V prejednávanej veci žalobkyne vo veci samej a vedľajší účastníci konania tvrdia, že článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, ktorého cieľom je nevýhodne zmeniť pre prevádzkovateľov fotovoltických zariadení stimulačné príspevky, ktorých zaplatenie bolo stanovené, ale ešte nie sú splatné, na základe dohôd, ktoré uzavreli so spoločnosťou GSE, porušuje ich právo vlastniť majetok. Zdôrazňujú, že tento dekrét má pozbavovací účinok, keďže náklady týkajúce sa výstavby a uvedenia fotovoltických zariadení do prevádzky, na základe ktorých boli tieto príspevky stanovené, už títo prevádzkovatelia v celom rozsahu znášali. V tejto súvislosti uvádzajú, že smernica 2009/28 (ktorej predmetný režim pomoci má za cieľ realizáciu cieľov) vo svojich odôvodneniach 8, 14 a 25 trvá na potrebe zachovať „dôveru investorov“ a ponúknuť im „určitú bezpečnosť“ ( 21 ). Tie isté úvahy ich v podstate vedú k záveru, že uvedený dekrét obmedzuje slobodu podnikania uvedených prevádzkovateľov.

32. Talianska, česká, grécka a španielska vláda sa naopak domnievajú, že zákonný dekrét č. 91/2014 nijako nezbavuje prevádzkovateľov fotovoltických zariadení ich vlastníctva a neobmedzuje ich slobodu podnikania.

33. Vzhľadom na tieto rozdiely považujem so zreteľom na spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, za užitočné hneď na úvod zdôrazniť niektoré vlastnosti predmetnej schémy pomoci s cieľom spresniť kontext, v ktorom došlo k reforme stanovenej v článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014.

34. Po prvé cieľom tejto schémy pomoci je prebrať do talianskeho práva smernicu 2009/28. Z článku 3 ods. 3 tejto smernice však vyplýva, že členské štáty môžu prijať systémy podpory na účely dosiahnutia „záväzných národných celkových cieľov… pre využívanie energie z obnoviteľných zdrojov energie“. V tejto súvislosti odôvodnenie 25 uvedenej smernice zdôrazňuje, že „členské štáty majú rozdielny potenciál v oblasti energie z obnoviteľných zdrojov a že je potrebné, aby boli schopné kontrolovať účinky a náklady svojich systémov pomoci v závislosti od svojho potenciálu.

35. Súdny dvor už rozhodol, že členské štáty nie sú na účely podpory využívania energie z obnoviteľných zdrojov vôbec povinné prijať systémy podpory, a teda disponujú voľnou úvahou, pokiaľ ide o opatrenia, ktoré považujú za vhodné na dosiahnutie cieľov podpory stanovených smernicou 2009/28. Takáto miera voľnej úvahy implikuje, že členské štáty môžu voľne prijať, meniť alebo rušiť režimy pomoci, najmä za podmienky, že tieto ciele sa dosiahnu. ( 22 )

36. Vzhľadom na túto judikatúru sa mi zdá, že smernica 2009/28 sama osebe nebráni takej reforme, akú vykonal taliansky zákonodarca za okolností vo veciach samých.

37. Tieto úvahy mi budú užitočné na účely posúdenia v ďalšej analýze, či sa prevádzkovatelia fotovoltických zariadení môžu dovolávať legitímnej dôvery, že nezmeneným spôsobom budú mať prospech zo stimulačných príspevkov stanovených v dohodách so spoločnosťou GSE počas celej doby ich platnosti, a preto môžu byť oprávnení tvrdiť, že takáto reforma zasahuje do ich práva vlastniť majetok.

38. Po druhé článok 7 ods. 2 písm. d) legislatívneho dekrétu č. 387/2003 už stanovoval, že poskytnuté stimulačné príspevky musia zodpovedať klesajúcej sume stanovenej na určitú dobu. Pokiaľ ide o legislatívny dekrét č. 28/2011, podľa ktorého boli dohody uzatvorené medzi spoločnosťou GSE a týmito prevádzkovateľmi prijaté, z článku 24 ods. 2 písm. d) tohto dekrétu vyplýva, že boli vypracované na základe štandardizovanej zmluvy definovanej talianskym orgánom pre elektrickú energiu a plyn. Podľa žalobkýň vo veci samej však táto zmluva stanovovala, že GSE má jednostranné právo zmeniť jej obsah s cieľom zohľadniť vývoj referenčného legislatívneho rámca. ( 23 ) Tieto skutočnosti podľa môjho názoru naznačujú, že podmienky vyplácania týkajúce sa týchto príspevkov mohli byť zmenené a že ich výška mohla byť znížená.

39. Po tretie reforma vykonaná článkom 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, ktorá spočíva v zmene stimulačných príspevkov stanovených v uvedených dohodách, sa mala uplatňovať len na príspevky, ktorých zaplatenie už bolo stanovené, ale ešte neboli splatné, bez toho, aby sa dotkla už vykonaných platieb. ( 24 )

40. V ďalšej časti týchto návrhov budem najprv analyzovať otázku, či takáto reforma zasahuje do slobody podnikania a práva vlastniť majetok, ktoré sú chránené ustanoveniami Charty. Odpoviem na túto otázku záporne. Za predpokladu, že by sa Súdny dvor nestotožnil s mojím názorom, subsidiárne uvediem dôvody, pre ktoré sa podľa mňa vzhľadom na pripomenutie judikatúry uvedené v bode 30 vyššie domnievam, že zásah do týchto práv by bol v každom prípade odôvodnený a proporcionálny vzhľadom na ciele sledované Úniou v oblasti podpory využívania obnoviteľnej energie.

2. O existencii prípadného zásahu do slobody podnikania a práva vlastniť majetok v zmysle článkov 16 a 17 Charty

a) Právo vlastniť majetok

41. Poukazujem na to, že prejednávané veci sa týkajú dvoch rôznych aspektov vlastníctva, a to na jednej strane práva využiť stimulačné príspevky, ktoré prípadne vyplývajú z dohôd uzavretých medzi prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení a spoločnosťou GSE, a na druhej strane práva používať a prevádzkovať tieto zariadenia.

1) Prvý aspekt: prípadné porušenie údajného práva využívať stimulačné príspevky

42. Pokiaľ ide o hmotnoprávne podmienky uvedené v článku 17 ods. 1 Charty, Súdny dvor rozhodol, že ochrana priznaná týmto ustanovením sa týka majetkových práv, z ktorých vyplýva vzhľadom na dotknutý právny poriadok nadobudnuté právne postavenie, ktoré umožňuje ich majiteľom nezávislý výkon týchto práv na ich vlastný účet. ( 25 )

43. V návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Komisia/Maďarsko (Využívanie poľnohospodárskych pozemkov) ( 26 ), som uviedol, že v podstate treba overiť, či sú splnené dve podmienky, a to na jednej strane, či uplatňované práva predstavujú majetkovú hodnotu, a na druhej strane, či z týchto práv vyplýva nadobudnuté právne postavenie, ktoré umožňuje ich majiteľom nezávislý výkon týchto práv na ich vlastný účet.

44. Pokiaľ ide o prvú podmienku, z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že pojem „vlastníctvo“ sa neobmedzuje na vlastníctvo hmotného majetku, keďže aj niektoré iné práva a záujmy predstavujúce majetok sa môžu považovať za „majetkové práva“ ( 27 ). Za určitých podmienok sa môže ochrana podľa článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP vzťahovať aj na legitímne očakávania budúceho uplatnenia majetkových nárokov. ( 28 ) Opatrenia stanovujúce budúce vyplácanie sociálnej dávky ( 29 ) alebo dotácií ( 30 ) tak môžu rovnako ako zmluvné práva ( 31 ) alebo pohľadávky ( 32 ) spôsobiť, že u ich príjemcov vznikne majetkový záujem, ktorý patrí do pôsobnosti tohto ustanovenia.

45. Za okolností vo veciach samých sa prikláňam k názoru, že právo dostať stimulačné príspevky podľa dohôd uzavretých so spoločnosťou GSE predstavuje pre príjemcov týchto sadzieb prvok bohatstva, ktorý môže mať majetkovú povahu. Predovšetkým vzhľadom na to, že títo príjemcovia k týmto dohodám pristúpili ad hoc a vo svojom vlastnom mene, zdá sa mi, že toto právo má výlučnú povahu.

46. Vzniká však otázka, či uvedené právo predstavuje právne postavenie nadobudnuté v zmysle druhej podmienky pripomenutej v bode 43 vyššie.

47. V tejto súvislosti Súdny dvor konštatoval, že v súlade s judikatúrou týkajúcou sa výkladu článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP budúci príjem možno považovať za „majetok“, ktorý môže požívať ochranu podľa tohto ustanovenia, len ak už bol získaný, ak už je predmetom istej pohľadávky alebo ak existujú osobitné okolnosti, na základe ktorých by mohla dotknutá osoba nadobudnúť legitímnu dôveru, že získa majetkovú hodnotu. ( 33 )

48. V prejednávanej veci sa mi zdá, že nárok na budúcu úhradu stimulačných príspevkov stanovených v dohodách uzavretých medzi prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení a spoločnosťou GSE nemožno považovať za dostatočne konečný ( 34 ) do tej miery, že zníženie týchto príspevkov a s tým súvisiaca zmena spôsobov vyplácania by zodpovedali vyvlastneniu „majetku“, ktorý sa už stal neoddeliteľnou súčasťou majetkových práv ( 35 ) týchto prevádzkovateľov. Ako som už totiž uviedol v bode 39 vyššie, cieľom článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 je len zmeniť stimulačné príspevky, ktorých zaplatenie už bolo stanovené, ale ešte nie sú splatné na základe týchto dohôd, bez toho, aby sa dotýkalo už vykonaných platieb.

49. Navyše sa domnievam, že prevádzkovatelia fotovoltických zariadení sa nemôžu dovolávať legitímnej dôvery, že uvedené príspevky budú čerpať nezmeneným spôsobom za celú dobu platnosti dohôd uzavretých so spoločnosťou GSE.

50. V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že možnosť dovolávať sa zásady ochrany legitímnej dôvery má každý hospodársky subjekt, v ktorom vnútroštátny orgán vyvolal odôvodnené očakávania. Ak však opatrný a obozretný hospodársky subjekt môže predvídať prijatie opatrenia spôsobilého ovplyvniť jeho záujmy, nemôže sa po prijatí tohto opatrenia tejto zásady dovolávať. Navyše hospodárske subjekty nemôžu vkladať legitímnu dôveru do zachovania existujúcej situácie, ktorá môže byť zmenená v rámci voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov. ( 36 )

51. Za okolností vo veciach samých je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či je také vnútroštátne ustanovenie, akým je článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, v súlade s uvedenou zásadou. ( 37 ) S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď sa mi však zdá, že možno osobitne zohľadniť nasledujúce skutočnosti vyplývajúce zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii.

52. V prvom rade sa mi zdá, že nevýhodnú zmenu stimulačných príspevkov pre prevádzkovateľov fotovoltických zariadení už nebolo možné považovať za nepredvídateľnú v rámci legislatívnych dekrétov č. 387/2003 a 28/2011, po ktorých nasleduje zákonný dekrét č. 91/2014. ( 38 )

53. Na jednej strane totiž z článku 7 ods. 2 písm. d) legislatívneho dekrétu č. 387/2003 vyplýva, že stimulačné príspevky poskytnuté prevádzkovateľom fotovoltických zariadení mali zodpovedať, ako som uviedol v bode 38 vyššie, klesajúcej sume stanovenej na konkrétne obdobie.

54. Na druhej strane, pokiaľ ide o legislatívny dekrét č. 28/2011, Súdny dvor v rozsudku Agrenergy a Fusignano Due ( 39 ) rozhodol, že právne ustanovenia týkajúce sa piateho energetického účtu prijaté na základe tohto dekrétu ( 40 )„boli takej povahy, že opatrným a obozretným hospodárskym subjektom dali jasne vedieť na začiatku, že režim stimulov uplatniteľný na fotovoltické solárne zariadenia môže byť na účely zohľadnenia vývoja určitých okolností zmenený, ba dokonca zrušený zo strany vnútroštátnych orgánov“.

55. V druhom rade konštatujem, že samotné žalobkyne vo veci samej pripúšťajú, že postupné znižovanie výšky poskytnutých príspevkov už bolo od roku 2011 zavedené ministerskými dekrétmi vydanými pred prijatím zákonného dekrétu č. 91/2014.

56. V treťom rade sa mi zdá, že právo, ktoré si GSE vyhradila v dohodách uzatvorených s prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení s cieľom jednostranne zmeniť ich obsah, aby sa zohľadnil vývoj referenčného legislatívneho rámca, ( 41 ) jasne uvádzalo, že tieto príspevky môžu byť upravené, alebo dokonca zrušené práve na základe legislatívnych zmien. Takéto zmeny bolo potrebné predpokladať o to viac, ako uviedol vnútroštátny súd, že tieto zmluvy boli platné na obdobie dvadsiatich rokov. Vzhľadom na rozsah tohto obdobia by bol pozorný a obozretný hospodársky subjekt podľa môjho názoru schopný predvídať, že trhové podmienky alebo rozpočtové priority Talianskej republiky sa môžu vyvíjať.

57. V poslednom rade pripomínam, že ako som už uviedol v bode 35 vyššie, Súdny dvor v rozsudku Agrenergy a Fusignano Due ( 42 ) rozhodol, že členské štáty nie sú na účely podpory využívania energie z obnoviteľných zdrojov vôbec povinné prijať systémy pomoci podľa smernice 2009/28. Tento záver potvrdzuje odôvodnenie 25 tejto smernice, ktoré v podstate spája dosiahnutie tohto cieľa s potenciálom každého členského štátu.

58. Vzhľadom na tieto skutočnosti a na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veci samej a vedľajší účastníci konania, mám len málo pochybností o tom, že za takých okolností, o aké ide vo veciach samých, sa opatrný a obozretný hospodársky subjekt nemôže dovolávať zásady ochrany legitímnej dôvery ani na základe právneho rámca, do ktorého patrí dotknutá schéma pomoci, ani na základe smernice 2009/28. Ak by sa mal dosiahnuť iný záver, zdá sa mi, ako správne uvádza talianska vláda, že právomoc členských štátov vykonávať svoju politickú voľbu a zmeniť svoju právnu úpravu vzhľadom na všeobecný záujem a účel smernice 2009/28 by bola neprimerane obmedzená vo vzťahu k voľnej úvahe, ktorú im normotvorca Únie priznal, aby mohli prispôsobiť systémy pomoci prijaté na základe tejto smernice trhovým podmienkam a ich rozpočtovým prioritám.

59. Z týchto dôvodov sa domnievam, že právo uvádzané prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení využívať stimulačné príspevky nezmeneným spôsobom za celú dobu platnosti dohôd, ktoré uzavreli so spoločnosťou GSE, nepatrí pod ochranu stanovenú v článku 17 Charty.

2) Druhý aspekt: prípadný zásah do práva prevádzkovateľov fotovoltických zariadení vlastniť tieto zariadenia

60. Ďalej uvediem dôvody, pre ktoré sa domnievam, že ani článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 nevedie k tomu, že by právna úprava používania zariadení ich prevádzkovateľmi mohla sama osebe zasiahnuť do ich práva vlastniť majetok.

61. V tejto súvislosti pripomínam, že ako vyplýva z bodu 28 vyššie, článok 17 ods. 1 tretia veta Charty v podstate stanovuje, že hoci je užívanie majetku chránené týmto ustanovením, ( 43 ) môže byť regulované zákonom v nevyhnutnej miere v súlade so všeobecným záujmom.

62. V súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva sa pod pojmom „úprava užívania majetku“ rozumie opatrenie, ktoré nevedie k prevodu vlastníctva, ale má za cieľ „obmedziť alebo kontrolovať“ užívanie majetku. ( 44 )

63. V prejednávanej veci žalobkyne vo veci samej tvrdia, že v očakávaní vyplatenia stimulačných príspevkov príjemcovia týchto príspevkov investovali do fotovoltických zariadení, ktoré prevádzkujú. Vzhľadom na reformu vykonanú článkom 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 v súčasnosti nemôžu vrátiť bankové pôžičky, ktoré upísali na financovanie týchto investícií.

64. Domnievam sa však, že tieto skutočnosti neumožňujú konštatovať, že cieľom článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 je obmedziť alebo kontrolovať používanie týchto zariadení. Toto ustanovenie totiž iba znižuje výšku pomoci stanovenej v prospech týchto príjemcov bez toho, aby im ukladalo iné obmedzenia alebo povinnosti. Z toho podľa môjho názoru a ako napokon tvrdí Komisia, vyplýva, že uvedení príjemcovia majú naďalej možnosť prevádzkovať a investovať do svojich zariadení, ako si želajú.

65. Za týchto podmienok sa rovnako ako Komisia domnievam, že také ustanovenie, akým je článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, neobmedzuje používanie fotovoltických zariadení ich prevádzkovateľmi.

66. Vzhľadom na všetko vyššie uvedené treba podľa môjho názoru konštatovať, že takéto ustanovenie nezasahuje do práva vlastniť majetok zakotveného v článku 17 Charty.

b) Sloboda podnikania

67. Pokiaľ ide o slobodu podnikania, ktorej ochrana je zaručená článkom 16 Charty, žalobkyne vo veci samej tvrdia, že článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 zasahuje tak do zmluvnej slobody príjemcov stimulačných príspevkov, ako aj do ich práva slobodne nakladať so svojimi ekonomickými a finančnými zdrojmi.

68. S týmto stanoviskom nesúhlasím.

69. Po prvé, pokiaľ ide o zmluvnú slobodu, pripomínam, že Súdny dvor rozhodol, že táto sloboda zahŕňa najmä slobodný výber hospodárskeho partnera, ako aj slobodu určiť cenu za službu. ( 45 )

70. Je samozrejmé, že hoci cieľom článku 16 Charty je najmä chrániť zmluvnú autonómiu zmluvných strán, cieľom tohto ustanovenia naopak nie je vytvoriť v ich prospech práva, ktoré idú nad rámec práv už stanovených takouto zmluvou, ani im umožniť požadovať iné podmienky ako tie, ktoré už obsahuje. Pokiaľ ide o štandardizovanú zmluvu uzavretú s druhou zmluvnou stranou, zmluvná sloboda spočíva v podstate v rozhodnutí, či subjekt prijíma podmienky zmluvy, alebo nie.

71. V prejednávanej veci je podľa môjho názoru nepochybné, že dohody uzatvorené medzi spoločnosťou GSE a prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení vôbec nestanovujú právo na nemennosť stimulačných príspevkov v prospech týchto prevádzkovateľov.

72. Z týchto dohôd naopak vyplýva, že výška týchto príspevkov závisí od vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá umožňuje ich vyplácanie. ( 46 ) Ako som už uviedol v bodoch 38 a 56 vyššie, uvedené dohody obsahujú ustanovenie, ktoré umožňuje spoločnosti GSE zohľadniť vývoj platného právneho rámca.

73. Z toho vyplýva, že keď bola táto suma zmenená na základe článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, prevádzkovatelia fotovoltických zariadení boli podľa môjho názoru jednoducho viazaní zmluvnými podmienkami, ktoré sa slobodne rozhodli prijať, keď pristúpili k uvedeným dohodám.

74. Za týchto podmienok podľa môjho názoru nedošlo k porušeniu ich zmluvnej slobody.

75. Po druhé pripomínam, že sloboda podnikania zahŕňa právo každého podniku slobodne využívať v medziach zodpovednosti, ktorú nesie za svoje vlastné konanie, hospodárske a finančné zdroje, ktorými disponuje. ( 47 )

76. V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že voľné používanie prostriedkov, ktoré má podnik k dispozícii, je obmedzené najmä v prípade, že tento podnik musí prijať opatrenia, ktoré môžu preň predstavovať vysoké náklady, mať značný vplyv na organizáciu jeho činností alebo vyžadovať zložité a komplexné technické riešenia. ( 48 )

77. S výhradou posúdenia všetkých skutkových okolností, ktorými disponuje vnútroštátny súd, sa domnievam, že prevádzkovatelia fotovoltických zariadení neboli podľa článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 vystavení nijakému osobitnému obmedzeniu v zmysle tejto judikatúry.

78. V každom prípade sa domnievam, že stimulačné príspevky stanovené zmluvami medzi spoločnosťou GSE a týmito prevádzkovateľmi nemožno považovať za súčasť ekonomických, technických a finančných zdrojov, ktorými títo prevádzkovatelia disponujú, keďže ako som uviedol v bodoch 48 až 58 vyššie, tieto sumy ešte neboli zaplatené a uvedení prevádzkovatelia sa nemôžu odvolávať na legitímnu dôveru, že im budú vyplatené.

79. Zo všetkých týchto dôvodov sa domnievam, že také ustanovenie, akým je článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, nezasahuje do slobody podnikania zakotvenej v článku 16 Charty.

3. Subsidiárne o možnosti odôvodniť prípadný zásah do slobody podnikania a práva vlastniť majetok, ako aj o primeranosti takéhoto zásahu

80. Hoci som presvedčený, že za okolností konaní vo veci samej nie je potrebné konštatovať existenciu zásahu do slobody podnikania a práva vlastniť majetok vzhľadom na články 16 a 17 Charty, subsidiárne uvádzam nasledujúce pripomienky.

81. Vzhľadom na okolnosti vo veciach samých sa domnievam, že prípadný zásah do týchto práv by v každom prípade zodpovedal požiadavkám stanoveným v článku 52 ods. 1 Charty, z ktorého vyplýva, že akékoľvek obmedzenie výkonu uznaných práv a slobôd musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd, ( 49 ) pričom musí dodržať zásadu proporcionality a musí byť nevyhnutné a skutočne zodpovedať cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo potrebe ochrany práv a slobôd iných.

82. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa talianskej vlády je cieľom zákonného dekrétu č. 91/2014 v podstate obnoviť konkurencieschopnosť vnútroštátneho systému výroby elektrickej energie prostredníctvom prerozdelenia všeobecných nákladov tohto systému a preniesť ich viac na prevádzkovateľov fotovoltických zariadení. Táto vláda najmä tvrdí, že zmena stimulačných príspevkov sa vysvetľuje potrebou vyvážiť predmetný systém pomoci a rozdeliť náklady pre konečných spotrebiteľov elektrickej energie vzhľadom na obmedzenie dostupných zdrojov.

83. Uvedená vláda tiež poukazuje na rýchly rast, ktorý zaznamenal sektor obnoviteľnej energie v Taliansku a ktorý viedol k tomu, že tento členský štát sa stal jedným z najvýznamnejších výrobcov fotovoltickej energie na európskom trhu.

84. Vzhľadom na tieto úvahy sa domnievam, že za predpokladu, že by Súdny dvor v rozpore s prístupom, ktorý navrhujem, rozhodol, že zmena stimulačných príspevkov, ktorá vyplýva z článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014, zasahuje do ich slobody podnikania a práva vlastniť majetok zakotvených v článkoch 16 a 17 Charty, tento zásah by sa mal v každom prípade považovať za nevyhnutný a odôvodnený cieľmi všeobecného záujmu zodpovedajúcimi cieľom sledovaným smernicou 2009/28. ( 50 )

85. Okrem toho túto zmenu treba podľa môjho názoru a s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, považovať za úpravu rešpektujúcu zásadu proporcionality. Ako správne zdôrazňuje talianska vláda, prevádzkovatelia fotovoltických zariadení si vybrali medzi rôznymi možnosťami stanovenými v článku 26 ods. 3 zákonného dekrétu č. 91/2014. Zdá sa, že kompenzačné opatrenia, ako je prístup k bankovým pôžičkám za zvýhodnených podmienok, boli stanovené okrem toho v prospech týchto prevádzkovateľov s cieľom kompenzovať nevýhody vzniknuté z dôvodu prijatia tohto ustanovenia. ( 51 )

86. Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov sa domnievam, s prihliadnutím na spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, že článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 je zlučiteľný s právami chránenými článkami 16 a 17 Charty.

B. O Energetickej charte

87. Ako vyplýva z bodu 19 vyššie, vnútroštátny súd sa pýta aj na zlučiteľnosť článku 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 s článkom 10 Energetickej charty (v spojení s článkom 216 ods. 2 ZFEÚ).

88. Táto otázka si vyžaduje vyriešiť predbežnú otázku, či sa na toto ustanovenie možno odvolávať v sporoch medzi jednotlivcami a ich členským štátom.

89. V tejto súvislosti žalobkyne vo veci samej uvádzajú, že Energetická charta zaviedla systém riešenia sporov medzi „zmluvnými stranami“ a „investormi iných zmluvných strán“ ( 52 ). Vedľajší účastníci konania dodávajú, že z preambuly tejto Charty vyplýva, že táto Charta bola prijatá s cieľom zaviesť lepšie podmienky pre investície v odvetví energetiky a rozvoj energetickej spolupráce. S cieľom splniť tieto ciele článok 10 uvedenej Charty ukladá každej zmluvnej strane povinnosť podporovať a vytvárať „stabilné, spravodlivé, výhodné a transparentné podmienky pre investorov iných zmluvných strán pre investovanie v jej oblasti“.

90. Pripomínam, že Únia pristúpila k Energetickej charte, a je teda jednou zo „zmluvných strán“ v zmysle článku 1 bodu 2 tejto Charty. Podľa článku 216 ods. 2 ZFEÚ medzinárodné dohody uzavreté Úniou zaväzujú inštitúcie Únie a členské štáty.

91. Okrem toho spresňujem, že ako správne zdôraznili nemecká a grécka vláda, ako aj Komisia, článok 10 Energetickej charty sa týka podmienok, ktoré zaviedli zmluvné strany tejto Charty pre investície realizované investormi iných zmluvných strán.

92. Podľa môjho názoru z toho vyplýva, ako správne tvrdí nemecká vláda, že cieľom článku 10 Energetickej charty je chrániť v právnom poriadku Únie investorov iných zmluvných strán, teda tretích štátov, ktoré sú tiež zmluvnými stranami tejto Charty, na celom území Únie. ( 53 ) Na toto ustanovenie sa však podľa môjho názoru nemôžu odvolávať investori Únie voči inštitúciám Únie alebo členským štátom.

93. Pokiaľ ide o členské štáty, ktoré samotné pristúpili k Energetickej charte ako „zmluvné strany“ (čo už nie je prípad Talianskej republiky), ( 54 ) účastníci konania poukázali na otázku, či sa na článok 10 tejto Charty môžu v sporoch týkajúcich sa jedného z týchto členských štátov odvolávať aj investori z iných členských štátov, a nielen investori z tretích štátov. V prejednávaných veciach však nie je potrebné skúmať túto otázku. ( 55 ) Domnievam sa totiž, že toto ustanovenie nemožno v žiadnom prípade uplatniť v takých veciach, o aké ide vo veci samej, v ktorých investori stoja proti ich vlastnému členskému štátu. ( 56 )

94. Toto riešenie sa mi zdá zjavné vzhľadom na samotné znenie uvedeného ustanovenia. Okrem toho sa mi zdá v súlade s obmedzeniami stanovenými v ostatných ustanoveniach tejto Charty, najmä v článku 26 uvedenej Charty, ktorý sa týka výlučne riešenia sporov medzi jednou zmluvnou stranou a investormi druhej zmluvnej strany. ( 57 )

95. V každom prípade sa domnievam, že aj keby sa v rozpore s doslovným a kontextuálnym výkladom, ktorý navrhujem, malo usudzovať, že článok 10 Energetickej charty je uplatniteľný v sporoch, v ktorých investori stoja proti ich vlastnému členskému štátu, samotná skutočnosť, že toto ustanovenie všeobecným spôsobom uvádza potrebu stanoviť „stabilné, spravodlivé, výhodné a transparentné podmienky“, nemôže viesť k tomu, aby sa týmto členským štátom zakázala zmena alebo zrušenie schémy pomoci prijatej týmto členským štátom na jeho území na základe článku 3 ods. 3 písm. a) smernice 2009/28. ( 58 )

96. Konkrétne cieľom tohto ustanovenia podľa môjho názoru nie je priznať investorom, ktorí nesúhlasia s takouto reformou, ochranu, ktorá by išla nad rámec záruk už stanovených v práve Únie a konkrétne v článkoch 16 a 17 Charty. ( 59 )

V. Návrh

97. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko), takto: 1. Články 16 a 17 Charty základných práv Európskej únie nebránia takému vnútroštátnemu ustanoveniu, o aké ide vo veci samej, ktoré vedie k tomu, že členský štát zníži stimulačné príspevky, ktorých zaplatenie je stanovené na základe systému pomoci zameraného na podporu využívania energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov na jeho území, a presnejšie na základe súkromnoprávnych dohôd uzavretých medzi príjemcami pomoci z tohto systému a spoločnosťou, ktorá je v úplnom vlastníctve tohto členského štátu, pokiaľ títo príjemcovia nemôžu legitímne očakávať, že tieto príspevky zostanú nezmenené počas doby platnosti týchto dohôd, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. 2. Článok 10 Zmluvy o energetickej charte podpísanej v Lisabone 17. decembra 1994 a schválenej v mene Európskej únie rozhodnutím Rady a Komisie 98/181/ES, ESUO, Euratom z 23. septembra 1997 o uzavretí Zmluvy o energetickej charte a Protokolu energetickej charty o energetickej účinnosti a súvisiacich environmentálnych aspektoch Európskymi spoločenstvami, v spojení s článkom 216 ods. 2 ZFEÚ sa neuplatňuje v sporoch medzi investormi v oblasti energetiky a ich vlastným členským štátom.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Anie predstavuje podniky, ktoré v Taliansku vykonávajú „činnosť smerujúcu k výrobe tovarov a/alebo služieb v elektrotechnickom a elektronickom odvetví alebo v súvisiacich odvetviach“. V ďalšej časti týchto návrhov výraz „žalobkyne vo veci samej“ odkazuje na zväz Anie, ako aj na všetkých prevádzkovateľov fotovoltických zariadení, ktorí sú účastníkmi sporov pred vnútroštátnym súdom.

( 3 ) Prvou smernicou v oblasti podpory využívania obnoviteľnej energie bola smernica Európskeho parlamentu a Rady č. 2001/77/ES z 27. septembra 2001 o podpore elektrickej energie vyrábanej z obnoviteľných zdrojov energie na vnútornom trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES L 283, 2001, s. 33; Mim. vyd. 12/002, s. 121). Táto bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES (Ú. v. EÚ L 140, 2009, s. 16).

( 4 ) Podpísaná v Lisabone 17. decembra 1994 (Ú. v. ES L 380, 1994, s. 24; Mim. vyd. 12/001, s. 199) a schválená v mene Únie rozhodnutím Rady a Komisie 98/181/ES, ESUO, Euratom z 23. septembra 1997 o uzavretí Zmluvy o energetickej charte a Protokolu energetickej charty o energetickej účinnosti a súvisiacich environmentálnych aspektoch Európskymi spoločenstvami (Ú. v. ES L 69, 1998, s. 1; Mim. vyd. 12/002, s. 24) (ďalej len „Energetická charta“). Spresňujem, že v každej z prejednávaných vecí sa v prejudiciálnej otázke spomína Energetická charta bez toho, aby citovala akékoľvek jej konkrétne ustanovenia. Vzhľadom na informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom sa mi však zdá, že tento súd sa konkrétne pýta na zlučiteľnosť reformy vykonanej talianskym zákonodarcom s článkom 10 tejto Charty. V týchto návrhoch teda svoj výklad uvedenej Charty obmedzím len na toto jediné ustanovenie.

( 5 ) Pripomínam, že článok 216 ods. 2 ZFEÚ stanovuje, že dohody uzatvorené Úniou zaväzujú inštitúcie Únie a členské štáty.

( 6 ) Decreto-legge n. 91 – Diputazioni urgenti per il settore agricolo, ambientamento energetico dell’edilizia scolastica e universitaria, il rilancio e lo sviluppo delle imprese, contenimento dei costi gravanti sulle tariffnoires, nonché per la definizione immediata di adempimenti derivanti dalla normativa europea (zákonný dekrét č. 91 o naliehavých ustanoveniach pre poľnohospodárske odvetvie, ochranu životného prostredia a energetickú efektívnosť školských a univerzitných budov, obnovu a rozvoj podnikov, obmedzenie nákladov zaťažujúcich sadzby za elektrinu, ako aj na okamžité definovanie formalít vyplývajúcich z právnej úpravy Únie) z 24. júna 2014 zmenený na zákon, so zmenami, zákonom č. 116 z 11. augusta 2014 (riadny doplnok č. 72 GURI č. 193 z 20. augusta 2014) (ďalej len „zákonný dekrét č. 91/2014“).

( 7 ) Decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77/ES relativa alla prodotta dell’energia elettrica prodotta da fonti energetiche rinnovabili nel mercato interno dell’elletricità (legislatívny dekrét č. 387, ktorým sa vykonáva smernica č. 2001/77) z 29. decembra 2003 (riadny doplnok GURI č. 25 z 31. januára 2004, s. 5, ďalej len „legislatívny dekrét č. 387/2003“).

( 8 ) Decreto legislativo n. 28 – Attuazione della direttiva 2009/28/ES sulla promozione dell’uso dell’energia da fonti rinnovabili, recante modifica e diregazione delle direttive 2001/77/ES e 2003/30/ES (legislatívny dekrét č. 28, ktorým sa preberá smernica 2009/28) z 3. marca 2011 (riadny doplnok GURI č. 71 z 28. marca 2011, ďalej len „legislatívny dekrét č. 28/2011“).

( 9 ) Podľa článku 24 ods. 2 písm. d) legislatívneho dekrétu č. 28/2011 sa pre fotovoltické zariadenia uvedené do prevádzky od 31. decembra 2012 stanovilo, že „stimuly sa udeľujú prostredníctvom súkromnoprávnych zmlúv uzavretých medzi GSE a subjektom zodpovedným za zariadenia na základe štandardizovanej zmluvy definovanej orgánom pre elektrickú energiu a plyn“. Dodávam, že vnútroštátny súd vo svojich návrhoch na začatie prejudiciálneho konania uvádza len dohody uzatvorené medzi GSE a prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení patriacich do pôsobnosti tohto ustanovenia. V týchto návrhoch teda budem vychádzať z predpokladu, že všetky sporné dohody sú súkromnoprávnymi zmluvami týkajúcimi sa zariadení uvedených do prevádzky po 31. decembri 2012.

( 10 ) V súlade s článkom 26 ods. 1 zákonného dekrétu č. 91/2014 bolo cieľom tejto reformy „optimalizovať manažment lehôt na výber a platbu stimulov a podporovať udržateľnejšiu politiku podpory obnoviteľných zdrojov energie“.

( 11 ) Pokiaľ ide o ich plné názvy, je to jednak ministerský dekrét zo 16. októbra 2014 o „Schválení spôsobov vyplácania stimulačných príspevkov spoločnosťou [GSE] určených na elektrickú energiu vyrábanú fotovoltickými elektrárňami na základe uplatnenia článku 26 ods. 2 [zákonného dekrétu č. 91/2014]“ a jednak ministerský dekrét zo 17. októbra 2014 o „Spôsoboch úpravy stimulačných príspevkov na elektrickú energiu vyrábanú fotovoltickými elektrárňami na základe uplatnenia článku 26 ods. 3 písm. b) [zákonného dekrétu č. 91/2014]“.

( 12 ) Rozsudok Corte costituzionale (Ústavný súd) č. 16 z 24. januára 2017.

( 13 ) Ide o veci C‑306/19, Milis Energy; C‑512/19, Go Sun a Malby Energy 4, a C‑595/19, Fototre, konanie v ktorých bolo prerušené až do vydania konečného rozhodnutia v prejednávaných veciach. Uvádzam, že Európskemu súdu pre ľudské práva bola okrem toho predložená otázka zlučiteľnosti reformy, o ktorú ide vo veci samej, s článkom 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísanému v Paríži 20. marca 1952 (ďalej len „EDĽP“) (pozri žaloby č. 20445/15, Salento Energy Srl v. Taliansko, a 59246/17, Nuovo Sole SLR v. Taliansko, podané 17. apríla 2015 a 4. augusta 2017).

( 14 ) Ako uviedla talianska vláda, viaceré členské štáty prijali nástroje na znižovanie stimulov využívania obnoviteľnej energie, ktoré boli predtým zavedené na ich území. Napríklad vec C‑366/19, BOSOLAR, v súčasnosti prejednávaná pred Súdnym dvorom a prerušená až do vydania konečného rozhodnutia v prejednávaných veciach, sa týka opatrenia, ktorého cieľom je zníženie kúpnej ceny elektrickej energie vyrobenej z fotovoltických zariadení v Bulharsku.

( 15 ) Pozri rozsudok z 22. januára 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 42 a citovaná judikatúra). Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, Adusbef a Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, bod 82).

( 16 ) Pozri vysvetlivky k Charte základných práv (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 23).

( 17 ) V tejto súvislosti spresňujem, že stále podľa článku 52 ods. 3 Charty sa na účely výkladu článku 17 Charty musí zohľadniť judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúca sa článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP [pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, bod 61), ako aj z 21. mája 2019, Komisia/Maďarsko (Užívanie poľnohospodárskych pozemkov) (C‑235/17, EU:C:2019:432, bod 72 a citovaná judikatúra)].

( 18 ) Pozri rozsudky z 15. januára 2013, Križan a i. (C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 113 a citovaná judikatúra), ako aj z 22. januára 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 45 a citovaná judikatúra). Pozri tiež v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, Adusbef a Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567, body 83 a 85).

( 19 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. júna 2016, Lidl (C‑134/15, EU:C:2016:498, bod 31), ako aj z 13. júna 2017, Florescu a i. (C‑258/14, EU:C:2017:448, bod 51 a citovaná judikatúra). Súdny dvor už najmä konštatoval, že vzhľadom na znenie článku 16 Charty môže byť sloboda podnikania podriadená širokému spektru zásahov verejnej moci, ktoré sú schopné vo všeobecnom záujme stanoviť obmedzenia výkonu hospodárskej činnosti (pozri rozsudky z 22. januára 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 46), ako aj z 30. júna 2016, Lidl (C‑134/15, EU:C:2016:498, bod 34).

( 20 ) Pre úplnosť uvádzam, že sloboda podnikania a právo vlastniť majetok tiež podliehajú obmedzeniam, ktoré vyplývajú zo samotného znenia ustanovení Charty, v ktorých je táto sloboda a toto právo zakotvené. V súlade s článkom 16 Charty sa teda sloboda podnikania uznáva len „v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Rovnako druhá a tretia veta článku 17 ods. 1 Charty obmedzujú rozsah práva priznaného v prvej vete tohto ustanovenia [pozri v tejto súvislosti OLIVER, P.: What Purpose Does Article 16 of the Charter Serve? In: BERNITZ, U. a i. (ed.): General Principles of EU Law and European Private Law. Alphen aan den Rijn: Wolters Kluwer, 2013, s. 293, a JAEGER, M.: La protection du droit de propriété dans l’ordre juridique de l’Union européenne à la lumière de l’article 17 de la charte des droits fondamentaux. In: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi. Brusel: Bruylant, 2013, s. 167].

( 21 ) Pripomínam, že odôvodnenie 8 smernice 2009/28 zdôrazňuje najmä, že potreba vytvoriť „rámec, ktorý obsahuje záväzné ciele“, by mala „poskytnúť podnikateľskej komunite dlhodobú stabilitu, ktorú potrebuje na uskutočňovanie racionálnych a trvalo udržateľných investícií v odvetví energie z obnoviteľných zdrojov energie“. Pokiaľ ide o odôvodnenie 14 tejto smernice, toto odôvodnenie stanovuje, že „hlavným účelom záväzných národných cieľov je poskytnúť investorom istotu“.

( 22 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2019, Agrenergy a Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 a C‑287/18, EU:C:2019:605, bod 27 a citovaná judikatúra).

( 23 ) Konkrétne podľa žalobkýň vo veci samej dohody týkajúce sa zariadení uvedených do prevádzky po 31. decembri 2012 obsahujú v článku 17.3 toto ustanovenie: „… GSE si vyhradzuje právo jednostranne meniť doložky..., ktoré by boli v dôsledku prípadného legislatívneho a regulačného vývoja v rozpore s platným referenčným rámcom“. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či sa takáto doložka nachádza vo všetkých sporných zmluvách.

( 24 ) Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia vo veci samej a vedľajší účastníci konania, sa domnievam, že článok 26 ods. 2 a 3 zákonného dekrétu č. 91/2014 nemá retroaktívny účinok v pravom zmysle slova, keďže sa týka len budúcich platieb, a nie platieb, ktoré už boli vykonané.

( 25 ) Pozri rozsudok z 21. mája 2019, Komisia/Maďarsko (Využívanie poľnohospodárskych pozemkov) (C‑235/17, EU:C:2019:432, bod 69 a citovaná judikatúra).

( 26 ) (C‑235/17, EU:C:2018:971, bod 135).

( 27 ) Pozri rozsudok ESĽP z 22. júna 2004, Broniowski v. Poľsko (CE:ECHR:2004:0622JUD003144396, § 129). Ako príklad uvádzam, že spoločnosť sa má považovať za vlastníka majetkového nároku predstavujúceho „majetok“ v zmysle článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP, keď má právo na vrátenie neoprávnene zaplatenej dane (rozsudok ESĽP z 9. marca 2006, Eko‑Elda AVEE v. Grécko, CE:ECHR:2006:0309JUD001016202, § 27).

( 28 ) Pozri rozsudok ESĽP zo 14. februára 2012, Arras a i. v. Taliansko (CE:ECHR:2012:0214JUD001797207, § 75). Odkazujem tiež na návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:190, bod 76), ako aj na citovanú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva.

( 29 ) Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že zásah v zmysle článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP možno konštatovať, ak je výška sociálnej dávky znížená alebo je sama zrušená (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 28. apríla 2009, Rasmussen v. Poľsko, CE:ECHR:2009:0428JUD003888605, § 71, ako aj rozsudok ESĽP zo 7. júla 2011, Stummer v. Rakúsko, CE:ECHR:2011:0707JUD003745202, § 82). Spresňujem, že toto posledné uvedené rozhodnutie bolo citované v rozsudku z 13. júna 2017, Florescu a i. (C‑258/14, EU:C:2017:448, bod 50), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že opatrenie, ktorého cieľom je pozastavenie vyplácania starobných dôchodkov, ak sa dotknuté osoby rozhodli vykonávať súčasne zárobkovú činnosť vo verejnej inštitúcii, obmedzuje právo týchto osôb vlastniť majetok v zmysle článku 17 Charty.

( 30 ) Pozri rozsudok ESĽP z 18. mája 2010, Plalam S.p.A. v. Taliansko (CE:ECHR:2010:0818: JUD001602102, § 38).

( 31 ) Jednotlivci môžu byť najmä držiteľmi „majetku“ v zmysle článku 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP, ak sú držiteľmi práv na výstavbu na základe aktu predaja a ak majú legitímne očakávanie, že budú môcť vykonávať tieto práva za zmluvných podmienok (pozri rozsudok ESĽP z 18. novembra 2010, Manželia Richet a Le Ber v. Francúzsko, CE:ECHR:2010:1118JUD001899007, § 98).

( 32 ) Pozri rozsudky ESĽP z 9. decembra 1994, Grécke rafinérie Stran a Stratis Andreadis v. Grécko (CE:ECHR:1994:1209JUD001342787, § 59), ako aj z 9. júna 2009, Nicola Silvestri v. Taliansko (CE:ECHR:2009:0609JUD001686102, § 70).

( 33 ) Rozsudok z 3. septembra 2015, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, bod 61).

( 34 ) Napríklad Súdny dvor už v podstate rozhodol, že ročné vyplatenie pomoci členským štátom nemožno považovať za konečné, keďže príjemca môže byť túto pomoc povinný vrátiť, ak nedodrží všetky podmienky jej poskytnutia (rozsudok z 26. mája 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, body 45 a 49).

( 35 ) Ide o výraz, ktorý použil generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo svojich návrhoch vo veci ArcelorMittal Rodange a Schifflange (C‑321/15, EU:C:2016:516, bod 97).

( 36 ) Pozri rozsudky z 10. septembra 2009, Plantanol (C‑201/08, EU:C:2009:539, bod 53 a citovaná judikatúra), ako aj z 11. júla 2019, Agrenergy a Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 a C‑287/18, EU:C:2019:605, bod 31). Pokiaľ ide o článok 1 dodatkového protokolu č. 1 k EDĽP, Európsky súd pre ľudské práva už rozhodol, že „legitímne očakávanie“ vyplýva z okolnosti, že dotknutá osoba sa opiera primerane o právny akt, ktorý má pevný právny základ, a vplyv na vlastnícke práva (pozri rozsudok ESĽP z 28. septembra 2004, Kopecký v. Slovensko, CE:ECHR:2004:0928JUD004491298, § 47).

( 37 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2019, Agrenergy a Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 a C‑287/18, EU:C:2019:605, bod 33 a citovaná judikatúra).

( 38 ) K tomuto záveru v podstate dospel Corte costituzionale (Ústavný súd) v rozsudku č. 16 z 24. januára 2017 (§ 9).

( 39 ) Rozsudok z 11. júla 2019 (C‑180/18, C‑286/18 a C‑287/18, EU:C:2019:605, bod 44).

( 40 ) Pod pojmom „piaty energetický účet“ sa rozumie decreto ministeriale – Attuazione dell’art. 25 del decreto legislativo del 3 marzo 2011, n. 28, recante incentivazione della produzione di energia elettrica da impianti solari fotovoltaici (ministerský dekrét o vykonávaní článku 25 legislatívneho dekrétu č. 28 z 3. marca 2011 o stimulačných opatreniach na výrobu elektrickej energie z fotovoltických solárnych zariadení) z 5. júla 2012 (riadny doplnok GURI č. 159 z 10. júla 2012).

( 41 ) Ako som spresnil v poznámke pod čiarou 23 vyššie, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či všetky sporné dohody skutočne vyhradzujú takéto právo spoločnosti GSE.

( 42 ) Rozsudok z 11. júla 2019, Agrenergy a Fusignano Due (C‑180/18, C‑286/18 a C‑287/18, EU:C:2019:605, bod 27).

( 43 ) Pripomínam, že článok 17 ods. 1 Charty rozlišuje dva druhy obmedzení vlastníckeho práva: zbavenie majetku (druhá veta) a úprava užívania majetku (tretia veta) (pozri v tejto súvislosti WOLLENSCHLÄGER, F.: Article 17 – Right to Property. In: PEERS, S., HERVEY T., KENNER, J., WARD, A.: The EU Charter of Fundamental Rights – A commentary. Hart Publishing, 2014, s. 476). Odkazujem tiež na moje návrhy vo veci Komisia/Maďarsko (Využívanie poľnohospodárskych pozemkov) (C‑235/17, EU:C:2018:971, bod 154), v ktorých som zdôraznil existenciu týchto dvoch typov obmedzení, ako aj na všeobecné pravidlo („každý má právo vlastniť svoj... majetok“), obsiahnuté v článku 17 ods. 1 prvej vete Charty.

( 44 ) Pozri v tejto súvislosti rozsudky ESĽP z 23. septembra 1982, Sporrong a Lönnroth v. Švédsko (CE:ECHR:1982:0923JUD00715175, § 65), ako aj z 19. decembra 1989, Mellacher a i. v. Rakúsko (CE:ECHR:1989:1219JUD001052283, § 44).

( 45 ) Pozri rozsudok z 22. januára 2013, Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 43 a citovaná judikatúra).

( 46 ) V tejto súvislosti spresňujem, že v rozsudku č. 16 z 24. januára 2017 (§ 8.3) Corte costituzionale (Ústavný súd) v podstate dospel k záveru, že vzhľadom na osobitný právny rámec, do ktorého patria, dohody uzavreté medzi prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení a spoločnosťou GSE nemožno považovať len za zmluvy v prospech týchto prevádzkovateľov.

( 47 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 49).

( 48 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, bod 50). Napríklad Súdny dvor rozhodol, že možnosť požadovať od prevádzkovateľa každoročnú aktualizáciu svojich taríf a ich predloženie na pravidelnú kontrolu predstavuje zásah do výkonu práva zaručeného článkom 16 Charty (pozri rozsudok z 20. decembra 2017, Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, bod 51). Rovnako konštatoval, že povinnosť označovania, ktorú má podnik maloobchodného predaja, môže obmedziť výkon jeho slobody podnikania (pozri rozsudok z 30. júna 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, bod 29). Poznamenávam, že zákaz vo vzťahu k podniku môže tiež predstavovať zásah do výkonu slobody podnikania (pozri najmä rozsudok zo 17. decembra 2015, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, bod 67).

( 49 ) V prejednávanej veci podľa môjho názoru nie sú pochybnosti o tom, že by sa akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd zakotvených v článkoch 16 a 17 Charty, aj keby bolo preukázané, malo považovať za obmedzenie stanovené zákonom a za obmedzenie rešpektujúce podstatu týchto práv a slobôd. Pripomínam, že ako vyplýva z predchádzajúcej časti, prevádzkovatelia fotovoltických zariadení majú naďalej možnosť používať svoje zariadenia a organizovať svoje činnosti tak, ako si želajú, a neboli zbavení stimulačných príspevkov, ktoré už boli zaplatené na základe dohôd uzavretých so spoločnosťou GSE.

( 50 ) Pokiaľ ide o obsah cieľov sledovaných smernicou 2009/28, odkazujem na bod 34 vyššie.

( 51 ) Spresňujem, že v rozsudku č. 16 z 24. januára 2017 (§ 8.4) Corte costituzionale (Ústavný súd) v podstate dospel k záveru, že cieľom týchto kompenzačných opatrení je umožniť ochranu investícií vynaložených prevádzkovateľmi fotovoltických zariadení. Tento súd tiež zdôraznil progresívnu povahu reformy vykonanej zákonným dekrétom č. 91/2014 vzhľadom na skutočnosť, že tri možnosti stanovené v článku 26 ods. 3 tohto dekrétu sú rozložené na relatívne dlhé obdobie.

( 52 ) V súlade s článkom 1 bodom 2 Energetickej charty pojem „zmluvná strana“ znamená akýkoľvek štát alebo regionálnu hospodársku integračnú organizáciu, ktorá súhlasila s tým, že bude viazaná touto zmluvou, a vo vzťahu ku ktorému alebo ktorej je táto zmluva platná.

( 53 ) V tejto súvislosti spresňujem, že pokiaľ ide o regionálne hospodárske integračné organizácie, akou je Únia, pojem „oblasť“ je definovaný v článku 1 bode 10 Energetickej charty ako „oblasti členských štátov takejto organizácie [resp. takýchto organizácií]“.

( 54 ) Generálny advokát Wathelet vo svojich návrhoch vo veci Achmea (C‑284/16, EU:C:2017:699, bod 43) pripomenul, že všetky členské štáty a Únia ratifikovali Energetickú chartu. Spresňujem však, že ako uviedli žalobkyne vo veci samej a vedľajší účastníci konania, Talianska republika začala 31. decembra 2014 konanie o odstúpení od Energetickej charty a že toto odstúpenie nadobudlo účinnosť 1. januára 2016. Tento členský štát je teda teraz viazaný touto Chartou podľa jej článku 47 ods. 3, ktorý stanovuje, že ustanovenia tejto Charty „sa budú naďalej uplatňovať na investície investorov iných zmluvných strán v oblasti zmluvnej strany, ktorá od zmluvy odstupuje... po dobu 20 rokov od dátumu, keď odstúpenie zmluvnej strany nadobudlo platnosť“, ako aj podľa článku 216 ods. 2 ZFEÚ, teda v rozsahu, v akom je uvedená Charta neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie.

( 55 ) Súdny dvor zdôraznil, že v prejednávaných veciach nie je potrebné rozhodnúť o tejto otázke, a uvádzam, že v rozsudku zo 6. marca 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), Súdny dvor rozhodol, že články 267 a 344 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia ustanoveniu obsiahnutému v medzinárodnej dohode uzavretej medzi členskými štátmi, podľa ktorého investor z jedného z týchto členských štátov môže v prípade sporu týkajúceho sa investícií v druhom členskom štáte začať konanie proti tomuto druhému členskému štátu pred rozhodcovským súdom, ktorého právomoc je tento členský štát povinný akceptovať. Vzhľadom na tento rozsudok sa domnievam, že vzhľadom na to, že článok 26 Energetickej charty, nazvaný „Urovnanie sporov medzi investorom a zmluvnou stranou“, stanovuje možnosť, aby sa tieto spory riešili rozhodcovskými súdmi, toto ustanovenie nemožno uplatniť na spory vnútri Únie. Podľa môjho názoru by vzhľadom na pripomienky Súdneho dvora v tomto rozsudku bolo dokonca možné, pokiaľ ide najmä o zachovanie vlastnej povahy práva zavedeného Zmluvami a zásadu vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, aby sa táto Charta v takýchto sporoch ani vôbec neuplatňovala. To je záver, ku ktorému podľa všetkého dospeli zástupcovia vlád členských štátov aj v dokumente nazvanom „Vyhlásenie zástupcov vlád členských štátov z 15. januára 2019 o právnych dôsledkoch rozsudku Achmea vydaného Súdnym dvorom a o ochrane investícií v Európskej únii“ (dostupný na internetovej stránke Komisie na: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/business_economy_euro/banking_and_finance/documents/190117‑bilateral‑investment‑treaties_en.pdf), ktorého bod 5 stanovuje, že vzhľadom na uvedený rozsudok „členské štáty rozviažu všetky dvojstranné investičné zmluvy medzi sebou“.

( 56 ) Pripomínam, že podľa článku 1 bodu 7 písm. a) bodu i) Energetickej charty sa pod pojmom „investor“ rozumie „fyzická osoba s občianstvom alebo národnosťou zmluvnej strany, alebo ktorá má trvalý pobyt v tejto zmluvnej strane v súlade s jej platným zákonom“. V prejednávanej veci je nesporné, že všetky podniky, ktoré sú účastníkmi sporov pred vnútroštátnym súdom, sú talianske.

( 57 ) Pre úplnosť uvádzam, že podľa môjho názoru z vyhlásení Kanady a Spojených štátov amerických týkajúcich sa článku 10 Energetickej charty navyše jasne vyplýva, že ak je zmluvnou stranou štát, výraz „investori ostatných zmluvných strán“ označuje výlučne investorov, ktorí sú tejto zmluvnej strane cudzí, a nie ich tuzemských kolegov.

( 58 ) Vo všeobecnosti sa zdá, že judikatúra rozhodcovských súdov týkajúca sa výkladu článku 10 Energetickej charty vykladá povinnosť chrániť legitímne očakávania investorov reštriktívne (pozri MONTANARO, F.: Les politiques en matière d’énergie photovoltaïque en Europe, au carrefour entre le droit de l’Union européenne et le Traité sur la Charte de l’énergie. In: Revue belge de droit international. Bruxelles: Bruylant, 2016, zv.1, s. 416).

( 59 ) Poukazujem na to, že generálny advokát Jääskinen vo svojich návrhoch vo veci Komisia/Slovensko (C‑264/09, EU:C:2011:150, bod 63) v podstate usúdil, že pokiaľ ide o požívanie a ochranu investícií, všeobecná úroveň ochrany základných práv stanovená právom Únie chráni investorov spôsobom, ktorý spĺňa normy vyplývajúce najmä z článku 10 ods. 1 Energetickej charty. Pre prípad potreby dodávam, že vo veci Electrabel S.A. v. Maďarsko (rozsudok ICSID, vec č. ARB/07/19, 30. novembra 2012, § 7.77‑78) rozhodcovský súd (International Centre for Settlement of Investment Disputes, Washington, D.C.) konštatoval, že toto ustanovenie nebráni zmluvným stranám zmeniť ich legislatívny rámec za určitých podmienok [„While the investor is promised protection against unfair changes, it is well established that the host State is entitled to maintain a reasonable degree of regulatory flexibility to respond to changing circumstances in the public interest. Consequently, the requirement of fairness must not be understood as the immutability of the legal framework, but as implying that subsequent changes should be made fairly, consistently and predictably, taking into account the circumstances of the investment… Fairness and Consistency must be assessed against the background of information that the investor knew and should reasonably have known at the time of the investment and of the conduct of the Host State“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát)]. Ten istý súd zdôraznil, že v prípade rozporu má právo Únie prednosť pred Energetickou chartou (§ 4.189).