Predbežné znenie

NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

GIOVANNI PITRUZZELLA

prednesené 15. decembra 2022( )

Vec C‑570/21

I.S.,

K.S.

proti

YYY. S.A.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Warszawa‑Wola vo Varšave, Poľsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Pojem spotrebiteľ – Dvojúčelová zmluva uzatvorená osobou vykonávajúcou povolanie alebo podnikanie a druhou osobou, ktorá takúto činnosť nevykonáva – Okrajovosť alebo chýbajúca prevaha účelu týkajúceho sa povolania alebo podnikania v celkovom kontexte uzatvorenej zmluvy“





1. Možno na účely ochrany, ktorú právo Únie poskytuje pred nekalými zmluvnými podmienkami, označiť za spotrebiteľa osobu, ktorá pri podnikaní alebo výkone povolania uzatvorila spolu s ďalším dlžníkom, ktorý nevykonáva obdobnú činnosť, zmluvu o úvere, v prípade, že čiastočne konala v rámci výkonu svojej činnosti a čiastočne mimo tejto činnosti, a pokiaľ v celkovom kontexte zmluvy neprevažuje aspekt týkajúci sa podnikania alebo povolania?

I. Právny rámec

A. Právo Európskej únie

1. Smernica 93/13/EHS

2. Podľa článku 1 ods. 1 smernice 93/13/EHS( ):

„Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.“

3. V článku 2 tejto smernice sa stanovuje, že:

„Na účely tejto smernice:

…

b) ‚spotrebiteľ‘ znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu;

c) ‚predajca alebo dodávateľ‘ znamená akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“.

2. Smernica 2011/83/EÚ

4. V odôvodnení 17 smernice 2011/83/EÚ( ) sa uvádza:

„Vymedzenie pojmu spotrebiteľ by sa malo vzťahovať na fyzické osoby konajúce na účely, ktoré sa netýkajú ich obchodnej ani podnikateľskej činnosti, remesla ani povolania. V prípade dvojúčelovej zmluvy, ak sa zmluva uzatvorí na účely čiastočne v rámci a čiastočne mimo obchodnej činnosti príslušnej osoby a obchodný účel je obmedzený tak, aby neprevažoval v celkovom kontexte zmluvy, takáto osoba by sa tiež mala považovať za spotrebiteľa.“

5. V článku 2 tejto smernice s názvom „Vymedzenia pojmov“ sa stanovuje, že:

„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:

1. ‚spotrebiteľ‘ je akákoľvek fyzická osoba, ktorá v zmluvách, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely, ktoré sa netýkajú jej obchodnej ani podnikateľskej činnosti, remesla ani povolania;

2. ‚obchodník‘ je akákoľvek fyzická osoba alebo akákoľvek právnická osoba bez ohľadu na to, či je v súkromnom, alebo verejnom vlastníctve, ktorá v súvislosti so zmluvami, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, koná na účely, ktoré sa týkajú jej obchodnej alebo podnikateľskej činnosti, remesla alebo povolania, a to aj prostredníctvom inej osoby konajúcej v jej mene alebo z jej poverenia…“

3. Smernica 2013/11/EÚ

6. V odôvodnení 18 smernice 2013/11/EÚ( ) sa uvádza:

„Vymedzenie pojmu ‚spotrebiteľ‘ by malo zahŕňať fyzické osoby, ktoré konajú mimo svojej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti. Ak sa však zmluva uzavrie čiastočne na účely obchodnej činnosti a čiastočne na účely nesúvisiace s obchodnou činnosťou dotknutej osoby (dvojúčelové zmluvy), pričom účel obchodnej činnosti je obmedzený do tej miery, že v celkovom kontexte dodávky neprevažuje, takáto osoba by sa tiež mala považovať za spotrebiteľa.“

7. V článku 4 písm. a) a b) uvedenej smernice s názvom „Vymedzenie pojmov“ sa stanovuje, že:

„Na účely tejto smernice:

a) ‚spotrebiteľ‘ je akákoľvek fyzická osoba, ktorá koná na účely, ktoré sú mimo rámca jej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti;

b) ‚obchodník‘ je akákoľvek fyzická alebo právnická osoba bez ohľadu na to, či je v súkromnom alebo verejnom vlastníctve, ktorá koná na účely súvisiace s jej obchodnou, podnikateľskou, remeselnou alebo profesijnou činnosťou, a to aj prostredníctvom inej osoby konajúcej v jej mene alebo na jej účet;

…“

4. Nariadenie (EÚ) č. 524/2013

8. V odôvodnení 13 nariadenia č. 524/2013( ) sa uvádza:

„Vymedzenie pojmu ‚spotrebiteľ‘ by malo zahŕňať fyzické osoby, ktoré konajú mimo svojej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti. Ak sa však zmluva uzavrie čiastočne na účely obchodnej činnosti a čiastočne na účely nesúvisiace s obchodnou činnosťou dotknutej osoby (dvojúčelové zmluvy), pričom účel obchodnej činnosti je obmedzený do tej miery, že v celkovom kontexte dodávky neprevažuje, takáto osoba by sa tiež mala považovať za spotrebiteľa.“

9. Aj v článku 4 písm. a) a b) predmetného nariadenia s názvom „Vymedzenie pojmov“ sa stanovuje, že:

„Na účely tohto nariadenia:

a) ‚spotrebiteľ‘ je spotrebiteľ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 2013/11/EÚ;

b) ‚obchodník‘ je obchodník v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b) smernice 2013/11/EÚ;

…“

B. Poľské právo

10. V § 221 Kodeks cywilny (Občiansky zákonník), v znení vzťahujúcom sa na skutkový stav vo veci samej, sa pojem „spotrebiteľ“ vymedzuje ako „každá fyzická osoba, ktorá uskutočňuje právne úkony s podnikateľom, ktoré priamo nesúvisia s jej obchodnou a podnikateľskou činnosťou alebo povolaním“.

11. Podľa § 3851 Občianskeho zákonníka:

„1. Zmluvné podmienky v zmluve uzatvorenej so spotrebiteľom, ktoré neboli dohodnuté individuálne, nie sú pre spotrebiteľa záväzné, ak jeho práva a povinnosti upravujú takým spôsobom, ktorý je v rozpore s dobrými mravmi a ktorý zjavne porušuje jeho záujmy (nedovolené zmluvné podmienky). Uvedené neplatí pre zmluvné podmienky, ktoré definujú hlavné záväzky strán, vrátane ceny alebo odmeny, ak boli jednoznačne formulované.

2. Ak nejaká zmluvná podmienka nie je podľa odseku 1 pre spotrebiteľa záväzná, ostatné časti zmluvy zostávajú pre strany záväzné.

3. Za zmluvné podmienky, ktoré neboli dohodnuté individuálne, sa považujú tie podmienky, ktorých obsah spotrebiteľ nemohol reálne ovplyvniť. To platí najmä pre zmluvné podmienky zo vzorovej zmluvy, ktorú spotrebiteľovi navrhla druhá strana.

4. Dôkazné bremeno preukázania toho, že zmluvná podmienka bola dohodnutá individuálne, nesie tá zmluvná strana, ktorá sa na to odvoláva.“

II. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

12. Dňa 28. februára 2006 I.S. a K.S. požiadali zástupcu žalovanej vo veci samej o uzatvorenie zmluvy o hypotekárnom úvere (vo švajčiarskych frankoch), a to čiastočne na účely splatenia niektorých dlhov z podnikania jedného z týchto manželov a čiastočne na účely kúpy nehnuteľnosti.

13. Celkovo požiadali o pôžičku vo výške 206 120 poľských zlotých (PLN), z ktorých sa suma 96 120 PLN mala použiť na splatenie niektorých dlhov jedného zo žalobcov v konaní vo veci samej a suma 110 000 PLN bola naopak určená na súkromné účely.

14. Pokiaľ ide o vyjednávaciu pozíciu žalobcov vo veci samej, I.S. profesijne pôsobila ako spoločník spoločnosti podľa občianskeho práva, kým K.S. bol zamestnaný v inej spoločnosti ako zámočník.

15. Dňa 21. marca 2006 I.S. a K.S. na jednej strane a úverová inštitúcia žalovaná vo veci samej na strane druhej napokon uzatvorili zmluvu o úvere v celkovej výške 198 996,73 PLN indexovanú na výmenný kurz vo švajčiarskych frankoch, podľa podmienok stanovených v hlavnej zmluve a všeobecných podmienok zmluvy o hypotekárnom úvere.

16. Uvedená suma sa mala uhradiť v 300 splátkach v rovnakej výške. Konkrétne prvá z nich bola určená na splatenie sumy 70 000 PLN, ktorú úverová inštitúcia poskytla v prospech žalobcov na osobitný účet vedený na spoločnosť patriacu I.S., ktorý bol okamžite po splatení zrušený.

17. Podľa toho, čo I.S. uviedla na pojednávaní 11. januára 2021, žalovaná vo veci samej podmienila poskytnutie predmetnej sumy v plnej výške čiastočným použitím požičanej sumy na splatenie iného záväzku, súvisiaceho s podnikateľskou činnosťou s inou úverovou inštitúciou.

18. Časť prvej splátky bola ďalej určená na zaplatenie niektorých poplatkov za poistenie.

19. Druhá splátka pokrývala sumu 9 720 PLN, ktorá sa mala použiť na splatenie úveru, ktorý si spoločnosť vzala 18. apríla 2005, sumu 7 400 PLN ako splátku revolvingového úveru spoločnosti v prospech veriteľa, sumu 9 000 PLN ako splátku iných finančných dlhov dlžníka z účtu dlžníka a napokon spotrebné výdavky vo výške 93 880 PLN.

20. Dlžníci následne žalovali súčasnú žalovanú vo veci samej na vnútroštátnom súde, pričom sa domáhali vyhlásenia nekalého charakteru niektorých zmluvných podmienok a vrátenia neoprávnene vybraných súm.

21. Úverová inštitúcia v rámci konania vo veci samej odmietla možnosť označenia žalobcov ako „spotrebiteľov“ v zmysle článku 2 písm. b) smernice 93/13, a to na základe čiastočného použitia požičanej sumy na uspokojenie potrieb súvisiacich s podnikaním jedného z dvoch žalobcov v konaní vo veci samej.

22. Za týchto okolností Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Warszawa‑Wola vo Varšave, Poľsko) prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má sa článok 2 písm. b) smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách spolu s jej odôvodneniami vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby do definície pojmu ‚spotrebiteľ‘ bola zahrnutá aj osoba vykonávajúca podnikateľskú činnosť, ktorá uzavrela spoločne s dlžníkom nevykonávajúcim takúto činnosť zmluvu o úvere indexovanom v cudzej mene, ktorý bol čiastočne určený na podnikateľský účel jedného z dlžníkov a čiastočne nebol súčasťou jeho podnikateľskej činnosti, a to nielen v situácii, keď je podnikateľský účel natoľko okrajový, že má v celkovom kontexte danej zmluvy iba zanedbateľný význam, pričom skutočnosť, že prevažuje nepodnikateľský aspekt, nie je v tomto ohľade významná.

2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Má sa článok 2 písm. b) smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách spolu s jej odôvodneniami vykladať v tom zmysle, že pojem ‚spotrebiteľ‘ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa aj osobu, ktorá v čase podpísania zmluvy vykonávala podnikateľskú činnosť, zatiaľ čo druhý dlžník takúto činnosť vôbec nevykonával, a následne obe tieto osoby uzavreli s bankou zmluvu o úvere indexovanom v cudzej mene, ktorého prostriedky boli čiastočne využité na podnikateľský účel jedného z dlžníkov a čiastočne na účel nesúvisiaci s vykonávanou podnikateľskou činnosťou, v situácii, keď podnikateľský účel nie je okrajový a v celkovom kontexte zmluvy o úvere nemá iba zanedbateľný význam, pričom prevažuje nepodnikateľský aspekt a bez využitia úveru na podnikateľské účely by nebolo možné ho poskytnúť na nepodnikateľský účel?“

III. Právna analýza

A. Úvodné poznámky

23. Obe prejudiciálne otázky spolu úzko súvisia, pričom prvá sa v podstate týka prípadnej uplatniteľnosti kritéria vypracovaného v rozsudku Gruber( ) na výklad článku 1 smernice 93/13 a druhá sa týka spôsobu a podmienok, za ktorých možno osobu uzatvárajúcu dvojúčelovú zmluvu, t. j. čiastočne na profesijné účely a čiastočne na osobné účely, považovať za spotrebiteľa.

24. V rámci právnej analýzy je podľa môjho názoru vhodné zhrnúť niektoré základné skutočnosti danej veci, ktoré pomáhajú lepšie vymedziť analyzovaný prípad.

25. Manželský pár uzatvoril zmluvu o úvere na kúpu domu. Jeden z nich podniká, pričom v tejto súvislosti mu vznikol dlh voči istej úverovej inštitúcii. Pri podaní žiadosti o úver na kúpu nehnuteľnosti si úverová inštitúcia stanoví ako podmienku poskytnutia tejto pôžičky splatenie dlhu tým z manželov, ktorému tento dlh vznikol v súvislosti s jeho podnikaním. Približne tretina požičanej sumy pokrýva predchádzajúci dlh dlžníka, ktorý danú sumu dlhoval z dôvodov týkajúcich sa podnikania, kým dve tretiny pokrývajú výdavky súvisiace s kúpou domu a inými osobnými potrebami oboch dlžníkov. Manželský partner toho z dlžníkov, ktorý sa v minulosti zadlžil z dôvodov týkajúcich sa podnikania, sa nezúčastňuje na podnikaní druhého partnera.

26. Na účely zodpovedania prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom je potrebné kvalifikovať postavenie oboch fyzických osôb, ktoré uzatvorili zmluvu čiastočne na účely súkromnej spotreby a čiastočne na účely patriace do rámca podnikateľskej alebo profesijnej činnosti jednej z týchto dvoch osôb, a to s prihliadnutím na skutočnosť, že podnikateľský, resp. profesijný účel spotrebného úveru je v celkovom kontexte zmluvy významný, hoci nie je prevažujúci. Je teda potrebné položiť si otázku, či ich možno alebo nemožno považovať za „spotrebiteľov“ na účely uplatňovania ochrany pred nekalými zmluvnými podmienkami.

27. Na tieto účely sa so zreteľom na právny rámec a judikatúru Súdneho dvora ponúkajú dva možné výklady.

28. Na jednej strane ide o výklad, ktorý podporujú žalobcovia v konaní vo veci samej, ako aj poľská vláda a Komisia, podľa ktorých postavenie žalobcov patrí vzhľadom na obmedzený a neprevažujúci význam podnikateľského účelu v celkovom kontexte úverovej zmluvy do rámca pojmu spotrebitelia, a to v súlade so smerovaním vychádzajúcim z pojmu spotrebiteľ podľa smernice 2011/83 a ďalších nadväzujúcich aktov( ) v oblasti ochrany spotrebiteľa.

29. Uvedený výklad je na druhej strane v rozpore s výkladom navrhovaným jedine žalovanou v konaní vo veci samej, podľa ktorého v prejednávanej veci nie sú splnené podmienky na uplatnenie ochrany, ktorej sa dovolávajú žalobcovia, keďže podnikateľský alebo profesijný účel nie je natoľko okrajový, aby v celkovom kontexte úverovej zmluvy zohrával zanedbateľnú úlohu, a to na základe analogického uplatnenia smerovania judikatúry vyjadreného Súdnym dvorom v rozsudku Gruber( ), v ktorom sa Súdny dvor zaoberal výkladom Bruselského dohovoru z roku 1968 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach( ).

30. Z tohto dôvodu považujem za užitočné vykonať pred formulovaním návrhov odpovedí na prejudiciálne otázky stručnú analýzu pojmu spotrebiteľ v práve Európskej únie.

1. Pojem spotrebiteľ v práve Európskej únie

31. Na základe predpokladu, že rozdiely v legislatíve jednotlivých členských štátov bránili hospodárskej integrácii, prijali európske inštitúcie v 90. rokoch niektoré smernice s cieľom harmonizovať príslušné predpisy, čím sa zabezpečila väčšia ochrana spotrebiteľa pri nákupe tovaru a služieb.( )

32. Právo Únie dodnes nevymedzuje pojem spotrebiteľ jednotne. Pri neexistencii konkrétnej definície v primárnom práve Únie sa pojem spotrebiteľ v prameňoch sekundárneho práva viac či menej významne líši, a to v závislosti od cieľa prijímaného opatrenia.

33. V zmluvnom práve Únie získava pojem spotrebiteľ približne jednotnú charakteristiku zameranú na zohľadnenie spotrebiteľa ako „slabšej“ strany v porovnaní s druhou zmluvnou stranou, ktorou je predajca alebo dodávateľ alebo podnik: dôvodom je jednak informačná asymetria, ako aj zmluvná sila, čiže okolnosti vyžadujúce odlišnú právnu ochranu, než je ochrana zaručená ostatným zúčastneným subjektom.

34. Prvé zásahy do vzťahu medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom mali sektorový charakter. Smernica 93/13 je naopak všeobecným predpisom zameraným na všetky zmluvy medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom, ktorým sa prvýkrát zavádza hmotnoprávna ochrana v rámci zmluvného vzťahu medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom.( ) Najmä zo znenia druhého, piateho a šiesteho odôvodnenia je zrejmé, že účelom tohto regulačného zásahu je vytvorenie vnútorného trhu: rozdiely v legislatíve členských štátov v oblasti nekalých zmluvných podmienok totiž predstavujú prekážku voľného pohybu tovaru v jednotlivých členských štátoch, čiže bránia hospodárskej integrácii.

35. Pokiaľ ide o pojem spotrebiteľ, článok 2 písm. b) ho vymedzuje ako „akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu“.

36. Uvedený pojem treba vykladať ako protiklad pojmu predajca alebo dodávateľ – uvedeného v článku 2 písm. c) rovnakej smernice – ktorého smernica vymedzuje ako „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to, či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“.

37. Podobný obsah majú pojmy spotrebiteľ a obchodník podľa smerníc 2011/83, 2013/11( ) a tiež podľa nariadenia č. 524/2013.

38. Je preto zrejmé, že rozdiel medzi spotrebiteľom a obchodníkom spočíva skôr než v „postavení zmluvných strán“( ) v tom, či účel zmluvy súvisí s obchodnou činnosťou, povolaním alebo podnikaním zmluvnej strany.

39. Vzhľadom na závislosť pojmu spotrebiteľ od toho, či sa účel vyjednávania vzťahuje alebo nevzťahuje na obchody, podnikanie alebo povolanie,( ) treba tiež poznamenať, že toto kritérium sa týka konkrétnej zmluvy.

40. Parameter, ktorý si osvojil Súdny dvor, je objektívny. Ako konštatoval generálny advokát Mischo vo veci Di Pinto, fyzické osoby, ktoré možno zahrnúť pod pojem spotrebiteľ, sa nevymedzujú „abstraktne, ale v závislosti od ich konkrétneho konania“.( )

41. Ak sa teda vylúči subjektívne hľadisko vychádzajúce zo zámerov zmluvných strán, prijíma sa objektívne hľadisko, avšak cez prizmu užitočného úžitku smerníc a ochrany potrebnej aj na posilnenie dôvery spotrebiteľov v trh,( ) ktorá je nevyhnutná pre jeho účinné fungovanie.

42. Z tohto dôvodu môže aj predajca alebo dodávateľ, či dokonca advokát špecializujúci sa na oblasť zmlúv o právnej pomoci( ) alebo subjekt pôsobiaci ako obchodník využívať ochranu v prospech spotrebiteľa.

43. Možno teda dospieť k záveru, že vývoj prameňov práva Únie a judikatúry Súdneho dvora smeruje k väčšej ochrane spotrebiteľa, vždy však pri vyvážení s ostatnými slobodami a v konečnom dôsledku s efektívnym fungovaním jednotného trhu, v každom prípade pri ponechaní dostatočnej miery flexibility v rámci daného pojmu, aby sa umožnilo obsiahnuť všetky situácie, v ktorých sa žiadosti o ochranu objektívne podávajú.

44. Celá právna úprava totiž vychádza z predpokladu, že nové trhové modely stavajú spotrebiteľa do znevýhodneného postavenia vyplývajúceho z neexistencie skutočnej vyjednávacej sily pri rokovaniach a z nízkej úrovne dostupných informácií, v dôsledku čoho je konkrétne nútený nekriticky prijať podmienky stanovené obchodníkom a v každom prípade bez možnosti ich ovplyvniť.

2. Pojem spotrebiteľ v zmiešaných alebo dvojúčelových zmluvách

45. Zmiešané alebo dvojúčelové zmluvy sú zmluvy uzatvorené na účely, ktoré patria čiastočne do rámca podnikania dotknutej osoby a čiastočne ide o účely osobného charakteru.

46. Kvalifikáciou postavenia zmluvnej strany v rámci dvojúčelovej zmluvy sa Súdny dvor prvýkrát zaoberal v rozsudku Gruber( ).

47. V uvedenej veci sa žalobca dovolával ochrany spotrebiteľa vyplývajúcej z článkov 13, 14 a 15 Bruselského dohovoru, čiže práva obrátiť sa na súd členského štátu splnenia záväzku namiesto súdu členského štátu bydliska žalovaného.

48. Keďže išlo o zmluvu so zmiešaným účelom, od Súdneho dvora sa vyžadovalo, aby spresnil, či rozhodujúcim kritériom bolo kritérium súkromného alebo podnikateľského účelu spornej zmluvy.

49. Súdny dvor dospel k záveru, že fyzickú osobu možno kvalifikovať ako spotrebiteľa len vtedy, ak „podnikateľský účel je do takej miery okrajový, že má v celkovom kontexte predmetného plnenia len zanedbateľný význam, pričom skutočnosť, že prevažuje nepodnikateľský aspekt, nie je v tomto ohľade významná“.( )

50. Súdny dvor teda v rozsudku Gruber v konkrétnej súvislosti s otázkou procesného charakteru, ktorou sa zaoberal, použil na účely zohľadnenia osoby, ktorá uzatvorila dvojúčelovú zmluvu s predajcom alebo dodávateľom, ako spotrebiteľa na účely stanovené nariadením kritérium, ktoré by bolo možné nazvať kritériom „okrajovosti“.

51. Smernica 93/13 výslovne neupravuje pojem spotrebiteľ v prípade dvojúčelových zmlúv.

52. Naproti tomu v odôvodnení 17 smernice 2011/83 sa uvádza, že „… v prípade dvojúčelovej zmluvy, ak sa zmluva uzatvorí na účely čiastočne v rámci a čiastočne mimo obchodnej činnosti príslušnej osoby a obchodný účel je obmedzený tak, aby neprevažoval v celkovom kontexte zmluvy, takáto osoba by sa tiež mala považovať za spotrebiteľa“.

53. Podobný obsah má odôvodnenie 18 smernice 2013/11 a tiež odôvodnenie 13 nariadenia č. 524/2013.

54. Predmetné ustanovenie preto vyjadruje kritérium, ktoré by bolo možné nazvať kritérium „chýbajúcej prevahy“. Z tohto dôvodu možno aj osobu konajúcu čiastočne v rámci svojho podnikania alebo povolania kvalifikovať ako spotrebiteľa v rozsahu, v akom možno účel týkajúci sa podnikania alebo povolania, ktorý v každom prípade nie je zanedbateľný, považovať v celkovom kontexte zmluvy za neprevažujúci.

B. Prejudiciálne otázky

1. Prvá otázka

55. Prostredníctvom prvej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd o rozhodnutie, za akých podmienok sa na dlžníka, ktorý uzatvoril zmluvu o úvere čiastočne na účely podnikania alebo povolania a čiastočne na účely súkromnej spotreby, a to spolu s iným dlžníkom konajúcim výlučne na účely súkromnej spotreby, môže vzťahovať pojem spotrebiteľ podľa článku 2 písm. b) smernice 93/13, a či je pri dvojúčelových zmluvách v zásade vhodnejšie smerovanie judikatúry vyjadrené Súdnym dvorom v rozsudku Gruber alebo prístup vyplývajúci z odôvodnení smernice 2011/83 a neskorších legislatívnych aktov( ).

56. Ako je pripomenuté vyššie, analýza prameňov a judikatúry vedie k dvom rôznym potenciálnym výkladom, ktoré možno zhrnúť prostredníctvom kritéria „okrajovosti“ a kritéria „chýbajúcej prevahy“ účelu týkajúceho sa podnikania alebo povolania v porovnaní s účelom súkromnej spotreby.

57. Hľadiská, ktoré treba preskúmať s cieľom rozhodnúť sa pre jeden z týchto výkladov, sa týkajú: pokiaľ ide o prvú prejudiciálnu otázku, odlišného zmyslu a účelu prameňov (procesných), na ktoré odkazuje rozsudok Gruber a smernice 93/13, ako aj nasledujúcich legislatívnych opatrení( ) v oblasti (hmotnoprávnej) ochrany spotrebiteľa a rozsahu príslušného výkladu; hmotnoprávneho postavenia subjektov uzatvárajúcich spotrebiteľskú zmluvu a skutočného účelu uzatvorenia zmluvy, aby sa zabezpečil potrebný účinok smernice, ktorý predovšetkým v oblasti nekalých zmluvných podmienok vážne ohrozuje príliš reštriktívny výklad; úzkej súvislosti cieľov smernice 93/13 s nasledujúcimi smernicami.

58. Pokiaľ ide o odlišný zmysel a účel prameňov vykladaných v rozsudku Gruber a smernice 93/13, cieľom tejto smernice je v podstate obnoviť rovnováhu v rámci zmluvného vzťahu medzi spotrebiteľom a obchodníkom, a to na základe symetrického opätovného vymedzenia vzťahov.( )

59. Myšlienka, ktorá je základom systému ochrany zavedeného smernicou, spočíva totiž, ako už bolo uvedené, v tom, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah.( )

60. V článku 6 ods. 1 smernice 93/13 sa s ohľadom na toto znevýhodnené postavenie stanovuje, že nekalé podmienky nie sú pre spotrebiteľa záväzné. Ide o kogentné ustanovenie( ) smerujúce k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi znovu zavedie rovnosť.( ) Súdny dvor opakovane konštatoval, že článok 6 ods. 1 sa má považovať za normu rovnocennú s vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku povahu noriem verejného poriadku.( ) Okrem toho, ako vo svojich pripomienkach uviedla Komisia,( ) treba vychádzať z toho, že uvedená kvalifikácia sa vzťahuje na všetky ustanovenia smernice, ktoré sú nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného článkom 6.( )

61. Kogentná povaha ustanovení smernice 93/13 a s nimi súvisiace osobitné potreby ochrany spotrebiteľa preto vedú k uprednostneniu širokého výkladu pojmu spotrebiteľ, aby sa zaručil potrebný účinok smernice.

62. Cieľom ustanovení článku 14 Bruselského dohovoru a súčasných ustanovení nariadenia č. 44/2001( ) a tiež nariadenia č. 1215/12( ) je naopak chrániť spotrebiteľa z procesného hľadiska, a to prostredníctvom výnimky zo všeobecného pravidla právomoci súdu žalovaného, podľa ktorého sa osoby s bydliskom v členskom štáte žalujú na súde tohto členského štátu. Predmetné ustanovenia nezaviedli všeobecnú ochranu spotrebiteľa, ale len vymedzili prípady spotrebiteľských zmlúv podliehajúce osobitnej ochrane podľa pravidiel súdnej právomoci. Súdny dvor totiž v rozsudku Gruber zdôraznil, že „jedným zo základných cieľov Bruselského dohovoru je vyhnúť [sa] situácii, v ktorej majú viaceré súd[y] právomoc vo vzťahu k tomu istému právnemu vzťahu“.( )

63. Rozsudok Gruber sa preto týkal výkladu pravidiel súdnej právomoci v oblasti spotrebiteľských zmlúv zavádzajúcich výnimku zo všeobecného pravidla, podľa ktorého súdna právomoc patrí súdom štátu bydliska žalovaného. Ide teda o odlišnú oblasť, než je hmotnoprávna ochrana spotrebiteľa; rozsudok Gruber sa týka procesnoprávnej ochrany. Ako správne poznamenala Komisia,( ) reštriktívny výklad pojmu spotrebiteľ, ktorý ponúka, vyplýva zo skutočnosti, že toto ustanovenie predstavuje v zásade výnimku z pravidla právomoci.( ) Vzhľadom na to, že ide o výnimku, nemožno ju vykladať inak ako reštriktívne.( )

64. Súčasťou zmyslu a účelu ustanovení dotknutých nariadení sú totiž iné úvahy ako tie, ktoré sa týkajú ochrany slabšej strany, a to s cieľom zosúladiť ochranu spotrebiteľa s ďalšími potrebami, ktoré si rovnako zaslúžia ochranu: ide o predvídateľnosť riešení a právnu istotu,( ) a to v záujme vyhnutia sa voľnej úvahe strán pri voľbe súdu, ktorá by bola na úkor istoty v medzinárodnom obchode.( ) V systéme nariadenia č. 1215/12 nie je totiž nerovnováha zmluvnej sily v rámci vzťahu medzi obchodníkom a spotrebiteľom dostatočným dôvodom pre výnimku zo všeobecných pravidiel súdnej právomoci; je tiež potrebné, aby spotrebiteľ uzatvoril konkrétne zmluvné typy.

65. Z kogentnej povahy ustanovení smernice 93/13 a z následnej potreby osobitnej ochrany spotrebiteľa v prípade nekalých podmienok vyplýva nevyhnutnosť dôkladne preskúmať hmotnoprávne postavenie osôb uzatvárajúcich spotrebiteľskú zmluvu a skutočný účel jej uzatvorenia.

66. Na to, aby sa totiž nezmaril potrebný účinok smernice, je potrebné prijať čo najširší výklad pojmu spotrebiteľ v dvojúčelových zmluvách s cieľom zabrániť možnosti predajcu alebo dodávateľa ľahko obchádzať uplatňovanie kogentných ustanovení o nekalých podmienkach tým, že by ich ukladal len na základe súčasnej existencie široko poňatého podnikateľského alebo profesijného účelu v žiadosti o úver.( )

67. Prípad v prejednávanej veci je totiž príkladom takéhoto rizika: podľa skutočností vyplývajúcich zo spisu bolo jednoznačne prevažujúcim (ak nie výlučným) účelom žiadateľov o úver nadobudnutie rodinnej nehnuteľnosti; len jeden z dvoch žiadateľov vykonával podnikateľskú činnosť, pričom úverová inštitúcia podmienila poskytnutie úveru na vyššie uvedený osobný účel splatením predchádzajúceho dlhu, ktorý vznikol v rámci podnikania jedného zo žiadateľov; suma určená na splatenie dlhu z podnikania predstavovala približne tretinu celkovej sumy úveru.

68. Ako podľa môjho názoru správne uviedla poľská vláda, „dôvodom prijatia smernice 93/13/EHS bola práve ochrana spotrebiteľov pred takýmto konaním, t. j. pred ukladaním podmienok, na ktoré nemajú vplyv a ktoré následne porušujú ich práva a záujmy. Spotrebiteľa preto nemožno pripraviť o ochranu podľa smernice 93/13/EHS len preto, že obchodník od neho v zmluve uzatvorenej na nepodnikateľské účely vyžadoval doložku vzťahujúcu sa na jeho podnikanie“.( )

69. Napokon, ako v tejto súvislosti uviedli žalobcovia vo veci samej,( ) prijatie výkladu poskytnutého Súdnym dvorom vo veci Gruber by znamenalo, že údajný spotrebiteľ by v súdnom konaní znášal dôkazné bremeno, pokiaľ ide o preukázanie skutočností predstavujúcich náležitosti jeho nároku( ) vzhľadom na systém smernice 93/13, v ktorom postavenie osoby, ktorá sa dovoláva ochrany pred nekalými podmienkami, ako spotrebiteľa posudzuje ex offo vnútroštátny súd.( )

70. Pokiaľ ide o analýzu cieľov právnej úpravy podľa smernice 93/13, nemožno opomenúť ich úzku súvislosť s cieľmi neskorších smerníc,( ) čo je skutočnosť inklinujúca k jednotnému a extenzívnemu výkladu pojmu spotrebiteľ.

71. Smernica 2011/83 týkajúca sa zmlúv uzatváraných s obchodníkmi totiž sleduje rovnaký cieľ ako smernica 93/13,( ) pričom pojem spotrebiteľ uvedený v článku 2 smernice 2011/83 je v oboch týchto predpisoch takmer totožný. Rovnaké úvahy, pokiaľ ide o pojem spotrebiteľ, sa vzťahujú aj na smernicu 2013/11 a nariadenie č. 524/2013.

72. Väzba vyššie uvedených predpisov so smernicou 93/13 je ešte zreteľnejšia na základe skutočnosti, že smernicou 2011/83 sa zmenila a doplnila smernica 93/13, do ktorej sa týmto spôsobom vložil článok 8a. Nie je náhoda, že obe tieto smernice možno súčasne uplatniť na tú istú zmluvu.( ) Súvislosť medzi týmito dvoma smernicami nedávno zdôraznil normotvorca Únie schválením smernice 2019/2161( ), ktorou sa menia smernice 93/13 a 2011/83, v súvislosti s lepším presadzovaním a modernizáciou predpisov v oblasti ochrany spotrebiteľa.

73. Súhlasím preto s konštatovaním Komisie, podľa ktorej „systematický výklad pojmu ‚spotrebiteľ‘ svedčí v prospech horizontálneho významu tohto pojmu v zmysle smernice 93/13/EHS a ďalších nástrojov spotrebiteľského práva EÚ, najmä smernice 2011/83/EÚ, smernice LER a nariadenia CLR. Vysvetlenia uvedené v odôvodneniach týchto nástrojov by sa mali uplatňovať na základe smernice 93/13/EHS, keďže uvedené akty funkčne súvisia s touto smernicou a cieľom ich prijatia bolo poskytnúť ochranu spotrebiteľovi ako slabšej strane v rámci zmluvy s predajcom“.( )

74. Dosiaľ uvedené skutočnosti týkajúce sa vzťahov medzi smernicou 93/13 a smernicou 2011/83 (a následnými aktmi) podľa môjho názoru umožňujú prekonať úvahy žalovanej odporujúce extenzívnemu výkladu pojmu spotrebiteľ, zodpovedajúcemu výkladu uvedenému v odôvodneniach smerníc 2011/83 a nasledujúcich. Predmetné úvahy sa zameriavajú najmä na odlišnú oblasť pôsobnosti smerníc 93/13 a 2011/83 a na skutočnosť, že keďže k prijatiu smernice 2011/83 došlo až po skutkových okolnostiach v prejednávanej veci, pojem spotrebiteľ týkajúci sa dvojúčelovej zmluvy podľa tejto smernice sa na prejednávanú vec nevzťahuje.

75. Pokiaľ ide o odlišnú oblasť pôsobnosti smerníc, na doplnenie predchádzajúcich tvrdení len poznamenám, že vymedzenie dvojúčelových zmlúv nie je súčasťou regulačnej časti predmetnej smernice, ale nachádza sa v odôvodneniach, o ktorých je všeobecne známe, že ide o návrh výkladových usmernení bez záväzného účinku.

76. Pokiaľ ide o úvahy týkajúce sa uplatniteľného práva z hľadiska časovej pôsobnosti, nejde o uplatnenie právnej úpravy podľa neskorších smerníc na predtým existujúcu situáciu, ale o prijatie teleologického výkladu, ktorý sa uprednostňoval už v čase samotnej účinnosti smernice 93/13 a ktorý normotvorca Únie výslovne vyjadril v neskôr prijatých predpisoch.

77. V tejto súvislosti v súlade s úvahami, ktoré predniesol generálny advokát Villalón, poznamenávam, že z prípravných prác( ) v súvislosti so smernicou 2011/83 vyplýva, že odôvodnenie 17 predstavuje kompromis v rámci vyjednávaní medzi inštitúciami Únie vo veci vhodnosti výkladu pojmu spotrebiteľ v dvojúčelových zmluvách v súlade s prahovou hodnotou tzv. kritéria prevažujúceho predmetu.( ) Aj prípravné práce na smernici 2011/83 potvrdzujú, že rozsah odôvodnenia 17 nemožno považovať za osobitne súvisiaci len so smernicou 2011/83.

78. S ohľadom na predchádzajúce úvahy zastávam názor, že je potrebné prijať výklad zohľadňujúci potrebný účinok smernice, systém, ktorého je dotknutý legislatívny akt súčasťou, úlohu, ktorú plní, a následne zvoliť na účely kvalifikácie osoby uzatvárajúcej dvojúčelovú zmluvu najširší výklad pojmu spotrebiteľ, ako je výklad uvedený vo vyššie uvedených odôvodneniach smernice 2011/83, smernice 2013/11 a nariadenia č. 524/2013.

2. Druhá otázka

79. Prostredníctvom druhej prejudiciálnej otázky žiada vnútroštátny súd,( ) pokiaľ dobre rozumiem jeho nie veľmi jasnej formulácii, Súdny dvor o spresnenie kritérií, ktoré mu umožnia určiť, či podnikateľský účel, pre ktorý jeden z dlžníkov uzatvoril úverovú zmluvu, nebol prevažujúci a mal len obmedzený charakter. Dve uvedené otázky sa do istej miery prekrývajú, keďže niektoré skutočnosti vedúce k prevahe vyššie navrhovaného výkladu pojmu spotrebiteľ v dvojúčelových zmluvách zohrávajú súčasne úlohu kritérií na stanovenie toho, či v žiadosti o úver prevažuje alebo neprevažuje osobný účel nad podnikateľským účelom.

80. V každom prípade úloha posúdiť možnosť subsumovať konkrétny prípad pod pojem spotrebiteľ tak, ako sa vymedzuje vyššie, prislúcha vnútroštátnemu súdu, ktorý je „pri zohľadnení všetkých dôkazov a najmä podmienok zmluvy povinný overiť, či dlžník môže byť označený ako ‚spotrebiteľ‘ v zmysle uvedenej smernice“.( )

81. V tomto zmysle je vnútroštátny súd povinný podrobiť kvalitatívnej a kvantitatívnej analýze všetky skutočnosti potrebné pre rozhodnutie konkrétneho prípadu a musí vykonať celkové posúdenie všetkých okolností prejednávanej veci, najmä povahy tovaru alebo služby, ktoré sú predmetom posudzovanej zmluvy a môžu odhaliť účel nadobudnutia tovaru alebo služby.( )

82. V nadväznosti na uvedené, niektoré konkrétne okolnosti prítomné v prejednávanej veci môžu, ako navrhol vnútroštátny súd, plniť úlohu všeobecných kritérií, na základe ktorých sa určí, či je v prípade dvojúčelovej zmluvy splnená požiadavka „chýbajúcej prevahy“ podnikateľského účelu nad osobným účelom.

83. Skutočnosť, že hoci dlžník konal v rámci zmiešanej zmluvy, uzatvoril úverovú zmluvu spoločne s ďalším dlžníkom konajúcim výlučne z dôvodov súkromnej spotreby, je relevantná a môže zohrávať aj funkciu kritéria na určenie, či vo všeobecnom kontexte zmluvy „prevažuje“ podnikateľský účel alebo nie.

84. Čiastočný súbeh podnikateľského účelu totiž nemôže z pohľadu dlžníka, ktorý je „jednoduchým“ spotrebiteľom, viesť k strate jeho postavenia. Ako ďalej vyplýva zo spisu, dlžníkmi podpísaná zmluva o úvere bola vzhľadom na spôsob prípravy a uzatvorenia predmetného aktu nedeliteľným právnym úkonom. Nepriznanie postavenia spotrebiteľa jednému z dvoch žiadateľov v dôsledku súbehu podnikateľského účelu pri druhom žiadateľovi o úver by malo za následok stratu ochrany aj v prípade dlžníka, ktorý je jednoduchým spotrebiteľom. Úverová inštitúcia mohla dlžníkom pokojne ponúknuť dve odlišné úveroví zmluvy tak, aby sa ich účely vzájomne neprekrývali.

85. Význam má samozrejme( ) aj skutočnosť, že žalovaná banka podmienila poskytnutie úveru splatením (časťou požadovanej sumy) iného záväzku zmluvne dohodnutého v rámci podnikania. Prítomnosť tejto okolnosti môže zohrávať úlohu rozlišujúceho kritéria, pokiaľ ide o test „chýbajúcej prevahy“ podnikateľského účelu, keďže takýto účel bol pri konkrétnom vyjednávaní prítomný len preto, že si ho „vyžiadal“ obchodník.( )

86. Je isté, že význam má aj kvantitatívny aspekt, t. j. pomer medzi výškou sumy poskytnutou na podnikateľské účely a výškou sumy na osobné účely. Tento pomer, ktorý je v prejednávanej veci 1 ku 3, môže podľa môjho názoru spolu s ďalšími skutočnosťami, pokiaľ sa potvrdia, smerovať skôr k „chýbajúcej prevahe“ podnikateľského účelu.

3. O obmedzení časových účinkov rozsudku Súdneho dvora

87. Žalovaná vo veci samej napokon požaduje obmedzenie účinkov rozsudku v prípade neprijatia reštriktívneho výkladu pojmu „spotrebiteľ“ uvedeného v článku 2 písm. b).

88. Na tieto účely uvádzam, že „Súdny dvor môže iba úplne výnimočne prostredníctvom uplatnenia všeobecnej zásady právnej istoty, ktorá je vlastná právnemu poriadku Únie, pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek dotknutej osoby dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, s cieľom spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí“.( )

89. Žalovaná vo veci samej však neposkytuje určité a presné informácie na preukázanie splnenia dvoch požiadaviek uvedených v predchádzajúcom bode. V skutočnosti len všeobecne poukazuje na okolnosti, ktorými takéto predpoklady nemožno podložiť.

90. Z tohto dôvodu sa domnievam, že predmetný návrh treba zamietnuť.

IV. Návrh

91. Na základe všetkých vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Warszawa‑Wola vo Varšave, Poľsko), takto:

Článok 2 písm. b) smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách spolu s odôvodneniami tejto smernice

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

nebránia tomu, aby do definície pojmu „spotrebiteľ“ bola zahrnutá aj osoba vykonávajúca podnikateľskú činnosť, ktorá uzavrela spoločne s dlžníkom nevykonávajúcim takúto činnosť zmluvu o úvere indexovanom v cudzej mene, ktorý bol čiastočne určený na podnikateľský účel jedného z dlžníkov a čiastočne nebol súčasťou jeho podnikateľskej činnosti, a to nielen v situácii, keď je podnikateľský účel natoľko okrajový, že má v celkovom kontexte danej zmluvy iba zanedbateľný význam. Pri zohľadnení výkladových kritérií uvedených v odôvodnení 17 smernice 2011/83/EÚ totiž v prípade dvojúčelových zmlúv postačuje, aby bol obchodný účel natoľko obmedzený, že v celkovom kontexte zmluvy neprevažuje.

Článok 2 písm. b) smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách spolu s odôvodneniami tejto smernice

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

o otázke, či účel týkajúci sa podnikania alebo povolania prevažuje v celkovom kontexte zmluvy, má rozhodnúť vnútroštátny súd, ktorý je povinný celkovo posúdiť všetky okolnosti konkrétneho prípadu. Na tieto účely môže vnútroštátny súd v prípade žiadosti o úver od úverovej inštitúcie zohľadniť ako kritériá svojho posúdenia: pomer medzi sumou poskytnutou na účely týkajúce sa podnikania alebo povolania a sumou poskytnutou na osobné účely, skutočnosť, že o úver spoločne požiadala osoba, ktorá nevykonáva profesijnú alebo podnikateľskú činnosť a podnikanie druhého žiadateľa sa jej netýka, prípadné podmienenie poskytnutia úveru na súkromné účely súčasným splatením dlhu zmluvne dohodnutého jedným z dvoch žiadateľov na účely podnikania alebo povolania.