NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prednesené 28. októbra 2021 ( 1 )

Vec C‑498/20

ZK, ako nástupca JM, správca konkurznej podstaty spoločnosti BMA Nederland BV

proti

BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Midden‑Nederland (súd pre stredné Holandsko, Holandsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Právomoc v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti – Žaloba správcu konkurznej podstaty proti tretej osobe v záujme veriteľov – Miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody – Zásah tretej osoby na ochranu kolektívnych záujmov“

1. Vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru niekoľko prejudiciálnych otázok, ktorých zodpovedanie považuje za potrebné na objasnenie komplexného sporu, v ktorom dochádza k stretu vnútroštátnych konaní na ochranu kolektívnych záujmov. ( 2 ) Tento spor sa týka prípadnej mimozmluvnej zodpovednosti nemeckej spoločnosti, ktorej sa domáha správca konkurznej podstaty jednej z jej dcérskych spoločností (holandská) a nadácia so sídlom v Holandsku.

2. Na základe pokynu Súdneho dvora sa tieto návrhy zamerajú len na prejudiciálnu otázku, ktorá sa týka článku 4 nariadenia (ES) č. 864/2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky ( 3 ). Keďže pripomienky účastníkov konania tiež odrážajú rozdielne názory na oblasť pôsobnosti tohto nariadenia, ktorých vyriešenie je v záujme Súdneho dvora, moje návrhy sa budú vzťahovať aj na ne.

3. Nebudem sa naproti tomu zaoberať prejudiciálnymi otázkami, ktoré sa týkajú medzinárodnej súdnej právomoci na určenie súdu, ktorý má spor rozhodnúť, v závislosti od miesta, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, a v prípade zásahu tretích osôb. ( 4 )

I. Právny rámec

A. Právo Únie

1. Nariadenie č. 1215/2012

4. V súlade s článkom 7 ods. 2: „Osobu s bydliskom [so sídlom – neoficiálny preklad] na území členského štátu možno žalovať v inom členskom štáte: 2. vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok.“

5. Podľa článku 8 ods. 2: „Osobu s bydliskom [so sídlom – neoficiálny preklad] na území členského štátu možno tiež žalovať: 2. ako tretiu osobu v konaní o záruke alebo ručení alebo v inom konaní súvisiacom s treťou osobou na súde, na ktorom sa vedie hlavné konanie, ak sa toto konanie nezačalo výlučne s úmyslom vyňať ju z právomoci súdu, ktorý by inak mal právomoc.“

2. Nariadenie Rím II

6. Odôvodnenie 7 uvádza: „Vecná pôsobnosť a ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Brusel I) a nástrojmi, ktoré sa zaoberajú rozhodným právom pre zmluvné záväzky.“

7. Podľa odôvodnenia 16: „Jednotné pravidlá by mali zvýšiť predvídateľnosť súdnych rozhodnutí a zabezpečiť primeranú rovnováhu medzi záujmami osoby, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, a záujmami poškodenej osoby. Väzba s krajinou, na území ktorej vznikla priama škoda (lex loci damni), vytvára spravodlivú rovnováhu medzi záujmami osoby, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, a poškodenej osoby a tiež zohľadňuje moderný prístup k občianskoprávnej zodpovednosti a vývoj systémov objektívnej zodpovednosti.“

8. Podľa odôvodnenia 17: „Rozhodné právo by sa malo určiť na základe miesta, kde vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky. V dôsledku toho by teda krajinou, na území ktorej vznikla škoda, mala byť v prípade ujmy na zdraví krajina, kde došlo k tejto ujme, a v prípade škody na majetku krajina, kde sa poškodil majetok.“

9. Článok 1 ods. 2 písm. d) stanovuje: „Z pôsobnosti tohto nariadenia sú vylúčené: d) mimozmluvné záväzky vyplývajúce z práva obchodných spoločností a iných subjektov s právnou subjektivitou alebo bez nej, ako sú vznik, právna subjektivita, vnútorná organizácia alebo zánik obchodných spoločností a iných subjektov s právnou subjektivitou alebo bez nej, osobná zodpovednosť konateľov a členov za záväzky obchodnej spoločnosti alebo právnickej osoby a osobná zodpovednosť audítorov voči obchodnej spoločnosti alebo jej členom za vykonávanie zákonného auditu účtovných dokladov.“

10. Podľa článku 4: „1. Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, spravuje sa mimozmluvný záväzok vyplývajúci z civilného deliktu právnym poriadkom krajiny, na území ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky takejto skutočnosti. 2. Ak však osoba, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, ako aj poškodená osoba majú svoj obvyklý pobyt v tej istej krajine v čase vzniku škody, civilný delikt sa spravuje právnym poriadkom tejto krajiny. 3. Ak je zo všetkých okolností veci zrejmé, že civilný delikt má zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odseku 1 alebo 2, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny. Zjavne užšia väzba s inou krajinou sa môže zakladať najmä na už existujúcom vzťahu medzi stranami, ako napríklad zmluva, ktorý je úzko spojený s predmetným civilným deliktom.“

B. Vnútroštátne právo

11. Podľa článku 3:305a ods. 1 Burgerlijk Wetboek (holandský Občiansky zákonník): ( 5 ) „Nadácia alebo združenie s úplnou právnou subjektivitou môže podať žalobu, ktorej cieľom je zabezpečiť ochranu podobných záujmov iných osôb, pokiaľ táto nadácia alebo združenie podľa svojich stanov zastupuje tieto záujmy.“

12. Ak správca konkurznej podstaty podá Peeters/Gatzenovu žalobu, ( 6 ) zastupuje záujmy všetkých veriteľov. Výnos z nej je súčasťou konkurznej podstaty na účely jej rozdelenia podľa pravidiel konkurzného konania.

II. Skutkový stav a prejudiciálne otázky

13. BMA Nederland BV (ďalej len „BMA NL“), holandská spoločnosť, ktorá sa špecializuje na výrobu a predaj strojov pre potravinársky priemysel, má ako jediného akcionára spoločnosť BMA Groep BV (ďalej len „BMA Groep“).

14. BMA Groep je vo výlučnom vlastníctve nemeckej spoločnosti BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG (ďalej len „BMA AG“).

15. BMA Groep bola oprávnená menovať a odvolávať konateľov spoločnosti BMA NL. Počas určitých období boli zamestnanci BMA AG vymenovaní za štatutárnych zástupcov spoločnosti BMA NL.

16. Dôležité rozhodnutia a konania štatutárneho orgánu spoločnosti BMA NL bolo potrebné predložiť spoločnosti BMA Groep, ktorá si následne vyžiadala súhlas spoločnosti BMA AG.

17. V rokoch 2004 až 2011 BMA AG poskytla spoločnosti BMA NL úvery v celkovej výške 38 miliónov eur. Tieto finančné prostriedky sa poskytovali prostredníctvom bankového účtu, ktorý mala BMA NL zriadený v Deutsche Bank Nederland BV.

18. BMA AG tiež ručila za dlhy spoločnosti BMA NL a vykonávala kapitálové vklady v jej prospech.

19. BMA AG na začiatku roka 2012 zastavila túto finančnú podporu. BMA NL musela napokon podať návrh na vyhlásenie konkurzu, ktorý bol vyhlásený 3. apríla 2012. Väčšina predbežne uznaných nezabezpečených pohľadávok patrí nemeckým veriteľom, predovšetkým samotnej spoločnosti BMA AG a ďalším spoločnostiam so sídlom v Nemecku, ktoré patria do skupiny BMA AG.

20. Ostatní neuspokojení veritelia majú sídlo v rôznych krajinách vrátane krajín, ktoré nie sú súčasťou Európskej únie. Konkurzná podstata nepostačuje na úplné uspokojenie všetkých veriteľov.

21. Správca konkurznej podstaty spoločnosti BMA NL podal v záujme všetkých veriteľov proti spoločnosti BMA AG Peeters/Gatzenovu žalobu na Rechtbank Midden‑Nederland (súd pre stredné Holandsko, Holandsko).

22. Uznesením z 23. mája 2018 tento súd vyhlásil, že podľa článku 3 nariadenia (EÚ) 2015/848 ( 7 ) má právomoc rozhodovať o tejto žalobe.

23. Dňa 21. júna 2016 bola založená Stichting Belangbehartiging Crediteuren BMA Nederland (Nadácia na zastupovanie záujmov veriteľov spoločnosti BMA Nederland; ďalej len „Stichting“), ktorej účel spočíva v zastupovaní záujmov veriteľov spoločnosti BMA NL, ktorým vznikla škoda v dôsledku konania spoločnosti BMA AG.

24. Dňa 15. augusta 2018 Stichting podala na ten istý prvostupňový súd návrh na vstup do konania medzi správcom konkurznej podstaty a spoločnosťou BMA AG. Uznesením z 30. januára 2019 súd vyhovel tomuto návrhu a rozhodol, že podľa článku 8 ods. 2 nariadenia č. 1215/2012 má právomoc konať v tejto veci.

25. Vo februári 2019 Súdny dvor vydal rozsudok NK ( 8 ). V tomto rozsudku uviedol, že Peeters/Gatzenova žaloba podaná správcom konkurznej podstaty nespadá do pôsobnosti nariadenia o insolvenčnom konaní, ale do nariadenia (ES) č. 44/2001 ( 9 ).

26. Z tohto dôvodu BMA AG navrhla, aby vnútroštátny súd preskúmal uznesenia z 23. mája 2018 a 30. januára 2019.

27. Súd prvého stupňa zastáva názor, že jeho rozhodnutie z 23. mája 2018 treba zrušiť, avšak má pochybnosť o tom, či má právomoc rozhodovať z dôvodu kritéria právomoci podľa nariadenia č. 1215/2012.

28. Za týchto okolností kladie Rechtbank Midden‑Nederland (súd pre stredné Holandsko, Holandsko) Súdnemu dvoru niekoľko prejudiciálnych otázok, z ktorých uvádzam len štvrtú otázku, ktorá je rozdelená do štyroch častí: „a) Má sa článok 4 ods. 1 [nariadenia č. 864/2007] vykladať v tom zmysle, že ‚krajinou, na území ktorej vznikla škoda‘, je krajina, v ktorej má sídlo spoločnosť, ktorá nie je schopná nahradiť škodu, ktorá vznikla veriteľom tejto spoločnosti v dôsledku vyššie uvedeného porušenia povinnosti starostlivosti? b) Je okolnosť, že žaloby podali správca konkurznej podstaty v rámci svojej zákonnej úlohy speňažiť konkurznú podstatu a zástupca kolektívnych záujmov v prospech (avšak nie v mene) všetkých veriteľov, relevantná pre určenie tejto krajiny? c) Je okolnosť, že sídlo časti veriteľov sa nenachádza na území Európskej únie, relevantná pre určenie tejto krajiny? d) Má okolnosť, že medzi holandskou insolventnou spoločnosťou a jej zastrešujúcou materskou spoločnosťou existovali dojednania o financovaní, ktorých súčasťou bola dohoda o voľbe právomoci nemeckých súdov a v ktorých bol za rozhodný určený nemecký právny poriadok, za následok, že údajné protiprávne konanie spoločnosti BMA AG má podľa článku 4 ods. 3 nariadenia Rím II zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, než je Holandsko?“

III. Konanie na Súdnom dvore

29. Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 29. septembra 2020.

30. Pripomienky predložili správca konkurznej podstaty, BMA AG, Stichting a Európska komisia.

31. Nariadenie pojednávania sa nepovažovalo za nevyhnutné.

IV. Analýza

32. Keďže tieto návrhy sa obmedzujú na výklad článku 4 nariadenia Rím II, najprv preskúmam námietku Stichting týkajúcu sa pôsobnosti tohto nariadenia. Podľa jej názoru zodpovednosť, ktorá sa prejednáva v konaní, podlieha právu obchodných spoločností, a teda je vylúčená z nariadenia Rím II na základe jeho článku 1 ods. 2 písm. d).

33. Odpoveď na túto námietku si vyžaduje výklad pojmov nariadenia Rím II podľa obvyklých výkladových kritérií. K nim sa prostredníctvom odkazu normotvorcu pridáva potreba zabezpečiť súlad medzi týmto nástrojom, nariadením č. 1215/2012, a nástrojmi, ktoré sa týkajú rozhodného práva pre zmluvné záväzky. ( 10 )

34. Dôvod nevyhnutného súladu, pokiaľ ide o nariadenie č. 1215/2012, vyplýva zo skutočnosti, že kodifikácia kolíznych ustanovení má vo vzťahu k ustanoveniam upravujúcim právomoc súdov doplňujúci charakter. Pokiaľ ide o kolízne normy v zmluvných veciach, stačí pripomenúť, že nariadenie Rím II bolo koncipované ako „prirodzené rozšírenie zjednocujúceho diela pravidiel medzinárodného práva súkromného, pokiaľ ide o zmluvné a mimozmluvné záväzky občianskoprávnej alebo obchodnej povahy na úrovni Spoločenstva“ ( 11 ).

35. Koherentnosť výkladu týchto nástrojov však nie je absolútnou požiadavkou. Rovnako je dôležité zachovať vnútorný súlad každého z týchto nástrojov a ich vlastné ciele, ako aj ciele predmetnej normy. ( 12 )

36. Nariadenie Rím II slúži na určenie rozhodného práva, a nie medzinárodnej súdnej právomoci. Ak miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody a jeho zdvojenie (prostredníctvom výkladu) možno vysvetliť, pokiaľ ide o právomoc, dôvodmi týkajúcimi sa jednoduchosti dokazovania a riadneho výkonu súdnictva, v nariadení Rím II je kritérium väzby jediné ( 13 ) a riadi sa vlastnými dôvodmi, ktoré sú uvedené v jeho odôvodnení 16. ( 14 )

A. Pôsobnosť nariadenia Rím II. Vylúčenie mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností

1. Opis problému. Stanovisko účastníkov konania

37. Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania, (údajná) mimozmluvná zodpovednosť spoločnosti BMA AG vyplýva z porušenia jej povinnosti starostlivosti voči tretím osobám. Vnútroštátny súd, ktorý nepochybuje o uplatniteľnosti nariadenia Rím II, sa obmedzuje na uvedenie rozdielov v tvrdeniach účastníkov sporu týkajúcich sa tejto otázky. ( 15 )

38. Neexistuje žiaden záznam o tom, že by Stichting uplatnila pred vnútroštátnym súdom akúkoľvek výnimku z rozhodného práva. Na druhej strane tak urobila pred Súdnym dvorom.

39. Podľa Stichting je sporná žaloba vylúčená z pôsobnosti nariadenia Rím II, keďže je založená na zodpovednosti spoločnosti BMA AG ako konateľa alebo akcionára holandskej spoločnosti, ktorá sa nachádza v platobnej neschopnosti. Povinnosť starostlivosti, ktorú porušila BMA AG, vyplýva z práva obchodných spoločností, takže zodpovednosť je vylúčená z nariadenia Rím II. ( 16 )

40. Správca konkurznej podstaty tiež pripisuje vznik škody nemeckej spoločnosti ako (nepriamemu) akcionárovi holandskej spoločnosti. Z tejto informácie však nevyvodzuje, že nariadenie Rím II nie je uplatniteľné. ( 17 )

41. BMA AG naopak tvrdí, že jej zodpovednosť, ak existuje, by vyplývala z protiprávneho konania, ktorého sa dopustila ako veriteľ platobne neschopnej spoločnosti. ( 18 )

42. V konečnom dôsledku existuje rozpor týkajúci sa povahy povinnosti starostlivosti materskej spoločnosti (BMA AG), ktorá roky poskytovala dcérskej spoločnosti finančnú podporu, aby ju umelo udržala „nažive“, a potom ju zrušila, čo spôsobilo platobnú neschopnosť.

2. Vylúčenie mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností, združení a iných právnických osôb

43. Neprináleží mi vyjadrovať sa k výkladu alebo rozsahu holandského práva, ale iba k pôsobnosti nariadenia Rím II, pokiaľ ide o vylúčenie stanovené v článku 1 ods. 2 písm. d).

44. Nariadenie neobsahuje všeobecnú definíciu otázok upravených „právom obchodných spoločností“, avšak v tomto ohľade ani neodkazuje na právne poriadky členských štátov. Výklad tohto pojmu preto musí byť autonómny. ( 19 )

45. Vylúčenie sa riadi pravidlom uvedeným v článku 1 ods. 2 písm. e) Rímskeho dohovoru ( 20 ) a bolo prevzaté do článku 1 ods. 2 písm. f) nariadenia Rím I s doplnením zodpovednosti audítorov voči obchodnej spoločnosti alebo jej členov za vykonávanie zákonného auditu účtovných dokladov.

46. Historické odôvodnenie rozhodnutia nerozšíriť Rímsky dohovor na otázky upravené právom obchodných spoločností bolo predovšetkým prechodné: v tom čase sa pracovalo na harmonizácii hmotného práva obchodných spoločností na úrovni Spoločenstva. ( 21 ) Tento cieľ nebol úplne dosiahnutý, a preto nie je možné vymedziť pôsobnosť nariadenia Rím I (ani nariadenia Rím II) odkazom na lex societatis, ktorého vecný rozsah stanovil európsky normotvorca pre všetky členské štáty.

47. Nariadenie Rím II poskytuje oporný bod tým, že vymenúva všetky mimozmluvné záväzky vylúčené z jeho pôsobnosti, keďže patria do práva obchodných spoločností. Tento výpočet, a nielen preto, že zoznam nie je vyčerpávajúci, nerieši všetky problémy. ( 22 )

48. Kvalifikácia mimozmluvných záväzkov ako záväzkov patriacich do pôsobnosti lex societatis alebo lex loci delicti ( 23 ) zostáva zložitá, aj keď sa tieto záväzky týkajú aspektov, ktoré sú uvedené v tomto výpočte. Svedčí o tom rozmanitosť riešení prijatých v praxi členských štátov. ( 24 )

49. Súdny dvor pri rozhodovaní o vylúčení v oblasti zmluvných záväzkov preberá vysvetlenia správy k Rímskemu dohovoru a zdôrazňuje rozdiel medzi vzťahmi alebo interným „životom“ spoločnosti (predmet vylúčenia) a vonkajšími vzťahmi (na ktoré sa vzťahujú nariadenia). ( 25 )

50. Dôraz Súdneho dvora na toto rozlíšenie možno uplatniť na prvú z troch kategórií oblastí vylúčenia uvedených v článku 1 ods. 2 písm. d) nariadenia Rím II: vznik, právna subjektivita, vnútorná organizácia a zánik obchodných spoločností. Všetky sú prvkami interného života spoločnosti, ktoré sa riadia výlučne právom obchodných spoločností.

51. Na druhej strane pochybujem, že kritérium „interného života“ postačuje na výklad a vymedzenie ďalších dvoch vylúčených kategórií: a) osobná zodpovednosť členov a konateľov za záväzky obchodnej spoločnosti alebo právnickej osoby; a b) osobná zodpovednosť audítorov voči obchodnej spoločnosti alebo jej členom za vykonávanie zákonného auditu účtovných dokladov.

52. Podľa môjho názoru je relevantnou skutočnosťou legislatívna vôľa zachovať pod jediným zákonom, a to lex societatis, aspekty zmluvnej alebo mimozmluvnej povahy, pre ktoré existuje osobitné riešenie vyplývajúce zo spojenia týchto aspektov s organizáciou a činnosťou právnickej osoby, či už smerom dovnútra („interný život“), alebo navonok („život mimo spoločnosti“).

53. Konkrétne, pokiaľ ide o osobnú zodpovednosť členov a konateľov za záväzky obchodnej spoločnosti, vylúčenie z nariadenia Rím II je pochopiteľné, pretože skutočnosť, že ide o obchodnú spoločnosť, absorbuje akékoľvek iné úvahy. Ak pravidlo mimozmluvnej zodpovednosti je tak nasýtené úvahami vlastnými pre podnikový kontext, že mimo neho nemá zmysel, to je to, čo preváži na účely kvalifikácie.

54. Komisia to uviedla vo svojom návrhu nariadenia, ktorý predložila v roku 2003: „túto otázku [týkajúcu sa osobnej zodpovednosti členov a orgánov spoločnosti za záväzky obchodnej spoločnosti] nemožno oddeliť od práva obchodných spoločností… uplatniteľného na spoločnosť…, v rámci ktorej sa uplatňuje zodpovednosť“ ( 26 ).

55. Pripúšťam, že praktické uplatnenie tohto kritéria nie je jednoduché, a to nielen z dôvodu znenia nariadenia Rím II, ale aj z dôvodu samotnej neistoty v oblasti obchodných spoločností.

3. Mimozmluvné záväzky vyplývajúce z „osobnej zodpovednosti konateľov a členov za záväzky obchodnej spoločnosti alebo právnickej osoby“

56. Na účely určenia, či sa na mimozmluvný záväzok vzťahuje (alebo nevzťahuje) článok 1 ods. 2 písm. d) nariadenia Rím II, je potrebné preskúmať dôvodnosť (ratio legis) pripísania zodpovednosti spoločníkom a konateľom s cieľom stanoviť jej pôvod alebo ukotvenie v oblasti obchodných spoločností: – vylúčenie nastane vtedy, keď právo rozšíri zodpovednosť zo spoločnosti na konateľa alebo mu ju priamo pripíše z dôvodov vyplývajúcich z práva obchodných spoločností, – naopak nariadenie Rím II sa bude vzťahovať na prípady zodpovednosti vyplývajúce z porušenia všeobecnej povinnosti neminem laedere – alebo z iného osobitného právneho dôvodu, ktorý však nepatrí do oblasti obchodných spoločností.

57. Veriteľ, ktorému právo priznáva legitimáciu na to, aby požadoval zaplatenie dlhov spoločnosti voči tretím osobám, a ktorý si na základe tejto legitimácie uplatňuje voči konateľovi nároky za porušenie povinností lojality a starostlivosti, ktoré tento konateľ má voči spoločnosti, podľa môjho názoru koná v rámci práva obchodných spoločností. Rozhodné právo pre zodpovednosť konateľa sa neurčuje podľa nariadenia Rím II.

58. Nárok tohto veriteľa, ktorý je založený na všeobecnej povinnosti starostlivosti erga omnes, ktorá sa odlišuje od osobitnej povinnosti starostlivosti vyplývajúcej zo vzťahu medzi konateľom a spoločnosťou, spadá do vecnej pôsobnosti nariadenia. ( 27 )

59. Formálnou indíciou, že požadovaná zodpovednosť patrí do rámca obchodných spoločností, je to, že povinnosť a príslušná žaloba, sú upravené súborom právnych noriem práva obchodných spoločností, a nie súborom všeobecných noriem týkajúcich sa mimozmluvnej zodpovednosti. Predstavuje to však len nepriamy dôkaz toho, že sa nedá použiť mechanicky ani automaticky.

60. V právnych poriadkoch, v ktorých je uplatniteľný právny režim formálne rovnaký – všeobecné pravidlo o mimozmluvnej zodpovednosti vo všetkých prípadoch – bude rozlišovanie zložitejšie ako v právnych poriadkoch, kde existujú osobitné ustanovenia. Problém sa nemení na nemožnosť, pretože judikatúra tieto rozdiely nepochybne spresní.

61. Naopak zahrnutie pravidla o individuálnej žalobe (na rozdiel od žaloby „spoločnosti“) proti štatutárnemu zástupcovi do súboru právnych noriem obchodných spoločností nevylučuje nevyhnutne jeho povahu ako ustanovenia o všeobecnej mimozmluvnej zodpovednosti: je potrebné preskúmať jeho ratio legis. ( 28 )

62. Iným rozlišovacím prvkom je režim stanovený pre každú žalobu. Konečným cieľom žaloby spoločnosti podanej veriteľom, ako aj individuálnej žaloby je odsúdenie riadiaceho orgánu (alebo subjektu, ktorý rozhoduje) spoločnosti za dlhy tejto spoločnosti: zvyčajne je však odlišné to, čo je potrebné v každom prípade preukázať v konaní, ( 29 ) ako aj námietky, ktoré môže štatutárny zástupca uplatniť. ( 30 )

63. Vzhľadom na vyššie uvedené možno ako príklad uviesť, že medzi oblasti vylúčené z nariadenia Rím II patrí: – zodpovednosť štatutárneho zástupcu, ktorý si nesplní svoju povinnosť podať návrh na zrušenie (alebo vyhlásenie konkurzu) spoločnosti, ak mu to ukladá zákon, ( 31 ) – žaloba proti spoločníkom z dôvodu, že nevykonali kroky potrebné na dokončenie založenia spoločnosti s ručením obmedzeným, ( 32 ) – žaloba proti členom predstavenstva, ktorí sú zodpovední za dlhy vzniknuté spoločnosti v prípade, že neprijmú určité formálne opatrenia na kontrolu ekonomickej situácie uvedenej spoločnosti, ak táto spoločnosť nemá dostatočné finančné prostriedky. Táto zodpovednosť sa týkala článku 18 nachádzajúceho sa v kapitole 25 Aktiebolagslag (švédsky zákon o akciových spoločnostiach), ktorý bol analyzovaný v rozsudku ÖFAB.

64. Naproti tomu do pôsobnosti nariadenia Rím II patria žaloby o náhradu škody, ktoré môžu podať spoločníci a tretie osoby za úkony štatutárnych orgánov, ktoré priamo poškodzujú ich záujmy, ak ich režim je v súlade so všeobecnými pravidlami v oblasti zodpovednosti.

65. Znovu uznávam, že toto kritérium, ktoré vymedzuje jednu alebo druhú kategóriu zodpovedností, neposkytuje požadovanú jasnosť, ale nemôžem nájsť iné kritérium, ktoré by umožnilo poskytnúť presnejšie riešenia.

66. Vnútroštátnemu súdu prináleží rozhodnúť, či nariadenie Rím II je uplatniteľné na prejednávanú vec vzhľadom na okolnosti sporu a na to, čo som práve uviedol. Ak potvrdím kladnú odpoveď, ktorá implicitne vyplýva z jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, teraz sa budem zaoberať štvrtou otázkou položenou Súdnemu dvoru, ktorá zahŕňa štyri otázky.

B. Štvrtá prejudiciálna otázka

1. Písmeno a): rozhodné právo pre záväzok spoločnosti BMA AG

67. Podľa článku 4 nariadenia Rím II sa rozhodné právo v zásade spravuje miestom, kde vznikla škoda, pokiaľ: i) strany si nezvolili iné právo ( 33 ) v zmysle článku 14 alebo ii) nenastal jeden z prípadov, na ktoré sa vzťahujú osobitné kolízne normy uvedené v článku 5 a nasl.

68. Na účely spresnenia, kde došlo ku škode vo veci samej: – článok 4 ods. 1 in fine uvádza, že nie je relevantná krajina, na území ktorej došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a ani krajina, kde môžu nastať nepriame následky takejto skutočnosti. – Súdny dvor už objasnil (pokiaľ ide o článok 5 ods. 3 Bruselského dohovoru), ( 34 ) čo možno rozumieť pod miestom vzniku škody v skutkovej situácii, ktorá je podobná súčasnej situácii. ( 35 )

69. Súdny dvor v rozsudku Dumez France a Tracoba totiž rozhodol, že: – „hoci je pravda… že pojem ‚miesto, kde vznikla škoda‘ uvedený v článku 5 ods. 3 Dohovoru, môže označovať miesto, kde vznikla škoda, má sa vykladať len v tom zmysle, že označuje miesto, kde udalosť, z ktorej vyplynula mimozmluvná zodpovednosť, priamo spôsobila svoje škodlivé účinky na osobu, ktorá je bezprostredným poškodeným z tejto udalosti“ ( 36 ), – „ujma, ktorej sa materské spoločnosti dovolávali… je len nepriamym následkom finančnej straty, ktorá najprv vznikla ich dcérskym spoločnostiam v dôsledku odstúpenia od úverov a následného ukončenia prác“ ( 37 ), – „požadovaná náhrada škody nebola ničím iným než nepriamym následkom škody utrpenej pôvodne inými priamo poškodenými právnickými osobami, ktorým škoda vznikla na mieste odlišnom od toho, kde nepriamy poškodený následne utrpel svoju vlastnú škodu“ ( 38 ),

70. Súdny dvor v podstate konštatoval, že miestom vzniku škody na účely stanovenia medzinárodnej súdnej právomoci bolo miesto, kde došlo ku vzniku (prvej) škody priamo dotknutým osobám.

71. Na základe rovnakej logiky možno tvrdiť, že v prejednávanej veci škoda vznikla v prvom rade na majetku spoločnosti nachádzajúcej sa v úpadku a pre veriteľov tejto spoločnosti je nepriama: ( 39 ) ide o škodu, ktorá vznikla prvému subjektu (spoločnosti) na jeho majetku a ktorá má vplyv na majetok jedného alebo viacerých subjektov v dôsledku nedostatku majetku dlžníka na úhradu všetkých dlhov.

72. Nespochybňujem náročnosť kvalifikácie škody ako „bezprostrednej“ alebo „nepriamej“, ani posúdenia postavenia „priameho“ alebo „nepriameho“ poškodeného. Tieto činnosti sa však nevykonávajú abstraktne, ale v kontexte a s cieľom, ktorý stanovilo nariadenie Rím II a spresnil Súdny dvor.

73. V rozsudku Lazar ( 40 ) mal Súdny dvor určiť uplatniteľné právo pre náhradu ujmy požadovanú rodinnými príslušníkmi obete smrteľnej dopravnej nehody, ku ktorej došlo v inom členskom štáte, ako je členský štát sídla žalobcov. Na tieto účely: – pripomenul, že podľa článku 2 nariadenia Rím II „pojem škoda označuje každý následok civilného deliktu“; a že „nepriamymi následkami“ v zmysle článku 4 je ujma spojená s úmrtím osoby pri nehode, ku ktorej došlo v jednom členskom štáte a ktorú utrpeli rodinní príslušníci so sídlom v inom členskom štáte ( 41 ), – uviedol, že škodou, ktorú treba zohľadniť na účely určenia miesta, kde táto škoda vznikla, je priama škoda. – na základe systematickej argumentácie ( 42 ) a s cieľom zabezpečiť predvídateľnosť rozhodného práva ( 43 ) rozhodol, že „… ak je možné identifikovať vznik priamej škody… miesto vzniku tejto priamej škody bude relevantným ukazovateľom na určenie uplatniteľného práva bez ohľadu na nepriame následky [tejto nehody]“ ( 44 ).

74. Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti týkajúce sa prejednávanej veci vnútroštátny súd – ktorému logicky prináleží spresniť tieto skutočnosti – musí uplatniť holandské právo, ak sa domnieva, že majetok spoločnosti nachádzajúcej sa v úpadku sa nachádza v Holandsku. ( 45 )

2. Písmeno b): žaloba správcu konkurznej podstaty alebo Stichting; význam pre určenie miesta vzniku škody

75. Vnútroštátny súd chce vedieť, či určenie rozhodného práva môže závisieť od toho, či sú žaloby podané: i) správcom konkurznej podstaty v rámci jeho zákonnej úlohy speňažiť konkurznú podstatu; alebo ii) zástupcom kolektívnych záujmov v prospech (avšak nie v mene) všetkých veriteľov.

76. Z dôvodov uvedených v predchádzajúcom bode nie je potrebné zaoberať sa touto otázkou. Miesto vzniku škody zostáva rovnaké, či už jediný veriteľ platobne neschopnej spoločnosti podá žalobu, alebo ju podá správca konkurznej podstaty na ochranu konkurznej podstaty alebo Stichting vo vzťahu k niektorým veriteľom. ( 46 )

77. Okrem toho správca konkurznej podstaty (prostredníctvom Peeters/Gatzenovej žaloby) a Stichting (na základe článku 3:305a ods. 1 Burgerlijk Wetboek) majú ius agendi, a nie vlastné hmotné právo, ktoré zakladá ich nárok. ( 47 )

78. To, čo holandský právny poriadok poskytuje vo forme Peeters/Gatzenovej žaloby alebo žaloby nadácie Stichting, ktorá vstúpila do konania, predstavuje procesný nástroj, ktorý majú k dispozícii dotknuté osoby. Jeho použitie nemôže zmeniť konkrétnosť určujúcich pravidiel rozhodného práva, ktoré musia byť predvídateľné pre osobu zodpovednú za škodu a pre poškodenú osobu, okrem zohľadnenia záujmov oboch osôb na účely ich vyváženia.

3. Písmeno c): veritelia so sídlom v tretích štátoch

79. Zdá sa, že niektorí veritelia spoločnosti BMA NL majú svoje sídlo mimo Únie. Vnútroštátny súd sa pýta, či tento faktor môže mať vplyv na určenie miesta, kde vznikla škoda v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia Rím II.

80. Rovnako ako v prípade predchádzajúcej otázky vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci je potrebné odpovedať záporne: kde sa nachádza sídloveriteľov nie je relevantné, keďže škoda, ktorá im bola spôsobená, je nepriama.

81. V každom prípade pripomínam, že spoločné sídlo – v skutočnosti obvyklý pobyt – strán (chápané ako osoba zodpovedná za škodu a priamy poškodený) je relevantné na účely článku 4 ods. 2, ktorý má prednosť pred pravidlo uvedeným v odseku 1.

82. Skutočnosť, že z dôvodu situácie tohto spoločného obvyklého pobytu v treťom štáte musí súd Únie uplatniť právo nečlenského štátu, nie je dôsledok, ktorý nariadenie Rím II, ktoré má univerzálny charakter, považuje za zvláštny alebo nechcený. ( 48 )

4. Písmeno d): takzvaná úniková klauzula

a) Akcesorická príslušnosť k už existujúcemu vzťahu medzi osobou zodpovednou za škodu a poškodenou osobou

83. Vnútroštátny súd sa pýta, či už existujúca dohoda o financovaní medzi spoločnosťami BMA AG a BMA NL má vplyv na určenie rozhodného práva pre mimozmluvnú zodpovednosť prvej spoločnosti voči veriteľom druhej spoločnosti.

84. Otázka cituje článok 4 ods. 3 nariadenia Rím II. Podľa tohto ustanovenia ak vzhľadom na okolnosti má civilný delikt „zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odseku 1 alebo 2, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny“.

85. Ten istý článok dodáva, že zjavne užšia väzba s inou krajinou „sa môže zakladať najmä na už existujúcom vzťahu medzi stranami, ako napríklad zmluva, ktorý je úzko spojený s predmetným civilným deliktom“.

86. Použitie tohto pravidla, nazývaného tiež „úniková klauzula“, ( 49 ) a „akcesorická príslušnosť“ alebo príslušnosť k zmluve alebo predchádzajúcemu vzťahu ako jeho súčasť, naznačuje viacero úvah.

87. Na to, aby sa uplatnila úniková klauzula a aby sa nahradilo právo krajiny, kde došlo k priamej škode, musí existovať zjavne užšia väzba medzi civilným deliktom ( 50 ) a inou krajinou, s ohľadom na všetky okolnosti veci. ( 51 )

88. Prípravné práce ukazujú, že neexistuje zhoda v tom, aké sú tieto okolnosti. ( 52 ) Neexistencia obmedzení ma privádza k myšlienke, že je potrebné zvážiť tak podmienky účastníkov konania, ako aj podmienky týkajúce sa príčinnej udalosti alebo samotnej škody. ( 53 )

89. Už existujúci vzťah medzi stranami (ako napríklad zmluva) je len jednou z týchto okolností alebo podmienok. ( 54 ) Hoci z dôvodu jej výslovného uvedenia v nariadení by bolo možné tvrdiť, že ide o prvok osobitného významu, pravda je, že sa javí len ako príklad. Jeho váha nie je absolútna a sama osebe nestačí na vylúčenie uplatnenia práva miesta vzniku škody (alebo prípadne miesta obvyklého pobytu, ktoré je spoločné pre osobu zodpovednú za škodu a poškodenú osobu).

90. Podľa článku 4 ods. 3 musí okrem toho existovať podstatná súvislosť medzi predmetným predchádzajúcim vzťahom a civilným deliktom. Na základe tejto súvislosti je odôvodnené, že rozhodné právo pre protiprávne konanie nie je len iným právom, ako je právo, ktoré by vyplývalo z článku 4 ods. 1 a 2, ale tým istým právom, ktorým sa spravuje predchádzajúca zmluva.

91. Týmto spôsobom je uľahčené vedenie žaloby (a následného konania) založené súčasne na porušení zmluvných a mimozmluvných povinností, kde je zodpovednosť za obe príčiny kumulatívna. Rovnako sa zabráni potrebe kvalifikovať určité aspekty ako patriace do jednej alebo druhej kategórie.

92. Tieto výhody však neodôvodňujú automatické uplatnenie zmluvného práva na mimozmluvnú zodpovednosť. V rámci článku 4 ods. 3 nariadenia Rím II, ( 55 ) ako som uviedol, má súd priestor na posúdenie, či existuje významná väzba medzi mimozmluvným záväzkom a krajinou, ktorej právny poriadok upravuje už existujúci vzťah. ( 56 )

93. Podľa môjho názoru má táto miera voľnej úvahy zmysel najmä z hľadiska toho, že rozhodné právo pre zmluvu alebo už existujúci vzťah nemusí byť určené objektívne, ale môže vyplývať z voľby strán. V prvom prípade kritérium väzby vedúce k rozhodnému právu bude označovať skutočné územné alebo geografické prepojenie; v druhom prípade iba právne prepojenie, ktoré vyplýva z vôle zmluvných strán.

94. Domnievam sa preto, že už existujúca dohoda o financovaní medzi spoločnosťami BMA AG a BMA NL je len jednou z ďalších okolností, ktoré možno zohľadniť pri rozhodovaní, či civilný delikt, ktorý je (údajne) pripísateľný spoločnosti BMA AG, má zjavne užšie väzby s inou krajinou ako Holandsko v zmysle článku 4 ods. 3 nariadenia Rím II.

b) Akcesorická príslušnosť a nepriami poškodení

95. Hoci vnútroštátny súd túto otázku neformuloval, domnievam sa, že môže byť užitočné zaoberať sa otázkou, či hodnota zmluvy alebo už existujúceho vzťahu medzi stranami (ako jedna z ďalších okolností v zmysle článku 4 ods. 3 nariadenia Rím II) je rovnaká, ak ten, kto sa domáha náhrady škody, nie je zmluvná strana, ale tretia osoba. ( 57 )

96. Tak je to aj v prejednávanej veci, kde okrem toho existuje voľba práva pre dohodu o financovaní medzi materskou spoločnosťou, ktorá je zodpovedná za (údajnú) škodu a jej dcérskou spoločnosťou, ktorá je priamym poškodeným.

97. Podľa môjho názoru existujú argumenty na podporu toho, že na už existujúci vzťah medzi zmluvnými stranami sa na účely prejednávanej veci môžu odvolávať osoby, ktoré nemajú toto postavenie: – v prvom rade pripomínam, že škoda, ktorá vznikla „sprostredkovane“, nie je relevantná na riadne určenie rozhodného práva podľa článku 4 ods. 1 nariadenia Rím II. V súlade s uvedeným by na únikovú klauzulu nemala mať vplyv ani skutočnosť, že žalobcovia, ktorí sú nepriamo dotknutí, nie sú súčasťou zmluvného vzťahu (medzi osobou zodpovednou za škodu a bezprostredným poškodeným), čo predstavuje len výnimku z pravidla, – v druhom rade tento záver možno vysvetliť aj závislosťou nepriamej škody vo vzťahu k osobám alebo majetku, ktorá v prvom rade vzniká inému poškodenému. Ak škoda, ktorá vznikla tomuto poškodenému, súvisí s predchádzajúcim vzťahom, a z tohto vzťahu pochádza užšia väzba medzi určitým právnym poriadkom a civilným deliktom, nepovažujem za rozporuplné uplatniť rovnaký právny poriadok na škodu vyplývajúcu z tej istej skutočnosti, ktorá vznikla tretej osobe.

98. Rozumiem, že toto riešenie vyvoláva zdržanlivosť, ak je rozhodné právo pre zmluvu zvolené stranami ( 58 ) a nie objektívne určené. Pripomínam však, že rozšírenie tohto práva na protiprávne konanie nevyplýva z vôle zmluvných strán, ale z rozhodnutia súdu, ktorý vo veci rozhoduje, po overení podmienok uvedených v článku 4 ods. 3 Týmto spôsobom sa prepojenie približuje cieľu.

V. Návrh

99. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na štvrtú prejudiciálnu otázku, ktorú mu položil Rechtbank Midden‑Nederland (súd pre stredné Holandsko, Holandsko) takto: 1. Článok 1 ods. 2 písm. d) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) sa má vykladať v tom zmysle, že zo svojej pôsobnosti vylučuje mimozmluvné záväzky vyplývajúce z porušenia povinnosti starostlivosti spoločníkov alebo konateľov, ak právo pripisuje zodpovednosť vyplývajúcu z uvedeného porušenia voči tretím osobám spoločníkom alebo konateľom z dôvodov vlastných právu obchodných spoločností. Zodpovednosť, ktorá vznikla porušením všeobecnej povinnosti starostlivosti, nie je vylúčená z pôsobnosti nariadenia. 2. Článok 4 ods. 1 nariadenia Rím II sa má vykladať v tom zmysle, že „miesto, kde vznikla škoda“, je miesto, kde má spoločnosť svoje sídlo, ak škoda spôsobená jej veriteľom je nepriamym následkom finančnej straty, ktorá najprv vznikla samotnej spoločnosti. Skutočnosť, že žaloby podal správca konkurznej podstaty v rámci svojej zákonnej úlohy speňažiť konkurznú podstatu alebo zástupca kolektívnych záujmov v prospech (avšak nie v mene) všetkých veriteľov, nemá vplyv na určenie tohto miesta. Rovnako nie je relevantné, že sídlo niektorých veriteľov sa nachádza mimo Európskej únie. 3. Článok 4 ods. 3 nariadenia Rím II sa má vykladať v tom zmysle, že už existujúci vzťah medzi osobou zodpovednou za škodu a priamym poškodeným (ako napríklad dohoda o financovaní, v súvislosti s ktorou si strany zvolili rozhodné právo) je prvkom, ktorý treba zvážiť spolu s ostatnými okolnosťami na účely zistenia, či medzi civilným deliktom a určitou krajinou existuje zjavne užšia väzba ako väzba toho istého deliktu a krajiny, ktorej právo by sa malo uplatniť podľa článku 4 ods. 1 alebo 2.

( 1 ) Jazyk prednesu: španielčina.

( 2 ) V pôvodnom konaní bola podaná takzvaná „žaloba Peeters/Gatzenova žaloba“ správcom konkurznej podstaty a kolektívna žaloba zo strany „Stichting“ alebo nadácie. Hoge Raad (Najvyšší súd, Holandsko) v rozsudku zo 14. januára 1983, Peeters/Gatzen, po prvýkrát rozhodol, že správca konkurznej podstaty môže podať žalobu na náhradu škody spôsobenej protiprávnym konaním proti tretej osobe, ktorá sa podieľala na vzniku škody spôsobenej veriteľom konkurzného dlžníka, aj keď takúto žalobu nemohol podať samotný dlžník v konkurznom konaní.

( 3 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40; ďalej len „nariadenie Rím II“).

( 4 ) Vnútroštátny súd žiada o výklad článku 7 ods. 2 a článku 8 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).

( 5 ) V znení platnom v čase skutkových okolností, pred zmenou a doplnením wet tot wijziging van het Burgerlijk Wetboek en het Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering teneinde de afwikkeling van massaschade in een collectieve actie mogelijk te maken (Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie) z 20. marca 2019 (Stb. 2019, č. 130).

( 6 ) Pozri poznámku pod čiarou 2.

( 7 ) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 20. mája 2015 o insolvenčnom konaní (Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 19; ďalej len „nariadenie o insolvenčnom konaní“).

( 8 ) Rozsudok zo 6. februára 2019 (C‑535/17, EU:C:2019:96).

( 9 ) Nariadenie Rady z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

( 10 ) Odôvodnenie 7 nariadenia Rím II. Pozri tiež odôvodnenie 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6; ďalej len „nariadenie Rím I“); a v judikatúre Súdneho dvora, okrem iného rozsudok z 31. januára 2019, Da Silva Martins (C‑149/18, EU:C:2019:84, bod 28).

( 11 ) Návrh (Komisie) týkajúci sa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II), KOM(2003) 427 v konečnom znení z 22. júla 2003, s. 3.

( 12 ) Rozsudky zo 16. januára 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, bod 20), a z 3. októbra 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, bod 63).

( 13 ) Nariadenie Rím II použilo ako kritérium výlučne miesto vzniku škody, navyše ako zostatkové, v rámci systému, ktorý z teoretického hľadiska uprednostňuje výber dohodnutý stranami (pozri článok 14), a stanovuje odlišné riešenia pre niektoré protiprávne konania (článok 5 a nasl.).

( 14 ) V doktríne, pozri okrem iného von HEIN, J.: Article 4 Rome II. In: CALLIES, G. P.: Rome Regulations. 2. vyd., Wolters Kluwer, bod 5, s ďalšími odkazmi, ktoré kladú dôraz na vzťah medzi možnosťou predvídať rozhodné právo a poistením prípadnej zodpovednosti za škodu, ktorá vznikne v budúcnosti. V kontexte článku 4 nariadenia Rím II je predvídateľnosť (osoby zodpovednej za škodu, pokiaľ ide o dôsledky jej konania a poškodenej osoby, ktorá vystaví svoj majetok alebo integritu na určitom mieste) koncipovaná abstraktne, to znamená, že sa nevzťahuje na účastníkov konania v konkrétnom spore: porovnaj ustanovenie s článkom 5 ods. 1 in fine.

( 15 ) Body 4.2, 4.3, 5.2, pokiaľ ide o správcu konkurznej podstaty a Stichting; bod 7.3, pri vysvetlení tvrdenia žalovanej týkajúceho sa miesta protiprávneho konania.

( 16 ) Bod 16 a nasl. jej písomných pripomienok. Stichting nachádza paralelu s rozsudkom z 18. júla 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490; ďalej len „rozsudok ÖFAB“). Pripomínam, že v tomto rozsudku sa prejudiciálna otázka netýkala rozhodného práva, ale súdu, ktorý má právomoc rozhodovať podľa nariadenia č. 44/2001. V tomto nariadení (ani v súčasnosti platnom nariadení) neexistuje ustanovenie podobné článku 1 ods. 2 písm. d) nariadenia Rím II. V tejto veci išlo o kvalifikáciu zodpovednosti žalovaných, buď ako zmluvnú (v takom prípade by sa uplatnil článok 5 ods. 1), alebo ako mimozmluvnú (musel by sa uplatniť článok 5 ods. 3).

( 17 ) Písomné pripomienky, body 1.1, 3.3 a nasl.; a odpoveď na otázku 4 písm. a) na s. 12.

( 18 ) Bod 49 a nasl. jej písomných pripomienok. Spochybňuje zaradenie do práva obchodných spoločností v bodoch 57 a 58 a nezaoberá sa priamo uplatniteľnosťou nariadenia Rím II. Zdôrazňuje rozdiely medzi prejednávanou vecou a vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok ÖFAB s cieľom vylúčiť zaradenie jej (údajnej) zodpovednosti do práva obchodných spoločností.

( 19 ) Rozsudok z 10. decembra 2015, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, bod 21).

( 20 ) Dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvorený na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. ES L 266, 1980, s. 1; ďalej len „Rímsky dohovor“).

( 21 ) Správa o dohovore o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, ktorú vypracovali Mario Giuliano a Paul Lagarde (Ú. v. ES C 282, 1980, s. 1; ďalej len „správa“), najmä s. 12. Pozri tiež rozsudok zo 7. apríla 2016, KA Finanz (C‑483/14, EU:C:2016:205, bod 52).

( 22 ) Generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo svojich návrhoch prednesených vo veci Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679) v bode 47, uviedol, že „je ťažké, ak nie nemožné, poskytnúť vyčerpávajúcu definíciu toho, čo predstavuje otázku upravenú právom obchodných spoločností a lex societatis. … Okrem toho podotýkam, že v niektorých právnych poriadkoch kolízne normy stanovujú výpočet otázok patriacich do pôsobnosti lex societatis. Tieto výpočty sú však len ilustratívne a členské štáty sa rozchádzajú, pokiaľ ide o otázky, na ktoré sa vzťahuje toto právo. Vzhľadom na tieto rozdiely je nepochybne potrebné zamerať sa na ‚tvrdý základ‘ otázok všeobecne akceptovaných v týchto štátoch“.

( 23 ) Alebo prípadne lex concursus: pozri tiež, pokiaľ ide o osobnú zodpovednosť štatutárnych zástupcov spoločnosti, rozsudok z 10. decembra 2015, Kornhaas (C‑594/14, EU:C:2015:806).

( 24 ) Pozri štúdiu GERNER BEUERLE, C., MUCCIARELLI, F., SCHUSTER, E., SIEMS, M.: The Private International Law of Companies in Europe. Hart, Beck, Nomos, 2019, tabuľka 4.5 podľa údajov do septembra 2018.

( 25 ) Rozsudky z 8. mája 2019, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, body 33 a 34), a z 3. októbra 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, bod 35 a nasl.).

( 26 ) Poznámka pod čiarou 11. Ešte jasnejšie bolo znenie zmeneného návrhu z 21. februára 2006, KOM(2006) 83 v konečnom znení, článok 1 ods. 2 písm. d). Konečné znenie nadväzuje na článok 1 ods. 2 písm. e) Rímskeho dohovoru.

( 27 ) Pozri ALFARO ÁGUILA REAL, J.: Administradores frente a accionistas y acreedores: deberes de lealtad para los accionistas y obligaciones pactadas o legales para los acreedores. In: BERMEJO GUTIÉRREZ, N., MARTÍNEZ FLÓREZ, A., RECALDE CASTELLS, A. (dir.): Las reestructuraciones de las sociedades de capital en crisis. Civitas‑Thomson Reuters, s. 69 a nasl. Podľa tohto autora v prípade opísanom v bode 57 vyššie veriteľ podá „žalobu spoločnosti“ („derivative action“), ktorej cieľom je obnoviť majetok spoločnosti, a v prípade opísanom v bode 58, „individuálnu žalobu“ („direct action“) týkajúcu sa jeho vlastnej majetkovej škody. Dodáva (s. 73 a 74), že povinnosti štatutárnych zástupcov a ani ich príjemcov sa v krízovej situácii platobnej neschopnosti spoločnosti nemenia; na druhej strane je možné, že stupeň starostlivosti voči veriteľom je nerovnomerná. Pripúšťa, že existujú aj iné názory, ktoré spochybňuje.

( 28 ) Napriek jeho systematickému umiestneniu môže byť pravidlom len odkaz na iné režimy zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti.

( 29 ) Z dôvodu, že sa odlišuje kritérium pripísania (objektívne alebo subjektívne) zodpovednosti štatutárnemu zástupcovi.

( 30 ) Námietky, ktoré by bolo možné uplatniť, ak by žalobu podala spoločnosť alebo spoločníci v rámci žaloby spoločnosti; a námietky uplatnené proti každému veriteľovi v rámci individuálnej žaloby.

( 31 ) Dôvodom existencie tejto osobitnej povinnosti je zabrániť spoločnosti, ktorá mala byť zrušená alebo v likvidácii, vystupovať v obchodnom styku.

( 32 ) Zavedenie tejto zodpovednosti má za cieľ ochranu tretích osôb, ktoré sú v styku so subjektami, ktoré nie sú zapísané a podporu zápisu spoločností. V Španielsku vo všeobecnosti články 119 a 120 Obchodného zákonníka [Real Decreto de 22 de agosto de 1885, por el que se publica el Código de comercio (kráľovský dekrét z 22. augusta 1885, ktorým sa uverejňuje Obchodný zákonník)] alebo v Nemecku § 11 II zákona o spoločnostiach s ručením obmedzeným, GmbHG (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4123‑1, veröffentlichten bereinigten Fassung, zuletzt geändert durch Artikel 18 des Gesetzes vom 3. Juni 2021).

( 33 ) Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania je v zmluvách medzi BMA AG a BMA NL uvedená doložka o voľbe nemeckého práva. Ďalej sa budem zaoberať jej možným vplyvom na určenie rozhodného práva pre nároky veriteľov spoločnosti BMA NL voči spoločnosti BMA AG.

( 34 ) Bruselský dohovor z roku 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32).

( 35 ) Rozsudok z 11. januára 1990, Dumez France a Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8; ďalej len „rozsudok Dumez France a Tracoba“). Dumez a i. sa domáhali náhrady škody, ktorá údajne vznikla z dôvodu platobnej neschopnosti dcérskych spoločností so sídlom v inom zmluvnom štáte. Platobná neschopnosť bola spôsobená upustením od programu výstavby nehnuteľností v Nemecku na žiadosť jeho developera, ktorý sa riadil rozhodnutím nemeckých bánk odstúpiť od úverov poskytnutých tomuto developerovi.

( 36 ) Tamže, bod 20. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 37 ) Tamže, bod 13.

( 38 ) Tamže, bod 14.

( 39 ) Nejde teda o pôvodnú škodu veriteľov, ako uvádza správca konkurznej podstaty vo svojich pripomienkach, bod 3.18.

( 40 ) Rozsudok z 10. decembra 2015 (C‑350/14, EU:C:2015:802).

( 41 ) Tamže, body 22, 23 a 25.

( 42 ) Tamže, body 26 a 27. Podľa článku 15 písm. f) nariadenia Rím II do pôsobnosti rozhodného práva spadá úloha konkretizovať okruh osôb – prípadne tretích osôb alebo poškodených, ktorým vznikla škoda „sprostredkovane“ –, ktoré majú právo na náhradu škody.

( 43 ) Tamže, bod 29.

( 44 ) Tamže, bod 25.

( 45 ) V tejto súvislosti nebola položená žiadna otázka. Zdá sa, že vnútroštátny súd neprikladá význam rozdielu medzi tým, kde sa spoločnosť „usadila“, kde má „registrované sídlo“ alebo „sídlo skutočného vedenia“ na účely určenia miesta skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody (alebo prípadne miesta, kde vznikla škoda) a určenia medzinárodnej súdnej právomoci a rozhodného práva. Komisia s odkazom na rozsudok z 21. mája 2015, CDC Hydrogen Peroxid (C‑352/13, EU:C:2015:335, bod 52), identifikuje toto miesto so sídlom: pozri bod 34 jej písomných pripomienok. V návrhoch preberám terminológiu, ktorú použil vnútroštátny súd („domicilio“, podľa španielskeho prekladu).

( 46 ) Aj keď to nemá vplyv na uvedené, treba uviesť, že záujmy, ktoré zastupujú (alebo obhajujú) správca konkurznej podstaty a Stichting sa zhodujú len čiastočne. V prípade správcu konkurznej podstaty je to ochrana konkurznej podstaty: po jej obnovení veritelia získajú sumy, ktoré im prináležia podľa vlastných pravidiel konkurzného konania. Na druhej strane Stichting koná v záujme určitých veriteľov, aby okrem niektorých vyhlásení získala aj príkaz na zaplatenie sumy rovnajúcej sa súčtu každej individuálnej pohľadávky, a ktorý sa poskytne priamo každému individuálnemu veriteľovi.

( 47 ) Zásah týchto subjektov nemá vplyv na kolízny režim zodpovednosti, ale môže ho mať konkrétny kontext (platobná neschopnosť), v ktorom sa uplatňuje. Určite je to tak v prípade Peeters/Gatzenovej žaloby: rozsah použitia práva miesta, kde vznikla škoda alebo aspoň výsledok jeho uplatnenia bude pravdepodobne zmenený riešeniami lex concursus, akými sú riešenia týkajúce sa rozdelenia výnosov zo speňaženia majetku alebo prednosti pohľadávok, aby sa zachovali ciele vlastné právnej úprave konkurzného konania.

( 48 ) Článok 3. Inak to je v prípade, ak by za týchto okolností existovala v Únii súdna právomoc, najmä na základe nariadenia č. 1215/2012, ktoré na svoje uplatnenie vyžaduje sídlo žalovaného v členskom štáte. V texte však sú uvedené kritériá príslušnosti, na ktoré sa táto podmienka nevzťahuje; okrem toho je možné, že členské štáty si ponechali zostatkové kritériá právomocí.

( 49 ) Odôvodnenie 14 a 18 nariadenia Rím II.

( 50 ) Článok 4 uvádza civilný delikt, zatiaľ čo odôvodnenie 18 španielskej verzie (na rozdiel od francúzskej, talianskej alebo anglickej) používa pojem škoda. Podľa môjho názoru by vzhľadom na povahu a účel klauzuly malo byť zrejmé, že sa môže uplatniť, ak existuje úzka väzba s civilným deliktom, ktorý je chápaný komplexne – teda vo všetkých jeho častiach a dôsledkoch –, nie je nevyhnutné, aby väzba súvisela so škodou, ktorá sa vykladá doslovne.

( 51 ) Odôvodnenie 18 v španielskej a talianskej verzii uvádza, že je potrebné zohľadniť všetky okolnosti. Nemyslím si, že [číslovka] umožňuje odlišný výklad od výkladu iných verzií, ktoré odkazujú na súbor okolností (ako to navyše stanovuje článok 4 ods. 3 v jazykoch, s ktorými som sa mohol oboznámiť). Súd musí vždy zohľadniť všetky prvky, ktoré naznačujú väzbu medzi civilným deliktom a štátom na účely celkového zváženia, z ktorého vyvodí relevantný záver.

( 52 ) Pozri najmä uznesenie Európskeho parlamentu o návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky zo 6. júla 2005, dokument A6‑0211/2005, pozmeňujúci a doplňujúci návrh 26, ktorý navrhol znenie pre (súčasný) článok 4 ods. 3, ktorý nakoniec nebol prijatý. Rovnako nebol prijatý ani zmenený a doplnený návrh nariadenia Komisie z 21. februára 2006, KOM(2006) 83 v konečnom znení, článok 4 ods. 3, ktorý do textu zahrnul očakávania strán ako prvok, ktorý osobitne naznačuje väzbu s právnym poriadkom.

( 53 ) Pozri poznámku pod čiarou 51. Domnievam sa napríklad, že určenie miesta nepriamej škody by mohlo byť zohľadnené medzi ostatnými faktormi pri dodržaní jeho vylúčenia ako kritérium väzby podľa článku 4 ods. 1 Inými slovami, toto určenie nemôže samo osebe určiť rozhodné právo: to by viedlo k obchádzaniu vôle normotvorcu, ktorý sa zameriava len na priamu škodu ako kritérium väzby.

( 54 ) Tak to vyplýva z textu. Pozri tiež návrh Komisie z 22. júla 2003, citovaný v poznámke pod čiarou 11. Okrem toho ani nariadenie, ani prípravné práce nevysvetľujú, ako zmluva alebo už existujúci vzťah vytvárajú úzku väzbu s určitým štátom.

( 55 ) Pozri rozdiel medzi týmto pravidlom a prvým odsekom článkov 10, 11 a 12 nariadenia.

( 56 ) Ak súd dospeje k záveru, že takáto väzba existuje, musí uplatniť právo dotknutej krajiny.

( 57 ) Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe vo veci Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, bod 78): hoci v inej súvislosti nevylučuje určenie rozhodného práva pre skutočnosť, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, tým, že zohľadní právo zvolené pre už existujúci vzťah medzi inými účastníkmi konania ako žalovaným a žalobcom. V každom prípade dodáva, že „skutočnosť, že tieto všeobecné podmienky stanovujú uplatniteľnosť luxemburského práva, nezakladá, keďže nejde o žiadny už existujúci vzťah ani medzi účastníkmi sporu, ani medzi podnikateľom a určitými identifikovanými spotrebiteľmi, zjavne užší vzťah s Luxemburskom v rámci takejto žaloby“.

( 58 ) Môže sa teda zdať, že sa ukladá stranám, ktoré s ním nesúhlasili. Tak to chápe ZK: pozri bod 3.24 jeho pripomienok.