Napokon štruktúra týchto dvoch konaní je úplne odlišná. Konkrétne konanie upravené v článku 11 ods. 8 nariadenia č. 384/96 patrí do právomoci Komisie a možno ho uplatniť len v lehote šiestich mesiacov od dátumu, kedy príslušné orgány riadne stanovili konečnú sumu cla, ktoré sa má vybrať, zatiaľ čo konanie upravené v článku 236 colného kódexu patrí do právomoci vnútroštátnych colných orgánov a možno ho využiť v lehote troch rokov odo dňa oznámenia uvedeného cla dlžníkovi.

V oblasti obrany proti dumpingovým praktikám ani znenie článku 11 ods. 8 nariadenia č. 384/96, ani znenie článku 236 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, neposkytujú žiadny písomný podklad, na základe ktorého by bolo možné sa domnievať, že dovozcovia, ktorí nevyužili postup stanovený článkom 11 ods. 8 nariadenia č. 384/96 v lehote na to určenej, nemajú právo domáhať sa postupu stanoveného článkom 236 colného kódexu, alebo že toto právo im už zaniklo.

Aj keď v oblasti obrany proti dumpingovým praktikám je pravda, že odôvodnenie 5 nariadenia č. 384/96 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 461/2004, uvádza, že pravidlá Dohody o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode 1994 (antidumpingová dohoda) treba zaviesť do práva Únie v miere, v akej je to možné, táto formulácia sa má chápať v tom zmysle, že aj keď normotvorca Únie zamýšľal zohľadniť pravidlá tejto dohody pri prijatí nariadenia č. 384/96, neprejavil úmysel prebrať všetky tieto pravidlá do tohto nariadenia.

Okrem toho samotné uplynutie tejto lehoty neimplikuje, že Únia vyčerpala možnosti nájsť riešenie sporu s ostatnými stranami, ktoré stanovuje uvedený systém urovnávania sporov. Za týchto podmienok by uloženie povinnosti súdu Únie preskúmavať zákonnosť alebo platnosť predmetných opatrení Únie z hľadiska pravidiel WTO a rozhodnutí a odporúčaní DSB, ktorými sa konštatuje ich nedodržanie, len z dôvodu uplynutia tejto lehoty, mohlo mať za následok oslabenie pozície Únie pri hľadaní riešenia, ktoré by bolo v súlade s pravidlami WTO a zároveň obojstranne prijateľné pre strany sporu.

Pokiaľ ide o nariadenie č. 1472/2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz určitej obuvi so zvrškom z usne s pôvodom v Čínskej ľudovej republike a vo Vietname, skutočnosť, že Rada a Komisia nerozhodli o žiadostiach o priznanie trhovohospodárskeho zaobchádzania predložených čínskymi a vietnamskými vyvážajúcimi výrobcami, ktorí neboli zahrnutí do vzorky vytvorenej podľa článku 17 nariadenia č. 384/96, predstavuje porušenie článku 2 ods. 7 písm. b) tohto nariadenia. Nariadenie č. 1472/2006 je preto v tomto rozsahu neplatné.

Vzhľadom na uvedené článok 9 ods. 5 druhý pododsek nariadenia č. 384/96 stanovuje, že individuálne antidumpingové clo sa určuje pre dodávateľov so sídlom v krajine s iným ako trhovým hospodárstvom, ak majú navyše postavenie vývozcu, pokiaľ na základe náležite odôvodnených tvrdení preukážu, že spĺňajú kritériá odôvodňujúce toto individuálne zaobchádzanie. Uplatňuje sa na nich teda toto individuálne antidumpingové clo, a to namiesto antidumpingového cla stanoveného na úrovni krajiny, ktoré by sa na nich vzťahovalo pri neexistencii takéhoto tvrdenia.

Skutočnosť, že Rada a Komisia nerozhodli pred prijatím nariadenia č. 1472/2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz určitej obuvi so zvrškom z usne s pôvodom v Čínskej ľudovej republike a vo Vietname, o žiadostiach o priznanie individuálneho zaobchádzania predložených čínskymi a vietnamskými vyvážajúcimi výrobcami, ktorí neboli zahrnutí do vzorky vytvorenej podľa článku 17 nariadenia č. 384/96, predstavuje porušenie článku 9 ods. 5 tohto nariadenia. Uvedené konečné nariadenie č. 1472/2006 je preto v tomto rozsahu neplatné. Z rovnakých dôvodov a v rovnakom rozsahu je neplatné vykonávacie nariadenie č. 1294/2009, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz určitej obuvi so zvrškom z usne s pôvodom vo Vietname a v Čínskej ľudovej republike, rozšírené na dovoz určitej obuvi so zvrškom z usne zasielanej z osobitnej administratívnej oblasti (OAO) Macao, ktorá má alebo nemá deklarovaný pôvod v OAO Macao, na základe preskúmania pred uplynutím platnosti v súlade s článkom 11 ods. 2 nariadenia č. 384/96.

V tejto súvislosti preskúmanie vzťahu, ktorý existuje medzi článkom 9 ods. 5 druhým pododsekom nariadenia č. 384/96 na jednej strane a článkom 17 tohto nariadenia na druhej strane, ktorý stanovuje metódu výberu vzorky, ukazuje, že znenie článku 9 ods. 5 sa odlišuje od znenia článku 9 ods. 6 nariadenia č. 384/96, ktorý obsahuje výslovný odkaz na uplatnenie uvedeného článku 17. Z toho vyplýva, že odsek 5 článku 9 nariadenia č. 384/96 možno vykladať v tom zmysle, že v rámci tohto odseku a na rozdiel od odseku 6 tohto ustanovenia je článok 17 nariadenia č. 384/96 irelevantný. Preto ak sa vyvážajúci výrobca so sídlom v krajine s iným ako trhovým hospodárstvom dovoláva článku 9 ods. 5 druhého pododseku nariadenia č. 384/96 z dôvodu, že jeho individuálne vývozné ceny sú určené dostatočne nezávislým spôsobom od štátu, od Rady a Komisie chce získať uznanie skutočnosti, že z tohto pohľadu sa nachádza v situácii, ktorá je podstatne odlišná od situácie ostatných vyvážajúcich výrobcov so sídlom v tejto krajine. Z tohto dôvodu žiada o individuálne zaobchádzanie, zatiaľ čo s týmito ostatnými vyvážajúcimi výrobcami sa v praxi zaobchádza ako s jedným subjektom.

Ak by sa malo uznať, že Rada a Komisia môžu na vyvážajúceho výrobcu, ktorý sa nachádza v takejto situácii, uplatňovať antidumpingové clo stanovené na úrovni príslušnej krajiny a vypočítané na základe váženého priemerného dumpingového rozpätia stanoveného pre vyvážajúcich výrobcov zaradených do vzorky, bez toho, aby predtým rozhodli o žiadosti takéhoto vyvážajúceho výrobcu, znamenalo by to, že sa týmto inštitúciám umožňuje zaobchádzať s týmto vyvážajúcim výrobcom tým istým spôsobom ako s vyvážajúcimi výrobcami zahrnutými v uvedenej vzorke, hoci poslední uvedení vyvážajúci výrobcovia sa a priori nachádzajú v odlišnej situácii.

(pozri body 124 – 127, 131, 132, 135, 174, bod 2 výroku)