Účastníci konania

Odôvodnenie

Výrok



Účastníci konania

Vo veci C‑60/05,

ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Taliansko) zo 14. decembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2005, ktorý súvisí s konaním:

WWF Italia a i.

proti

Regione Lombardia,

za účasti:

Associazione migratoristi italiani (ANUU),

SÚDNY DVOR (druhá komora)

v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Makarczyk, R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), P. Kūris a J. Klučka,

generálny advokát: L. A. Geelhoed,

tajomník: K. Sztranc, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. decembra 2005,

so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

– WWF Italia a Lega per l’abolizione della caccia (LAC), v zastúpení: C. Linzola, avvocato,

– Regione Lombardia, v zastúpení: P. D. Vivone a S. Gallonetto, avvocati,

– Associazione migratoristi italiani (ANUU), v zastúpení: I. Gorlani a S. A. Pappas, avvocati,

– talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Cingolo, avvocato dello Stato,

– Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a D. Recchia, splnomocnení zástupcovia,

po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. februára 2006,

vyhlásil tento

Rozsudok

Odôvodnenie

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 15/001, s. 98, ďalej len „smernica“).

2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi združením WWF Italia a tromi ďalšími združeniami proti Regione Lombardia v súvislosti s poľovaním na druhy pinky lesnej (Fringilla coelebs) a pinky severskej (Fringilla montifringilla) v loveckej sezóne 2003/2004.

Právny rámec

Právo Spoločenstva

3. V súlade s jej článkom 1 je cieľom smernice ochrana, starostlivosť a kontrola [regulácia – neoficiálny preklad ] všetkých druhov voľne žijúceho, prirodzene sa vyskytujúceho, vtáctva a stanovenie pravidiel ich využívania.

4. Na tento účel smernica ukladá členským štátom vytvoriť všeobecný systém ochrany zahrňujúci najmä zákaz usmrcovať, odchytávať alebo rušiť vtáctvo uvedené v článku 1 a ničiť ich hniezda.

5. Článok 9 smernice však povoľuje niektoré výnimky, ktorých znenie je takéto:

„1. Členské štáty [môžu – neoficiálny preklad ] udeliť výnimku z ustanovení článkov 5, 6, 7 a 8, ak neexistuje iné uspokojivé riešenie, z nasledujúcich dôvodov:

a) – v záujme verejného zdravia a bezpečnosti,

– v záujme bezpečnosti vzdušného priestoru,

– aby sa zabránilo závažným škodám na úrode, hospodárskych zvieratách, lesoch, chove rýb a vodnom hospodárstve,

– na ochranu rastlinstva a živočíšstva;

b) s cieľom výskumu a vzdelávania, obnovy populácie, navrátenia druhov do ich biotopov a na držbu a chov nevyhnutný na tieto účely;

c) aby sa za prísne kontrolovaných podmienok a na základe výberu povolil odchyt, držba, chov alebo iné rozumné využívanie určitých vtákov v malom rozsahu.

2. Výnimky musia špecifikovať:

– druhy, ktoré sú predmetom výnimiek,

– prostriedky, zariadenia alebo metódy povolené na odchyt alebo usmrcovanie,

– podmienky rizika a okolnosti času a miesta, za ktorých je možné takéto výnimky udeliť,

– orgán oprávnený vyhlásiť, že sa požadované podmienky uplatnia [že požadované podmienky nastali – neoficiálny preklad ], a rozhodovať, aké prostriedky, zariadenia alebo metódy môžu byť použité, s akými obmedzeniami a kým,

– kontroly, ktoré budú vykonané.

…“

Vnútroštátne právo

6. Článok 9 smernice bol do talianskeho právneho poriadku prebratý článkom 19a zákona č. 157 z 11. februára 1992 o voľne žijúcich teplokrvných živočíchoch a love (legge 11 febbraio 1992, n. 157, Norme per la protezione della fauna selvatica omeoterma e per il prelievo venatorio, riadna príloha ku GURI č. 46 z 25. februára 1992), zmenený a doplnený zákonom č. 221 z 3. októbra 2002 (GURI č. 239 z 11. októbra 2002, ďalej len „zákon č. 157/92“), ktorý stanovuje:

„1. Uplatňovanie výnimiek stanovených smernicou… upravia regióny v súlade s podmienkami stanovenými v článku 9, zásadami a cieľmi článkov 1 a 2 uvedenej smernice, ako aj ustanoveniami tohto zákona.

2. Ak neexistuje iné uspokojivé riešenie, výnimky sa môžu udeliť len na účely uvedené v článku 9 ods. 1 smernice…, pričom tieto musia uviesť druhy, na ktoré sa výnimky vzťahujú, prostriedky, zariadenia a povolené metódy lovu, podmienky rizika, okolnosti času a miesta lovu, počet zvierat, ktoré možno uloviť za deň a za celé obdobie, kontroly a formy dozoru, ktorým lov podlieha, a orgány nimi poverené, bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 27 ods. 2. Osoby, ktorým sa lov povolí na základe výnimky, určia regióny na základe dohody s územnými poľovníckymi združeniami… a alpskými oblasťami.

3. Výnimky uvedené v odseku 1 sa udeľujú na vymedzené obdobia na základe stanoviska Istituto nazionale per la fauna selvatica (Národný inštitút pre voľne žijúce živočíchy, ďalej len „INFS“) (INFS) alebo uznávaných inštitúcií na regionálnej úrovni a v žiadnom prípade sa nemôžu týkať druhov, ktorých počet výrazne klesá.

4. Na návrh ministra regionálnych vecí po dohode s ministrom životného prostredia a územného plánovania a po porade s Radou ministrov môže predseda Rady ministrov na žiadosť dotknutého regiónu zrušiť výnimky, ktoré tento región prijal v rozpore s ustanoveniami tohto zákona a smernice…

5. Do 30. júna každého roka doručí každý región predsedovi Rady ministrov alebo ministrovi regionálnych vecí, ministrovi životného prostredia a územného plánovania, ministrovi poľnohospodárskej a lesnej politiky, ministrovi pre politiky Spoločenstva, ako aj INFS správu o uplatnení výnimiek stanovených v tomto článku, pričom táto správa sa rovnako doručí príslušným parlamentným výborom. Minister životného prostredia a územného plánovania zašle každoročne Komisii Európskych spoločenstiev správu uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice…“

7. Na základe článku 19a zákona č. 157/92 prijal Regione Lombardia regionálny zákon č. 18 z 2. augusta 2002 (ďalej len „regionálny zákon č. 18/02“). Článok 2 ods. 2 tohto regionálneho zákona povoľuje lov druhov pinky lesnej a pinky severskej.

8. Článok 4 toho istého zákona stanovuje, že predseda Giunta regionale della Lombardia prijíma po vypočutí INFS opatrenia na obmedzenie alebo pozastavenie lovu povoleného uvedeným zákonom, ak dôjde k negatívnemu vývoju stavu populácií, ktoré sú predmetom lovu na základe výnimky stanovenej vo vyššie uvedenom článku 2.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

9. Svojimi žalobami podanými vnútroštátnemu súdu sa žalobcovia vo veci samej domáhajú zrušenia, po pozastavení jeho účinkov, rozhodnutia Giunta regionale della Lombardia č. 14250 z 15. septembra 2003 o poľovaní na určité množstvá voľne žijúceho vtáctva patriaceho k druhom pinky lesnej a pinky severskej počas loveckej sezóny 2003/2004. Toto rozhodnutie bolo prijaté na základe článku 2 ods. 2 vyššie citovaného regionálneho zákona č. 18/02.

10. V dvoch oznámeniach zo 14. mája a 24. júna 2003 sa INFS domnieval, že maximálny počet, ktorý možno uloviť v loveckej sezóne 2003/2004 na celom území Talianska, je 1 500 000 jedincov druhu pinky lesnej a 52 000 jedincov druhu pinky severskej.

11. Niektoré talianske regióny si následne tieto počty pre druhy, na ktoré možno poľovať, rozdelili. Tak na základe prijatých dohôd bola Regione Lombardia pridelená kvóta na lov 360 000 piniek lesných a 32 000 piniek severských.

12. Pred vnútroštátnym súdom žalobcovia uviedli, že lov na základe výnimky, ktorú Regione Lombardia vydal, nie je zákonný, pričom svoje tvrdenie opreli o tieto úvahy:

– toto povolenie stanovuje možnosť využívať jedince dotknutých druhov ako živé vábniky, zatiaľ čo oba druhy sú chránené,

– povolenie je výsledkom rozdelenia maximálnej kvóty, stanovenej INFS na vnútroštátnej úrovni, len medzi päť regiónov,

– kontroly požadované článkom 9 smernice na účely zabezpečenia dodržiavania maximálnych kvót neboli stanovené.

13. Žalobcovia vo veci samej tiež tvrdia, že článok 19a zákona č. 157/92 je v rozpore so smernicou, pokiaľ regiónom zveruje právomoc upraviť uplatňovanie výnimiek stanovených v smernici bez toho, aby stanovil spôsob určenia a dodržiavania maximálneho počtu jedincov, ktoré možno uloviť na celom vnútroštátnom území.

14. Žalovaný vo veci samej zdôraznil, že článok 19a zákona č. 157/92 zveruje regiónom úlohu upraviť lov na základe výnimky zo systému ochrany vytvoreného smernicou, a to na základe povinného, nie záväzného, stanoviska INFS alebo iného inštitútu uznávaného na regionálnej úrovni.

15. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia má pochybnosti o tom, že by článok 19a zákona č. 157/92 zabezpečoval účinné uplatnenie článku 9 ods. 1 písm. c) smernice. Domnieva sa totiž, že toto ustanovenie podriaďuje určenie maximálneho počtu jedincov, ktoré možno uloviť, nezáväznému, hoci povinnému, stanovisku INFS alebo iného inštitútu uznávaného na regionálnej úrovni bez toho, aby stanovilo vhodný systém, ktorý by tento počet určil záväzným spôsobom pre celé vnútroštátne územie, alebo mechanizmus, na základe ktorého by sa počet, ktorý možno uloviť v rámci celého štátu, rozdelil medzi regióny. Tento súd sa ďalej domnieva, že systém kontroly súladu regionálnych opatrení s vnútroštátnou právnou úpravou a právom Spoločenstva nezodpovedá, vzhľadom na dlhé trvanie postupu, ktorý predpokladá, požiadavke rýchlosti spojenej s potrebou vyhnúť sa nezákonným lovom počas krátkeho obdobia (asi 40 dní), v ktorom sa výnimka uplatňuje.

16. Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

„1. Má sa smernica… vykladať tak, že členské štáty sú nezávisle od vnútorného rozdelenia právomocí medzi štát a regióny, určeného vnútroštátnymi právnymi poriadkami, povinné stanoviť ustanovenia na jej prebratie, ktoré pokryjú všetky situácie, ktoré táto smernica považuje za hodné ochrany, najmä pokiaľ ide o zabezpečenie toho, aby lov na základe výnimky neprekročil malý rozsah stanovený v článku 9 ods. 1 písm. c) smernice?

2. Pokiaľ ide konkrétne o počet, ktorý možno na základe výnimky uloviť, má sa smernica… vykladať v tom zmysle, že vnútroštátne ustanovenie, ktorým sa smernica preberá, musí odkazovať na určený alebo určiteľný parameter, aj keď zverený kvalifikovaným odborným organizáciám, tak, aby sa uvedený lov uskutočnil na základe ukazovateľov, ktoré objektívne stanovujú kvantitatívny objem, ktorý nemožno prekročiť v rámci štátu alebo regiónu vzhľadom na existenciu prípadných odlišných podmienok životného prostredia?

3. Je vnútroštátne ustanovenie uvedené v článku 19a zákona č. 157/92, ktoré podriaďuje určenie tohto parametru povinnému, nie však záväznému, stanovisku INFS, pričom zároveň neupravuje postup o uzavretí dohody medzi regiónmi, ktorá pre každý druh stanoví záväzným spôsobom rozdelenie maximálneho počtu jedincov, zodpovedajúce na vnútroštátnej úrovni malému rozsahu, ktorý možno na základe výnimky uloviť, vyjadrením správneho uplatnenia článku 9 smernice…?

4. Môže postup kontroly stanovený v článku 19a zákona č. 157/92, pokiaľ ide o súlad lovu na základe výnimiek udelených talianskymi regiónmi s právnou úpravou Spoločenstva, zabezpečiť vzhľadom na to, že sa vykonáva na základe výzvy, pričom podlieha lehotám, ku ktorým patria tiež lehoty potrebné na prijatie a zverejnenie opatrení, počas ktorých plynie krátke obdobie, v ktorom je tento lov povolený, účinné uplatnenie smernice…?“

O prípustnosti prejudiciálnych otázok

17. Regione Lombardia a Associazione migratoristi italiani (ANUU) spochybňujú prípustnosť prejudiciálnych otázok z dôvodu, že vnútroštátny súd medzi iným navrhuje, aby sa Súdny dvor vyslovil o relevantnosti a zákonnosti rozdelenia právomocí v rámci Talianskej republiky. Otázky položené týmto súdom sa ďalej týkajú súladu vnútroštátnych ustanovení s článkom 9 smernice.

18. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou, hoci je pravdou, že sa Súdny dvor v rámci prejudiciálneho konania nemôže vysloviť ani o otázkach, ktoré vyplývajú z vnútroštátneho práva členských štátov, ani o súlade vnútroštátnych otázok s právom Spoločenstva, tento však môže poskytnúť výklad práva Spoločenstva, ktorý vnútroštátnemu súdu umožní rozhodnúť spor, ktorý pred ním prebieha (pozri najmä rozsudky z 23. novembra 1989, Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, Zb. s. I‑3891, bod 12, a z 21. septembra 2000, Borawitz, C‑124/99, Zb. s. I‑7293, bod 17).

19. Určite by tomu bolo inak za predpokladu, že by bolo zjavné, že ustanovenie práva Spoločenstva podrobené výkladu Súdneho dvora nemožno použiť (pozri najmä rozsudok z 18. októbra 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, Zb. s. I‑3763, bod 40). To ale v tomto prípade neplatí.

20. Zo znenia prejudiciálnych otázok, ako aj z dôvodov rozhodnutia, ktorým bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva, že vnútroštátny súd sa snaží získať výklad článku 9 ods. 1 písm. c) smernice, pokiaľ ide o podmienky uplatňovania výnimiek stanovených v tomto ustanovení členskými štátmi. Uvedený súd si najmä želá objasnenie týkajúce sa rozsahu uvedeného ustanovenia vzhľadom na jeho uplatňovanie v rámci decentralizovanej vnútroštátnej sústavy.

21. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že tento výklad článku 9 ods. 1 písm. c) smernice môže vnútroštátnemu súdu poskytnúť informácie potrebné na vyslovenie sa k sporu vo veci samej.

22. Za týchto podmienok sa musí návrh na začatie prejudiciálneho konania považovať za prípustný.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke

23. Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či vnútroštátne ustanovenia na prebratie smernice musia upravovať všetky situácie podliehajúce systému ochrany vytvoreného touto smernicou, najmä podmienku vyplývajúcu z článku 9 ods. 1 písm. c) tejto smernice, aby sa prípadný lov vtákov obmedzil na „malý rozsah“.

24. V tejto súvislosti je vhodné predovšetkým pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že kritériá, na základe ktorých môžu členské štáty povoliť výnimky zo zákazov stanovených v smernici, sa musia prebrať do vnútroštátnych ustanovení dostatočne jasne a presne, pričom presnosť prebratia má osobitný význam v oblasti, v ktorej je členským štátom zverené hospodárenie so spoločným prírodným dedičstvom, v rámci ich príslušných území (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 8. júla 1987, Komisia/Belgicko, 247/85, Zb. s. 3029, bod 9, a z 27. apríla 1988, Komisia/Francúzsko, 252/85, Zb. s. 2243, bod 5).

25. Rovnako treba zdôrazniť, že pri výkone svojich právomocí týkajúcich sa udeľovania výnimiek v súlade s článkom 9 smernice sú členské štáty povinné zohľadniť početné posudzované skutočnosti týkajúce sa údajov zemepisnej, klimatickej, environmentálnej a biologickej povahy a osobitne situácie celkovej ročnej reprodukcie a úmrtnosti druhov z prirodzených dôvodov.

26. Pokiaľ ide o tieto posudzované skutočnosti, Súdny dvor v rozsudkoch z 9. decembra 2004, Komisia/Španielsko (C‑79/03, Zb. s. I‑11619, bod 36), a z 15. decembra 2005, Komisia/Fínsko (C‑344/03, Zb. s. I‑11033, bod 53), uviedol, že podľa dokumentu nazvaného „Druhá správa [Komisie] o uplatňovaní smernice 79/409/EHS o ochrane voľne žijúceho vtáctva“ z 24. novembra 1993 [KOM(93) 572 konečné znenie] je malým rozsahom každý úbytok menší ako 1 % celkovej ročnej úmrtnosti príslušnej populácie (priemerná hodnota) pri druhoch, ktoré loviť nemožno, a rádovo 1 % pri druhoch, ktoré loviť možno. Súdny dvor v tejto súvislosti zdôraznil, že tieto kvantitatívne údaje sa zakladajú na práci výboru ORNIS pre prispôsobenie smernice technickému a vedeckému pokroku, zriadeného v súlade s článkom 16 smernice a zloženého z predstaviteľov členských štátov.

27. Z už citovaných rozsudkov Komisia/Španielsko, bod 41, a Komisia/Fínsko, bod 54, tiež vyplýva, že, hoci je pravdou, že vyššie uvedené percentá nemajú právne záväzný charakter, napriek tomu môžu byť, z dôvodu vedeckej váhy, ktorú majú výsledky práce výboru ORNIS, a neexistencie akéhokoľvek protichodného vedeckého dôkazu, referenčným základom pre posúdenie, či je výnimka povolená na základe článku 9 ods. 1 písm. c) smernice v súlade s týmto ustanovením (pozri analogicky, pokiaľ ide o relevantnosť vedeckých údajov v oblasti ornitológie, rozsudky z 19. mája 1998, Komisia/Holandsko, C‑3/96, Zb. s. I‑3031, body 69 a 70, ako aj zo 7. decembra 2000, Komisia/Francúzsko, C‑374/98, Zb. s. I‑10799, bod 25).

28. Z toho vyplýva, že nezávisle od vnútroštátneho rozdelenia právomocí upraveného vnútroštátnym právnym poriadkom sú členské štáty povinné stanoviť legislatívny a regulačný rámec zabezpečujúci, aby sa lov vtáctva uskutočňoval len v súlade s podmienkou „malého rozsahu“ stanovenou v článku 9 ods. 1 písm. c) smernice a na základe presných vedeckých informácií bez ohľadu na dotknutý druh.

29. Preto treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 9 ods. 1 písm. c) smernice zaväzuje členské štáty, aby nezávisle od vnútroštátneho rozdelenia právomocí upraveného vnútroštátnym právnym poriadkom pri prijímaní opatrení na prebratie tohto ustanovenia zabezpečili, že povolený lov vo všetkých prípadoch uplatnenia v ňom stanovenej výnimky a pre všetky chránené druhy neprekročí maximálny objem zodpovedajúci obmedzeniu malého rozsahu stanovenému pre uvedený lov v tomto ustanovení, pričom uvedený maximálny objem sa musí určiť na základe presných vedeckých údajov.

O druhej otázke

30. Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta na stupeň presnosti, ktorý musia vykazovať vnútroštátne ustanovenia na prebratie smernice, pokiaľ ide o technické parametre, na základe ktorých možno stanoviť počet vtákov zodpovedajúci „malému rozsahu“ v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. c) smernice.

31. Je vhodné zdôrazniť, že jedenáste odôvodnenie smernice uvádza, že podmienku týkajúcu sa „malého rozsahu“, na ktorý treba obmedziť lov na základe výnimky, nemožno určiť odkazom na absolútne kritérium, ale táto sa musí dať do vzťahu s početnosťou populácie dotknutého druhu, jej ročnými hodnotami reprodukcie a úmrtnosti.

32. V tejto súvislosti Súdny dvor upresnil, že výnimky na základe článku 9 smernice možno udeliť, len ak existuje záruka, že sa populácia dotknutých druhov udržuje na uspokojivej úrovni. V opačnom prípade nemožno na úbytok vtákov v žiadnom prípade hľadieť ako na rozumný, a teda ako zakladajúci prijateľné využívanie v zmysle jedenásteho odôvodnenia smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. októbra 2003, Ligue pour la protection des oiseaux a i., C‑182/02, Zb. s. I‑12105, bod 17).

33. Za týchto podmienok a s cieľom umožniť príslušným orgánom použitie výnimiek stanovených v článku 9 smernice len spôsobom, ktorý je v súlade s právom Spoločenstva, sa musí upraviť vnútroštátny legislatívny a regulačný rámec takým spôsobom, aby na jeho základe uplatnenie ustanovení o výnimkách v ňom stanovených zodpovedalo zásade právnej istoty.

34. Ako totiž vyplýva z rozsudku zo 7. marca 1996, Associazione italiana per il WWF a i. (C‑118/94, Zb. s. I‑1223, body 23, 25 a 26), vnútroštátna právna úprava uplatniteľná v tejto oblasti musí jasne a presne stanoviť kritériá udelenia výnimky a orgány poverené ich uplatňovaním zaviazať, aby ich zohľadňovali. Pokiaľ ide o právnu úpravu výnimky, ktorú treba vykladať doslovne a ktorá pri každej jednej výnimke zaťažuje orgán, ktorý o nej rozhoduje dôkazným bremenom o existencii požadovaných podmienok, sú členské štáty povinné zaručiť, aby sa akýkoľvek zásah, ktorý sa týka chránených druhov, povolil len na základe rozhodnutí obsahujúcich presné a zodpovedajúce odôvodnenie odkazujúce na dôvody, podmienky a požiadavky stanovené v článku 9 ods. 1 a 2 smernice.

35. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania ďalej vyplýva, že medzi jednotlivými populáciami vtákov existujú významné početné rozdiely, takže každé rozhodnutie, ktorým sa udelí výnimka zo systému ochrany vyžadovaného smernicou, musí zohľadniť situáciu druhu, o ktorý ide.

36. Na druhú otázku treba teda odpovedať tak, že vnútroštátne ustanovenia, ktorými sa preberá smernica a ktoré sa týkajú pojmu „malý rozsah“ uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. c) smernice, musia umožniť orgánom povereným povoľovať lov vtákov na základe výnimky oprieť sa o dostatočne presné ukazovatele, pokiaľ ide o maximálne kvantitatívne objemy, ktoré sa majú dodržať.

O tretej otázke

37. Touto otázkou sa vnútroštátny súd snaží získať výklad článku 9 ods. 1 písm. c) smernice v súvislosti so spôsobom, akým majú vnútroštátne orgány členských štátov zabezpečiť, aby sa pri vykonávaní tohto ustanovenia neprekročil maximálny počet vtákov daného druhu, ktoré možno uloviť na území celého štátu. Vnútroštátny súd sa najmä snaží zistiť, či sa má uvedené ustanovenie vyložiť tak, že z neho vyplýva povinnosť zaviesť medzi vnútroštátnymi subjektami poverenými povoľovať lov na základe výnimky postup o dohode, aby sa rozdelenie počtov vtákov, ktoré možno uloviť za všetky uvedené subjekty, mohlo stanoviť záväzným spôsobom.

38. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že v oblasti ochrany voľne žijúceho vtáctva sa kritériá, na základe ktorých môžu členské štáty povoliť výnimky zo zákazov stanovených v smernici, musia prebrať do presne vymedzených vnútroštátnych ustanovení (pozri najmä rozsudok z 15. marca 1990, Komisia/Holandsko, C‑339/87, Zb. s. I‑851, bod 28).

39. Ďalej z rozsudku zo 17. januára 1991, Komisia/Taliansko (C‑157/89, Zb. s. I‑57, body 16 a 17) vyplýva, že situácia, v ktorej vnútroštátne ustanovenia na prebratie smernice nezabezpečujú, aby boli vnútroštátne orgány poverené ich vykonávaním povinné zohľadniť uvedené kritériá, je v rozpore so zásadou právnej istoty.

40. Preto pri prenášaní právomoci na vykonávanie článku 9 ods. 1 písm. c) smernice na vnútroštátne subjekty musí uplatniteľný legislatívny a regulačný rámec zabezpečiť, aby celkový počet vtákov, ktorých lov môžu uvedené subjekty povoliť, spadal za celé územie štátu do obmedzenia „malého rozsahu“ uloženého uvedeným ustanovením.

41. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že pri preberaní článku 9 ods. 1 písm. c) smernice sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby nezávisle od počtu a totožnosti orgánov poverených v rámci ich právomocí vykonaním tohto ustanovenia celkový objem povoleného lovu neprekročil pre každý chránený druh a každým z uvedených orgánov maximálny objem uvedeného lovu zodpovedajúci obmedzeniu „malého rozsahu“ stanovenému pre tento druh pre celé územie štátu.

O štvrtej otázke

42. Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta na prípadnú existenciu maximálnych lehôt, v rámci ktorých by mali zasiahnuť správne rozhodnutia spojené s kontrolou povolení na lov a dodržiavania ich podmienok. Konkrétne sa tento súd snaží zistiť, či článok 9 ods. 1 písm. c) smernice treba vykladať tak, že odporuje postupu kontroly povolení na lov vtákov na základe výnimky, zahŕňajúci fázu predchádzajúcej výzvy, pre ktorý platia lehoty, počas ktorých beží kratšie obdobie, keď je tento lov povolený.

43. Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že Súdny dvor v bode 28 už citovaného rozsudku z 27. apríla 1988, Komisia/Francúzsko, rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorou sa preberá smernica, má zabezpečiť, aby sa lov vtákov uskutočnil prísne kontrolovaným a selektívnym spôsobom. To zahŕňa vykonanie účinnej kontroly počas období uvedených v rozhodnutiach, ktorými sa udeľujú výnimky zo systému kontroly vytvoreného smernicou.

44. Z toho vyplýva, že vnútroštátny procesný rámec uplatniteľný v tejto oblasti musí zabezpečiť nielen to, aby sa zákonnosť rozhodnutí udeľujúcich výnimky zo systému ochrany stanoveného smernicou mohla včas preveriť, ale aby sa zároveň dodržali podmienky uvedené v rozhodnutiach.

45. Pritom kontrolný mechanizmus, v rámci ktorého sa zruší rozhodnutie o povolení lovu na základe výnimky, ktoré bolo prijaté v rozpore s článkom 9 smernice, alebo konštatuje porušenie podmienok uvedených v rozhodnutí povoľujúcom taký lov, až po uplynutí obdobia vymedzeného na uskutočnenie tohto lovu, zbavuje systém ochrany vytvorený smernicou potrebného účinku.

46. Ako totiž správne podotkol generálny advokát v bode 62 svojich návrhov, právomoc zasiahnuť včas a dostatočným spôsobom v situácii, v ktorej rozhodnutia príslušných orgánov vedú alebo môžu viesť k výsledku, ktorý je v rozpore s ustanoveniami smernice v oblasti ochrany, je zárukou týkajúcou sa dodržania maximálnych množstiev lovených vtákov vyplývajúcich z právnej úpravy výnimiek zavedenej článkom 9 ods. 1 písm. c) smernice.

47. Preto treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že povinnosť členských štátov zaručiť, aby sa lov vtákov uskutočnil len v „malom rozsahu“ v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. c) smernice, vyžaduje organizovanie stanovených správnych postupov takým spôsobom, aby rozhodnutia príslušných orgánov povoľujúce lov na základe výnimky, ako aj spôsob, akým sa uvedené rozhodnutia uplatnia, podliehali včas vykonávanej účinnej kontrole.

O trovách

48. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Výrok

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

1. Článok 9 ods. 1 písm. c) smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva zaväzuje členské štáty, aby nezávisle od vnútroštátneho rozdelenia právomocí upraveného vnútroštátnym právnym poriadkom pri prijímaní opatrení na prebratie tohto ustanovenia zabezpečili, že povolený lov vo všetkých prípadoch uplatnenia v ňom stanovenej výnimky a pre všetky chránené druhy neprekročí maximálny objem zodpovedajúci obmedzeniu malého rozsahu stanovenému pre uvedený lov v tomto ustanovení, pričom uvedený maximálny objem sa musí určiť na základe presných vedeckých údajov.

2. Vnútroštátne ustanovenia, ktorými sa preberá smernica 79/409 a ktoré sa týkajú pojmu „malý rozsah“ uvedeného v článku 9 ods. 1 písm. c) smernice, musia umožniť orgánom povereným povoľovať lov vtákov na základe výnimky oprieť sa o dostatočne presné ukazovatele, pokiaľ ide o kvantitatívne maximálne objemy, ktoré sa majú dodržať.

3. Pri preberaní článku 9 ods. 1 písm. c) smernice 79/409 sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby nezávisle od počtu a totožnosti orgánov poverených v rámci ich právomocí vykonaním tohto ustanovenia celkový objem povoleného lovu neprekročil pre každý chránený druh a každým z uvedených orgánov maximálny objem uvedeného lovu zodpovedajúci obmedzeniu „malého rozsahu“ stanovenému pre tento druh pre celé územie štátu.

4. Povinnosť členských štátov zaručiť, aby sa lov vtákov uskutočnil len v „malom rozsahu“ v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. c) smernice, vyžaduje organizovanie stanovených správnych postupov takým spôsobom, aby rozhodnutia príslušných orgánov povoľujúce lov na základe výnimky, ako aj spôsob, akým sa uvedené rozhodnutia uplatnia, podliehali včas vykonávanej účinnej kontrole.