Aj keď členský štát disponuje širokou mierou diskrečnej právomoci pri určení toho, čo považuje za službu všeobecného hospodárskeho záujmu, nezbavuje ho to v prípade, keď sa odvoláva na existenciu a nevyhnutnosť ochrany úlohy služby všeobecného hospodárskeho záujmu, povinnosti dbať na to, aby táto úloha spĺňala určité minimálne kritériá spoločné pre každú úlohu služby všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle Zmluvy, a povinnosti preukázať, že naozaj splnil tieto kritériá v konkrétnom prípade. Ide najmä o existenciu aktu orgánu verejnej moci zverujúceho dotknutým subjektom takúto úlohu, ako aj univerzálnu a záväznú povahu tejto úlohy. Naopak skutočnosť, že členský štát nepreukáže, že splnil tieto kritériá, alebo ich nerešpektuje, môže predstavovať zjavne nesprávne posúdenie, ktoré je Komisia povinná sankcionovať pod hrozbou, že sa sama dopustí zjavného pochybenia. Členský štát musí navyše uviesť dôvody, pre ktoré sa domnieva, že dotknutá služba si svojou špecifickou povahou zaslúži byť kvalifikovaná ako služba všeobecného hospodárskeho záujmu a odlíšená od ostatných ekonomických činností. Bez takéhoto odôvodnenia totiž nie je možná ani okrajová kontrola zo strany inštitúcií Spoločenstva týkajúca sa existencie zjavného pochybenia, ktorého sa dopustil členský štát v rámci svojej diskrečnej právomoci.

Členské štáty disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri definovaní toho, čo považujú za služby všeobecného hospodárskeho záujmu. Túto výsadu potvrdzuje to, že neexistuje tak pôsobnosť špeciálne priznaná Spoločenstvu, ako ani presná a úplná definícia pojmu služba všeobecného hospodárskeho záujmu v práve Spoločenstva. Určenie povahy a rozsahu úlohy služby všeobecného hospodárskeho záujmu v osobitných oblastiach činnosti, ktoré buď nepatria do pôsobnosti Spoločenstva v zmysle článku 5 prvého odseku ES, alebo sú založené iba na obmedzenej alebo delenej pôsobnosti Spoločenstva v zmysle druhého odseku tohto článku, zostáva totiž v zásade v pôsobnosti členských štátov. Všeobecným výrazom tohto rozdelenia pôsobnosti je okrem toho článok 16 ES, podľa ktorého berúc do úvahy miesto, ktoré patrí službám všeobecného hospodárskeho záujmu v spoločných hodnotách Únie, ako aj ich význam pri podpore sociálnej a územnej súdržnosti Únie, Spoločenstvo a členské štáty dbajú v rámci svojich právomocí a v rámci pôsobnosti tejto zmluvy o to, aby takéto služby fungovali na základe zásad a podmienok, ktoré umožňujú splnenie ich poslania. Právomoc členského štátu definovať služby všeobecného hospodárskeho záujmu totiž nie je neobmedzená a nemožno ju vykonávať arbitrárne iba preto, aby sa určitému odvetviu umožnilo vyhnúť sa uplatneniu pravidiel hospodárskej súťaže.

Pokiaľ ide o kvalifikáciu služby ako služby všeobecného hospodárskeho záujmu, z práva Spoločenstva nevyplýva, že dotknutá služba musí predstavovať univerzálnu službu v doslovnom zmysle slova. Pojem univerzálna služba v zmysle práva Spoločenstva totiž neznamená, že dotknutá služba musí uspokojovať spoločnú potrebu celej populácie alebo byť dodávaná na celom území. Hoci tieto vlastnosti zodpovedajú klasickému typu služby všeobecného hospodárskeho záujmu, ktorý je najrozšírenejší v členských štátoch, nevylučuje to existenciu iných rovnako dovolených typov služby všeobecného hospodárskeho záujmu, ktoré si členské štáty môžu oprávnene zvoliť vytvoriť pri výkone svojej diskrečnej právomoci. Skutočnosť, že dotknuté povinnosti služby všeobecného hospodárskeho záujmu majú iba obmedzenú územnú alebo vecnú pôsobnosť alebo že dotknuté služby využíva iba relatívne obmedzená skupina užívateľov teda nevyhnutne nespochybňuje univerzálnu povahu úlohy služby všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle práva Spoločenstva. Okrem toho kritérium univerzality nevyžaduje, aby bola dotknutá služba zadarmo alebo aby bola ponúkaná bez ohľadu na ekonomickú výnosnosť a skutočnosť, že cena dodanej služby nie je ani regulovaná, ani obmedzovaná, neovplyvňuje jej univerzálnu povahu. Skutočnosť, že niektorí potenciálni užívatelia nedisponujú potrebnými finančnými prostriedkami na to, aby mohli službu využívať, totiž nevyvracia jeho univerzálnu povahu, pokiaľ je dotknutá služba ponúkaná všetkým klientom za jednotné a nediskriminačné tarify a v obdobnej kvalite.

Napokon so zreteľom na neutralitu uvedeného systému kompenzácie vo vzťahu k príjmom a zisku poisťovateľov na jednej strane a na osobitosť zvýšených nákladov spojených s negatívnym rizikovým profilom týchto poisťovateľov na druhej strane, štvrtá podmienka uvedená v rozsudku Altmark sa v rozsahu, v akom vyžaduje, ak úloha všeobecného záujmu nie je zverená podniku prostredníctvom verejného obstarávania, porovnávať náklady a príjmy priamo spojené s poskytovaním služby, tiež nemôže dôsledne uplatniť, pričom Komisia je napriek tomu povinná uistiť sa, že stanovená kompenzácia neznamená možnosť odškodniť náklady, ktoré by mohli vyplývať z nedostatku efektívnosti poisťovateľov.

Keďže fungovanie takého systému sa radikálne líši od fungovania systému kompenzácie, ktorý bol predmetom rozsudku z 24. júla 2003, Altmark, C-280/00, nemôže sa dôsledne riadiť treťou podmienkou uvedenou v tomto rozsudku, ktorá vyžaduje právomoc určovať náklady vyvolané plnením úlohy služby všeobecného hospodárskeho záujmu. Vyčíslenie zvýšených nákladov vynaložených poistiteľmi, ktorí majú prospech z tejto kompenzácie prostredníctvom porovnania skutočného rizikového profilu a priemerného rizikového profilu trhu s prihliadnutím na sumy vyplatené ako náhrada nákladov všetkými poisťovateľmi, je však v súlade s účelom a zmyslom uvedenej podmienky, keďže výpočet kompenzácie je založený na objektívnych, konkrétnych, jasne identifikovateľných a kontrolovateľných skutočnostiach. Kedže takáto kompenzácia nemá kompenzovať náklady priamo spojené s poskytovaním služby všeobecného hospodárskeho záujmu, čo by zodpovedalo práve situácii, ktorú má na zreteli tretia podmienka uvedená v rozsudku Altmark, netreba ani zohľadniť príjmy získané týmito službami, aby boli zistené prípadné konkrétne zvýšené náklady tohto poskytovania, pretože dôsledné uplatnenie uvedenej podmienky, ktorá sa týka odlišnej formy kompenzácie, by nezohľadňovalo osobitosť fungovania systému vyrovnávania dotknutých rizík. Ani účel, ani zmysel tejto podmienky totiž nevyžadujú zohľadnenie príjmov v systéme kompenzácie, ktorý funguje nezávisle od nich.

V rámci nutne obmedzenej kontroly nevyhnutnosti a proporcionality kompenzácie podľa úlohy služby všeobecného hospodárskeho záujmu, ktorú vykonáva tak Komisia, ako aj Súd prvého stupňa, nemožno spochybňovať ani platnosť sledovaných cieľov, ani zákonnosť pravidiel, ktorými sa riadi fungovanie systému vyrovnávania rizík na trhu súkromného zdravotného poistenia členského štátu, v ktorom poisťovatelia musia ako úlohu služby všeobecného hospodárskeho záujmu rešpektovať povinnosti spoločnej tarifikácie, otvoreného vstupu, doživotného poistenia a minimálnych dávok pre všetkých poistených bez ohľadu na vek, pohlavie alebo zdravotný stav, a ktorá v podstate stanovuje na jednej strane to, že poisťovatelia, ktorí majú zdravší rizikový profil ako priemerný rizikový profil trhu, platia príspevok, a na druhej strane to, že vypláca zodpovedajúcu platbu kompenzácie poisťovateľom, ktorí majú menej zdravý rizikový profil ako priemerný rizikový profil trhu. Aj keď totiž takáto kompenzácia nemá kompenzovať prípadné náklady alebo zvýšené náklady spojené s poskytovaním určitých služieb, ale iba vyrovnávať dodatočné náklady, o ktorých sa predpokladá, že vyplývajú z negatívneho rozdielu medzi rizikovým profilom a priemerným rizikovým profilom, tieto náklady predstavujú zvýšené náklady, ktoré poisťovateľ musí prevziať na trhu s otvoreným vstupom a spoločnou tarifikáciou kvôli svojej povinnosti poistiť vysokorizikové osoby bez stanovenia výšky poistného v závislosti od poistného rizika.

Napokon ak je táto kontrola vykonávaná Komisiou obmedzená, treba túto okolnosť zohľadniť aj pri kontrole zákonnosti, ktorú vo vzťahu k posúdeniu Komisie vykonáva súd Spoločenstva. Táto kontrola Súdu prvého stupňa musí byť o to obmedzenejšia, že posúdenie Komisie sa týka zložitých ekonomických skutočností. To platí zvlášť pre kontrolu vykonávanú na základe zásady proporcionality, najmä keď sa napadnutý akt týka štátnych opatrení všeobecnej platnosti. Táto kontrola Súdu prvého stupňa sa totiž musí obmedzovať na overenie, či sú tieto opatrenia zjavne neprimerané sledovanému cieľu.

Práve v tomto kontexte musí Súd prvého stupňa preskúmať najmä to, či posúdenie Komisie v tomto ohľade je dostatočne hodnoverné, aby podoprelo nevyhnutnosť dotknutého systému. V rámci tejto kontroly treba najprv na jednej strane preskúmať, či poruchy vo fungovaní trhu, na ktoré sa odvoláva členský štát, aby odôvodnil zavedenie a ochranu dotknutej úlohy služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, boli dostatočne hodnoverné, a na druhej strane posúdiť, či sa Komisia mohla rozumne domnievať, že takýto systém je v dôsledku svojej povahy nevyhnutný a vhodný na vyriešenie uvedených problémov. Ďalej prináleží Súdu prvého stupňa, aby overil, či v tomto prípade posúdenie Komisie v týchto dvoch ohľadoch je dôvodné so zreteľom na súčasné podmienky a pravdepodobný vývoj dotknutého trhu, tak ako sa javili v čase prijatia napadnutého rozhodnutia s prihliadnutím na všetky informácie, ktorými Komisia disponovala alebo mala rozumne disponovať.

Pokiaľ ide o všeobecný systém pomoci, teda systém spočívajúci na súhrne ustanovení všeobecnej platnosti, ktorých uplatňovanie je samozrejme do určitej miery vopred určené objektívnymi a transparentnými kritériami, ale nie je predvídateľné do všetkých podrobností, smerujúci k zabezpečeniu ochrany úlohy všeobecného hospodárskeho záujmu, kontrola, ktorú má Komisia vykonať na základe článku 87 ES v spojení s článkom 86 ods. 2 a 3 ES a predovšetkým kontrola, pokiaľ ide o nevyhnutnosť oznámeného systému, sa nevyhnutne obmedzuje na overenie toho, či tento systém na jednej strane spočíva na zjavne nesprávnych skutkových a ekonomických predpokladoch a na druhej strane, či je zjavne nevhodný na dosiahnutie sledovaných cieľov.

V rámci žaloby o neplatnosť podanej proti rozhodnutiu Komisie vo veci štátnej pomoci nie je prípustné, aby žalobca navrhoval dôvody založené na porušení ustanovení práva Spoločenstva iných ako sú tie v článkoch 87 ES a 88 ES, prípadne v spojení s článkom 86 ES. Povinnosť Komisie prijať v konaní týkajúcom sa pomoci definitívne stanovisko k tomu, či došlo alebo nedošlo k porušeniu týchto iných ustanovení, totiž naráža na jednej strane na procesné pravidlá a garancie, sčasti značne odlišné a prinášajúce so sebou rôzne právne dôsledky, ktorými sa vyznačujú konania špeciálne stanovené na kontrolu uplatňovania týchto ustanovení, a na druhej strane na zásadu autonómie správnych konaní a opravných prostriedkov. Okrem toho ani pod zámienkou žaloby o neplatnosť proti rozhodnutiu v oblasti štátnej pomoci nie je so zreteľom na diskrečnú právomoc Komisie v tejto súvislosti prípustné, aby jednotlivec napádal to, že nedošlo k začatiu konania o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES alebo že Komisia nezaujala stanovisko k prípadnému porušeniu ustanovení Zmluvy členským štátom.

Proti tomuto návrhu nie je možné oprávnene sa odvolávať na judikatúru, podľa ktorej zo všeobecnej štruktúry Zmluvy vyplýva, že konanie podľa článku 88 ES nesmie nikdy viesť k výsledku odporujúcemu osobitným ustanoveniam Zmluvy, pretože Komisia musí vykonať posúdenie so zreteľom na relevantné ustanovenia, ktoré prísne vzaté nepatria pod právo pomoci iba vtedy, keď sú niektoré podmienky dotknutej pomoci tak úzko spojené s jej predmetom, že ich prípadný nedostatok súladu s uvedenými ustanoveniami by nevyhnutne ovplyvnil zlučiteľnosť pomoci so spoločným trhom.

Okrem toho voľná úvaha zverená Komisii článkom 88 ES v oblasti pomoci jej neumožňuje povoliť členským štátom, aby sa odchýlili od ustanovení práva Spoločenstva iných ako sú tie, ktoré sa týkajú uplatnenia článku 87 ods. 1 ES. Z toho vyplýva, že na jednej strane Komisia nemôže v konaní týkajúcom sa pomoci prijať definitívne stanovisko k dodržiavaniu iných ustanovení práva Spoločenstva, ktorých kontrola podlieha inému procesnému režimu, a že na druhej strane z dôvodu, že prijatie definitívneho a právne záväzného stanoviska Komisie sa musí obmedzovať na aspekty pomoci, môžu iba tieto aspekty spôsobovať ujmu na rozdiel od aspektov, na ktoré sa vzťahujú iné ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré nepredstavujú nevyhnutný základ výroku jej rozhodnutia. Z toho tým skôr vyplýva, že úplná neexistencia zmienky o ustanoveniach iných ako sú ustanovenia týkajúce sa práva pomoci tak vo výroku, ako aj v dôvodoch rozhodnutia prijatého podľa článkov 87 ES a 88 ES a prípadne podľa článku 86 ods. 2 ES nemôže spôsobiť ujmu jednotlivcovi a priznať mu aktívnu legitimáciu.

Napokon znenie článku 86 ods. 2 in fine ES nevyvracia toto posúdenie. Na jednej strane kritérium ovplyvnenia obchodu v takom rozsahu, aby to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva, neznamená povinnosť Komisie definitívnym a úplným spôsobom overovať, či oznámené štátne opatrenia porušujú iné ustanovenia práva Spoločenstva, čo by na druhej strane zbavovalo článok 86 ods. 2 ES ako výnimku z pravidiel Zmluvy akéhokoľvek praktického účinku. Takáto výnimka by totiž nikdy nemohla vyvolať svoje účinky, ak by jej uplatnenie malo zároveň zabezpečovať plné dodržiavanie pravidiel, od ktorých sa má odchýliť.

(pozri body 313 — 316, 318, 319)