ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
145

Podľa odôvodnení 529 a 530 napadnutého rozhodnutia: „(529) Fapricela tvrdí,… že sa podieľala na porušení len v období od roku 1999 do februára 2000 a od apríla do júla 2001 (hoci uznáva, že 18. apríla 2001 opäť začala vykonávať činnosti kartelu, sama sa nepovažovala za člena kartelu, o čom ostatní členovia údajne vedeli) a (ale len formálne) počas obdobia od augusta 2001 do septembra 2002. Fapricela tiež poukazuje na svoje údajné výslovné odmietnutie účasti na stretnutí z 28. marca 2001 a na to, že v roku 2000 nezaplatila svoj príspevok do ESIS. Fapricela z toho vyvodzuje záver, že jej zodpovednosť by mala byť vylúčená od marca 2001 a že Komisia by mala vziať do úvahy skutočnosť, že počas obdobia od augusta 2001 do septembra 2002 sa skutočne nezúčastňovala na karteli. (530) Z dôkazov opísaných v prílohe 4 rozhodnutia a v oddieloch 9.2.2.1 až 9.2.2.5 vyplýva, že od 2. decembra 1998 až do dátumu inšpekcií Komisie sa Fapricela pravidelne a nepretržite zúčastňovala na stretnutiach klubu España a že o jej situácii sa diskutovalo v jej neprítomnosti. Údajné odmietnutie spoločnosti Fapricela zúčastniť sa na stretnutí z 28. marca 2001 nemožno považovať za dištancovanie sa od kartelu (pozri odôvodnenie 589). Naopak Fapricela sa po menej ako mesiaci opäť začala zúčastňovať na kartelových stretnutiach (konkrétne 18. apríla 2001, pozri odôvodnenie 529 a prílohu 4 rozhodnutia). Okrem toho údajnú neprítomnosť spoločnosti Fapricela na stretnutiach od októbra 2000 do apríla 2001 vyvracajú dôkazy citované v prílohe 4 rozhodnutia, ktoré svedčia o tom, že Fapricela sa zúčastnila na stretnutiach z 18. októbra 2000, 23. marca 2001, 9. apríla 2001 a 18. apríla 2001. Fapricela nepredložila iné dôkazy, ktoré by preukazovali, že sa kedykoľvek verejne dištancovala od toho, čo bolo dohodnuté počas stretnutí, a teda od kartelu (pozri odôvodnenie 588). Fapricela navyše uznáva, že sa zúčastnila na stretnutí z 9. apríla 2001, na ktorom sa dospelo k dohode, ktorej cieľom bolo zvýšiť ceny podľa odvetví zákazníkov od júna 2001, a že až do septembra 2002 sa pravidelne a nepretržite zúčastňovala na stretnutiach klubu España. V dôsledku toho Komisia dospela k záveru, že Fapricela sa zúčastňovala na klube España bez prerušenia od 2. decembra 1998 do 19. septembra 2002.“
120

Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa práva neobviniť sa sám, treba pripomenúť, že spolupráca podniku v zmysle oznámenia o spolupráci má čisto dobrovoľnú povahu zo strany dotknutého podniku. Podľa rozsudku z 18. októbra 1989, Orkem/Komisia (374/87, Zb., EU:C:1989:387, body 34 a 35) má Komisia právo uložiť podniku povinnosť, aby jej poskytol všetky potrebné informácie týkajúce sa skutočností, s ktorými by mohol byť oboznámený, ale nemôže tomuto podniku uložiť povinnosť poskytnúť odpovede, ktorými by tento podnik musel priznať existenciu porušenia, ktoré má preukázať Komisia. Súdny dvor tiež rozhodol, že Komisia síce nemôže podnik prinútiť, aby priznal svoju účasť na porušení, nebráni to však tomu, aby pri stanovení výšky pokuty zohľadnila pomoc, ktorú jej tento podnik dobrovoľne poskytol na účely preukázania existencie porušenia (pozri rozsudok zo 14. júla 2005, Acerinox/Komisia, C‑57/02 P, Zb., EU:C:2005:453, bod 88 a citovanú judikatúru). Spolupráca a stupeň spolupráce, ktoré chce podnik poskytnúť počas správneho konania, závisia výlučne od slobodnej voľby tohto podniku. Konanie nadväzujúce na žiadosť o to, aby sa na daný subjekt vzťahovalo oznámenie o spolupráci, ako aj konanie týkajúce sa návrhu na urovnanie sú formami spolupráce. Taká istá logika sa preto vzťahuje aj na konanie o urovnaní. Návrh dotknutého podniku na urovnanie, uznávajúci jeho zodpovednosť za porušenie v nadväznosti na prípravné rozhovory vedené v rámci konania o urovnaní, spočíva na slobodnej vôli tohto podniku. Okrem toho zo spisu nijako nevyplýva, že by sa Komisia pokúšala ovplyvniť voľbu žalobkýň.
336

Z odpovedí predložených Komisiou vyplýva, že na prvú časť otázky odpovedala veľká väčšina účastníkov prieskumu trhu kladne, pričom na jej druhú časť väčšina konkurentov odpovedala, že by to ich rozhodnutie o vstupe alebo zotrvaní na trhu ovplyvnilo, a že uvedená okolnosť by znížila pravdepodobnosť ich vstupu alebo zotrvania na tomto trhu najmä s ohľadom na frekvenciu letov zabezpečených nízkonákladovou spoločnosťou alebo s ohľadom na to, či táto spoločnosť dostáva verejné dotácie, pričom pravdepodobnosť rozhodnutia uvedených konkurentov tento trh opustiť by uvedená okolnosť zvýšila. Len menšina respondentov pritom odpovedala, že prítomnosť nízkonákladovej spoločnosti na spojení by bola dôvodom nevstúpiť na toto spojenie alebo z neho odísť. Okrem toho menšina odpovedajúcich konkurentov uviedla, že prítomnosť nízkonákladovej spoločnosti na spojení nemá vplyv na ich rozhodnutie lietať na dotknutom spojení preto, lebo podľa nich ide o odlišné trhové odvetvie alebo preto, lebo boli tiež nízkonákladovými spoločnosťami. Napriek rôznorodosti odpovedí na druhú časť otázky je zjavné, že väčšina odpovedajúcich konkurentov nevylučuje možnosť vstupu na spojenie z dôvodu prítomnosti nízkonákladovej spoločnosti na ňom, a to napriek tomu, že uznávajú, že tento vstup by mohol byť z tohto dôvodu za istých okolností zložitejší.
97

Týmito rozhodnutiami, ktoré Rada uvádza, sú jednak rozhodnutia Secretary of State for the Home Departement (minister vnútra, Spojené kráľovstvo) z 29. marca 2001, ako aj rozhodnutia vlády Spojených štátov prijaté na základe článku 219 US Immigration and Nationality Act (zákon Spojených štátov o prisťahovalectve a štátnej príslušnosti, ďalej len „INA“) a vykonávacieho dekrétu 13224.
55

V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry citovanej v bode 45 vyššie rozhodnutie o preložení predstavuje zneužitie právomoci, ak bolo prijaté v kontexte psychického obťažovania a s cieľom poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú či psychickú integritu osoby, ktorá je predmetom opatrenia ukladajúceho preloženie. To platí aj pre prípad, keď sa preloženie v skutočnosti rovná sankcii voči žalobkyni za jej kritiku riadenia EUPM. Ak by sa takéto okolnosti preukázali, predstavovali by zneužitie právomoci v rozsahu, v akom by vedúci EUPM využil svoje právomoci na iný účel ako na ten, na ktorý mu boli tieto právomoci zverené, a okrem toho by preloženie nemohlo byť považované za vykonané v záujme služby. Preto je potrebné preskúmať, či rozhodujúcim dôvodom preloženia žalobkyne boli dôvody uvedené v napadnutých rozhodnutiach, ktoré sa týkali záujmu služby, alebo či boli uvedené rozhodnutia prijaté na dosiahnutie iných, a nie legitímnych cieľov, než sú uvádzané ciele.
21

Prvé rozhodnutie prijaté orgánmi Spojeného kráľovstva vydal Secretary of State for the Home Department (minister vnútra, ďalej len „Home Secretary“). Toto rozhodnutie z 29. marca 2001 bolo prijaté na základe UK Terrorism Act 2000 (zákon Spojeného kráľovstva z roku 2000 o terorizme) a stanovovalo zákaz krídla Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem, považovaného za organizáciu zapojenú do teroristických činov (ďalej len „rozhodnutie Home Secretary“). Druhé rozhodnutie prijaté orgánmi Spojeného kráľovstva vydal UK Treasury (minister financií). Týmto rozhodnutím zo 6. decembra 2001 UK Treasury zmrazil aktíva krídla Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem a vydal pokyny v tomto zmysle na základe právomocí, ktorému vyplývali z článku 4 Terrorism (United Nations Measures) Order 2001 [nariadenie o terorizme (opatreniach Organizácie Spojených národov) z roku 2001]. Rada poznamenala, že rozhodnutie Home Secretary pravidelne preskúmava vnútroštátny vládny výbor a že nariadenie, ktoré tvorilo základ rozhodnutia UK Treasury, obsahovalo ustanovenia týkajúce sa súdneho preskúmania uvedeného rozhodnutia a opravných prostriedkov proti tomuto rozhodnutiu.
59

Žalobkyne okrem toho nevysvetľujú, aké dôsledky by vyplývali zo skutočnosti, že opatrenie c) nebolo výslovne uvedené v liste podľa článku 17, berúc najmä do úvahy skutočnosť, že opatrenie c) sa v napadnutom rozhodnutí považovalo za zlučiteľné s vnútorným trhom.
109

Časť tejto odpovede venovaná spornej schéme znie: „V prejednávanej veci sa dodnes nevyjadrila k zlučiteľnosti, z hľadiska štátnej pomoci, španielskych daňových ustanovení týkajúcich sa daňového odpočtu finančného goodwillu, ktoré sa však nezdajú byť v rozpore s ustanoveniami štvrtej smernice o účtovníctve… Komisia chce v každom prípade poukázať na to, že nemožno predvídať výsledok akéhokoľvek ďalšieho konania o prekúmaní prípadných opatrení pomoci, na ktoré odkazuje vážený pán poslanec. V tejto súvislosti Komisia pripomína, že na základe svojich právomocí v oblasti kontroly štátnej pomoci môže požadovať vymáhanie akéhokoľvek opatrenia pomoci, ktoré je nezlučiteľné s vnútorným trhom a bolo priznané nezákonne, aby príjemca stratil výhodu, ktorú mal na trhu vo vzťahu ku svojim konkurentom a tým sa opätovne nastolila konkurenčná situácia, ktorá existovala pred poskytnutím pomoci.“ („In this case, the Commission has yet to give its opinion on the compatibility, from a state aid point of view, of the Spanish goodwill write‑off provisions; they do not, however, appear to be contrary to the Fourth Accounting Directive … In any case, the Commission would point out that it is impossible to predict the outcome of any subsequent investigation of the possible aid measures referred to by the Honourable Member. In this regard, the Commission would reiterate that it may, by virtue of its state aid control powers, order the recovery of any incompatible or illegally granted aid so as to deprive the recipient of any advantage it may have enjoyed over its competitors, thereby restoring the pre‑aid competitive market situation.“)
295

Vzhľadom na skutočnosti uvedené v bode 294 vyššie, k dátumu uverejnenia rozhodnutia o začatí konania sa podniky, na ktoré sa uplatňovala sporná schéma alebo by sa mohla uplatniť, mohli oboznámiť s konkrétnymi dôvodmi, pre ktoré sa Komisia domnievala, že opatrenia stanovené touto schémou by mohli spĺňať každú z podmienok požadovaných článkom 107 ZFEÚ a mohli by byť považované za nezlučiteľné s vnútorným trhom.
4

Vyhláškou talianskeho ministerstva spravodlivosti zo 7. apríla 2009 a 9. decembra 2009 bolo vyslanie žalobkyne predĺžené do 31. decembra 2009 a potom do 31. decembra 2010, aby vykonávala funkciu Chief of Legal Officer. [omissis]
565

Počas toho istého obdobia sa perspektíva rentability spoločnosti GSW navyše podstatne zlepšila. V roku 2009 tak GSW zaznamenala straty po piatich po sebe idúcich rokoch, počas ktorých dosahovala pozitívne výsledky. Prognózy výsledkov na roky 2010 a 2011 boli vypracované na konci roka 2009, pričom na rok 2010 predpokladali stratu 6 miliónov eur a na rok 2011 stratu 5 miliónov eur. Dosiahnuté výsledky však boli lepšie než tieto prognózy, a to zisk 1 milión eur v roku 2010 a 25 miliónov eur v roku 2011. Rovnako, zatiaľ čo „earnings before interest, taxes, depreciation, and amortization“ (zisk pred odrátaním úrokov, zdanením, znížením hodnoty a odpísaním, EBITDA) dosahoval – 20 miliónov eur v roku 2009, v roku 2010 dosahoval 51 miliónov eur a v roku 2011 90 miliónov eur. Rizikový profil spoločnosti GSW, ktorý tvorí vzťah medzi jej čistým dlhom s alebo bez pokuty na jednej strane a EBITDA na druhej strane, sa tak výrazne zlepšil v období rokov 2009 až 2011.
15

Rozhodnutím z 24. marca 2010 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) vyhovel prvý odvolací senát ÚHVT odvolaniu a zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia. Zastával názor, že príslušná skupina verejnosti sa skladá zo širokej verejnosti Európskej únie. Tovary, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, patriace do triedy 33, t. j. „liehoviny, najmä whisky“, nie sú podobné tovarom, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, patriace do tried 29 a 31 (body 20 a 21 napadnutého rozhodnutia). Medzi tovarmi, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, patriacimi do triedy 33, a tovarmi, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, patriacimi do triedy 32, je nízky stupeň podobnosti (body 22 až 28 napadnutého rozhodnutia). Kolidujúce označenia sa vyznačujú priemerným stupňom vizuálnej podobnosti (bod 33 napadnutého rozhodnutia) a fonetickej podobnosti (bod 34 napadnutého rozhodnutia), sú však z koncepčného hľadiska odlišné (body 35 až 37 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o rozlišovaciu spôsobilosť skorších ochranných známok, odvolací senát v podstate zastával názor, že táto rozlišovacia spôsobilosť je o niečo nižšia než priemerná rozlišovacia spôsobilosť z dôvodu výskytu výrazu „gold“, ktorý má nízku rozlišovaciu spôsobilosť (pozri body 38 až 40 napadnutého rozhodnutia). Nakoniec odvolací senát uviedol, že zo zváženia všetkých okolností prejednávanej veci v rámci posúdenia pravdepodobnosti zámeny vyplýva, že medzi kolidujúcimi označeniami neexistuje pravdepodobnosť zámeny (pozri body 41 až 47 napadnutého rozhodnutia).
8.

Westfälische Drahtindustrie, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. a Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co. znášajú polovicu svojich vlastných trov konania, vrátane trov súvisiacich s konaním o nariadení predbežného opatrenia. Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť polovicu trov konania spoločností Westfälische Drahtindustrie, Westfälische Drahtindustrie Verwaltungsgesellschaft mbH & Co. a Pampus Industriebeteiligungen GmbH & Co., vrátane trov súvisiacich s konaním o nariadení predbežného opatrenia.
38

Podľa článku 1 napadnutého rozhodnutia sú žalobkyne zodpovedné za ich účasť na porušení týkajúcom sa cínových stabilizátorov, v období od 24. februára 1987 do 21. marca 2000, pokiaľ ide o Akzo Nobel, od 24. februára 1987 do 28. júna 1993, pokiaľ ide o Akzo GmbH, a od 28. júna 1993 do 21. marca 2000, pokiaľ ide o Akcros. Rovnako článok 1 napadnutého rozhodnutia považuje žalobkyne za zodpovedné za ich účasť na porušení týkajúcom sa sektora ESBO/estery, od 11. septembra 1991 do 22. marca 2000, pokiaľ ide o Akzo Nobel, od 11. septembra 1991 do 28. júna 1993, pokiaľ ide o Akzo BV, a od 28. júna 1993 do 22. marca 2000, pokiaľ ide o Akcros.
Jediným právnym základom, na ktorom mohla Komisia založiť nariadenie č. 1004/2010, ktorým sa vykonávajú odpočty z určitých kvót výlovu na rok 2010 z dôvodu nadmerného výlovu v predchádzajúcom roku, je článok 105 nariadenia č. 1224/2009, ktorým sa zriaďuje systém kontroly Spoločenstva na zabezpečenie dodržiavania pravidiel spoločnej politiky v oblasti rybného hospodárstva. Dôsledkom takého výkladu tohto článku, podľa ktorého by sa tento článok nevzťahoval na prekročenia kvót, ku ktorým došlo pred 1. januárom 2010, by bolo, že tieto prekročenia by nemohli viesť k odpočtom, čiže by zostali bez následkov. Takýto výsledok by však bol zjavne v rozpore s účelmi nariadenia č. 1224/2009, najmä s cieľom zabezpečiť plné dodržiavanie obmedzení rybolovných možností.

Komisia je okrem iného povinná vyhovieť jasným pokynom zákonodarcu Únie a uplatňovať článok 105 nariadenia č. 1224/2009 od 1. januára 2010. Za predpokladu, že by sa uplatňovanie tohto článku na situácie, ku ktorým došlo pred nadobudnutím jeho platnosti alebo jeho uplatniteľnosťou v čase, ukázalo problematické z hľadiska zásady právnej istoty, by ho Komisia musela vykladať reštriktívne, aby zabezpečila dodržiavanie tejto zásady primárneho práva.

(pozri body 32, 34)
Pokiaľ je to možné, predpisy Únie treba vykladať z hľadiska medzinárodného práva, najmä v prípade, ak je ich cieľom práve vykonanie medzinárodnej zmluvy uzatvorenej Spoločenstvom, ako je to v prípade základného antidumpingového nariadenia č. 1225/2009, ktoré bolo prijaté na splnenie medzinárodných záväzkov vyplývajúcich z Dohody o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode z roku 1994. Prednosť medzinárodných zmlúv uzavretých Spoločenstvom pred aktmi sekundárneho práva Únie prikazuje vykladať tieto akty, pokiaľ je to možné, v súlade s uvedenými zmluvami.

V súlade so znením článku 2 ods. 7 písm. c) druhého pododseku základného antidumpingového nariadenia č. 1225/2009 by sa každé rozhodnutie o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve v zásade malo prijať do troch mesiacov od začatia prešetrovania a toto určenie by malo zostať v platnosti až do konca tohto prešetrovania. Nič to však nemení na tom, že pri súčasnom stave práva Únie podľa výkladu tohto ustanovenia súdmi Únie jednak prijatie rozhodnutia mimo tejto lehoty nemá len z tohto dôvodu za následok zrušenie nariadenia, ktorým sa ukladá antidumpingové clo, a jednak také rozhodnutie možno v priebehu konania zmeniť, ak sa zistí, že je nesprávne.

Prekročenie trojmesačnej lehoty môže mať za následok také zrušenie iba v prípade, ak žalobca preukáže, že ak by k takému prekročeniu nedošlo, Rada by mohla prijať iné nariadenie, ktoré by bolo k jej záujmom ústretovejšie ako napadnuté nariadenie.

Okrem toho Všeobecný súd nerozhodol, že ratio legis článku 2 ods. 7 písm. c) druhého pododseku základného nariadenia odôvodňuje, aby nariadenie, ktorým sa ukladajú konečné antidumpingové clá, bolo vo vzťahu k podniku zrušené vždy, keď Komisia mohla vedieť o účinku rozhodnutia o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve na výpočet dumpingového rozpätia tohto podniku, a len z dôvodu, že v čase prijímania rozhodnutia o uvedenom štatúte vedela o takom účinku. Neexistuje bezprostredná súvislosť medzi trojmesačnou lehotou a prípadnou vedomosťou Komisie o účinku rozhodnutia o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve na dumpingové rozpätie podniku. Okrem toho základné nariadenie nestanovuje, že rozhodnutie o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve sa musí prijať v čase, keď Komisia nevedela o okolnostiach, ktoré jej umožňujú zistiť účinok rozhodnutia o uvedenom štatúte na dumpingové rozpätie podniku. V tejto súvislosti nemožno vylúčiť, že aj v prípade, ak táto lehota pri prijímaní rozhodnutia o štatúte podniku pôsobiaceho v trhovom hospodárstve vôbec nebola prekročená, Komisia také rozhodnutie prijme, aj keď už mala k dispozícii informácie, ktoré jej umožňujú vypočítať účinok tohto rozhodnutia na dumpingové rozpätie dotknutého podniku.

(pozri body 160, 165, 167)
Rozsudky, ktorými Všeobecný súd zruší rozhodnutie prijaté inštitúciou alebo orgánom Únie, majú v zásade okamžitý účinok v tomto zmysle, že zrušený právny akt je retroaktívne odstránený z právneho poriadku a je považovaný za nikdy neexistujúci. Nič to nemení na tom, že na základe článku 264 druhého odseku ZFEÚ môže Všeobecný súd predbežne zachovať účinky zrušeného rozhodnutia.

Analogickým uplatnením ustanovení článku 60 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora, ktoré platia pre zrušené nariadenia, treba zachovať účinky zrušeného rozhodnutia do uplynutia lehoty na podanie odvolania alebo do jeho zamietnutia, keďže ak by nastala okamžitá účinnosť rozsudku Všeobecného súdu, odobrala by nariadeniu o reštriktívnych opatreniach zmrazenia finančných prostriedkov, pokiaľ sa týka žalobcu, právny základ a uplatnením článku 266 ZFEÚ by ho Rada musela vo vzťahu k nemu zrušiť. Žalobca by teda mohol previesť všetky svoje aktíva alebo ich časť mimo Európskej únie, takže by hrozilo nebezpečenstvo, že by účinnosť akéhokoľvek opatrenia na zmrazenie jeho majetku, ktoré by mohlo byť voči nemu nariadené Radou v budúcnosti, mohla byť vážne a nezvrátiteľne ohrozená, zatiaľ čo zaradenie uvedenej osoby do zoznamu priloženého k tomu rozhodnutiu by bolo odôvodnené z iných dôvodov ako tých, ktoré sú uvedené v tomto rozhodnutí.

(pozri body 118, 121 – 123)
Vzhľadom na skutočnosť, že na to, aby bolo možné uvádzať na trh alebo dovážať cukor s využitím osobitných režimov stanovených určitými nariadeniami, dotknuté hospodárske subjekty musia vopred podať žiadosť na vnútroštátne orgány, že tieto nariadenia nemôžu mať voči dotknutým hospodárskym subjektom právne účinky bez pomoci predbežných opatrení prijatých vnútroštátnymi orgánmi a že tieto opatrenia majú povahu rozhodnutia, tieto nariadenia spočívajú v individuálnych rozhodnutiach prijatých na vnútroštátnej úrovni, ktoré, ak by neboli tieto rozhodnutia prijaté, nemôžu mať vplyv na právne postavenie dotknutých fyzických a právnických osôb. Takéto nariadenia preto nemožno kvalifikovať ako akty neobsahujúce vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ. Navyše otázka, či napadnutý regulačný akt ponecháva vnútroštátnym orgánom povereným vykonávacími opatreniami určitú právomoc voľnej úvahy, nie je relevantná na účely zistenia, či obsahuje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.

Cieľ sledovaný článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ najmä umožňuje právnickej alebo fyzickej osobe podať žalobu proti regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a ktoré neobsahujú vykonávacie opatrenia, čím sa tak zabráni prípadom, keď by takáto osoba na to, aby sa mohla obrátiť na súd, musela porušiť právo. Toto ustanovenie tak predstavuje uplatnenie práva na účinnú súdnu ochranu zaručeného článkom 47 Charty základných práv Európskej únie.

Hoci článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ stanovuje, že členské štáty stanovia v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, prostriedky nápravy potrebné na zabezpečenie účinnej právnej ochrany, uplatnenie podmienky týkajúcej sa neexistencie vykonávajúcich opatrení, o akú ide v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, Všeobecným súdom nemožno podmieniť existenciou dotknutého účinného opravného prostriedku v rámci právnych systémov členských štátov, ktorý umožňuje spochybniť platnosť napadnutého aktu Únie. Takýto systém by si totiž v každom konkrétnom prípade vyžadoval, aby súd Únie preskúmal a podal výklad vnútroštátneho procesného práva, čo by išlo nad rámec jeho právomoci v rámci skúmania zákonnosti aktov Únie. Tento záver nemožno spochybniť skutočnosťou, že opravný prostriedok na vnútroštátnej úrovni by zjavne nebol účinný, lebo súdy členských štátov nemajú právomoc rozhodovať o zákonnosti aktov Únie. Súd Únie totiž nemôže bez toho, aby išiel nad rámec svojich právomocí, podať výklad podmienok, podľa ktorých jednotlivec môže podať opravný prostriedok proti nariadeniu, spôsobom, ktorý sa odkláňa od dotknutých podmienok, ktoré výslovne stanovuje Zmluva, a to aj s prihliadnutím na zásadu účinnej súdnej ochrany.

(pozri body 68 – 72)
V rámci postupu pri zúčtovaní výdavkov EPUZF výsledky kontrol Komisie, ktoré predstavujú základ každej opravy, musia byť členskému štátu oznámené čo najskôr, aby mohol napraviť zistené nedostatky v čo najkratšom čase a vyhnúť sa tak novým opravám v budúcnosti. Z článku 8 nariadenia č. 1663/95 stanovujúceho podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (EHS) č. 729/70 týkajúceho sa postupu pri zúčtovaní výkazov záručnej sekcie EPUZF navyše vyplýva, že ak dotknutý členský štát nenapraví nezrovnalosti, ktoré Komisia zistila, Komisia môže až do dátumu nadobudnutia účinnosti ňou uložených nápravných opatrení vylúčiť výdavky ovplyvnené nedodržaním pravidiel Spoločenstva.

V tomto ohľade, ak výsledky nie sú včas oznámené a nezrovnalosti odôvodňujúce uplatnenie finančnej opravy pretrvávajú po dátume písomného oznámenia, Komisia je oprávnená, dokonca má povinnosť zohľadniť túto situáciu pri vymedzení obdobia, na ktoré sa má predmetná finančná oprava vzťahovať. Povinnosť Komisie vykonať finančné opravy za predchádzajúce obdobie sa pritom nemôže vzťahovať na obdobie, ktoré nebolo zahrnuté do kontrolnej misie a ktoré predchádzalo dátumu prvého oznámenia kontrol, lebo členský štát bol o zistených nezrovnalostiach informovaný až po skončení dotknutých hospodárskych rokov a nemohol včas prijať nijaké nápravné opatrenie. Akýkoľvek iný výklad by viedol k tomu, že Komisia by mohla vykonať finančnú opravu za obdobie predchádzajúce dátumu prvého oznámenia o kontrolách bez toho, aby bol členský štát vopred informovaný a mal možnosť uvedené nezrovnalosti napraviť.

(pozri body 63, 79, 80, 82 – 85)