NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA

MELCHIOR WATHELET

prednesené 16. júna 2016 ( 1 )

Vec C‑428/15

Child and Family Agency

proti

J. D.

[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko)]

„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Právomoc a uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Článok 15 — Postúpenie veci inému súdu — Pôsobnosť — Podmienky uplatňovania — Súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii — Najlepší záujem dieťaťa“

I – Úvod

1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania patrí do rámca sporu medzi Child and Family Agency (Úrad pre deti a rodinu, Írsko, ďalej len „úrad“) a pani J. D., ktorý sa týka druhu starostlivosti, ktorý sa má nariadiť vo vzťahu k druhému dieťaťu J. D., maloletému R.

2. Tento návrh sa týka výkladu článku 15 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 ( 2 ).

3. Toto ustanovenie umožňuje súdu, ktorý má právomoc konať v merite veci (ďalej len „súd, ktorý má obvykle právomoc“), postúpiť vec súdu iného členského štátu, ktorý „je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci“, pokiaľ je to „v najlepšom záujme dieťaťa“. Súdny dvor je na základe rôznych prejudiciálnych otázok požiadaný o spresnenie uvedených dvoch osobitných podmienok uplatnenia.

II – Právny rámec

4. Podľa odôvodnenia 5 nariadenia č. 2201/2003: „S cieľom zabezpečiť rovnosť pre všetky deti, toto nariadenie sa vzťahuje na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, vrátane opatrení na ochranu dieťaťa, nezávisle na konaniach v manželských veciach.“

5. Navyše v odôvodneniach 12 a 13 nariadenia č. 2201/2003 sa uvádza: „(12) Kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. To znamená, že právomoc by mal mať v prvom rade členský štát obvyklého pobytu dieťaťa, s výnimkou určitých prípadov zmeny pobytu dieťaťa alebo v dôsledku dohody medzi nositeľmi rodičovských práv a povinností. (13) Toto nariadenie umožňuje v záujme dieťaťa, ako výnimku a za určitých podmienok, aby súd, ktorý má právomoc, postúpil vec súdu iného členského štátu, ak je tento súd vo vhodnejšej situácii na to, aby konal vo veci. V tomto prípade by však druhý súd už nemal mať právomoc postúpiť vec tretiemu súdu.“

6. Napokon odôvodnenie 33 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje: „Toto nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady Charty základných práv Európskej únie. Predovšetkým sa snaží zabezpečiť rešpektovanie základných práv dieťaťa, ako je ustanovené v článku 24 Charty základných práv Európskej únie[.]“

7. Všeobecná právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností je upravená v článku 8 toho istého nariadenia. Podľa odseku 1 tohto článku: „Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania.“

8. Článok 12 ods. 3 písm. a) a b) nariadenia č. 2201/2003 upravuje dohodu o právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností v prospech súdu, ktorý má právomoc rozhodovať o návrhu na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva, v prípade, že: „a) dieťa má vo vzťahu k… členskému štátu [, v ktorom sa nachádza tento súd,] podstatnú väzbu, najmä na základe skutočnosti, že jeden z nositeľov rodičovských práv a povinností má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte, alebo že dieťa je štátnym príslušníkom tohto štátu; a b) všetci účastníci konania prijali právomoc [tohto] súd[u] výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase začatia konania, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.“

9. Navyše výnimka zo všeobecnej právomoci podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003 je upravená v článku 15 tohto nariadenia. Uvedený článok s názvom „Postúpenie súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci“ stanovuje: „1. Vo výnimočných prípadoch, ak sa súdy členského štátu, ktoré majú právomoc vo veci samej, domnievajú, že súd iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci alebo jej špecifickej časti, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa, môžu: a) prerušiť konanie vo veci alebo jej časti a vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu podľa odseku 4; alebo b) požiada[ť] súd iného členského štátu, aby prevzal právomoc podľa odseku 5. 2. Odsek 1 sa vzťahuje: a) na návrh účastníka; alebo b) z vlastného podnetu súdu; alebo c) na žiadosť súdu iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu podľa odseku 3. S postúpením na základe vlastného podnetu súdu alebo na žiadosť súdu iného členského štátu musí súhlasiť aspoň jeden z účastníkov. 3. Dieťa má osobitnú väzbu k členskému štátu podľa odseku 1, ak tento členský štát: a) sa stal miestom obvyklého pobytu dieťaťa potom, ako sa na súde, ktorý je uvedený v odseku 1, začalo konanie; alebo b) je miestom pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa, alebo c) je štátom, ktorého štátnu príslušnosť má dieťa, alebo d) je miestom obvyklého pobytu nositeľa rodičovských práv a povinností; alebo e) je miestom, kde sa nachádza majetok dieťaťa, a vec sa týka opatrení na ochranu dieťaťa vo vzťahu ku správe, udržiavaniu alebo nakladaniu s týmto majetkom. 4. Súd členského štátu, ktorý má právomoc vo veci samej, určí lehotu, v ktorej sa na súde tohto iného členského štátu musí začať konanie podľa odseku 1. Ak sa v tejto lehote na súdoch konanie nezačalo, súd, na ktorom už konanie začalo, pokračuje vo výkone svojej právomoci v súlade s článkami 8 až 14. 5. Súdy tohto iného členského štátu môžu, ak je to s ohľadom na špecifické okolnosti prípadu v najlepšom záujme dieťaťa, prijať právomoc do šiestich týždňov od podania návrhu podľa odseku 1 písm. a) alebo písm. b). V tomto prípade súd, ktorý začal konanie ako prvý, odmietne vykonávať svoju právomoc. Inak súd, ktorý začal konanie ako prvý, pokračuje vo výkone svojej právomoci v súlade s článkami 8 až 14. 6. Na účely tohto článku súdy spolupracujú buď priamo alebo prostredníctvom ústredných orgánov určených podľa článku 53.“

III – Skutkový stav sporu vo veci samej

10. Pani D., štátna príslušníčka Spojeného kráľovstva, sa narodila 15. novembra 1977. Do Írska prišla 29. septembra 2014, keď bola tehotná so svojím druhým dieťaťom.

11. Jej starší syn S. bol v priebehu roka 2010 umiestnený do zariadenia starostlivosti o dieťa v Spojenom kráľovstve v nadväznosti na zistenia, podľa ktorých pani D. jednak trpí poruchou osobnosti („asociálne správanie“) a jednak sa voči tomuto dieťaťu preukázateľne dopustila fyzického násilia.

12. Keď ešte pani D. bývala v Spojenom kráľovstve, podrobila sa predpôrodnému posudzovaniu, ktoré zabezpečovali orgány ochrany dieťaťa príslušné podľa miesta jej pobytu vzhľadom na očakávané narodenie jej druhého dieťaťa R., a to z dôvodu jej lekárskej a rodinnej anamnézy. Z tohto posudzovania najmä vyplynulo, že pani D. preukázala pozitívny citový vzťah k svojmu prvému dieťaťu, narodenie druhého dieťaťa vníma pozitívne a že pred očakávaným narodením zabezpečila všetko potrebné. Prejavila vôľu spolupracovať so sociálnymi pracovníkmi a preukázala, že je schopná dlhodobo si udržať bývanie. Príslušné orgány však usúdili, že by sa toto druhé dieťa malo umiestniť do pestúnskej starostlivosti na obdobie pred začatím konania vedúceho k osvojeniu treťou osobou.

13. Pani D. vtedy vypovedala svoju nájomnú zmluvu a predala svoje veci v Spojenom kráľovstve s cieľom usadiť sa v Írsku. Jej druhé dieťa R. sa narodilo v tomto druhom členskom štáte o mesiac neskôr, 25. októbra 2014. Odvtedy tam obidvaja bývajú.

14. Krátko po narodení R. podal úrad vo vzťahu k tomuto dieťaťu na príslušný District Court (okresný súd, Írsko) návrh na nariadenie opatrenia v oblasti starostlivosti o deti. Tento návrh však bol zamietnutý z dôvodu, že dôkazy z druhej ruky pochádzajúce zo Spojeného kráľovstva, o ktoré sa opieral úrad, boli neprípustné.

15. Príslušný Circuit Court (obvodný súd, Írsko) rozhodujúci na základe odvolania zo strany úradu nariadil dočasné umiestnenie R. do pestúnskej starostlivosti. Platnosť tohto opatrenia bola odvtedy pravidelne predlžovaná. Pani D. však bolo udelené právo na pravidelné návštevy svojho dieťaťa, ktoré aj využívala.

16. Úrad navyše na základe článku 15 nariadenia č. 2201/2003 podal na High Court (vrchný súd, Írsko) návrh na postúpenie veci samej na High Court of Justice (England & Wales) [vrchný súdny dvor (Anglicko a Wales), Spojené kráľovstvo]. Tento návrh podporil kolízny opatrovník R., ktorý bol ustanovený v tomto konaní (ďalej len „kolízny opatrovník“).

17. High Court (vrchný súd) rozsudkom z 26. marca 2015 oprávnil úrad na to, aby podal na High Court of Justice (England & Wales) [vrchný súdny dvor (Anglicko a Wales)] návrh na prevzatie právomoci vo vzťahu k predmetnému konaniu. Na druhej strane podľa toho, čo sa uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, High Court (vrchný súd) nerozhodol o odobratí R. z pestúnskej starostlivosti.

18. Pani D. podala návrh na udelenie oprávnenia odvolať sa proti tomuto rozsudku priamo na Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko), ktorý po vypočutí strán jej návrhu vyhovel.

19. Supreme Court (Najvyšší súd) vo svojom vnútroštátnom rozhodnutí uznáva, že vec patrí výlučne do právomoci orgánov ochrany detí a írskych súdov, a má viacero pochybností týkajúcich sa podmienok uplatnenia článku 15 nariadenia č. 2201/2003.

20. Predovšetkým si kladie otázku, či je toto ustanovenie uplatniteľné na vec patriacu do oblasti verejného práva, akou je vec sama, napriek skutočnosti, že v Spojenom kráľovstve neprebieha žiadne konanie týkajúce sa R. a že v prípade uznania právomoci súdov tohto členského štátu by tak bolo potrebné, aby samotné orgány ochrany detí uvedeného členského štátu súhlasili s tým, že sa ujmú prípadu R.

21. Supreme Court (Najvyšší súd) si ďalej kladie otázku, ako sa má vykladať pojem „najlepší záujem dieťaťa“ uvedený v článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Je toho názoru, že ho treba vnímať s ohľadom na cieľ, ktorým je rýchlo určiť súd s právomocou rozhodovať vo veci spadajúcej pod toto nariadenie. Vyvodzuje z toho, že vykonávanie tohto ustanovenia si nevyžaduje, aby súd, ktorý má obvykle právomoc, uskutočnil v prípade, že má v úmysle postúpiť túto vec súdu iného členského štátu, ktorý považuje za súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii na jej prejednanie, „vecné preskúmanie“ najlepšieho záujmu dieťaťa „v plnom rozsahu“. Preto sa domnieva, že súd s právomocou skôr musí vykonať stručné zhodnotenie tejto otázky s ohľadom na „zásadu, že je v najlepšom záujme dieťaťa, aby tak urobil súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii na posúdenie daných okolností“, s tým, že vykonanie hlbšej analýzy je úlohou súdu iného členského štátu.

22. Vnútroštátny súd sa napokon zamýšľa nad okolnosťami, ktoré sa majú vziať do úvahy v rámci takéhoto stručného zhodnotenia. V tejto súvislosti usudzuje, že nie je vhodné podporovať to, aby sa v Írsku usádzali štátni príslušníci Spojeného kráľovstva, ktorí sa chcú vyhnúť výkonu právomoci príslušných orgánov v oblasti ochrany detí vo vzťahu k ich deťom, a zo širšieho hľadiska vytvárať alebo tolerovať situácie „forum shopping“. Kladie si však otázku, do akej miery je možné takého úvahy zohľadniť pri vykonávaní článku 15 nariadenia č. 2201/2003.

23. Za týchto okolností Supreme Court (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru šesť prejudiciálnych otázok.

IV – Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom

24. Rozhodnutím z 31. júla 2015, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 4. augusta 2015, tak Supreme Court (Najvyšší súd) položil tieto prejudiciálne otázky: „1. Vzťahuje sa článok 15 nariadenia č. 2201/2003 na návrhy v oblasti ochrany detí založené na verejnom práve, ktoré podal miestny orgán členského štátu, ak v prípade, že súd iného členského štátu prijme právomoc, bude potrebné, aby iná inštitúcia podala samostatný návrh na začatie konania v súlade s odlišnými právnymi predpismi, pričom je možné, ak nie pravdepodobné, že toto konanie sa bude týkať odlišných skutkových okolností? 2. Ak je to tak, do akej miery by mal súd prípadne zohľadniť pravdepodobný vplyv návrhu podľa článku 15 na právo dotknutých osôb na voľný pohyb v prípade, že sa tomuto návrhu vyhovie? 3. Ak pojem „najlepší záujem“ dieťaťa, ktorý je uvedený v článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, odkazuje iba na rozhodnutie o právomoci, aké okolnosti môže súd zohľadniť v rámci tohto pojmu, ktoré už neboli zohľadnené pri rozhodovaní o tom, či je iný súd ‚vo vhodnejšej situácii‘? 4. Môže súd na účely článku 15 nariadenia č. 2201/2003 vziať do úvahy hmotnoprávne predpisy, procesné predpisy alebo prax súdov dotknutého členského štátu? 5. Do akej miery má vnútroštátny súd na účely článku 15 nariadenia č. 2201/2003 vziať do úvahy osobitné okolnosti veci vrátane vôle matky vyhnúť sa výkonu právomoci sociálnych orgánov štátu svojho pôvodu tak, že odíde porodiť svoje dieťa do iného štátu, ktorého systém sociálnych orgánov považuje za priaznivejší? 6. Aké konkrétne okolnosti má vnútroštátny súd preskúmať pri rozhodovaní o tom, ktorý súd je vo vhodnejšej situácii na rozhodnutie veci?“

25. Vnútroštátny súd navyše navrhol, aby bola vec prejednaná v rámci naliehavého prejudiciálneho konania podľa článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

26. Štvrtá komora Súdneho dvora na svojom administratívnom zasadnutí 14. augusta 2015 po vypočutí generálneho advokáta rozhodla o nevyhovení tomuto návrhu po tom, ako usúdila, že okolnosti uvedené na podporu tohto návrhu nepreukazovali naliehavosť, ktorá sa vyžaduje na odôvodnenie uplatnenia uvedeného konania.

27. Bolo však rozhodnuté, že vec bude prejednaná prednostne na základe článku 53 ods. 3 rokovacieho poriadku.

28. Písomné pripomienky predložili úrad, pani D., kolízny opatrovník, írska, česká a slovenská vláda, ako aj Európska komisia. S výnimkou českej a slovenskej vlády boli navyše všetci uvedení vypočutí na pojednávaní, ktoré sa konalo 12. mája 2016.

V – Analýza

29. Prvá otázka položená vnútroštátnym súdom sa odlišuje od ostatných piatich otázok. Táto otázka sa totiž svojím spôsobom týka podmienky, ktorá „predchádza“ uplatneniu článku 15 nariadenia č. 2201/2003. Nasledujúcimi otázkami sa naopak požaduje spresnenie podmienok vykonávania tohto istého ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 a môžu byť preskúmané spoločne.

A – O prvej prejudiciálnej otázke

30. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 15 nariadenia č. 2201/2003 môže vzťahovať na návrh v oblasti ochrany detí založený na verejnom práve, ak je tento návrh podaný miestnym orgánom prvého členského štátu, hoci v prípade, že súd druhého členského štátu prijme právomoc, musí inštitúcia tohto druhého členského štátu podať samostatný návrh na začatie konania v súlade s odlišnými právnymi predpismi, pričom je možné, ak nie pravdepodobné, že toto konanie sa bude týkať odlišných skutkových okolností.

31. Podľa môjho názoru si táto otázka vyžaduje preskúmanie troch osobitných problematík. Prvá problematika sa týka prípadného vplyvu kvalifikácie konania vo vnútroštátnom práve podľa toho, či patrí do oblasti občianskeho, alebo verejného práva. Druhá problematika spočíva v možnosti uplatňovať článok 15 nariadenia č. 2201/2003, zatiaľ čo v členskom štáte, v ktorom pôsobí súd, ktorému sa plánuje vec postúpiť, neprebieha žiadne správne alebo súdne konanie. Treťou problematikou je podanie návrhu na súd iného členského štátu. Hoci Súdny dvor už mal príležitosť vyjadriť sa k prvej problematike nastolenej v prvej prejudiciálnej otázke, ostatnými dvomi problematikami sa ešte nezaoberal.

1. O vplyve kvalifikácie konania podľa toho, či patrí do oblasti občianskeho, alebo verejného práva

32. Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 je pôsobnosť tohto nariadenia obmedzená na „občianske veci“.

33. Súdny dvor už rozhodol, že tento pojem musí byť predmetom autonómneho výkladu ( 3 ) a že z dôvodu nevyhnutnosti jednotného uplatnenia nariadenia č. 2201/2003 je potrebné, aby všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach patrili do jeho pôsobnosti. ( 4 )

34. Na základe týchto úvah Súdny dvor usudzuje, že pojem občianske veci, ktorý vymedzuje pôsobnosť nariadenia č. 2201/2003, treba vykladať v tom zmysle, že môže zahŕňať opatrenia, ktoré z hľadiska práva niektorého členského štátu patria do verejného práva. ( 5 )

35. Konkrétnejšie, Súdny dvor tak na základe článku 1 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 2201/2003 ( 6 ) a jeho odôvodnenia 5 rozhodol, že rozhodnutia o prevzatí detí do starostlivosti patria „svojou povahou do rámca činnosti verejných orgánov, ktorej cieľom je slúžiť potrebám ochrany a pomoci maloletým“ ( 7 ). Tiež uviedol, že „ani organizácia súdnictva členských štátov, ani priznanie právomocí správnym orgánom nemajú vplyv na pôsobnosť tohto nariadenia a na výklad pojmu občianske veci“ ( 8 ).

36. Možno teda zhrnúť, že hoci sa tak rodičovské práva a povinnosti podľa nariadenia č. 2201/2003 formálne týkajú „občianskych vecí“, ich kvalifikácia vo vnútroštátnych právnych poriadkoch nie je podstatná. ( 9 )

2. O nevyhnutnosti prebiehajúceho správneho alebo súdneho konania v druhom členskom štáte

37. Podľa článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 je súdom, ktorý má právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností, v zásade súd miesta, v ktorom má dieťa obvyklý pobyt v čase začatia konania. Článok 15 nariadenia č. 2201/2003 umožňuje výnimku z tohto pravidla všeobecnej právomoci.

38. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné vziať do úvahy nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. Výklad ustanovení nariadenia č. 2201/2003 sa od týchto zásad nemôže odchýliť. ( 10 )

39. Čo sa týka znenia článku 15 nariadenia č. 2201/2003, treba konštatovať, že výslovne nepodmieňuje možnosť súdu, ktorý má právomoc na základe článku 8 tohto nariadenia, uplatniť článok 15 tým, aby už bolo začaté správne alebo súdne konanie v inom členskom štáte, ako je členský štát, do ktorého patrí uvedený súd.

40. Naopak, podľa článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, ak sa súd, ktorý má právomoc vo veci samej, domnieva, že súd iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa, môže buď požiadať súd tohto iného členského štátu, aby prevzal právomoc, alebo prerušiť konanie a „vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu“ ( 11 ).

41. Ak toto ustanovenie stanovuje, že účastníci sa vyzvú, aby „podali svoj návrh“ na súd iného členského štátu, znamená to, že na tomto inom súde a priori neprebieha žiadne analogické konanie.

42. Tento výklad, podľa ktorého na to, aby sa uplatnil článok 15 nariadenia č. 2201/2003, nie je nevyhnutné, aby už v druhom členskom štáte prebiehalo správne alebo súdne konanie, je podľa môjho názoru napokon v súlade s cieľmi sledovanými uvedeným nariadením.

43. Podľa jeho odôvodnenia 12 sú totiž kritériá právomoci, ktoré stanovuje nariadenie č. 2201/2003, tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. ( 12 ) Z toho vyplýva, že toto nariadenie vychádza z koncepcie, podľa ktorej sa musí dať prednosť najlepšiemu záujmu dieťaťa. ( 13 )

44. Na základe týchto úvah Súdny dvor rozhodol, že dohodu o právomoci podľa článku 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 – ktorá tiež predstavuje výnimku z pravidla všeobecnej právomoci – možno uplatniť bez toho, aby konanie vo veciach rodičovských práv a povinností muselo súvisieť s iným konaním, ktoré už prebieha pred súdom, v ktorého prospech má byť právomoc dohodnutá. ( 14 ) Podľa Súdneho dvora by opačný výklad zbavil toto ustanovenie jeho potrebného účinku. ( 15 ) Navyše by bol v rozpore s cieľmi sledovanými nariadením č. 2201/2003, pretože jeho dôsledkom by bolo, že by vylučoval možnosť využiť túto dohodu v mnohých situáciách, hoci by mohla byť v najlepšom záujme dotknutého dieťaťa. ( 16 )

45. Podľa môjho názoru možno uvedené konštatovať rovnako vo vzťahu k výnimke z právomoci, ktorú zaviedol článok 15 nariadenia č. 2201/2003. V prípade, ktorého sa týka toto ustanovenie, ide tiež o priznanie právomoci súdu, ktorý je vhodnejší z hľadiska najlepšieho záujmu dieťaťa, a to tým viac, že článok 15 nariadenia č. 2201/2003 výslovne stanovuje, že uvedenú výnimku možno uplatniť iba vtedy, ak je v najlepšom záujme dieťaťa.

46. Tak znenie článku 15 nariadenia č. 2201/2003, ako aj ciele sledované týmto nariadením teda vedú k výkladu, podľa ktorého sa uvedený článok môže uplatniť aj v prípade, že v členskom štáte, do ktorého plánuje sudca, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec, práve neprebieha žiadne správne alebo súdne konanie.

3. O podaní návrhu na súd iného členského štátu

47. Podľa mnou navrhovaného výkladu článku 15 nariadenia č. 2201/2003 nie je nevyhnutné, aby už v členskom štáte, do ktorého plánuje sudca, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec, prebiehalo správne alebo súdne konanie. Prvá prejudiciálna otázka položená vnútroštátnym súdom ma však privádza k tomu, aby som spresnil, akým spôsobom možno dosiahnuť, aby vo veci konal súd iného členského štátu.

48. Podľa vnútroštátneho súdu totiž „v prípade, že súd iného členského štátu prijme právomoc, bude potrebné, aby iná inštitúcia podala samostatný návrh na začatie konania v súlade s odlišnými právnymi predpismi, pričom je možné, ak nie pravdepodobné, že toto konanie sa bude týkať odlišných skutkových okolností“.

49. Predmetná otázka obsahuje prima facie rozpor: ako by mohol súd prijať právomoc, ak je nevyhnutné, aby bol následne na tento účel podaný samostatný návrh na začatie konania?

50. Článok 15 nariadenia č. 2201/2003 predstavuje výnimku zo systému všeobecnej právomoci upraveného týmto nariadením. Z tohto dôvodu sa musí vykladať reštriktívne. ( 17 )

51. Ako som už pritom uviedol, ak sa súd, ktorý má právomoc vo veci samej, domnieva, že súd iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci, a ak je to v najlepšom záujme tohto dieťaťa, článok 15 nariadenia č. 2201/2003 upravuje iba dve možnosti.

52. Podľa článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 môže súd, ktorý má obvykle právomoc, „prerušiť konanie vo veci alebo jej časti a vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu [v lehote, ktorú stanoví]“ ( 18 ) alebo „požiada[ť] súd iného členského štátu, aby prevzal právomoc“ ( 19 ).

53. Pokiaľ ide o článok 15 ods. 4 nariadenia č. 2201/2003, ten tiež ukladá povinnosť, aby „sa na súde tohto iného členského štátu… zača[lo] konanie podľa odseku 1“ ( 20 ), a v článku 15 ods. 5 sa ďalej uvádza, že „súdy tohto iného členského štátu môžu, ak je to s ohľadom na špecifické okolnosti prípadu v najlepšom záujme dieťaťa, prijať právomoc do šiestich týždňov od podania návrhu podľa odseku 1 písm. a) alebo b)“ ( 21 ). Týmito dvomi prípadmi sú teda výlučne podanie návrhu účastníkmi konania prebiehajúceho na súde, ktorý má právomoc vo veci samej, alebo požiadanie zo strany tohto súdu, aby iný súd prijal právomoc.

54. Podľa vnútroštátneho súdu pritom súd iného členského štátu môže konať vo veci, vo vzťahu ku ktorej ho súd prvého členského štátu žiada o prevzatie právomoci v súlade s článkom 15 nariadenia č. 2201/2003, iba v prípade, že naň miestny orgán Spojeného kráľovstva podá samostatný návrh na začatie konania na základe právnych predpisov druhého členského štátu. ( 22 )

55. Právomoc súdu iného členského štátu by tak závisela od podania nového návrhu na začatie konania inštitúciou tohto iného členského štátu, ktorá nie je účastníkom konania prebiehajúceho na prvom súde.

56. Treba konštatovať, že tento prípad článok 15 nariadenia č. 2201/2003 výslovne neupravuje. Preto sa domnievam, že keďže sa uvedený článok musí vykladať reštriktívne, nemôže byť použitý v takejto situácii.

57. Ešte spresním, že článok 55 nariadenia č. 2201/2003, ktorý má názov „Spolupráca vo veciach rodičovských práv a povinností“, podľa môjho názoru nemôže zmeniť túto analýzu. Ak sa totiž toto ustanovenie týka článku 15 nariadenia, je tomu tak iba na účel „uľahčeni[a] komunikácie medzi súdmi“ ( 23 ).

4. Predbežný záver

58. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem na prvú otázku, ktorú položil vnútroštátny súd, odpovedať tak, že článok 15 nariadenia č. 2201/2003 sa môže uplatňovať v prípade návrhu v oblasti ochrany detí, ktorého kvalifikácia podľa vnútroštátneho práva je taká, že patrí do oblasti verejného práva, a to aj v prípade, že v členskom štáte, do ktorého plánuje sudca, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec, neprebieha žiadne správne alebo súdne konanie. Naopak, toto ustanovenie sa neuplatňuje v prípade, že právomoc súdu, ktorému sa plánuje vec postúpiť, závisí od podania návrhu na začatie konania navrhovateľom, ktorý nie je účastníkom konania pred súdom, ktorý má obvykle právomoc.

B – O druhej až šiestej prejudiciálnej otázke

59. Svojou druhou až šiestou otázkou chce vnútroštátny súd dosiahnuť spresnenie podmienok vykonávania článku 15 nariadenia č. 2201/2003. Ako som už uviedol vyššie, na tieto otázky odpoviem súhrnne. Najprv však treba spresniť podmienky, ktoré stanovuje článok 15 nariadenia č. 2201/2003, a ich dosah.

1. O podmienkach, ktoré ukladá článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 (tretia prejudiciálna otázka)

60. Článok 15 nariadenia č. 2201/2003 formálne stanovuje tri podmienky na to, aby súd, ktorý má právomoc vo veci samej, postúpil vec inému súdu. Dieťa musí mať osobitnú väzbu s iným členským štátom, súd tohto štátu musí byť vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci a musí to byť v najlepšom záujme dieťaťa.

61. Prvá podmienka je podrobne popísaná v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003. V tejto súvislosti nie je priestor na žiadnu diskusiu. Na jednej strane je výpočet uvedený v tomto ustanovení kogentný. Nie je k nemu pripojený žiaden pojem, ktorý by evokoval, že ide o exemplifikatívny zoznam ako príslovka „najmä“ alebo výraz „napríklad“. Na druhej strane tento výpočet rozvíja jednu z podmienok výnimky umožnenej odsekom 1 článku 15. Z tohto dôvodu sa musí vykladať reštriktívne. ( 24 )

62. Výpočet uvedený v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 treba preto vnímať ako taxatívny zoznam situácií, v ktorých sa osobitná väzba, ktorú vyžaduje odsek 1 tohto článku, považuje za preukázanú. ( 25 )

63. Výklad ďalších dvoch podmienok – súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii, a najlepší záujem dieťaťa – predstavuje väčší problém, pretože normotvorca Európskej únie ich nedefinoval a ani neposkytol faktory posúdenia.

64. Predovšetkým treba stanoviť, či ide o dve kumulatívne podmienky, ktoré treba posúdiť osobitne, alebo či vnútroštátne súdy môžu preskúmať tieto dve podmienky spoločne.

65. Komisia vo svojich písomných pripomienkach usudzuje, že sú neoddeliteľné a že kritérium „najlepšieho záujmu“ jednoducho podmieňuje voľnú úvahu, ktorú zveruje sudcovi článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. ( 26 ) Z tohto hľadiska je možné určiť súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii, iba pri rešpektovaní najlepšieho záujmu dieťaťa. Tieto dve kritériá tak sú súčasťou jedného a toho istého hodnotiaceho procesu.

66. S týmto výkladom článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, ktorý je podľa môjho názoru v súlade s cieľmi sledovanými týmto nariadením, súhlasím.

67. Isteže, použitie spojky „a“ evokuje rozlišovanie medzi obidvomi podmienkami. Spresnenie týkajúce sa najlepšieho záujmu dieťaťa však podľa môjho názoru nepredstavuje nezávislú podmienku, ale zopakovanie všeobecného cieľa, ktorým sa riadia kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností. Ako som už pripomenul, tie sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. ( 27 )

68. Tento spoločný výklad obidvoch kritérií uvedených v článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 je v súlade so zámermi normotvorcu, tak ako sa objavujú v odôvodneniach 12 a 13 uvedeného nariadenia. Podľa odôvodnenia 12 totiž „kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti“. Odôvodnenie 13 však spresňuje, že „toto nariadenie umožňuje v záujme dieťaťa, ako výnimku a za určitých podmienok, aby súd, ktorý má právomoc, postúpil vec súdu iného členského štátu, ak je tento súd vo vhodnejšej situácii na to, aby konal vo veci“ ( 28 ).

69. Túto analýzu ešte viac posilňuje odôvodnenie 33 nariadenia č. 2201/2003. Podľa tohto odôvodnenia totiž nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady Charty základných práv Európskej únie. Na tento účel „[sa] predovšetkým… snaží zabezpečiť rešpektovanie základných práv dieťaťa, ako je ustanovené v článku 24 Charty základných práv Európskej únie“. Podľa odseku 2 tohto článku sa pritom „pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí,… musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa“.

70. Z týchto odôvodnení jasne vyplýva, že výnimka zo všeobecnej právomoci sa môže uplatniť iba v prospech súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii s ohľadom na záujem dieťaťa, a že z tohto hľadiska najlepší záujem dieťaťa nepredstavuje podmienku tejto výnimky, ktorú by bolo potrebné analyzovať oddelene, ale všeobecné kritérium, ktorým sa má riadiť každé rozhodnutie o právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, či už ide o právomoc, ktorá sa uplatňuje v zásade, alebo ako výnimka. Najlepší záujem dieťaťa sa totiž objavuje ako všeobecný faktor posúdenia v odôvodnení 12 a je pripomenutý v odôvodnení 13 ako úvod k výnimke. Z týchto odôvodnení vyplýva, že „právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností sa musí určiť predovšetkým tak, aby to zodpovedalo najlepšiemu záujmu dieťaťa“ ( 29 ).

71. V rámci článku 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 zvolil normotvorca Únie za okolnosť, na základe ktorej je možné sa odchýliť od kritéria blízkosti, „osobitnú väzbu“, ktorú by dieťa mohlo mať vo vzťahu k inému členskému štátu. Z okolností uvedených v odseku 3 však nevyhnutne nevyplýva, že by súd iného členského štátu bol vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci. Z tohto dôvodu súd, ktorý má obvykle právomoc, musí preskúmať takúto vhodnosť s ohľadom na záujem dieťaťa ( 30 ).

72. Vzhľadom na uvedené sa domnievam, že povinnosťou, ktorú ukladá článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, je povinnosť overiť, či súd, ktorému plánuje súd, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec, je vo vhodnejšej situácii ako on sám na vydanie takého rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, ktoré viac zodpovedá najlepšiemu záujmu dieťaťa. Napokon to je jediné kritérium, s ohľadom na ktoré súd, ktorému bude vec postúpená, rozhodne, či prevezme právomoc na základe článku 15 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003. Otázka teda neznie tak, či bude rozhodnutie v spore priaznivejšie v záujme dieťaťa, ale či bude prenos právomoci v záujme dieťaťa.

73. Inými slovami, najlepší záujem dieťaťa je podmienkou a základom rozhodnutia súdu, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec inému súdu (článok 15 ods. 1) a rozhodnutia súdu, ktorému má byť vec postúpená, že toto postúpenie prijme (článok 15 ods. 5). ( 31 )

74. Na záver dodám, že oddelená alebo spoločná analýza druhej a tretej podmienky, ktoré ukladá článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, nemá podľa môjho názoru konkrétny význam, pretože v každom prípade budú musieť byť splnené všetky tri podmienky uvedené v tomto ustanovení.

75. Keďže sa pritom predložený problém týka iba právomoci, a nie merita veci, nerozumiem tomu, ako by súd mohol rozhodnúť, že iný súd je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci týkajúcej sa rodičovských práv a povinností, bez toho, aby to bolo v záujme dieťaťa. Rovnako nechápem, ako by mohol byť prenos právomoci v záujme dieťaťa v prípade, že by súd, ktorému by bola vec postúpená, nebol vo vhodnejšej situácii na rozhodnutie tejto veci. Domnievam sa, že pri preskúmaní podmienky súdu, „ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci“, a podmienky „najlepšieho záujmu dieťaťa“ sa obidve tieto podmienky musia prekrývať.

2. O okolnostiach, ktoré možno vziať do úvahy pri posudzovaní súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci

a) Poznámky k medziam, ktoré sa ukladajú Súdnemu dvoru (šiesta prejudiciálna otázka)

76. V prvom rade pripomínam, že podľa článku 13 ods. 2 ZEÚ prináleží Súdnemu dvoru konať v medziach právomocí, ktoré sú mu zverené zmluvami. V rámci článku 267 ZFEÚ tak Súdny dvor má právomoc vydať rozhodnutie o otázkach, ktoré sa týkajú platnosti a výkladu aktov inštitúcií.

77. V odpovedi na šiestu prejudiciálnu otázku preto usudzujem, že Súdnemu dvoru neprináleží stanoviť zoznam presných bodov, ktoré by mal vnútroštátny súd preskúmať s cieľom určiť súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii na rozhodnutie, keď to nepovažoval za potrebné urobiť samotný normotvorca Únie. ( 32 )

78. Úlohou Súdneho dvora je naopak poskytnúť vnútroštátnemu súdu výkladové kritériá potrebné na rozhodnutie veci, ktorá mu bola predložená.

b) O nevyhnutnosti vziať do úvahy hmotnoprávne predpisy, procesné predpisy alebo prax súdov členského štátu, ktoré by mali prípadne právomoc (štvrtá prejudiciálna otázka)

79. Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či súd, ktorý plánuje uplatniť článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, musí vziať do úvahy hmotnoprávne predpisy, procesné predpisy alebo prax súdu iného členského štátu, ktorý má prípadne právomoc.

80. Írsko tvrdí, že súd nesmie vykonať takéto komparatívne posúdenie procesnoprávnych predpisov, hmotnoprávnych predpisov alebo judikatúry týkajúcej sa týchto predpisov. ( 33 ) Komisia je menej kategorická. Usudzuje, že súd by nemal „systematicky“ analyzovať uplatniteľné procesnoprávne predpisy, kolízne normy a hmotnoprávne predpisy. ( 34 )

81. Domnievam sa, že vylúčenie analýzy hmotnoprávnych predpisov z uplatnenia článku 15 nariadenia č. 2201/2003 je v súlade so zásadou vzájomnej dôvery, na ktorej je založené celé toto nariadenie.

82. Ako už totiž Súdny dvor mal príležitosť spresniť, práve táto vzájomná dôvera umožnila, aby sa zaviedol záväzný systém právomocí, ktorý sú všetky súdy, ktoré patria do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, povinné rešpektovať. ( 35 )

83. Táto dôvera má takú povahu, že dokonca umožnila zavedenie osobitného režimu s cieľom uľahčiť výkon rozsudkov týkajúcich sa práva styku, ktoré sa považuje za kľúčové na ochranu základného práva dieťaťa, zakotveného v článku 24 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie, ktorým je udržiavať vzťahy a priame styky s obidvomi svojimi rodičmi.

84. Súdny dvor totiž rozhodol, že „tento režim je založený na zásade vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o skutočnosť, že ich vnútroštátne právne poriadky sú spôsobilé poskytnúť rovnocennú a účinnú ochranu základných práv uznaných na úrovni Únie, osobitne v Charte základných práv Európskej únie (rozsudok Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, bod 70), a vylučuje akékoľvek preskúmanie rozhodnutia vyhláseného súdom štátu pôvodu“ ( 36 ).

85. Súd, ktorý má pôvodne právomoc, tak musí posúdiť len to, ktorý súd je vo vhodnejšej situácii konať v záujme dieťaťa. ( 37 ) Na tieto účely zohľadní skutočnosť, že „právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností sa musí určiť predovšetkým tak, aby to zodpovedalo najlepšiemu záujmu dieťaťa“ ( 38 ).

86. Nejde teda o to, aby sa určilo miesto, kde by sa dosiahlo najlepšie rozhodnutie v merite veci, ale o to, aby sa identifikoval súd, ktorý je vo vhodnejšej situácii na vydanie tohto rozhodnutia. Na tento účel sa môže ukázať ako užitočné preskúmanie procesnoprávnych predpisov, ktorými sa spravuje výkon právomoci iného súdu, alebo uplatňujúcej sa praxe. Z podstaty veci sa totiž práve týmito predpismi „spravuje“ výkon právomoci.

87. Teraz, keď už je lepšie zadefinovaný všeobecný rámec analýzy, pokúsim sa identifikovať niektoré z konkrétnych okolností, ktoré možno vziať do úvahy, najmä spomedzi procesnoprávnych noriem, na účely určenia súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci.

c) O okolnostiach, ktoré možno vziať do úvahy (druhá, tretia a piata prejudiciálna otázka)

88. Ako som už viackrát spresnil, v ustálenej judikatúre bolo potvrdené, že kritériá právomoci upravené v nariadení č. 2201/2003 sú tvorené tak, aby zodpovedali kritériu blízkosti, s cieľom zabezpečiť, aby miestny súd, ktorý má najužšiu väzbu vo vzťahu k dieťaťu, rozhodol v najlepšom záujme tohto dieťaťa ( 39 ).

89. Ako som už tiež naznačil v bode 70 týchto návrhov, z odôvodnení 12 a 13 uvedeného nariadenia jasne vyplýva, že najlepší záujem dieťaťa predstavuje všeobecné kritérium, ktorým sa má riadiť každé rozhodnutie o právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, či už ide o právomoc, ktorá sa uplatňuje v zásade, alebo ako výnimka.

90. Ak chce súd, ktorý má obvykle právomoc, uplatniť článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, musí teda nájsť okolnosti, ktoré by mohli svedčiť proti silnej prezumpcii v prospech štátu obvyklého pobytu dieťaťa. Toto preskúmanie sa musí uskutočniť na základe analýzy in concreto ( 40 ) v tom zmysle, že súd musí analyzovať, z akého konkrétneho dôvodu majú tieto okolnosti prevážiť nad jeho právomocou.

91. Celkovo sa súd, ktorý má obvykle právomoc, musí ubezpečiť, že rozhodnutie o rodičovských právach a povinnostiach bude prijaté súdom, ktorý má najužšiu väzbu s okolnosťami prejednávaného prípadu.

92. Na účely určenia tohto súdu súhlasím s názorom, ktorý vyjadril generálny advokát Cruz Villalón v súvislosti s určením obvyklého pobytu dieťaťa, podľa ktorého „[sa] toto skúmanie… musí uskutočňovať z pohľadu dieťaťa a v nijakom prípade sa nesmie uskutočňovať z pohľadu jeho rodičov, a to bez ohľadu na to, či je ich nárok na dieťa oprávnený“ ( 41 ).

93. Preto podľa môjho názoru, aby som použil príklad uvedený vnútroštátnym súdom v jeho piatej prejudiciálnej otázke, vôľa matky vyhnúť sa výkonu právomoci sociálnych orgánov štátu svojho pôvodu takým spôsobom, že odíde do iného štátu, ktorého systém sociálnych orgánov považuje za priaznivejší, sama osebe nie je relevantná na účely určenia súdu, ktorý je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci. Inými slovami, túto okolnosť možno vziať do úvahy iba v prípade, že môže mať vplyv na schopnosť súdu prejednať vec v záujme dieťaťa.

94. V rámci tejto istej logiky má úvaha týkajúca sa slobodného pohybu dotknutých osôb zmysel iba v prípade, že môže mať vplyv na určenie schopnosti súdu prejednať vec v najlepšom záujme dieťaťa.

95. Naopak, také okolnosti, akými sú jazyk konania, dostupnosť relevantných dôkazov týkajúcich sa napríklad schopnosti vzdelávania rodiča, resp. rodičov a ich schopnosti úhrady nákladov na živobytie, možnosť predvolať potrebných svedkov a pravdepodobnosť, že sa títo svedkovia dostavia na súd, dostupnosť lekárskych správ a správ sociálnych orgánov a možnosť ich prípadne aktualizovať, ale aj lehota, v ktorej bude rozhodnutie vydané ( 42 ), môžu mať priamy vplyv na schopnosť súdu posúdiť vec v záujme dieťaťa. Možno ich teda vziať do úvahy.

96. Tým, že sú tieto okolnosti alebo niektoré z nich lokalizované na území iného členského štátu, než je štát, v ktorom pôsobí súd, ktorý má obvykle právomoc, nesmie byť odsunutý do úzadia význam prostredia, v ktorom sa dieťa rozvíja – to znamená prostredia jeho obvyklého pobytu –, a vplyv, ktorý môže mať na jeho fyzickú pohodu a morálne blaho presťahovanie z dôvodu postúpenia veci súdu nachádzajúcemu sa v inom členskom štáte.

97. V tejto súvislosti som toho názoru, že niektoré dokumenty, ktoré sú potrebné na posúdenie veci, by sa napríklad dali ľahko zaobstarať tak, že sa jednoducho využije ustanovenie o povinnosti spolupráce podľa článku 15 ods. 5 nariadenia č. 2201/2003.

3. Predbežný záver

98. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy tak usudzujem, že článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 ukladá súdu, ktorý má obvykle právomoc, povinnosť overiť, že súd, ktorému plánuje postúpiť vec, je vo vhodnejšej situácii ako on sám na vydanie rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, ktoré viac zodpovedá najlepšiemu záujmu dieťaťa.

99. Na tieto účely sa musí ubezpečiť, že rozhodnutie o rodičovských právach a povinnostiach bude prijaté súdom, ktorý má najužšiu väzbu s okolnosťami prejednávaného prípadu. Preskúmanie sa musí uskutočniť z hľadiska dieťaťa, s cieľom ochrany jeho záujmu a bez toho, aby súd, ktorý má obvykle právomoc, vykonal komparatívnu analýzu hmotnoprávnych predpisov, ktoré budú uplatnené súdmi iného členského štátu. Užitočná môže byť naopak analýza uplatniteľných procesnoprávnych predpisov alebo praxe, ktorú vo všeobecnosti uplatňujú súdy tohto iného členského štátu. Do úvahy sa môžu vziať také okolnosti, akými sú jazyk konania, dostupnosť relevantných dôkazov, možnosť predvolať potrebných svedkov a pravdepodobnosť, že sa títo svedkovia dostavia na súd, dostupnosť lekárskych správ a správ sociálnych orgánov a možnosť ich prípadne aktualizovať, ako aj lehota, v ktorej bude rozhodnutie vydané.

100. Tým, že sú tieto okolnosti alebo niektoré z nich lokalizované na území iného členského štátu, než je štát, v ktorom pôsobí súd, ktorý má obvykle právomoc, nesmie byť odsunutý do úzadia význam prostredia, v ktorom sa dieťa rozvíja, a vplyv, ktorý môže mať na jeho fyzickú pohodu a morálne blaho presťahovanie z dôvodu postúpenia veci súdu nachádzajúcemu sa v inom členskom štáte.

VI – Návrh

101. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré mu položil Supreme Court (Najvyšší súd, Írsko), takto: 1. Článok 15 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa môže uplatňovať v prípade návrhu v oblasti ochrany detí, ktorého kvalifikácia podľa vnútroštátneho práva je taká, že patrí do oblasti verejného práva, a to aj v prípade, že v členskom štáte, do ktorého plánuje sudca, ktorý má obvykle právomoc, postúpiť vec, neprebieha žiadne správne alebo súdne konanie. Na druhej strane sa toto ustanovenie neuplatňuje v prípade, že právomoc súdu, ktorému sa plánuje vec postúpiť, závisí od podania návrhu na začatie konania navrhovateľom, ktorý nie je účastníkom konania pred súdom, ktorý má obvykle právomoc. 2. Článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 ukladá súdu, ktorý má obvykle právomoc, povinnosť overiť, že súd, ktorému plánuje postúpiť vec, je vo vhodnejšej situácii ako on sám na vydanie takého rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, ktoré viac zodpovedá najlepšiemu záujmu dieťaťa. Na tieto účely sa musí ubezpečiť, že rozhodnutie o rodičovských právach a povinnostiach bude prijaté súdom, ktorý má najužšiu väzbu s okolnosťami prejednávaného prípadu. Preskúmanie sa musí uskutočniť z hľadiska dieťaťa, s cieľom ochrany jeho záujmu a bez toho, aby súd, ktorý má obvykle právomoc, vykonal komparatívnu analýzu hmotnoprávnych predpisov, ktoré budú uplatnené súdmi iného členského štátu. Užitočná môže byť naopak analýza uplatniteľných procesnoprávnych predpisov alebo praxe, ktorú vo všeobecnosti uplatňujú súdy tohto iného členského štátu. Do úvahy sa môžu vziať také okolnosti, akými sú jazyk konania, dostupnosť relevantných dôkazov, možnosť predvolať potrebných svedkov a pravdepodobnosť, že sa títo svedkovia dostavia na súd, dostupnosť lekárskych správ a správ sociálnych orgánov a možnosť ich prípadne aktualizovať, ako aj lehota, v ktorej bude rozhodnutie vydané. Tým, že sú tieto okolnosti alebo niektoré z nich lokalizované na území iného členského štátu, než je štát, v ktorom pôsobí súd, ktorý má obvykle právomoc, nesmie byť odsunutý do úzadia význam prostredia, v ktorom sa dieťa rozvíja, a vplyv, ktorý môže mať na jeho fyzickú pohodu a morálne blaho presťahovanie z dôvodu postúpenia veci súdu nachádzajúcemu sa v inom členskom štáte.

( 1 ) Jazyk prednesu: francúzština.

( 2 ) Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243.

( 3 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 46).

( 4 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, body 47 a 48).

( 5 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 51), a z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 27). V súvislosti s írskou právnou úpravou pozri rozsudok z 26. apríla 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 60).

( 6 ) Podľa článku 1 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 2201/2003 umiestnenie dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa patrí medzi veci, ktoré sa týkajú rodičovských práv a povinností.

( 7 ) Rozsudok z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 26).

( 8 ) Rozsudok z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 45).

( 9 ) Pozri najmä DUTTA, A., a SCHULZ, A.: First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive. In: Journal of Private International Law. 2014, s. 1 – 40, obzvlášť s. 5 – 7; GALLANT, E.: Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000. In: Torck, S., Cadiet, L., a Jeuland, E., (dir).: Droit processuel civil de l’Union européenne. LexisNexis, 2011, s. 59 – 98, a osobitne č. 177.

( 10 ) Ako príklad uplatnenia týchto zásad pri výklade ustanovenia nariadenia č. 2201/2003 pozri okrem iného rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 12 ) Pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. apríla 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, bod 35); z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 35); z 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, bod 46); z 1. októbra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 44), ako aj z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48). Pozri tiež rozsudok z 15. júla 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 91).

( 13 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48).

( 14 ) Rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 45).

( 15 ) Rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 46).

( 16 ) Rozsudok z 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 48).

( 17 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 38).

( 18 ) Článok 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003.

( 19 ) Článok 15 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003.

( 20 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 21 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 22 ) Bod 17 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

( 23 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 24 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, bod 38).

( 25 ) Zdá sa, že konzultovaná doktrína sa v tejto súvislosti zhoduje. Pozri najmä FRANCK, S.: La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé. In: Revue trimestrielle de droit familial. 2005, s. 700; GALLANT, E.: c. d., s. 59 – 98, osobitne č. 177; ANCEL, B., a MUIR WATT, H.: L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. In: Revue critique de droit international privé. 2005, s. 569 a nasl., osobitne č. 29.

( 26 ) Pozri bod 33 písomných pripomienok Komisie.

( 27 ) Pozri bod 43 týchto návrhov a judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 12.

( 28 ) Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 29 ) Rozsudok z 1. októbra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 45). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 30 ) Pozri v tomto zmysle DUTTA, A., a SCHULZ, A.: c. d., s. 1 – 40, osobitne s. 8; GALLANT, E.: c. d., s. 59 – 98, osobitne č. 217.

( 31 ) Pozri v tomto zmysle ANCEL, B., a Muir Watt, H.: c. d., s. 569 a nasl., osobitne č. 29.

( 32 ) Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston v spojených veciach Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:416, bod 94).

( 33 ) Pozri bod 46 písomných pripomienok Írska.

( 34 ) Pozri bod 28 písomných pripomienok Komisie.

( 35 ) Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, bod 72).

( 36 ) Rozsudok z 9. septembra 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, bod 58).

( 37 ) Pozri v tomto zmysle HENRICOT, C.: Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. In: Revue trimestrielle de droit familial. 2008, s. 526 – 533, osobitne s. 529, ako aj ANCEL, B., a MUIR WATT, H.: c. d., s. 569 a nasl., osobitne č. 28.

( 38 ) Rozsudok z 1. októbra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 45). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.

( 39 ) Pozri body 43 a 67 týchto návrhov a judikatúru citovanú v poznámke pod čiarou 12.

( 40 ) Pozri v tomto zmysle Henricot, C.: c. d., s. 526 – 533, osobitne s. 530.

( 41 ) Stanovisko generálneho advokáta Cruz Villalón vo veci Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, bod 93).

( 42 ) Niektorí autori vyjadrili svoje pochybnosti vo vzťahu k relevantnosti tohto kritéria vzhľadom na „trúfalosť“ prognostiky, ktorá by mohla byť vyjadrená, pokiaľ ide o dodržanie primeranej lehoty zo strany súdu iného členského štátu (pozri v tomto zmysle WAUTELET, P.: Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit „Bruxelles II bis“). In: Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée. La Charte, 2012, zv. 5, s. 363 – 482, osobitne s. 424). Dôležitosť rýchleho rozhodnutia v sporoch, v ktorých ide o dieťa, však podľa môjho názoru prevažuje nad ťažkosťou takéhoto posúdenia lehoty. Ako totiž v rámci úvodu zdôrazňujú A. Dutta a A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock…“ (DUTTA, A., a SCHULZ, A.: c. d., s. 1 – 40, osobitne s. 2).