ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (samosudca)

z 25. mája 2004

Vec T‑69/03

W

proti

Európskemu parlamentu

„Úradníci – Príspevok na presídlenie – Definícia pobytu – Dôkazy“

Úplné znenie vo francúzštine II - 0000

Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Európskeho parlamentu z 3. júna 2002, ktorým bol žalobcovi odmietnutý príspevok na presídlenie.

Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Abstrakt

1. Úradníci – Žaloba – Predmet – Príkaz správnemu orgánu – Neprípustnosť

(Služobný poriadok úradníkov, článok 91)

2. Úradníci – Žaloba – Posúdenie zákonnosti napadnutého aktu vo vzťahu ku skutkovým okolnostiam a k existujúcemu právu v okamihu jeho prijatia

(Služobný poriadok úradníkov, článok 91)

3. Úradníci – Náhrada nákladov – Príspevok na presídlenie – Podmienky priznania – Zmena zvyčajného bydliska – Pojem zvyčajného bydliska – Dôkazné bremeno úradníka o skutočnom presídlení – Lehota troch rokov na zmenu bydliska, ale nie na preukázanie tejto skutočnosti

(Služobný poriadok úradníkov, Príloha VII, článok 6)

1. Súd prvého stupňa nemôže ukladať príkazy inštitúciám Spoločenstva alebo tieto inštitúcie nahrádzať. Žiadosť bývalého úradníka, aby bolo nariadené inštitúcii poskytnúť mu príspevok na presídlenie musí byť teda vyhlásená za neprípustnú.

(pozri body 20 a 22)

Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, DSM/Komisia, C‑5/93 P, Zb. s. I‑4695, bod 36; rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. februára 2000, ADT Projekt/Komisia, T‑145/98, Zb. s. II‑387, bod 83

2. Zákonnosť individuálneho aktu napadnutého pred súdom Spoločenstva musí byť posúdená vo vzťahu ku skutkovým okolnostiam a existujúcemu právu k dátumu, kedy bol akt prijatý. Ak by mal Súd prvého stupňa skúmať túto zákonnosť vo svetle skutkových okolností, ktoré k danému dátumu neexistovali, nahrádzal by inštitúciu, od ktorej pochádza predmetný akt. Súdu prvého stupňa však neprináleží nahrádzať inštitúcie.

(pozri bod 28)

Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora zo 17. mája 2001, IECC/Komisia, C‑449/98 P, Zb. s. I‑3875, bod 87; rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 1991, Von Hoessle/Dvor audítorov, T‑19/90, Zb. s. II‑615, bod 30

3. Keď článok 6 prílohy VII Služobného poriadku podriaďuje poskytnutie príspevku na presídlenie iba zmenou bydliska príslušného úradníka na miesto, ktoré je vzdialené najmenej 70 km od miesta výkonu práce, zmena bydliska uvedená v tomto ustanovení znamená skutočnú zmenu zvyčajného bydliska úradníka na nové miesto, ktoré sa označuje za miesto presídlenia.

Pojem zvyčajného bydliska sa musí vykladať ako miesto, kde dotknutá osoba zriadila, s úmyslom, že to bude stále miesto, trvalé alebo zvyčajné centrum svojich záujmov. Okrem toho, pojem bydliska, ktorý sa nezakladá na čisto kvantitatívnom údaji o čase strávenom osobou na území jedného alebo iného štátu, však zahŕňa okrem fyzickej prítomnosti na určitom mieste, aj úmysel dať tejto skutočnosti kontinuitu vyúsťujúcu do životného zvyku a vytvorenie normálnych sociálnych vzťahov takého charakteru, že nájom bytu nie je dostatočný na to, aby došlo ku skutočnej zmene zvyčajného bydliska.

Prináleží teda úradníkovi, aby akýmkoľvek právnym spôsobom preukázal, že skutočne zmenil bydlisko v lehote troch rokov, ktorá nasledovala po úplnom ukončení jeho služby, pričom sa spresňuje, že samotné dôkazy, že toto presídlenie nastalo v lehote, môžu byť poskytnuté po jej uplynutí. Sú však relevantné iba v prípade, ak preukazujú, že úradník naozaj zmenil bydlisko v lehote troch rokov, ktoré nasledovali po úplnom ukončení jeho služby.

(pozri body 41 až 43 a 48)

Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. septembra 1993, Yorck von Wartenburg/Parlament, T‑57/92 a T‑75/92, Zb. s. II‑925, body 65 a 66; rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. apríla 2001, Miranda/Komisia, T‑37/99, Zb. VS s. I‑A-87 a II‑413, body 30, 31 a 32