Vec T‑289/01

Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH

proti

Komisii Európskych spoločenstiev

„Hospodárska súťaž – Kartely – Systém zberu a zhodnotenia obalov uvedených na trh v Nemecku a označených logom Der Grüne Punkt – Rozhodnutie o udelení výnimky – Povinnosti uložené Komisiou na zabezpečenie hospodárskej súťaže – Výlučnosť, ktorú prevádzkovateľ systému poskytuje využitým podnikom vykonávajúcim zber – Obmedzenie hospodárskej súťaže – Nevyhnutnosť zabezpečenia prístupu konkurentov k zariadeniam na zber používaným prevádzkovateľom systému – Záväzky prijaté prevádzkovateľom systému“

Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 24. mája 2007

Abstrakt rozsudku

1. Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Výnimka – Záväzok navrhnutý v priebehu správneho konania

(Článok 81 ES)

2. Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Výnimka – Podmienky

3. Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Výnimka – Podmienky

(Článok 81 ods. 1 a 3 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 8 ods. 1)

4. Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Uplatnenie vnútroštátnymi súdmi

(Článok 81 ods. 1 ES)

5. Hospodárska súťaž – Podniky poverené správou služieb všeobecného hospodárskeho záujmu

(Článok 86 ods. 2 ES)

1. Záväzok predložený podnikom v správnom konaní, aby odpovedal na obavy uvedené Komisiou v tomto rámci, má za následok upresnenie obsahu oznámených dohôd na účely negatívneho atestu alebo výnimky podľa článku 81 ES oznámením Komisii, akým spôsobom tento podnik zamýšľa konať v budúcnosti. V dôsledku toho je Komisia oprávnená prijať svoje rozhodnutie s prihliadnutím na tento záväzok a nie je úlohou Súdu prvého stupňa preskúmať jeho zákonnosť vzhľadom na prvok, od ktorého podnik upustil v priebehu správneho konania.

(pozri body 87 – 89)

2. V prípade, že zariadenia vo vlastníctve zmluvných partnerov podniku, ktorý predstavuje podstatnú časť dopytu, predstavujú zložitú časť pre jeho konkurentov, Komisia môže uložiť tomuto podniku ako povinnosť podmieňujúcu negatívny atest alebo výnimku podľa článku 81 ES spoločné používanie uvedených zariadení medzi ním a jeho konkurentmi, keďže v opačnom prípade by títo konkurenti boli zbavení akejkoľvek skutočnej možnosti vstúpiť a udržať sa na dotknutom trhu.

(pozri body 107, 112, 113)

3. Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 17 stanovuje, že rozhodnutia o udelení výnimky môžu byť spojené s podmienkami a povinnosťami bez toho, aby upresnil, za akých podmienok si musí Komisia vybrať medzi jednou alebo druhou z týchto možností. Navyše, keďže článok 81 ods. 3 stanovuje v prospech podnikov výnimku zo všeobecného zákazu stanoveného v článku 81 ods. 1 ES, Komisia musí mať, pokiaľ ide o spôsoby, akými rozhodne o výnimke, širokú voľnú úvahu a súčasne musí dodržiavať hranice, ktorými článok 81 ES obmedzuje jej právomoc.

Skutočnosť, že Komisia v určitých prípadoch uprednostnila uloženie podmienok pred povinnosťami, nepostačuje ako taká na spochybnenie možnosti danej nariadením č. 17 spojiť rozhodnutie o udelení výnimky s povinnosťami a nie s podmienkami.

(pozri body 153, 154)

4. Ak sa vnútroštátne súdy vyslovia o dohodách alebo postupoch, ktoré sú už predmetom rozhodnutia Komisie konajúcej v rámci právomocí, ktoré jej boli zverené na dohliadnutie dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže Spoločenstva, nemôžu prijať rozhodnutia v rozpore s týmto rozhodnutím Komisie, aj keď je toto posledné uvedené v rozpore s rozhodnutím vydaným vnútroštátnym súdom prvého stupňa.

(pozri bod 197)

5. Za predpokladu, že podnik spravujúci systém zberu a zhodnotenia predajných obalov je poverený službou všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle článku 86 ods. 2 ES, skutočnosť, že Komisia mu uložila povinnosť nebrániť podnikom vykonávajúcim zber uzavrieť s konkurentmi tohto podniku zmluvy, ktoré ich oprávňujú používať nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie obalov, a dodržiavať tieto zmluvy, nijako neumožňuje dospieť k záveru, že splnenie hospodársky prijateľných podmienok služby odobratia a zhodnotenia zverenej systému je ohrozené.

(pozri body 207, 208)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)

z 24. mája 2007 ( )

„Hospodárska súťaž – Kartely – Systém zberu a zhodnotenia obalov uvedených na trh v Nemecku a označených logom Der Grüne Punkt – Rozhodnutie o udelení výnimky – Povinnosti uložené Komisiou na zabezpečenie hospodárskej súťaže – Výlučnosť, ktorú prevádzkovateľ systému poskytuje využitým podnikom vykonávajúcim zber – Obmedzenie hospodárskej súťaže – Nevyhnutnosť zabezpečenia prístupu konkurentov k zariadeniam na zber používaným prevádzkovateľom systému – Záväzky prijaté prevádzkovateľom systému“

Vo veci T‑289/01,

Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH, predtým Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG, so sídlom v Kolíne (Nemecko), v zastúpení: W. Deselaers, B. Meyring a E. Wagner, advokáti,

žalobca,

proti

Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: pôvodne S. Rating, neskôr P. Oliver, H. Gading a M. Schneider, napokon W. Mölls a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,

žalovanej,

ktorú v konaní podporuje:

Landbell AG für Rückhol-Systeme, so sídlom v Mayence (Nemecko), v zastúpení: A. Rinne a A. Walz, advokáti,

vedľajší účastník konania,

ktorej predmetom je neplatnosť článku 3 rozhodnutia Komisie 2001/837/ES zo 17. septembra 2001 v konaní začatom podľa článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP (veci COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rechmann + DSD, COMP/37288 – ARGE a päť ďalších podnikov + DSD, COMP/37287 – AWG a päť ďalších podnikov + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmakers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 319, s. 1) alebo subsidiárne neplatnosť rozhodnutia v celom rozsahu a neplatnosť povinnosti žalobcu uvedenej v odôvodnení č. 72 tohto rozhodnutia,

SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora),

v zložení: predseda komory R. García-Valdecasas, sudcovia J. D. Cooke a I. Labucka,

tajomník: K. Andová, referentka,

so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaniach 11. a 12. júla 2006,

vyhlásil tento

Rozsudok

Právny rámec

A – Dekrét o predchádzaní vzniku odpadov z obalov

1 Nemecká vláda prijala 12. júna 1991 Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen [dekrét o predchádzaní vzniku odpadov z obalov (BGBl. 1991 I, s. 1234)], ktorého zmenené znenie – uplatniteľné v tejto veci – nadobudlo účinnosť 28. augusta 1998 (ďalej len „dekrét“ alebo „dekrét o obaloch“). Predmetom tohto dekrétu je predchádzanie a znižovanie dopadu odpadov z obalov na životné prostredie. Na tento účel núti výrobcov a predajcov odoberať a zhodnocovať použité predajné obaly mimo verejného systému zneškodňovania odpadov.

2 Podľa § 3 ods. 1 dekrétu predajné obaly (ďalej len „obaly“) sú obaly, ktoré obaľujú v mieste predaja tovar určený pre konečného spotrebiteľa. Ide tiež o obaly používané obchodníkmi, reštauráciami a ďalšími poskytovateľmi služieb na to, aby umožnili alebo uľahčili odovzdanie výrobkov konečnému spotrebiteľovi (obaly v službách), ako aj riad a príbory na jedno použitie.

3 § 3 ods. 7 dekrétu definuje výrobcu ako každú osobu, ktorá vyrába obaly, obalové materiály alebo výrobky umožňujúce priamo vyrobiť obaly, ako aj každú osobu, ktorá uvádza obaly na nemecké územie. Pokiaľ ide o predajcu, § 3 ods. 8 dekrétu uvádza, že ide o každú osobu, ktorá uvádza na trh obaly, obalové materiály alebo tovary umožňujúce priamo vyrobiť obaly alebo aj tovary v obaloch na ktorejkoľvek úrovni distribučného kanála. Spoločnosti zaoberajúce sa predajom na dobierku tiež predstavujú predajcov v zmysle dekrétu. Nakoniec je konečný spotrebiteľ definovaný hlavne v § 3 ods. 10 dekrétu ako každá osoba, ktorá tovar ďalej nepredáva vo forme, v ktorej jej bol dodaný.

4 Výrobcovia a predajcovia obalov môžu povinnosť odoberať a zhodnocovať, ktorú im ukladá dekrét, splniť dvoma spôsobmi.

5 Na jednej strane podľa § 6 ods. 1 a 2 dekrétu výrobcovia a predajcovia musia bezplatne prevziať obaly použité konečnými spotrebiteľmi v mieste predaja alebo v jeho bezprostrednej blízkosti a predložiť ich na zhodnotenie (ďalej len „individuálny systém“). Povinnosť odobratia predajcu sa obmedzuje na typy, formy a veľkosť obalov, ako aj obalené výrobky, ktoré tvoria časť jeho sortimentu. Pre predajcov, ktorých predajný priestor je menší ako 200 m2, sa povinnosť odobratia obmedzuje na obaly výrobkov označené ochrannými známkami predávanými predajcom (§ 6 ods. 1 štvrtá a piata veta dekrétu). Podľa § 6 ods. 1 tretej vety dekrétu musí v rámci individuálneho systému predajca upozorniť konečného spotrebiteľa na možnosť vrátiť obal „jasne rozpoznateľnými a čitateľnými tabuľami“.

6 Na druhej strane podľa § 6 ods. 3 prvej vety dekrétu výrobcovia a predajcovia môžu pristúpiť k systému, ktorý zabezpečuje pravidelný zber použitých predajných obalov v celej zóne klientely predajcu od konečného spotrebiteľa alebo v blízkosti jeho bydliska, aby ich bolo možné predložiť na zhodnotenie (ďalej len „hromadný systém“). Výrobcovia a predajcovia zapojení do hromadného systému sú oslobodení od svojich záväzkov odobratia a zhodnotenia pre všetky obaly pokryté týmto systémom. Podľa bodu 4 ods. 2 druhej vety prílohy I §6 dekrétu výrobcovia a predajcovia musia oboznámiť so svojou účasťou na hromadnom systéme „označením nálepkami alebo akýmkoľvek iným vhodným spôsobom“. Môžu tak urobiť zmienkou o ich účasti na obaloch alebo použiť iné opatrenia, ako napríklad informovanie klientely o mieste predaja alebo poznámka pripojená k obalu.

7 Podľa § 6 ods. 3 jedenástej vety dekrétu hromadné systémy musia byť schválené príslušnými orgánmi dotknutých spolkových krajín. Na to, aby boli schválené, musia mať tieto systémy úroveň pokrytia, ktorá sa vzťahuje prinajmenšom na územie spolkovej krajiny, vykonávať pravidelné zbery v blízkosti bydliska spotrebiteľov a podpísať dohody s orgánmi územných samosprávnych celkov poverenými správou odpadov. Každý podnik, ktorý spĺňa tieto podmienky v spolkovej krajine, v ňom môže uskutočňovať schválený hromadný systém.

8 Od 1. januára 2000 podliehajú individuálne systémy a hromadné systémy dodržiavaniu rovnakých mier zhodnotenia. Tieto miery, ktoré sú uvedené v prílohe I dekrétu, závisia od látky, ktorá tvorí obal. Dodržiavanie povinností odobratia a zhodnotenia je v prípade individuálneho systému zabezpečené potvrdeniami vydanými nezávislými znalcami a v prípade hromadného systému poskytnutím preskúmateľných údajov o množstvách odobratých a zhodnotených obalov.

9 Okrem toho § 6 ods. 1 deviata veta dekrétu uvádza, že ak predajca nesplní svoju povinnosť odobratia a zhodnotenia prostredníctvom individuálneho systému, musí tak urobiť prostredníctvom hromadného systému.

10 V tejto súvislosti vo svojich pripomienkach z 24. mája 2000 doručených Komisii v rámci správneho konania (ďalej len „pripomienky nemeckých orgánov“) nemecké orgány uviedli, že dekrét o obaloch umožňoval predajcovi spojiť odobratie v blízkosti obchodu v rámci individuálneho systému so zberom v blízkosti konečného spotrebiteľa v rámci hromadného systému s účasťou na hromadnom systéme iba pre časť obalov, ktoré uviedol na trh.

11 V pripomienkach nemeckých orgánov bolo tiež uvedené, že ak sa predajca rozhodol zúčastniť na hromadnom systéme pre súhrn obalov, ktoré uvádzal na trh, nepodliehal viac povinnostiam uvedeným v § 6 ods. 1 a 2, čo znamená, že riešenie individuálneho zneškodnenia a posteriori nebolo možné. Naopak, ak sa predajca výslovne rozhodol zúčastniť na individuálnom systéme, neskoršia účasť na hromadnom systéme bola možná, ak sa miera zhodnotenia nedosiahla v rámci individuálneho zneškodnenia.

B – Hromadný systém Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH, zmluva o užívaní loga a zmluva o poskytnutí služieb

12 Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (ďalej len „žalobca“ alebo „DSD“) je od roku 1991 jedinou spoločnosťou, ktorá prevádzkuje hromadný systém na celom území Nemecka (ďalej len „systém DSD“). Na tento účel bol DSD schválený v roku 1993 príslušnými orgánmi všetkých spolkových krajín.

13 Výrobcovia a predajcovia musia na pristúpenie k systému DSD podpísať s DSD zmluvu, ktorá ich oprávňuje na užívanie loga Der Grüne Punkt, ktoré zodpovedá kolektívnej ochrannej známke Der Grüne Punkt a ktorej majiteľom je DSD. Dotknutí výrobcovia a predajcovia platia DSD ako protihodnotu poplatok. Zmluva o užívaní loga je predmetom rozhodnutia Komisie 2001/463/ES z 20. apríla 2001 týkajúceho sa konania podľa článku 82 ES (Vec COMP D3/34493 – DSD) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 166, s. 1). Toto rozhodnutie je predmetom žaloby o neplatnosť podanej žalobcom vo veci T‑151/01, DSD/Komisia.

14 V rámci systému DSD žalobca sám nezbiera a nezhodnocuje použité obaly, ale prenecháva túto službu podnikom vykonávajúcim zber. Vzťahy medzi DSD a týmito podnikmi sa spravujú typovou zmluvou, niekoľkokrát zmenenou a doplnenou, ktorej predmetom je vznik a využívanie systému smerujúceho k zberu a triedeniu obalov (ďalej len „zmluva o poskytnutí služieb“). Keď sú tieto materiály vytriedené, prevážajú sa do centra pre recykláciu, aby boli zhodnotené.

Skutkové okolnosti

15 DSD doručil 2. septembra 1992 Komisii okrem svojich stanov určitý počet zmlúv, medzi ktorými bola aj zmluva o poskytnutí služieb – jediná zmluva, ktorá sa týka predmetnej veci – na účely získania negatívneho atestu prípadne rozhodnutia o udelení výnimky.

16 Komisia uverejnila 27. marca 1997 v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES C 100, s. 4) oznámenie podľa článku 19 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvého vykonávacieho nariadenia k článkom [81 ES] a [82 ES] [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204), v ktorom oznámila svoj úmysel vysloviť súhlas s doručenými zmluvami.

17 Komisia v tomto oznámení predovšetkým uviedla, že DSD prevzal vo vzťahu k nej sériu záväzkov, medzi inými aj záväzok nenútiť podniky vykonávajúce zber pracovať výlučne pre DSD a záväzok nenútiť tieto podniky používať kontajnery alebo iné zariadenia na zber výlučne na účely vykonania zmluvy o poskytnutí služieb. DSD napriek tomu upresnil, že tento druhý záväzok sa neuplatňoval vtedy, ak bolo užívanie kontajnerov a zariadení na zber tretími osobami nezlučiteľné s „výnimkou udelenou orgánmi“, ak dekrét o obaloch alebo iné predpisy stanovovali inak, alebo ak bolo toto užívanie neprijateľné z iných dôvodov, spojených napríklad s užívaním nebezpečných látok. DSD tiež uviedol, že používanie kontajnerov tretími osobami a iných zariadení na zber možno vziať do úvahy pri výpočte odmeny podnikov vykonávajúcich zber (odôvodnenia č. 66 a 67 oznámenia v úradnom vestníku, odôvodnenia č. 71 a 134 napadnutého rozhodnutia).

18 Po uverejnení tohto oznámenia v úradnom vestníku dostala Komisia pripomienky dotknutých tretích osôb, ktoré sa týkali rôznych aspektov uplatňovania zmluvy o poskytnutí služieb. Tieto tretie osoby poukázali na to, že DSD im v praxi v rozpore s už citovanými záväzkami neumožňoval voľný prístup k zariadeniam na zber používaným zmluvnými partnermi DSD (odôvodnenia č. 76 a 77 napadnutého rozhodnutia). V napadnutom rozhodnutí Komisia uvádza, že DSD žiadal, aby jej konkurenti mali právo používať tieto zariadenia iba s jeho súhlasom. Táto požiadavka bola uvedená medzi dôvodmi sťažnosti podanej Vereinigung für Wertstoffrecycling (ďalej len „VfW“) podľa článku 82 ES a bola tiež predmetom sporu pred Landgericht Kolín (Krajinský súd v Kolíne, Nemecko) (odôvodnenia č. 57 a 136 napadnutého rozhodnutia).

19 V tejto veci DSD zamýšľal podať žalobu na základe nemeckého zákona o nekalej súťaži proti individuálnemu systému, VfW, ktorý sa snažil bezplatne užívať zariadenia na zber používané systémom DSD v niektorých nemeckých nemocniciach. V tejto veci bol vydaný rozsudok Landgericht Kolín z 18. marca 1997, v ktorom DSD uspel v tom zmysle, že nemecký súd vyhlásil za nezákonné spoločné bezplatné používanie zariadení na zber vyplývajúce zo systému DSD. V tomto rozsudku Landgericht Kolín tiež uviedol, že vzhľadom na okolnosti prípadu môže byť primeraná náhrada za takéto spoločné používanie dosiahnutá iba vtedy, ak VfW bude platiť priamo DSD určitý druh poplatku z dôvodu spoločného používania týchto zariadení na zber.

20 V tomto kontexte Komisia oznámila DSD listom z 21. augusta 1997, že na konanie spočívajúce v bránení tretím osobám používať zariadenia na zber svojich zmluvných partnerov sa môže vzťahovať článok 82 ES a zdôraznila význam, aký môže mať toto konanie vzhľadom na konanie o udelení výnimky, keďže podľa štvrtej podmienky uvedenej v článku 81 ods. 3 ES dohoda oznámená na účely výnimky neumožňuje vylúčenie hospodárskej súťaže vo vzťahu k podstatnej časti daných výrobkov.

21 Po tomto zaujatí stanoviska Komisie DSD prijal tento záväzok na účely odstránenia pochybností vyjadrených touto inštitúciou v jej liste z 21. augusta 1997: (odôvodnenia č. 58, 72 a 137 napadnutého rozhodnutia)

„[DSD] je pripravený upustiť od podania voči VfW, ako aj v podobných prípadoch, žaloby o ukončenie typu tých, ktoré sú uvedené v rozsudku [Landgericht Kolín] z 18. marca 1997. Vykonanie práv na informovanie a práv na náhradu zostáva zachované vo vzťahu k podnikom vykonávajúcim zber zmluvne viazaným s [DSD].“

Napadnuté rozhodnutie

22 Komisia prijala dňa 17. septembra 2001 rozhodnutie 2001/837/ES o konaní začatom podľa článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (Veci COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rechmann + DSD, COMP/37288 – ARGE a päť ďalších podnikov + DSD, COMP/37287 – AWG a päť ďalších podnikov + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmakers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 319, s. 1, „napadnuté rozhodnutie“ alebo „rozhodnutie“).

23 Posúdenie vykonané Komisiou v napadnutom rozhodnutí vychádza zo žiadosti DSD na získanie negatívneho atestu alebo prípadne rozhodnutia o udelení výnimky týkajúcej sa zmluvy o poskytnutí služieb.

A – O zmluvnom vzťahu medzi DSD a podnikmi vykonávajúcimi zber

24 DSD sám nezbiera obaly, ale obracia sa na podniky vykonávajúce zber, s ktorými uzatvára zmluvu o poskytnutí služieb. Podľa § 1 typovej zmluvy DSD zveruje každému podniku vykonávajúcemu zber výlučnú úlohu zbierať a triediť obaly v zóne určenej v súlade s hromadným systémom, a to na obdobie okolo pätnásť rokov (ďalej len „doložka o výlučnosti v prospech podniku vykonávajúceho zber“ alebo „doložka o výlučnosti“). (odôvodnenia č. 31, 44 a 52 napadnutého rozhodnutia)

25 Tento zber sa uskutočňuje v kontajneroch umiestnených v blízkosti bydliska dotknutých spotrebiteľov alebo odnesením či vyprázdnením plastických vrecúšok alebo nádob distribuovaných spotrebiteľom prostredníctvom podniku vykonávajúceho zber. Tento podnik je vlastníkom kontajnerov a obalov, ktoré tam boli umiestnené alebo ktoré zozbieral. Triedenie zozbieraných materiálov patrí do pôsobnosti podnikov vykonávajúcich zber a vykonáva sa vo všeobecnosti v centre špecializovaného triedenia. Každý podnik vykonávajúci zber je odmeňovaný DSD podľa váhy každého typu materiálov, nákladov na spracovanie triedených odpadov a miery úspešnosti zberu (odôvodnenia č. 32, 45 a 51 napadnutého rozhodnutia).

26 Okrem toho napadnuté rozhodnutie súčasne uvádza, že podniky vykonávajúce zber vo všeobecnosti odnášajú tiež tlač (denníky a časopisy) spoločne s papierovými a kartónovými obalmi. Keďže táto tlač, ktorá predstavuje okolo 75 % tohto typu materiálu, nepatrí medzi úlohy, ktoré plní DSD, ich zber DSD neodmeňuje (odôvodnenie č. 32 napadnutého rozhodnutia).

B – Posúdenie týkajúce sa článku 81 ods. 1 ES

27 V rámci tohto posúdenia napadnuté rozhodnutie uvádza dva aspekty zmluvy o poskytnutí služieb.

1. O doložke výlučnosti v prospech podniku vykonávajúceho zber

28 Napadnuté rozhodnutie v prvom rade uvádza, že doložka o výlučnosti v prospech podniku vykonávajúceho zber zahrnutá do všetkých zmlúv o poskytnutí služieb uzavretých medzi DSD a jej zmluvnými partnermi má za cieľ zabrániť ostatným podnikom vykonávajúcim zber ponúkať svoje služby DSD (odôvodnenia č. 122 až 124 napadnutého rozhodnutia).

29 Na analýzu tejto doložky vo vzťahu k článku 81 ods. 1 ES Komisia skúma predovšetkým situáciu dopytu na nemeckom trhu zberu a triedenia obalov od spotrebiteľov (ďalej len „trh zberu od spotrebiteľov“). Napadnuté rozhodnutie v tejto súvislosti uvádza, že DSD spracúva približne 70 % obalov, ktoré môžu byť zozbierané v Nemecku a prinajmenšom 80 % dopytu na trhu zberu od spotrebiteľov. Váha DSD je preto určujúca tak na vnútroštátnej úrovni, kde predstavuje jediný dostupný hromadný systém, ako aj na úrovni 500 území pokrytých zmluvami o poskytnutí služieb (odôvodnenia č. 126 a 127 napadnutého rozhodnutia).

30 Pokiaľ ide o ponuku, napadnuté rozhodnutie tiež zdôrazňuje, že služby týkajúce sa zberu ponúka veľký počet účastníkov. Rozhodnutie tiež uvádza, že „v súčasnosti je dosť nepravdepodobné, najmä z dôvodov hospodárnosti miesta a logistiky, že sa k tomuto systému, ktorý už uskutočňuje DSD, pridá iný systém zberu od súkromných spotrebiteľov“. Naopak rozhodnutie uvádza, že „je oveľa realistickejšie domnievať sa, že potenciálne konkurenčný hromadný systém a/alebo individuálny systém budú spolupracovať s podnikmi, ktoré už dnes zabezpečujú služby týkajúce sa zberu pre DSD v rámci zmluvy o poskytnutí služieb, pretože infraštruktúra zavedeného zberu v blízkosti domácností predstavuje znaky zložitej časti“. Podľa Komisie iba v niektorých miestach zberu porovnateľných s domácnosťami, ako sú nemocnice a jedálne, s výhradou dodržiavania niektorých podmienok v oblasti logistiky a obalov, môžu iné podniky vykonávajúce zber ako zmluvní partneri DSD zamýšľať o umiestnení kontajnerov na zber pridávajúcich sa k tým kontajnerom, ktoré už používa systém DSD. Rozhodnutie napriek tomu uvádza, že tieto možnosti sú relatívne bezvýznamné z pohľadu hospodárskeho plánu a že je preto málo pravdepodobné, že počas trvania zmluvy budú mať vylúčené podniky vykonávajúce zber významné možnosti ponúknuť svoje služby na každom zmluvnom území uvedenom v zmluve o poskytnutí služieb DSD (odôvodnenia č. 127 a 128 napadnutého rozhodnutia).

31 Okrem toho rozhodnutie uvádza, že trvanie doložky o výlučnosti zohráva rozhodujúcu úlohu pri posúdení jej účinkov na hospodársku súťaž, keďže čím je toto trvanie dlhšie, tým viac má táto doložka za následok dlhodobé pozbavenie podnikov vykonávajúcich zber, ktoré nie sú zmluvnými partnermi DSD, možnosti predložiť ponuku na uspokojenie požiadavky najvýznamnejšieho nemeckého hromadného systému (odôvodnenia č. 129 a 130 napadnutého rozhodnutia).

32 Komisia podľa tejto analýzy konštatuje, že prístup podnikov vykonávajúcich zber na trh zberu od spotrebiteľov je citeľne dotknutý, čo významne prispieva k uzavretiu trhov v podstatnej časti spoločného trhu. V dôsledku toho doložka o výlučnosti v prospech podniku vykonávajúceho zber predstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže vzhľadom na článok 81 ods. 1 ES (odôvodnenie č. 132 napadnutého rozhodnutia). DSD, ktorému boli v tomto bode položené otázky na pojednávaní, uviedol, že nepopiera túto analýzu.

2. O prístupe k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber

33 V druhom rade sa napadnuté rozhodnutie zaoberá tým, do akej miery môže mať konkurent DSD prístup k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber. V tejto súvislosti Komisia uvádza, že z jej pohľadu ide o obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES, „ak zmluva o poskytnutí služieb zbavuje konkurentov DSD prístupu k infraštruktúre zberu“ (odôvodnenie č. 133 napadnutého rozhodnutia).

34 Na posilnenie tohto tvrdenia rozhodnutie na jednej strane poukazuje na skutočnosť, že zariadenia podnikov vykonávajúcich zber požívajú „osobitný konkurenčný význam z dôvodu zložitej časti, ktorú predstavuje infraštruktúra zberu umiestnená v blízkosti domácností“. Rozhodnutie tak uvádza, že tento typ zberu sa vo všeobecnosti vykonáva priamo od všetkých spotrebiteľov územnosprávnej jednotky (systémy zberu) s výnimkou systémov dobrovoľného prínosu (zberne odpadov), ktoré existujú iba na určitých miestach. Rozhodnutie tiež uvádza, že z logistických dôvodov sa môže zber od domácností všeobecne uskutočniť za podmienok optimálnych nákladov iba obmedzeným počtom podnikov vykonávajúcich zber. Navyše rozhodnutie zdôrazňuje, že z dôvodu obmedzenia miest, ako aj pevne ustálených zvykov u súkromných spotrebiteľov v oblasti zberu môže byť iba jedna zberná nádoba na jeden typ materiálu (ako sklo, papier alebo ľahké obaly) daná k dispozícii v mieste uloženia. Tieto okolnosti predstavujú podstatný dôvod, pre ktorý sa zvyčajne iba jeden podnik zaoberá naraz zberom odpadov z domácností a recyklovateľných materiálov (odôvodnenie č. 133 napadnutého rozhodnutia v spojení s odôvodneniami č. 92 a 93 toho istého rozhodnutia). Rozhodnutie na druhej strane pripomína, že obavy konkurencie boli vyjadrené v dôsledku uverejnenia oznámenia v úradnom vestníku. Komisia tu odkazuje na skutočnosť, že pri tejto príležitosti viaceré dotknuté tretie strany uviedli, že v rozpore s prvou sériou záväzkov prevzatých DSD (pozri bod 17) tento podnik neumožňoval tretím osobám voľný prístup k zariadeniam na zber jeho zmluvných partnerov vyžadovaním svojho súhlasu na spoločné používanie týchto zariadení (odôvodnenie č. 133 napadnutého rozhodnutia v spojení s odôvodneniami č. 76 a 77 toho istého rozhodnutia).

35 Napadnuté rozhodnutie v tomto kontexte pripomína, že DSD najprv žiadal, aby tretie osoby mohli používať spoločne zariadenia na zber jeho zmluvných partnerov iba s jeho súhlasom. Rozhodnutie napriek tomu upresňuje, že po zaslaní listu Komisie z 21. augusta 1997, ktorý oznámil DSD, že na takéto konanie sa môže vzťahovať článok 82 ES, DSD upustil od potreby získania jeho súhlasu na to, aby tretie osoby mohli používať zariadenia na zber zmluvných partnerov DSD (pozri body 20 a 21). Rozhodnutie tiež vysvetľuje, že „rovnako problematickým je konanie DSD, ktorým núti priamo tretie osoby zaplatiť poplatok za toto užívanie a/alebo vyžaduje nevyhnutnosť svojho vyjadrenia sa pri uzatváraní zmlúv medzi podnikmi vykonávajúcimi zber a tretími osobami, poplatok za spoločné používanie kontajnerov na zber“. Rozhodnutie tiež zdôrazňuje, že v prípade spoločného používania zariadení jeho zmluvných partnerov zostáva DSD právo dohodnúť zníženie poplatku hradeného týmto podnikom a môže tiež dbať na to, že žiadna služba poskytnutá v prospech tretích osôb mu nebude účtovaná (odôvodnenia č. 136 až 138 napadnutého rozhodnutia).

36 S prihliadnutím na tieto povinnosti a upresnenia sa Komisia domnieva, že zmluva o poskytnutí služieb neobsahuje žiadnu doložku o výlučnosti v prospech DSD a že podniky vykonávajúce zber môžu ponúkať svoje služby konkurentom DSD. Rozhodnutie tak zdôrazňuje, že „zmluva o poskytnutí služieb nespôsobuje vylúčenie konkurentov DSD z prístupu k infraštruktúre na zber, keďže tu neexistuje obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES“ (odôvodnenia č. 134 a 139 napadnutého rozhodnutia).

C – Posúdenie týkajúce sa článku 81 ods. 3 ES

37 Na účely vyhlásenia ustanovení článku 81 ods. 1 ES za neuplatniteľné na zmluvu o poskytnutí služieb rozoberá napadnuté rozhodnutie doložku o výlučnosti v prospech podniku vykonávajúceho zber vzhľadom na podmienky uvedené v článku 81 ods. 3 ES.

38 V tomto rámci napadnuté rozhodnutie uvádza, že táto doložka prispieva k zlepšeniu výroby a k postupu technického alebo hospodárskeho pokroku, pretože umožňuje uspokojiť environmentálne ciele (odôvodnenia č. 142 až 146 napadnutého rozhodnutia), vyhradzujúc spotrebiteľom spravodlivú časť zisku, ktorý z neho vyplýva (odôvodnenia č. 147 až 149 napadnutého rozhodnutia).

39 Rovnako, pokiaľ ide o nevyhnutnú povahu vzťahu výlučnosti upraveného v zmluve o poskytnutí služieb napadnuté rozhodnutie zdôrazňuje, že uvedenie systému DSD vyžaduje značné investície zo strany podnikov vykonávajúcich zber, ktoré musia mať možnosť získať od DSD určité záruky, čo sa týka trvania zmluvy, aby bolo možné znížiť a zúročiť tieto investície. Po preskúmaní Komisia napriek tomu považuje za nevyhnutné obmedziť pôvodne predpokladané trvanie vzťahu výlučnosti stanovením jej ukončenia na 31. december 2003 (odôvodnenia č. 150 až 157 napadnutého rozhodnutia).

40 V poslednom rade napadnuté rozhodnutie skúma otázku, či doložka o výlučnosti nie je spôsobilá obmedziť hospodársku súťaž na trhu zberu od spotrebiteľa. V tejto súvislosti Komisia na úvod uvádza, že podniky vykonávajúce zber, ktoré nepatria do systému DSD, vždy nájdu ponuky v oblasti individuálnych systémov. Tieto sú v každom prípade možné na okraji trhu zberu od spotrebiteľa pre niektoré kombinácie obalov a miest uloženia (odôvodnenie č. 159 napadnutého rozhodnutia).

41 Okrem toho Komisia zdôrazňuje, že trh zberu od spotrebiteľa charakterizuje skutočnosť, že je hospodársky výnosné zveriť celé zmluvné územie jedinému podniku vykonávajúcemu zber a že je v mnohých prípadoch skôr menej výnosné vytvoriť viaceré zariadenia na zber určené pre domácnosti z dôvodu územného plánovania, povahy infraštruktúry zberu a pevne ustálených zvykov spotrebiteľov v oblasti zberu. Podľa Komisie zberné nádoby obalov umiestnené v blízkosti tak predstavujú zložitú časť. Považuje za realistické domnievať sa, že hromadné systémy konkurujúce systému DSD a sčasti tiež individuálnym systémom budú často spolupracovať s podnikmi vykonávajúcimi zber, ktoré pracujú pre DSD. Táto analýza umožňuje Komisii pripomenúť nevyhnutnosť spoločného používania zariadení na zber zmluvných partnerov DSD, keďže „voľný prístup a bez prekážok k infraštruktúram zberu zavedeným podnikmi, ktoré podpísali zmluvy o poskytnutí služieb s DSD, predstavuje rozhodujúci faktor tak pre zintenzívnenie hospodárskej súťaže na úrovni dopytu služieb zberu a triedenia [obalov od spotrebiteľov], ako aj pre zintenzívnenie hospodárskej súťaže na vertikálnom dodávateľskom trhu organizácie odobratia a zhodnotenia [obalov od spotrebiteľov]“ (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia). Rozhodnutie v tomto ohľade pripomína, že zmluva o poskytnutí služieb nezaväzuje podniky vykonávajúce zber voči DSD výlučným spôsobom a že DSD na seba prevzal viacero záväzkov, medzi inými aj záväzok upustiť od nútenia podnikov vykonávajúcich zber používať zariadenia na zber iba na vykonanie zmluvy o poskytnutí služieb a nepodať žalobu o nekonanie proti tretím osobám v prípade spoločného používania týchto zariadení na zber (odôvodnenia č. 158 až 163 napadnutého rozhodnutia).

D – Povinnosti uložené Komisiou na účely vydania rozhodnutia o udelení výnimky

42 Pre zabezpečenie toho, že očakávané účinky na hospodársku súťaž skutočne vzniknú a že podmienky priznania výnimky uvedené v článku 81 ods. 3 ES budú splnené, Komisia považuje za potrebné uložiť vo svojom rozhodnutí o udelení výnimky zmluve o poskytnutí služieb povinnosti v zmysle článku 8 nariadenia č. 17 (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia).

43 Prvá povinnosť je DSD uložená v článku 3 písm. a) napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého „DSD nebude brániť podnikom vykonávajúcim zber uzatvárať s konkurentmi DSD zmluvy oprávňujúce tieto podniky používať ich nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie použitých predajných obalov a dodržiavať tieto zmluvy“.

44 Druhá povinnosť je definovaná v článku 3 písm. b) rozhodnutia, podľa ktorého „DSD nemôže vyžadovať od podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli s konkurentmi DSD zmluvy o spoločnom používaní nádob a iných zariadení na zber a triedenie použitých predajných obalov, aby mu poskytli dôkaz o množstvách obalov, ktoré neboli vyzbierané v rámci systému DSD“.

45 Pre vysvetlenie, prečo musia byť tieto povinnosti uložené napriek záväzku DSD oprávniť jeho konkurentov na používanie zariadení na zber, napadnuté rozhodnutie poukazuje na životnú dôležitosť voľného prístupu k týmto infraštruktúram pre existenciu hospodárskej súťaže a výhrady DSD, čo sa týka uskutočnenia jednej z povinností uvedených v odôvodnení č. 71 (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia).

E – Závery

46 Vzhľadom na záväzky prevzaté DSD, ako aj povinnosti, ktoré ukladá rozhodnutie, dospieva napadnuté rozhodnutie k záveru, že voľný prístup, a bez prekážok k infraštruktúram na zber, je v praxi možný. Podľa rozhodnutia tak hromadné systémy konkurujúce systému DSD, ako aj individuálne systémy zberu disponujú skutočnými možnosťami prístupu na trh zberu od spotrebiteľa. Tieto možnosti tiež dovoľujú stanoviť podmienky nevyhnutné na zintenzívnenie hospodárskej súťaže na dodávateľskom trhu organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov (odôvodnenia č. 176 až 178 napadnutého rozhodnutia).

47 V dôsledku toho napadnuté rozhodnutie uvádza, že doložka o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber stanovená v zmluve o poskytnutí služieb spĺňa podmienky uplatnenia článku 81 ods. 3 ES (odôvodnenie č. 179 napadnutého rozhodnutia). V článku 2 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza, že „v súlade s článkom 81 ods. 3 ES..., ustanovenia článku 81 ods. 1 [ES]... sa vyhlasujú za neuplatniteľné na jednotlivé zmluvy o poskytnutí služieb upravujúce vzťah výlučnosti, ak ich trvanie platnosti neprekračuje koniec roka 2003“ a že „výnimka sa uplatňuje od 1. januára 1996 do 31. decembra 2003“.

48 S touto výnimkou sú spojené dve už citované povinnosti (pozri body 43 a 44) objasnené v článku 3 rozhodnutia na účely, v prípade prvej, zabezpečenia prístupu k infraštruktúram na zber účastníkov zmlúv o poskytnutí služieb a zabránenia akéhokoľvek obmedzenia hospodárskej súťaže na dotknutých trhoch a v prípade druhej, umožnenia konkurentom DSD voľne používať množstvá zozbieraných obalov na ich účet v rámci tohto spoločného používania zariadení na zber. Tieto povinnosti sú nevyhnutné na zabránenie obmedzenia hospodárskej súťaže na dotknutých trhoch a predstavujú vyjadrenie záväzkov poskytnutých DSD, ktoré umožňujú zabezpečiť ich právnu istotu (odôvodnenie č. 182 napadnutého rozhodnutia).

49 V poslednom rade napadnuté rozhodnutie uvádza, že ak sa ukáže, že rozsudok vydaný v poslednom stupni príslušného nemeckého súdu rozhodne, že v rozpore s názorom Komisie používanie tretími osobami zariadení na zber podnikov, ktoré sú účastníkmi zmluvy o poskytnutí služieb, nie je zlučiteľné s dekrétom o obaloch, bude to predstavovať citeľnú zmenu skutočností, z ktorých vychádza predmetné rozhodnutie a Komisia preto opätovne preskúma podmienky uplatnenia článku 81 ods. 3 ES na zmluvu o poskytnutí služieb a prípadne zruší výnimku (odôvodnenie č. 183 napadnutého rozhodnutia).

F – Výrok

50 Článok 1 výroku uvádza stanovisko Komisie ku stanovám a tzv. zabezpečovacím zmluvám, ktoré DSD doručil spoločne so zmluvou o poskytnutí služieb:

„Opierajúc sa o súčasnú znalosť spisu a vzhľadom na záväzky prevzaté DSD Komisia konštatuje, že nemá žiadny dôvod podľa článku 81 ods. 1 [ES] a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP odporovať stanovám a zabezpečovacím zmluvám.“

51 Článok 2 napadnutého rozhodnutia udeľuje výnimku zmluve o poskytnutí služieb:

„Podľa článku 81 ods. 3 [ES] a článku 53 ods. 3 Dohody o EHP ustanovenia článku 81 ods. 1 [ES] a článku 53 ods. 1 Dohody o EHP sa vyhlasujú za neuplatniteľné na jednotlivé zmluvy o poskytnutí služieb upravujúce vzťah výlučnosti, ak ich trvanie platnosti neprekročí koniec roka 2003.

Výnimka sa uplatňuje od 1. januára 1996 do 31. decembra 2003.“

52 V článku 3 rozhodnutia Komisia spája už citovanú výnimku s dvoma povinnosťami:

„Výnimka stanovená v článku 2 sa udeľuje spolu s týmito povinnosťami:

a) DSD nebude brániť podnikom vykonávajúcim zber uzatvárať s konkurentmi DSD zmluvy oprávňujúce tieto podniky používať ich nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie použitých predajných obalov a dodržiavať tieto zmluvy;

b) DSD nemôže vyžadovať od podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli s konkurentmi DSD zmluvy o spoločnom používaní nádob a iných zariadení na zber a triedenie použitých predajných obalov, aby mu poskytli dôkaz o množstvách obalov, ktoré neboli vyzbierané v rámci systému DSD.“

Konanie a návrhy účastníkov konania

53 Žalobca podal do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. novembra 2001 žalobu na základe článku 230 štvrtého odseku ES, ktorou navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil napadnuté rozhodnutie.

54 Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 26. februára 2002 Landbell AG für Rückhol-Systeme (ďalej len „Landbell“), hromadný systém konkurujúci DSD, podal návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Komisie. Tento návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania bol doručený účastníkom konania, ktorí k nemu predložili svoje pripomienky v stanovených lehotách.

55 Uznesením zo 17. júna 2002 Súd prvého stupňa (piata komora) vyhovel návrhu Landbell a ten mohol predložiť svoje pripomienky 9. októbra 2002.

56 Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (prvá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zaslal účastníkom konania sériu otázok pre ústne odpovede na pojednávaní.

57 Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 11. a 12. júla 2006.

58 Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zrušil článok 3 písm. a) a b) napadnutého rozhodnutia,

– subsidiárne zrušil napadnuté rozhodnutie v celom rozsahu,

– zrušil záväzok DSD uvedený v odôvodnení č. 72 napadnutého rozhodnutia,

– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

59 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

60 Landbell navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

– zamietol žalobu,

– zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

Právny stav

61 Žalobca uvádza štyri žalobné dôvody na podporu svojej žaloby. Prvý žalobný dôvod vychádza zo skutočnosti, že povinnosť uvedená v článku 3 písm. a) napadnutého rozhodnutia porušuje článok 81 ods. 3 ES a zásadu proporcionality. Druhý žalobný dôvod spočíva v skutočnosti, že táto povinnosť porušuje článok 86 ods. 2 ES. Tretí žalobný dôvod sa opiera o skutočnosť, že povinnosť uvedená v článku 3 písm. b) napadnutého rozhodnutia porušuje článok 81 ods. 3 ES a článok 86 ods. 2 ES. Štvrtý žalobný dôvod spojený s návrhom o zrušenie záväzku žalobcu uvedeného v odôvodnení č. 72 napadnutého rozhodnutia vychádza z porušenia základného práva na prístup k spravodlivosti.

A – O prvom žalobnom dôvode vychádzajúcom zo skutočnosti, že povinnosť uvedená v článku 3 písm. a) napadnutého rozhodnutia porušuje článok 81 ods. 3 ES a zásadu proporcionality

62 Žalobca sa domnieva, že povinnosť uvedená v článku 3 písm. a) napadnutého rozhodnutia (ďalej len „prvá povinnosť“), podľa ktorej „DSD nebude brániť podnikom vykonávajúcim zber uzatvárať s konkurentmi DSD zmluvy oprávňujúce tieto podniky používať ich nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie použitých predajných obalov a dodržiavať tieto zmluvy“, porušuje článok 81 ods. 3 ES a zásadu proporcionality. V podstate svoj žalobný dôvod rozdeľuje na tri časti.

63 V prvom rade žalobca tvrdí, že prvá povinnosť nie je objektívne nevyhnutná vzhľadom na článok 81 ods. 3 ES, keďže spoločné používanie zariadení na zber a triedenie (ďalej len „zariadenia na zber“) nie je nevyhnutné pre činnosť konkurentov DSD. Žalobca prinajmenšom tvrdí, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia nie je v tomto bode dostatočné.

64 V druhom rade žalobca tvrdí v odpovedi na argumentáciu predloženú vo vyjadrení žalovanej, že údajná hrozba porušenia článku 81 ods. 1 ES alebo článku 82 ES, na ktorú poukazuje Komisia, je špekulatívna a nemôže odôvodniť prvú povinnosť, ktorá – v každom prípade – môže mať ako predmet iba predchádzanie obmedzenia hospodárskej súťaže na trhu, na ktorom je obmedzenie hospodárskej súťaže predbežne konštatované.

65 V treťom rade žalobca uvádza, že prvá povinnosť je neúmerná tvrdiac po prvé, že spoločné používanie zariadení na zber uložené touto povinnosťou je v rozpore s dekrétom o obaloch, po druhé, že prvá povinnosť spôsobuje skreslenie hospodárskej súťaže na jeho škodu, po tretie, že táto povinnosť zasahuje do osobitného predmetu ochrannej známky Der Grüne Punkt a po štvrté, že porušuje jeho základné právo na prístup k spravodlivosti.

66 Pred vysvetlením týchto tvrdení žalobca na úvod uvádza dôvody, pre ktoré je nevyhnutné získať jeho súhlas v prípade spoločného použitia zariadení na zber.

67 Pred posúdením už citovaných troch častí prvého žalobného dôvodu je potrebné preskúmať tieto dôvody.

1. O nevyhnutnosti získať súhlas DSD v prípade spoločného použitia zariadení na zber

a) Tvrdenia účastníkov konania

68 Žalobca tvrdí, že aj keď z právneho hľadiska nie je vlastníkom zariadení na zber dotknutých prvou povinnosťou, musia byť tieto zariadenia napriek tomu považované za zariadenia patriace DSD, keďže ním boli financované, sú nedielnou súčasťou systému DSD, a sú označené ochrannou známkou Der Grüne Punk. V dôsledku toho akékoľvek spoločné použitie zariadení podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli zmluvu o poskytnutí služieb s DSD, vyžaduje súhlas žalobcu.

69 Pre odôvodnenie nevyhnutnosti získať tento súhlas žalobca predovšetkým poukazuje na skutočnosť, že financoval zariadenia na zber používané systémom DSD. V tomto bode sa žalobca opiera najmä o § 7 ods. 1 zmluvy o poskytnutí služieb, podľa ktorého odmena hradená DSD podniku vykonávajúcemu zber predstavuje protihodnotu všetkých plnení uskutočnených týmto podnikom, pokiaľ ide najmä o poskytnutie zberných nádob, prepravu a triedenie obalov, ako aj poskytnutie odpadov. Žalobca sa odvoláva tiež na rozsudok Landgericht Kolín z 18. marca 1997 uvádzajúci, že konkurent DSD profituje zo systému DSD v prípade spoločného používania zariadení na zber a že takéto používanie je možné iba po „získaní súhlasu [DSD] (prostredníctvom zaplatenia)“. Žalobca poukazuje tiež na zásadu dobrej viery uvedenú v § 242 Bürgerliches Gesetzbuch (nemecký Občiansky zákonník, ďalej len „BGB“), ukladajúci zmluvným stranám osobitné povinnosti obozretnosti v prípade zmluvných vzťahov na dlhé obdobie a úzkej hospodárskej spolupráce.

70 Rovnako je nevyhnutné získať súhlas žalobcu v prípade spoločného používania zariadení na zber na to, aby mu bolo umožnené dodržiavať jeho povinnosti podľa dekrétu o obaloch, tak pre to, čo je nevyhnutné na zabezpečenie celkového územného pokrytia, ako aj pre povinnosť dodržiavať miery zhodnotenia a preukázať kvantitatívne toky pre každú spolkovú krajinu [§ 10 druhá veta zmluvy o poskytnutí služieb; body 1.1 a 1.5.1 štvrtej zmluvy pozmeňujúcej zmluvu o poskytnutí služieb a rozsudok Verwaltungsgericht Gießen (Správny súd v Gießene, Nemecko), z 31. januára 2001]. Tento súhlas sa rovnako vyžaduje na ubezpečenie sa, že obaly, ktoré sa zúčastňujú na systéme DSD a ktoré sú označené logom Der Grüne Punkt, sú účinne prinesené spotrebiteľmi do príslušného systému, to znamená do zariadení na zber s týmto logom.

71 Komisia a Landbell zdôrazňujú, že financovanie zariadení na zber je súčasťou samotnej logiky zmluvy o poskytnutí služieb, ktorá určuje žiadané plnenia a odmenu hradenú ako protihodnotu. Navyše žalobca nepoukázal na § 242 BGB počas správneho konania a jeho súčasné stanovisko je v rozpore so stanoviskom, ktoré prijal v tomto rámci. Okrem toho dekrét ukladá povinnosti DSD ako každému inému subjektu v rovnakom postavení a umiestnenie ochrannej známky Der Grüne Punkt na zariadeniach na zber nemá význam pre spotrebiteľa, ktorý si hlavne spája tieto zariadenia s typom materiálu, ktorý sa má zhodnotiť. Landbell rovnako uvádza, že všetky územné celky Spolkovej krajiny Hesensko súhlasili s tým, že ich hromadný systém používa rovnaké zariadenia na zber ako systém DSD.

b) Posúdenie Súdom prvého stupňa

72 Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že počas správneho konania sa DSD zaviazal voči Komisii nenútiť podniky vykonávajúce zber pracovať výlučne pre systém DSD a nenútiť tieto podniky používať ich vlastné zariadenia na zber výlučne na účely vykonania zmluvy o poskytnutí služieb (pozri bod 17). Rovnako sa DSD tiež zaviazal voči Komisii ustúpiť od podmienenia používania zariadení na zber patriacich zmluvným partnerom DSD tretími osobami jeho súhlasom (pozri bod 21).

73 Tieto záväzky sa týkajú na jednej strane podnikov vykonávajúcich zber, zmluvných partnerov DSD a na druhej strane podnikov, ktoré sa snažia o prístup k zariadeniam na zber patriacim zmluvným partnerom DSD. Zodpovedajú obavám vysvetleným Komisiou v rámci správneho konania, čo sa týka ako prípadného uplatnenia článku 81 ods. 1 ES na zmluvu o poskytnutí služieb, ak by obsahovala doložku o výlučnosti v prospech DSD vo vzťahu k prístupu tretích osôb k zariadeniam na zber (pozri bod 35), tak aj prípadného uplatnenia článku 82 ES, ak by sa ukázalo, že na vôľu DSD podriadiť jeho súhlasu spoločné používanie zariadení na zber sa vzťahuje článok 82 ES (pozri bod 20).

74 Na účely odstránenia týchto obáv DSD navrhol už citované záväzky. Povinnosť uvedená v odôvodnení č. 72 napadnutého rozhodnutia je na tomto mieste osobitne znázornená, pretože bola stanovená na to, aby reagovala na obavu Komisie, pokiaľ ide o pôvodnú žiadosť DSD podriadiť jeho súhlasu spoločné používanie tretími osobami zariadení na zber jej zmluvných partnerov (odôvodnenia č. 57, 58, 136 a 137 napadnutého rozhodnutia). Táto povinnosť mala ubezpečiť Komisiu uvedením, že DSD upustil od podania žalôb o ukončenie typu tej, ktorá je opísaná v rozsudku Landgericht Kolín z 18. marca 1997, ktorú podal DSD na základe nemeckého zákona o nekalej súťaži proti konkurenčnému podniku, ktorý sa snažil o bezplatné užívanie niektorých zariadení na zber systému DSD.

75 Je nutné konštatovať, že Komisia prihliadla na povinnosti navrhnuté DSD na účely posúdenia zmluvy o poskytnutí služieb, ktorú doručil DSD. Je to pravdou ako na úrovni preskúmania prípadného obmedzenia hospodárskej súťaže vzhľadom na článok 81 ods. 1 ES v oblasti prístupu k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber (pozri body 33 až 36, odôvodnenia č. 133 až 140 napadnutého rozhodnutia) tak aj na úrovni analýzy podľa článku 81 ods. 3 ES, čo sa týka posúdenia možnosti zachovať hospodársku súťaž (pozri bod 41, odôvodnenia č. 158 až 163 napadnutého rozhodnutia). Napríklad v rozhodnutí sa Komisia výslovne odvoláva na povinnosti, keď dospieva k záveru, že zmluva o poskytnutí služieb nezaväzuje podniky vykonávajúce zber voči DSD výlučným spôsobom a že podniky vykonávajúce zber môžu teda voľne a bez prekážok ponúkať svoje služby konkurentom DSD (pozri bod 46, odôvodnenie č. 176 napadnutého rozhodnutia).

76 Hoci správne konanie sa skončilo, žalobca jednako pred Súdom prvého stupňa tvrdil, že každé spoločné použitie zariadení na zber jeho zmluvných partnerov vyžaduje jeho súhlas.

77 V prvom rade žalobca tvrdí, že táto nevyhnutnosť vyplýva zo skutočnosti, že sa zúčastnil na financovaní zariadení na zber používaných systémom DSD prostredníctvom odmeny uhradenej na základe zmluvy o poskytnutí služieb. V tomto bode treba pripomenúť, že systém DSD je prvý hromadný systém schválený v celom Nemecku a že jeho váha je tam významná, keďže systém DSD predstavuje okolo 70 % obalov spôsobilých zozbierania v Nemecku a prinajmenšom 80 % dopytu na nemeckom trhu zberu od spotrebiteľov (pozri bod 29). Je teda zrejmé, že DSD je zdroj prvý a hlavný, ak nie jediný, príjmov podnikov vykonávajúcich zber, pokiaľ ide o zber a triedenie obalov.

78 Napriek tomu žalobca nepopiera, že uskutočnenie investícií nevyhnutných na zber a triedenie obalov prislúchalo podnikom vykonávajúcim zber a nie DSD (odôvodnenie č. 151 napadnutého rozhodnutia). Rovnako nepopiera, že zariadenia na triedenie, ktoré doposiaľ neexistovali, vyžadovali významné investície zo strany podnikov vykonávajúcich zber (odôvodnenie č. 53 napadnutého rozhodnutia). Okrem iného to bolo pre umožnenie týmto podnikom znížiť ich investície, ktoré sa ohodnotili na približne desať miliárd nemeckých mariek (DEM) v priebehu trvania zmluvy o poskytnutí služieb, keď Komisia uznala, že doložka o výlučnosti DSD v prospech podnikov vykonávajúcich zber mala významnú dĺžku trvania (pozri bod 39). Jej cieľom je preto zabezpečiť výnosnosť investícií uskutočnených podnikmi vykonávajúcimi zber a nie umožniť DSD vyžadovať právo dohľadu nad využívaním investícií.

79 Navyše preskúmanie zmluvy o poskytnutí služieb umožňuje konštatovať, že DSD neznáša riziká spojené s investíciami nevyhnutnými na uvedenie systému DSD inými prostriedkami ako už citovanou doložkou o výlučnosti. DSD tak nie je zodpovedný za riziká, ktorým boli vystavené podniky vykonávajúce zber z dôvodu používania systému (§ 5 ods. 1 zmluvy o poskytnutí služieb). Rovnako v prípade odstúpenia od zmluvy o poskytnutí služieb DSD nepreberá na svoj účet investície podniku vykonávajúceho zber ani neuhrádza náhradu škody z tohto dôvodu (§ 9 ods. 3 a 4 zmluvy o poskytnutí služieb). Okrem toho z § 7 ods. 1 zmluvy o poskytnutí služieb vyplýva, že poplatok, ktorý platí DSD svojim zmluvným partnerom, je úmerný váhe vyzbieraného obalu, čo znamená, že ak podnik vykonávajúci zber už nezbiera obaly pre DSD, tento ho neodmeňuje z dôvodu uskutočnených investícií.

80 Okrem toho DSD opomína prihliadnuť na skutočnosť, že v prípade spoločného používania mu Komisia v napadnutom rozhodnutí výslovne priznáva právo dbať na to, aby mu nebola fakturovaná žiadna služba poskytnutá tretím osobám podnikmi vykonávajúcimi zber a oprávňuje ho v dôsledku toho na zníženie odmeny pre zmluvných partnerov DSD (pozri bod 35). Tieto upresnenia umožňujú zabezpečiť DSD, že spoločné používanie sa neuskutoční na jeho vlastné náklady z hľadiska odmeňovania podnikov vykonávajúcich zber. Nemalo by teda dôjsť k „bezplatnému používaniu“ zariadení na zber, ako tomu bolo v prípade rozsudku Landgericht Kolín v čase, keď nemecký dekrét o obaloch ešte nebol zmenený a keď DSD nebol schopný znížiť svoje platby podnikom vykonávajúcim zber pomerne podľa spoločného používania zariadení na zber.

81 Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie vychádzajúce z § 242 BGB, ktorý podľa žalobcu ukladá zmluvným stranám povinnosti osobitnej obozretnosti, a u ktorého je ťažké pochopiť, v čom môžu predstavovať nevyhnutnosť pre DSD poskytnúť jeho súhlas v prípade spoločného používania, Súd prvého stupňa môže len konštatovať, že vzhľadom na to, že toto tvrdenie týkajúce sa nemeckého práva nebolo uplatnené v priebehu správneho konania, nemožno Komisii vytýkať, že naň neprihliadala pri prijímaní napadnutého rozhodnutia.

82 V dôsledku toho skutočnosť, že DSD bol prvý hromadný systém využívajúci podniky vykonávajúce zber a hlavný, ak nie jediný zdroj príjmov týchto podnikov, nemôže stačiť pre určenie práva DSD udeľovať jeho súhlas v prípade spoločného používania.

83 V druhom rade žalobca tvrdí, že jeho súhlas je nevyhnutný v prípade spoločného používania zariadení na zber na to, aby mu umožnil dodržiavať povinnosti vyplývajúce z dekrétu o obaloch a zabezpečiť, že obaly, ktoré vychádzajú zo systému DSD, budú účinne vrátené do tohto systému spotrebiteľom.

84 O tomto bode treba uviesť, že povinnosti vyplývajúce z dekrétu sú DSD uložené tak, ako aj každému inému prevádzkovateľovi hromadného systému. Navyše ustanovenia zmluvy o poskytnutí služieb označené DSD neumožňujú dospieť k záveru o práve DSD podriadiť jeho súhlasu spoločné používanie zariadení na zber jeho zmluvných partnerov. § 10 druhá veta zmluvy o poskytnutí služieb sa tak netýka hypotézy spoločného používania zariadení na zber, ale hypotézy zmeny organizácie systému DSD a toto ustanovenie sa obmedzuje na stanovenie, že rozdielna organizácia tohto systému vyžaduje súhlas zmluvných strán a dotknutej územnosprávnej jednotky. Ako bude objasnené ďalej, spoločné používanie nebráni systému DSD splniť svoje povinnosti podľa dekrétu (pozri body 161 až 170). Rovnako body 1.1 a 1.5.1 štvrtej meniacej a dopĺňajúcej zmluvy sa netýkajú obalov, ktoré jediné sú rozhodujúce v tejto veci, ale „doplnkových materiálov, ktoré nepredstavujú obaly“. Okrem toho v rozsudku z 31. januára 2001 Verwaltungsgericht Gießen neskúmal nevyhnutnosť DSD poskytnúť jeho súhlas so spoločným používaním zariadení na zber, ale iba konštatoval, že Lahn‑Dill‑Kreis (kantón Lahn-Dill) sa musí dohodnúť so žalobcom na zbere a zhodnotení, ktoré uviedli do praxe a ktoré nie sú systémom v súlade v § 6 ods. 3 dekrétu o obaloch.

85 Okrem toho, čo sa týka údajnej nevyhnutnosti chrániť význam ochrannej známky Der Grüne Punkt v štádiu zberu obalov, treba uviesť, že zo spisu vyplýva, že mnohé zariadenia na zber nie sú označené touto ochrannou známkou (pozri bod 189). Navyše spotrebitelia si nádoby na odpad nespájajú s tou známkou, ale s typom obalov (predajné obaly) a najmä s typom materiálu (ľahké materiály, papier/kartón, sklo atď.), ktoré sa majú vrátiť do rôznych typov zariadení na zber. Príklad spoločného zberu tlače (denníky a časopisy) a obalov z papiera a kartónu, na ktorý sa poukázalo v napadnutom rozhodnutí, vysvetľuje možnosť spoločného používania zariadení na zber bez toho, aby bolo nutné prihliadať na prípadné umiestnenie ochrannej známky Der Grüne Punkt na týchto zariadeniach (pozri bod 26).

86 Skutočnosť, že DSD bol prvým hromadným systémom, ktorý zahrnul zariadenia na zber do svojho systému alebo ktorý používal ochrannú známku Der Grüne Punkt pre rozpoznanie jeho systému, nepostačuje na určenie práva udeľovať jeho súhlas v prípade spoločného používania.

87 V každom prípade za predpokladu, že žalobca sa môže dovolávať práva udeľovať súhlas so spoločným používaním tretími osobami zariadení na zber jeho zmluvných partnerov, čo nie je nijako preukázané, ako vyplýva z predchádzajúcich bodov, Súd prvého stupňa môže iba konštatovať, že počas správneho konania žalobca uviedol, že upúšťa od domáhania sa tohto práva. S výhradou osobitného tvrdenia týkajúceho sa záväzku uvedeného v odôvodnení č. 72 rozhodnutia – ktorý bude preskúmaný ďalej (pozri body 218 a nasl.) – totiž žalobca nepopiera platnosť alebo zákonnosť rôznych záväzkov označených v správnom konaní, aby odpovedal na obavy uvedené Komisiou.

88 Tieto povinnosti mali za následok upresnenie obsahu zmluvy o poskytnutí služieb, ktorú zaslal DSD, na účely negatívneho atestu alebo výnimky oznámením Komisii, akým spôsobom DSD zamýšľa konať v budúcnosti. Komisia preto oprávnene prihliadala na tieto povinnosti v jej posúdení tak, že DSD získal rozhodnutie o udelení výnimky, ktorú žiadal. Komisia tak nemala dôvod prijímať stanovisko vo vzťahu k prípadnej existencii práva DSD podriadiť spoločné používanie zariadení na zber jeho súhlasu, keďže tento podnik vo svojich záväzkoch upustil od svojho bránenia takémuto spoločnému používaniu.

89 Z uvedeného vyplýva, že Komisia správne rozhodla, ak neprihliadala na údajné právo DSD postaviť sa proti spoločnému používaniu z dôvodu záväzkov, ktoré DSD prijal na tento účel, aby reagoval na problémy označené Komisiou. Nie je preto úlohou Súdu prvého stupňa preskúmať zákonnosť tohto rozhodnutia vzhľadom na prvok, od ktorého žalobca upustil.

2. O prvej časti týkajúcej sa neexistencie nevyhnutnosti spoločného použitia zariadení na zber

a) Tvrdenia účastníkov konania

90 Analogicky s doktrínou o základných zariadeniach (rozsudky Súdneho dvora zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia, nazývaný „Magill“, C‑241/91 P a C‑242/91 P, Zb. s. I‑743, body 53 a 54, a z 26. novembra 1998, Bronner, C‑7/97, Zb. s. I‑7791, bod 41; rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra 1998, European Night Services a i./Komisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Zb. s. II‑3141), žalobca tvrdí, že spoločné používanie uložené prvou povinnosťou musí byť nevyhnutné na činnosť konkurentov DSD, čomu tak v predmetnej veci nie je.

91 Pokiaľ ide o hromadné systémy, žalobca uvádza, že tieto systémy môžu mať prístup k približne 70 % trhu bez uplatnenia spoločného používania. Žalobca totiž uvádza, že okolo 70 % obalov spracovaných jeho systémom (tie, ktoré sú zo skla, väčšia časť obalov z papiera a kartónu, ľahké obaly na juhu Nemecka) sú zozbierané systémami dobrovoľného prínosu, to znamená prostredníctvom kontajnerov umiestnených v priestoroch na to určených alebo prostredníctvom zberní odpadov. Tieto systémy predstavujú pravidlo a nie „presné“ riešenie, ako je to uvedené v rozhodnutí (pozri bod 34). Stačí preto, ak konkurenčné hromadné systémy umiestnia ich vlastné kontajnery, aby nemuseli pristúpiť k spoločnému používaniu. Žalobca poukazuje tiež na príklad „modrých vrecúšok“, ktoré používal Landbell v apríli 1998 pre zber niektorých typov obalov v Lahn‑Dill‑Kreis, pre znázornenie, že systém zberu rozdielny od systému DSD možno bez ťažkostí uviesť do praxe. Navyše z uznesenia Verwaltungsgerichtshof Kassel (Vyšší správny súd v Kassel, Nemecko) z 20. augusta 1999 vyplýva, že konkurenčné hromadné systémy môžu byť prevádzkované „jeden vedľa druhého“, čo znamená, že môžu používať svoje vlastné zariadenia na zber.

92 Pokiaľ ide o individuálne systémy, žalobca pripomína, že tieto systémy vo všeobecnosti nemôžu zbierať obaly v zariadeniach na zber umiestnených v blízkosti bydliska spotrebiteľov, ako by to predsa bolo možné z dôvodu prvej povinnosti. Tento zákaz je určujúci pre dodržiavanie mier zhodnotenia stanovených dekrétom. Výnimočne žalobca uznáva, že individuálne systémy môžu zbierať obaly pri bydlisku spotrebiteľa alebo v jeho blízkosti vo výnimočných prípadoch, a to malé živnostnícke, obchodné, priemyselné podniky a podniky predávajúce na dobierku (pozri pripomienky nemeckých orgánov, s. 7). Napriek tomu v týchto dvoch periférnych oblastiach individuálne systémy využívajú už zariadenia na zber, ktoré im patria a spoločné používanie nie je preto potrebné.

93 V poslednom rade žalobca uvádza, že rozhodnutie porušuje článok 253 ES tým, že nevysvetľuje, v čom je spoločné používanie nevyhnutné na činnosť konkurentov DSD. Pokiaľ ide o zariadenia na zber, rozhodnutie musí obsahovať štúdie o štruktúre trhu a údajných obmedzeniach hospodárskej súťaže na účely určenia nevyhnutnosti spoločného používania. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že v odôvodnení č. 160 napadnutého rozhodnutia, ktoré sa odvoláva na územné plánovanie, povahu infraštruktúry zberu a na pevne ustálené zvyky spotrebiteľov v oblasti zberu (pozri bod 41), sa Komisia neopiera o preukázateľné skutočnosti. Rovnako tvrdenie na rovnakom mieste, že zdvojenie zariadení na zber je „v mnohých prípadoch skôr málo výnosné“, nie je dostatočné. Čo sa týka zariadení na zber, žalobca pozoruje, že rozhodnutie neobsahuje žiadne odôvodnenie umožňujúce objasniť nevyhnutnosť ich spoločného používania, ak nejde o všeobecné označenie v odôvodnení č. 182 napadnutého rozhodnutia, že takéto používanie je nevyhnutné na predchádzanie vylúčenia hospodárskej súťaže.

94 Komisia sa domnieva, že odkaz na doktrínu základných zariadení je nevhodný, keďže zariadenia na zber nepatria DSD a tretie osoby musia mať možnosť používať ich bez jeho súhlasu. V predmetnej veci sa treba skôr domnievať, že rozhodnutie priznáva výnimku podľa článku 81 ods. 3 ES na obmedzenie hospodárskej súťaže a spája túto výnimku s povinnosťou určenou na zabezpečenie zachovania hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti rozhodnutie uvádza v odôvodneniach č. 133 až 139 (pozri body 33 až 36) dôvody, pre ktoré je prístup konkurentov DSD k zariadeniam na zber podstatný. Rovnako doložka o výlučnosti zaväzujúca DSD voči podnikom vykonávajúcim zber, skúmaná v odôvodneniach č. 128, 160 a 162 napadnutého rozhodnutia, významne bráni príchodu konkurentov na trh (pozri body 30 a 40). Komisia v podstate tvrdí, že ak by prvá povinnosť nebola uložená, vzťah výlučnosti spájajúci žalobcu a podniky vykonávajúce zber by mohol spôsobiť zabránenie vstupu konkurentov DSD na trh zberu od spotrebiteľov. Na základe toho je napadnuté rozhodnutie v tomto ohľade dostatočne odôvodnené.

95 Čo sa týka kritiky spoločného používania zariadení na zber pre hromadné systémy, Komisia a Landbell zdôrazňujú, že toto používanie je nevyhnutné na umožnenie účinnej hospodárskej súťaže. Landbell okrem iného naznačuje, že systém DSD od začiatku zdieľal existujúce mestské zariadenia na zber papierových a kartónových obalov a skla.

96 Pokiaľ ide o kritiku týkajúcu sa spoločného používania zariadení na zber pre individuálne systémy, Komisia pripomína, že toto používanie je možné iba tam, kde dochádza k prekrytiu medzi miestami zberu individuálnych systémov a miestami systému DSD podľa vnútroštátneho práva. Komisia preto pozoruje, že prvá povinnosť sa uplatňuje na situácie, v ktorých sú individuálne systémy oprávnené na zber od spotrebiteľov. V rovnakom prípade Komisia uvádza, že spoločné používanie sa zriadi iba vtedy, ak miesta zberu môžu prijať iba jedno zariadenie. Okrem iného Komisia zdôrazňuje, že individuálne systémy budú vyžadovať spoločné používanie, pokiaľ ide o obaly z predaja na dobierku, len ak obrat ich klientov je v tomto bode taký slabý, že by nebolo hospodársky únosné umiestniť kontajnery na zber v „rozumnej vzdialenosti“ od miesta usídlenia týchto klientov.

97 Čo sa týka kritiky neexistencie odôvodnenia vo vzťahu k nevyhnutnosti spoločného používania zariadení na triedenie, Komisia zastáva názor, že žalobca neberie do úvahy skutočnosť, že v prípade spoločného používania zariadení na zber je nevyhnutné triediť obaly spoločne.

b) Posúdenie Súdom prvého stupňa

98 Odkazom na judikatúru Magill, ktorá sa týka skutkového stavu, v ktorom sa dotknutá osoba môže dovolávať nesporného dispozičného práva k predmetným zariadeniam – o čo v tomto prípade nejde (pozri body 87 až 89) –, žalobca v podstate tvrdí, že prvá povinnosť sa musí zrušiť v rozsahu, v akom ukladá povinnosť spoločného používania zariadení na zber vrátane zariadení na triedenie bez toho, aby to bolo nevyhnutné na umožnenie činnosti hromadných systémov a individuálnych systémov alebo bez toho, aby to bolo dostatočne odôvodnené vzhľadom na článok 253 ES.

99 Na účely preskúmania tejto argumentácie treba predovšetkým pripomenúť, že v odôvodnení č. 182 napadnutého rozhodnutia Komisia jasne uvádza, že dôvod prvej povinnosti, podľa ktorej DSD nemôže zakázať podnikom vykonávajúcim zber uzavrieť zmluvy s konkurentmi DSD, ktoré ich oprávňujú používať nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie, je prejavom vôle „zabrániť obmedzeniu hospodárskej súťaže na dotknutom trhu“, konkrétne na jednej strane trhu zberu obalov od spotrebiteľa a na druhej strane dodávateľského trhu organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov (pozri bod 48, odôvodnenie č. 182 napadnutého rozhodnutia, v spojení s bodom 46, odôvodnenie č. 176 napadnutého rozhodnutia, pre identifikáciu dotknutých trhov).

100 Okrem toho, pokiaľ ide o význam pojmov „konkurenti DSD“ uvedených v prvej povinnosti, treba rozlišovať situáciu hromadných systémov, ktoré sú nepopierateľnými konkurentmi DSD na dvoch už citovaných trhoch od situácie individuálnych systémov, ktoré len okrajovo zasahujú do týchto trhov, keďže musia v zásade zbierať obaly v mieste predaja alebo v jeho blízkosti a nie od spotrebiteľov (pozri body 5 a 6).

i) O nevyhnutnosti spoločného používania pre konkurenčné hromadné systémy

101 Napadnuté rozhodnutie v podstate uvádza, že rôzne typy zariadení používaných systémom DSD na celom nemeckom území predstavujú zložitú časť, ku ktorej prístup je nevyhnutný na to, aby iné hromadné systémy mohli konkurovať DSD na trhu zberu obalov od spotrebiteľov a v dôsledku toho aby mohli byť aktívne na dodávateľskom trhu organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov.

102 V dôsledku toho sú zariadenia uvedené v prvej povinnosti presnejšie definované ako „nádoby a iné zariadenia na zber a triedenie obalov“ podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli zmluvu o poskytnutí služieb s DSD. Tieto zariadenia sú tiež v rozhodnutí označené pod názvom „infraštruktúry zberu“ (odôvodnenia č. 162, 164, 171 a 176 napadnutého rozhodnutia) alebo pod všeobecným nadpisom „zariadenia na zber“ (odôvodnenia č. 164 a 182 napadnutého rozhodnutia). Podľa rozhodnutia ide o kontajnery umiestnené v blízkosti bydliska spotrebiteľov na mieste určenom na tento účel a o infraštruktúry nevyhnutné na zber plastických vrecúšok alebo vyprázdňovanie nádob distribuovaných spotrebiteľov prostredníctvom podniku vykonávajúceho zber (odôvodnenie č. 32 napadnutého rozhodnutia).

103 Rovnako vzhľadom na to, že triedenie materiálov patrí do pôsobnosti podnikov vykonávajúcich zber, pojem zariadení na zber zahŕňa tiež špecializované centrum, v ktorom sa toto triedenie vo všeobecnosti uskutočňuje. Takéto vysvetlenie uvedené v odôvodnení č. 32 rozhodnutia umožňuje porozumieť, z akého dôvodu sa spoločné používanie zariadení na zber týka tiež zariadení na triedenie. Fáza zberu je totiž iba prvou etapou postupu zhodnotenia obalov, ktorého fáza triedenia predstavuje logické pokračovanie a nevyhnutný dôsledok. Od okamihu, kedy podniky vykonávajúce zber môžu pristúpiť k zberu obalov zo systému DSD a iných hromadných systémov, môžu tieto podniky tiež pristúpiť k triedeniu zozbieraných množstiev na účet rôznych systémov. Tieto údaje sú žalobcovi dobre známe, keďže zmluva o poskytnutí služieb predpokladá ako zber tak aj triedenie obalov. Okrem iného sa Komisia z tohto dôvodu domnieva, že trh zberu obalov od spotrebiteľov zahŕňa súčasne zber a triedenie týchto obalov, teda dve rôzne aktivity, ktoré vyžadujú rôzne infraštruktúry, ale ktoré predstavujú jednotný trh z dôvodu globálneho dopytu po týchto službách zo strany DSD (odôvodnenie č. 87 napadnutého rozhodnutia).

104 Nemožno preto tvrdiť, že napadnuté rozhodnutie nie je dostatočne odôvodnené, pokiaľ ide o zahrnutie zariadení na triedenie do všeobecného pojmu zariadení na zber a výhrada predložená žalobcom musí byť v tomto bode odmietnutá.

105 Na účely stanovenia nevyhnutnosti predpokladania spoločného používania zariadení na zber na umožnenie hromadným systémom konkurujúcim DSD pristúpiť a udržať sa na trhoch zberu a organizácie odobratia a zhodnotenia od spotrebiteľov rozoberá rozhodnutie úlohu podnikov vykonávajúcich zber v rámci hromadného systému a vlastných charakteristík zariadení na zber.

106 Čo sa týka podnikov vykonávajúcich zber, rozhodnutie správne uvádza, že je hospodársky výnosné pre hromadný systém zveriť celé zmluvné územie jedinému podniku vykonávajúcemu zber, pretože služby zberu od spotrebiteľov charakterizujú významné sieťové dôsledky a dôsledky pre meradlo ekonomiky (odôvodnenie č. 160 napadnutého rozhodnutia). Uzavretie zmluvy s jediným podnikom vykonávajúcim zber pre určité územie uľahčuje DSD získanie oprávnení a údajov nevyhnutných pre dodržiavanie uplatniteľnej právnej úpravy a umožňuje zber obalov na celom dotknutom území bez nutnosti obrátiť sa na viaceré spoločnosti.

107 Rozhodnutie tiež správne uvádza, že je dosť nepravdepodobné z dôvodov hospodárnosti miesta a logistiky, že sa iný hromadný systém bude obracať na podniky vykonávajúce zber, ktoré sa nezúčastňujú na systéme DSD, ktorý predstavuje 80 % dopytu na trhu zberu od spotrebiteľa (odôvodnenie č. 128 napadnutého rozhodnutia). Skutočnosť, že 80 % obalov, ktoré môžu byť zozbierané od spotrebiteľov sú predmetom siete podnikov vykonávajúcich zber schválenej územnosprávnymi jednotkami, podstatne sťažuje zavedenie rovnobežnej siete. Z tohto dôvodu sa Komisia domnieva, že zdvojenie siete zavedené podnikmi vykonávajúcimi zber v systéme DSD sa zdá byť dosť nepravdepodobné.

108 Pokiaľ ide o zariadenia na zber ako také, rozhodnutie správne uvádza, že z dôvodov podstatne spojených s územným plánovaním, povahou infraštruktúry zberu, ako aj pevne ustálených zvykov spotrebiteľov v oblasti zberu, sa zdá v mnohých prípadoch skôr málo výnosné mať viaceré zariadenia na zber určené pre spotrebiteľov (odôvodnenie č. 160 napadnutého rozhodnutia). Je to pochopiteľné, keďže zdvojenie zariadení nie je ani v záujme orgánov verejnej moci, ktoré vydávajú potrebné súhlasy a schválenia, ani v záujme spotrebiteľov, ktorých spolupráca sa vyžaduje pre úspech hromadných systémov, pretože títo umiestňujú obaly do zberných vrecúšok, nádob na vyprázdnenie alebo do stálych kontajnerov.

109 Z toho pohľadu žiadať od spotrebiteľov naplniť dva alebo viac vrecúšok na obaly nie vzhľadom na materiál, ale používaný hromadný systém alebo žiadať od neho, aby vo svojom bydlisku uschovával dva alebo viac rôznych nádob na vyprázdnenie podľa používaného systému, je neproduktívne, dokonca tiež nezlučiteľné so spôsobom, akým sa uskutočňuje hospodárska súťaž, ak sa výrobca alebo predajca obalov rozhodne obracať na viaceré hromadné systémy na zabezpečenie ich odobratia a zhodnotenia (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. mája 2007, DSD/Komisia, T‑151/01, Zb. s. II‑1607, body 129 až 139, v ktorom Súd prvého stupňa uvádza obsah vysvetlení predložených na pojednávaní, čo sa týka spôsobu fungovania systémov, ktoré spájajú viaceré hromadné systémy na zabezpečenie zberu a zhodnotenia obalov). V tomto zmysle treba chápať pojmy „pevne ustálené zvyky spotrebiteľov v oblasti zberu“ (odôvodnenia č. 93 a 160 napadnutého rozhodnutia), ktoré sa snažia prispieť k zlepšeniu životného prostredia, ale spôsobom, ktorý im spôsobuje čo najmenej možných starostí.

110 Rovnako znásobenie systémov zberu vrecúšok alebo vyprázdňovania nádob, ako aj znásobenie kontajnerov alebo miest určených na umožnenie spotrebiteľovi zbaviť sa obalov v blízkosti jeho bydliska nie je hospodársky rozumné, keďže miesta dané k dispozícii sú obmedzené (odôvodnenie č. 93 napadnutého rozhodnutia) a rovnaký kontajner môže slúžiť dvom alebo viacerým hromadným systémom podľa vzoru toho, čo sa aktuálne uskutočňuje, pokiaľ ide na jednej strane o obaly z papiera a kartónu, ktoré pochádzajú zo systému DSD a na druhej strane tlač (denníky a časopisy) pochádzajúce od obcí (odôvodnenie č. 32 napadnutého rozhodnutia). Komisia mohla teda prihliadnuť na územné plánovanie a povahu zariadení na zber na účely posúdenia, za akých podmienok bolo možné umožniť prístup hromadných systémov k spotrebiteľom.

111 Tieto sociologické a hospodárske úvahy sú dobre známe pre DSD, ktorý z nich časť použil v priebehu uvedenia svojho systému. DSD sa od počiatku rozhodol používať existujúce mestské zariadenia na zber obalov z papiera, kartónu, ako aj zo skla. Tieto už existujúce zariadenia tak umožnili rýchle a účinné uvedenie systému DSD na účely ľahkého prístupu k spotrebiteľom, ktorí si už zvykli na používanie miest určených na odobratie týchto typov obalov.

112 Z uvedeného vyplýva, že napadnuté rozhodnutie právne dostatočne vysvetľuje dôvody, pre ktoré zariadenia podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli zmluvu o poskytnutí služieb s DSD, predstavujú zložitú časť pre hromadné systémy konkurujúce DSD, medzi ktorými sa v prvom rade nachádza Landbell.

113 Za týchto podmienok by možnosť DSD zabrániť podnikom vykonávajúcim zber uzavrieť a dodržiavať zmluvy s konkurentmi DSD účinne zbavilo týchto konkurentov akejkoľvek skutočnej možnosti vstúpiť a udržať sa na trhu zberu od spotrebiteľov a Komisia môže platne dospieť k záveru, že spoločné používanie je nevyhnutné na to, aby sa vyhlo akémukoľvek obmedzeniu hospodárskej súťaže na trhu.

114 Tento záver nie je spochybnený v tvrdeniach žalobcu kritizujúcich nevyhnutnosť spoločného používania pre hromadné systémy.

115 Skutočnosť, že 70 % váhy obalov zbieraných žalobcom je predmetom zberu prostredníctvom systému dobrovoľného prínosu do kontajnerov alebo zberne odpadov a nie prostredníctvom systému zberu vrecúšok alebo vyprázdňovania nádob, nespochybňuje už citované úvahy, podľa ktorých ako zariadenia na zber používané systémom dobrovoľného prínosu tak aj infraštruktúry zberu používané systémom zberu predstavujú zložitú časť, ku ktorému musia mať hromadné systémy konkurujúce DSD prístup na to, aby prenikli na trh zberu od spotrebiteľov.

116 Rovnako príklad „modrých vrecúšok“, ktoré zaviedol Landbell v Lahn-Dill-Kreis, uvedený žalobcom ako príklad možnosti uviesť autonómny systém zberu, nemôže zovšeobecniť skutočnosť, že tento príklad sa netýkal spolkovej krajiny, ale iba obyčajného kantónu, čo bránilo akémukoľvek schváleniu ako hromadného systému, že v predmetnej veci išlo o pilotný projekt uvedený s podporou miestnych orgánov a že DSD sa domáhala ochrany svojich práv na súde proti tomuto systému. Navyše treba uviesť, že od vydania rozhodnutia sa mohol Landbell účinne vrátiť na trh zberu od spotrebiteľov ako hromadný systém pre spolkovú krajinu Hesensko, kde Landbell používa so súhlasom dotknutých podnikov a dotknutých miestnych orgánov rovnaké zariadenia na zber ako tie, ktoré používa systém DSD.

117 Nakoniec citácia časti rozhodnutia Verwaltungsgerichtshof Kassel z 20. augusta 1999, v ktorej zamýšľa uvedenie hromadných systémov „jeden vedľa druhého“, neumožňuje dospieť k záveru, že oddelené zariadenia na zber sa musia používať konkurenčnými hromadnými systémami.

118 Z uvedeného vyplýva, že napadnuté rozhodnutie právne dostatočne uvádza, pokiaľ ide o povinnosti, ktoré prislúchajú Komisii vzhľadom na článok 81 ES a povinnosť odôvodnenia, dôvody, pre ktoré spoločné používanie zariadení na zber vrátane zariadení na triedenie podnikov, ktoré uzavreli zmluvu s DSD, je nevyhnutné na umožnenie konkurenčným hromadným systémom preniknúť na trh zberu od spotrebiteľov a v dôsledku toho byť aktívny na dodávateľskom trhu organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov.

119 V dôsledku toho argumentácia žalobcu vychádzajúca z nesprávnosti alebo nedostatočného odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o nevyhnutnosť zabezpečiť spoločné používanie na zachovanie hospodárskej súťaže medzi hromadnými systémami, musí byť odmietnutá.

ii) O údajnej nevyhnutnosti spoločného používania pre individuálne systémy

120 Je potrebné uviesť, že ak je DSD schválený ako hromadný systém vo všetkých nemeckých spolkových krajinách, je zrejmé, že pojem „konkurenti DSD“, na ktorý sa odvoláva prvá povinnosť, sa týka v prvom rade všetkých konkurenčných hromadných systémov, to znamená všetkých systémov schválených nemeckými orgánmi na odobratie a zhodnotenie obalov od spotrebiteľov. Napriek tomu vzniká otázka, či tento pojem zahŕňa tiež individuálne systémy. V tejto súvislosti žalobca tvrdí, že spoločné používanie nie je nevyhnutné pre individuálne systémy, zatiaľ čo Komisia vo svojich vyjadreniach uvádza, že prvá povinnosť sa uplatňuje na individuálne systémy vtedy, ak sú schválené na zber od spotrebiteľov.

121 Súd prvého stupňa sa domnieva, že prvá povinnosť musí byť vykladaná v tom zmysle, že pojem „konkurenti DSD“ sa netýka individuálnych systémov, ale iba hromadných systémov, a to z týchto dôvodov.

122 Predovšetkým treba zdôrazniť, že je nesporné, že individuálne systémy musia v zásade zbierať obaly v mieste predaja alebo v jeho blízkosti a nie od spotrebiteľov. Takýto výklad vychádza z dekrétu o obaloch (pozri body 5 a 6). Vychádza tiež z pripomienok nemeckých orgánov, predložených Komisii počas správneho konania, z ktorých vyplýva, že „miery zhodnotenia uložené [v] dekréte mohli byť dosiahnuté iba odobratím obalov v mieste predaja alebo v [jeho] bezprostrednej blízkosti a že prípadný zber uskutočnený v blízkosti obydlí nemohol byť zahrnutý do týchto mier“ (pripomienky nemeckých orgánov, s. 3 až 6; odôvodnenie č. 15 napadnutého rozhodnutia). V tomto kontexte nemožno tvrdiť, že individuálne systémy sú v bezprostrednej hospodárskej súťaži so zberom od spotrebiteľov.

123 Ďalej je nutné uviesť, že účastníci konania viac nepopierajú, že odchylne od už citovanej zásady individuálne systémy môžu okrajovo zasiahnuť trh zberu obalov od spotrebiteľov a v dôsledku toho dodávateľský trh organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov. V rámci definície trhu zberu tak Komisia uvádza, že ak by sa malo prijať poňatie nemeckých orgánov (pozri bod 122), „individuálne systémy môžu vstúpiť ako uchádzači na tento trh iba okrajovo, osobitne v sektore miest zberu podobných súkromným domácnostiam alebo v sektore dodávky súkromným spotrebiteľom“ (odôvodnenie č. 87 napadnutého rozhodnutia v spojení s odôvodnením č. 15 uvedeného rozhodnutia, pozri tiež odôvodnenie č. 159 napadnutého rozhodnutia). Komisia rovnako v odpovedi DSD, ktorý tvrdil, že zber od spotrebiteľov nebol možný v rámci individuálnych systémov, uvádza, že „je nesporné, že obaly tovarov dodaných súkromným spotrebiteľom (predaj na dobierku, dodávka prostredníctvom malých obchodníkov) musia byť tiež odobraté individuálnymi systémami v blízkosti miesta pobytu súkromného spotrebiteľa“ (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia).

124 Okrem iného účastníci konania vo svojich vyjadreniach zhodne uznávajú, že možnosti vstupu individuálneho systému na trh zberu od spotrebiteľov sa obmedzujú na dve hypotézy prekrytia definované v dekréte o obaloch. Prvá z týchto hypotéz sa týka spoločností predávajúcich na dobierku, ktoré používajú individuálny systém. Podľa § 6 ods. 1 šiestej vety dekrétu o obaloch totiž v prípade predaja na dobierku „treba zabezpečiť odobratie možnosťami vrátenia na diaľku prijateľného pre konečného spotrebiteľa“. To znamená, že pojem odobratia v mieste predaja, ktorý charakterizuje v zásade individuálny systém, sa musí uskutočniť v blízkosti spotrebiteľa. Druhá hypotéza sa týka prípadov, kedy je adresát obalov prispôsobený spotrebiteľovi v dekréte. Z § 3 ods. 10 druhej vety dekrétu tak vyplýva, že „kaviarne, hotely, jedálne, úrady, kasárne, nemocnice, výchovné zariadenia, charitatívne inštitúcie, slobodné povolania, ako aj poľnohospodárske podniky a remeselné podniky s výnimkou tlačiarní a iných podnikov na spracovanie papiera, ktorých odpady môžu byť zneškodnené v obvyklom tempe pre domácnosti prostredníctvom tradičného zberu pre papier, kartón, kartonáž a iné ľahké obaly a kontajner s maximálnym objemom 1 100 litrov na skupinu materiálov“, sa považujú za spotrebiteľov.

125 Nakoniec treba uviesť, že na rozdiel od hromadných systémov konkurujúcich DSD, ktorým rozhodnutie uvádza dôvody, pre ktoré podniky vykonávajúce zber ako zmluvní partneri DSD a ich zariadenia na zber predstavujú zložitú časť, Komisia nevysvetľuje, prečo je nevyhnutné, aby individuálne systémy mali prístup k týmto podnikom a ich zariadeniam na zachovanie hospodárskej súťaže na dotknutých trhoch.

126 Naopak vo svojej analýze podmienky týkajúcej sa zachovania hospodárskej súťaže (pozri bod 40) Komisia uvádza, že „podniky vykonávajúce zber, ktoré nepatria do systému DSD, vždy nájdu ponuky v oblasti individuálnych systémov zberu“ bez upresnenia, že „tieto sú v každom prípade možné na okraji trhu [zberu od spotrebiteľov] pre niektoré spojenia obalov a miest odloženia“ (odôvodnenie č. 159 napadnutého rozhodnutia s odkazom na odôvodnenie č. 87 uvedeného rozhodnutia). Toto vysvetlenie umožňuje domnievať sa, že Komisia sa nezaoberala, alebo v každom prípade si neuvedomovala povinnosti označené DSD (odôvodnenie č. 163 napadnutého rozhodnutia) možnosťou pre individuálne systémy nájsť podnik vykonávajúci zber na odobratie a zhodnotenie obalov od spotrebiteľov v prípade prekrytia upraveného v dekréte.

127 Takúto analýzu potvrdzuje skutočnosť, že Komisia uvádza v rámci posúdenia citlivého charakteru doložky o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber na hospodársku súťaž (pozri bod 30), že „jediný prípad, kedy sa zdá predstaviteľné uchýliť sa k iným podnikom vykonávajúcim zber (a teda umiestniť dodatočné kontajnery na zber) sa týka niektorých miest na zber porovnateľných s domácnosťami, nemocnicami alebo jedálňami, napríklad s výhradou dodržiavania niektorých podmienok v oblasti logistiky a obalov“ (odôvodnenie č. 128 napadnutého rozhodnutia). To znamená, že v týchto prípadoch sa zdá ako možná spoločná existencia dvoch systémov zberu v rovnakom čase.

128 Na rozdiel od hromadných systémov, ktoré musia zodpovedať prísnym podmienkam v oblasti územného pokrytia, sa totiž individuálne systémy môžu obmedziť na prevzatie obalov tam, kde sú uvádzané na trh. Ak sa teda zdá ťažké z dôvodov uvedených vyššie (pozri body 105 až 113) zdvojiť súhrn zariadení nevyhnutných na hromadný systém, je ľahšie pre individuálny systém získať iba druhé zariadenie umiestnené na určitom mieste, aby sa mu umožnilo zbierať obaly, ktoré pochádzajú z jeho systému.

129 V dôsledku toho z dôvodu neuvedenia vysvetlení umožňujúcich pochopiť, v čom môže byť spoločné používanie nevyhnutné pre individuálne systémy na „zabránenie akéhokoľvek obmedzenia hospodárskej súťaže na dotknutom trhu“, z uvedeného vyplýva, že pojem „konkurent DSD“ používaný v prvej povinnosti treba vykladať v tom zmysle, že sa netýka individuálnych systémov, ale iba hromadných systémov konkurujúcich DSD.

130 Takýto výklad pojmu „konkurenti DSD“ okrem iného potvrdzuje časť rozhodnutia, kde sa výslovne uvádza, že spoločné používanie zariadení na zber „konkurenčnými systémami“ sa netýka individuálnych systémov. Na vyvrátenie tvrdenia uvedeného DSD proti zdieľaniu kontajnerov konkurenčnými systémami totiž Komisia uvádza, že toto tvrdenie sa týka „výlučne otázky, či individuálne systémy môžu zbierať alebo vykupovať obaly odložené v blízkosti obydlí spotrebiteľov a netýka sa teda problému spoločného používania kontajnerov s konkurenčnými systémami“ (pozri poznámku pod čiarou 16 pod odôvodnením č. 169 napadnutého rozhodnutia). Táto citácia, ktorá proti sebe stavia individuálne systémy a konkurenčné systémy, jasne vylučuje individuálne systémy zo spoločného používania zariadení na zber, ktoré je vyhradené pre konkurenčné systémy, a to hromadné systémy konkurujúce DSD.

131 V tomto kontexte nie je namieste odpovedať na tvrdenia žalobcu týkajúce sa nezákonnosti napadnutého rozhodnutia, v čom sa prvá povinnosť týka individuálnych systémov.

132 Súd prvého stupňa rovnako nemôže prihliadať na niektoré tvrdenia Komisie v štádiu dupliky, podľa ktorých spoločné používanie môže byť nevyhnutné v prípade slabého obratu, pokiaľ ide o individuálne systémy, ktoré sa zaoberajú obalmi dodanými v rámci predaja na dobierku a v prípade, kedy môže byť umiestnené jediné zariadenie na zber, napríklad v nemocnici, pokiaľ ide o miesta odloženia prispôsobené spotrebiteľom. Tieto tvrdenia totiž nie sú uvedené v napadnutom rozhodnutí (prípad obratu) alebo ho popierajú (prípad nemocnice) a argumentácia predložená Komisiou v priebehu konania nemôže ošetriť nedostatočnosť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia v tomto bode (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 24. októbra 1996, Nemecko a i./Komisia, C‑329/93, C‑62/95 a C‑63/95, Zb. s. I‑5151, body 47 a 48, a Súdu prvého stupňa z 18. januára 2005, Confédération nationale du Crédit mutuel/Komisia, T‑93/02, Zb. s. II‑143, bod 126).

3. O druhej časti vychádzajúcej z nemožnosti uložiť povinnosť na účely zabránenia prípadnému porušeniu článku 81 ods. 1 ES a článku 82 ES

a) Tvrdenia účastníkov konania

133 V odpovedi na argumentáciu predloženú vo vyjadrení (pozri bod 94) žalobca tvrdí, že prípadné porušenie článku 81 ods. 1 ES alebo článku 82 ES uvedené Komisiou je čisto špekulatívne a nemôže odôvodniť prvú povinnosť, ktorej predmetom – v každom prípade – môže byť iba predchádzanie vylúčeniu hospodárskej súťaže na trhu, na ktorom sa konštatovalo obmedzenie hospodárskej súťaže, a to trhu zberu od spotrebiteľov.

134 V prvom rade žalobca pripomína, že jediné obmedzenie hospodárskej súťaže identifikované v rozhodnutí v zmysle článku 81 ods. 1 ES spočíva v doložke o výlučnosti, ktorú uzavrel DSD v prospech podnikov vykonávajúcich zber (pozri body 28 až 32). Toto obmedzenie sa týka trhu zberu od spotrebiteľov a bráni iným podnikom vykonávajúcim zber ponúkať ich služby DSD, čo by malo za následok citeľné obmedzenie hospodárskej súťaže medzi podnikmi vykonávajúcimi zber na zmluvnom území (odôvodnenia č. 123, 124 a 140 napadnutého rozhodnutia). Uvedenému obmedzeniu Komisia napriek tomu udelila výnimku podľa článku 81 ods. 3 ES (pozri body 37 až 41), keďže najmä nebolo spôsobilé vylúčiť hospodársku súťaž na trhu zberu od spotrebiteľov (odôvodnenia č. 158 a 178 napadnutého rozhodnutia). Za týchto podmienok žalobca tvrdí, že prvá povinnosť, ktorej údajným predmetom je umožnenie prístupu konkurentov na dodávateľský trh organizácie zberu od spotrebiteľov (odôvodnenia č. 162 a 177 napadnutého rozhodnutia) nesúvisí s už citovaným obmedzením hospodárskej súťaže, ktorá sa netýka konkurentov DSD na trhu organizácie, ale konkurentov podnikov vykonávajúcich zber ako zmluvných partnerov DSD. Prvá povinnosť nie je teda spôsobilá posilniť hospodársku súťaž na trhu zberu od spotrebiteľov.

135 V druhom rade žalobca vysvetľuje, že Komisia nemôže uložiť povinnosť, aby zabránila údajnej hrozbe obmedzenia hospodárskej súťaže alebo zneužitia na odvodenom trhu, trhu organizácie pri spotrebiteľovi, na ktorom žiadne obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 1 ES nebolo konštatované ani a fortiori mu nebola udelená výnimka podľa článku 81 ods. 3 ES. Žalobca o tomto bode pripomína, že Komisia v rozhodnutí jasne uvádza, že zmluva o poskytnutí služieb neobsahuje výlučnosť v prospech DSD v oblasti prístupu k zariadeniam na zber jeho zmluvných partnerov (pozri bod 36). Komisia tiež uvádza, že neexistuje žiadne obmedzenie hospodárskej súťaže na úrovni trhu organizácie (odôvodnenie č. 86 napadnutého rozhodnutia). Žalobca rovnako naznačuje, že žiadny prvok neumožňuje dospieť k záveru, že riskuje uzavretie takéhoto záväzku o výlučnosti s jeho zmluvnými partnermi alebo uloženie tejto výlučnosti jednostranným spôsobom. Za týchto podmienok žalobca tvrdí, že trh, ktorý sa musí vziať do úvahy na uplatnenie článku 81 ods. 3 ES, musí byť zhodný s tým, ktorý sa skúma podľa článku 81 ods. 1 ES. Navyše úplne ako predmet preskúmania článku 81 ods. 3 ES je možnosť uložiť povinnosť podľa článku 8 ods. 1 nariadenia č. 17 tiež limitovaná obmedzením hospodárskej súťaže konštatovaným na základe článku 81 ods. 1 ES. Článok 8 nariadenia č. 17 nemôže preto slúžiť ako právny základ pre uloženie povinnosti na účely úpravy údajného problému hospodárskej súťaže.

136 V treťom rade sa žalobca domnieva, že aj keď Komisia mohla uložiť povinnosť v rozhodnutí o udelení výnimky na účely predchádzania obmedzeniu fiktívnej hospodárskej súťaže na odvodenom trhu, nemohla tak urobiť vo forme povinnosti, ktorá predstavuje nezávislý dôvod [článok 15 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 17], ale mala tak urobiť vo forme podmienky slúžiacej na to, aby dohoda mala „výnimku“ (rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 1996, SNCF a British Railways/Komisia, T‑79/95 a T‑80/95, Zb. s. II‑1491, body 63 a nasl.). Potvrdzuje to rozhodovacia prax Komisie (citovaná v replike, poznámky pod čiarou 20 a 21), ktorá takmer vždy spojila svoje rozhodnutia o udelení výnimky s podmienkami a nie s povinnosťami, v rozsahu, v akom považovala osobitné správanie za nevyhnutné na účely predchádzania obmedzenia hospodárskej súťaže v zmysle článku 81 ods. 3 ES.

137 Komisia na úvod tvrdí, že už citovaná argumentácia je neprípustná v tom, že ide o nový dôvod uvedený oneskorene v zmysle článku 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Okrem iného Komisia pripomína, že predmetom prvej povinnosti je zabezpečiť záväzky označené DSD na účely nápravy niektorých problémov zistených počas správneho konania a niektorých nejasností vlastných týmto záväzkom. Dôležité je preto vedieť, či konanie, od ktorého prijatia DSD upustil, bolo spôsobilé preskúmania podľa článku 81 ods. 1 ES. V rozhodnutí Komisia vysvetľuje svoje obavy v tomto ohľade, ktoré sa týkajú nielen doložky o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber, ale aj otázky prístupu konkurentov k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber ako zmluvných partnerov DSD. Okrem toho Komisia zdôrazňuje, že jej posúdenie v rámci článku 81 ES sa nemá obmedziť na jediný trh zberu od spotrebiteľa, ktorý zahŕňa v každom prípade dve strany – stranu ponuky služieb podnikmi vykonávajúcimi zber a stranu dopytu po službách zo strany DSD a iných hromadných systémov –, ale môže sa tiež týkať prípadných dopadov zmluvy o poskytnutí služieb na dodávateľský trh organizácie.

b) Posúdenie Súdom prvého stupňa

i) O prípustnosti

138 V odpovedi na žiadosť Komisie, aby sa už citovaná argumentácia DSD vyhlásila za neprípustnú, pretože predstavuje nový dôvod uvedený oneskorene v zmysle článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, treba uviesť, že ak toto ustanovenie účinne zakazuje uvedenie nových dôvodov počas konania, dôvod, ktorý predstavuje rozšírenie dôvodu skôr uvedeného priamo alebo implicitne v žalobe, a ktorý má úzky vzťah s týmto dôvodom, musí byť, čo sa jeho týka, vyhlásený za prípustný. Analogické riešenie sa ponúka pre žalobný dôvod uvedený na podporu dôvodu (pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. marca 2002, Joynson/Komisia, T‑231/99, Zb. s. II‑2085, bod 156).

139 V predmetnej veci argumentácia uvedená DSD v replike iba rozvíja tvrdenia uvedené v žalobe na podporu nezákonnosti prvej povinnosti vzhľadom na článok 81 ES. Tieto tvrdenia okrem iného len odpovedajú na tie, ktoré uviedla Komisia v obrane, aby zamerala predmet sporu na zistenie, že napadnuté rozhodnutie priznáva obmedzeniu hospodárskej súťaže výnimku podľa článku 81 ods. 3 ES spojením, s touto výnimkou, povinnosti založenej na nevyhnutnosti chrániť hospodársku súťaž. Osobitne je opodstatnené zdôrazniť, že tvrdenie žalobcu, podľa ktorého prvá povinnosť porušuje článok 8 nariadenia č. 17, uvedené prvýkrát v štádiu repliky, je úzko späté s tvrdením o porušení článku 81 ods. 3 ES, uvedeným v prvom žalobnom dôvode, keďže tento dôvod spochybňuje zákonnosť prvej povinnosti vzhľadom na uplatniteľné právo a že je to práve článok 8 nariadenia č. 17, ktorý umožňuje Komisii spojiť povinnosť s rozhodnutím o udelení výnimky podľa článku 81 ods. 3 ES.

140 V každom prípade Komisia mala možnosť v duplike a na pojednávaní uviesť svoje pripomienky k tomu, čo považuje za nový dôvod.

141 Z uvedeného vyplýva, že žiadosť Komisie, aby sa vyhlásila neprípustnosť argumentácie uvedenej žalobcom, pokiaľ ide o možnosť uložiť povinnosť na ošetrenie prípadnej hrozby porušenia článku 81 ods. 1 ES a článku 82 ES, musí byť odmietnutá.

ii) O veci samej

142 Treba teda preskúmať tvrdenia uvedené žalobcom, že Komisia nemohla v predmetnej veci spojiť rozhodnutie o udelení výnimky na základe článku 81 ods. 3 ES s povinnosťou uloženou podľa článku 8 nariadenia č. 17.

143 Podľa článku 81 ods. 3 ES ustanovenia článku 81 ods. 1 ES sa neuplatnia na dohody medzi podnikateľmi, ktoré prispievajú k zlepšeniu výroby alebo distribúcie tovaru, alebo k podpore technického alebo hospodárskeho pokroku (prvá podmienka), pričom umožňujú spotrebiteľom primeraný podiel na výhodách z toho vyplývajúcich (druhá podmienka), a ktoré neukladajú príslušným podnikateľom obmedzenia, ktoré nie sú nevyhnutné pre dosiahnutie týchto cieľov (tretia podmienka) a neumožňujú týmto podnikateľom vylúčiť hospodársku súťaž vo vzťahu k podstatnej časti daných výrobkov (štvrtá podmienka).

144 Okrem iného článok 8 ods. 1 nariadenia č. 17 umožňuje Komisii spojiť rozhodnutie o udelení výnimky podľa článku 81 ods. 3 ES s podmienkami a povinnosťami.

145 V tomto kontexte treba predovšetkým zdôrazniť, že výklad napadnutého rozhodnutiu predložený žalobcom je nesprávny. Vo všetkých štádiách posúdenia Komisie vzhľadom na článok 81 ES sa totiž napadnuté rozhodnutie neobmedzilo len na preskúmanie účinkov doložky o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber na hospodársku súťaž, ale zaoberalo sa tiež otázkou prístupu k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber.

146 To je pravdou tak na úrovni posúdenia týkajúceho sa článku 81 ods. 1 ES (odôvodnenia č. 28 až 32 a odôvodnenia č. 33 až 36 napadnutého rozhodnutia), ako na úrovni posúdenia týkajúceho sa článku 81 ods. 3 ES (pozri odôvodnenia č. 37 až 39, pokiaľ ide o tri prvé podmienky uplatnenia tohto ustanovenia Zmluvy, kde sa analýza sústredí na podniky vykonávajúce zber, a odôvodnenia č. 40 a 41, v ktorých je podmienka týkajúca sa zachovania hospodárskej súťaže skúmaná vzhľadom na podniky vykonávajúce zber, ale tiež a najmä vzhľadom na hromadné systémy konkurujúce DSD).

147 Iba na úrovni vysvetlení Komisie na odôvodnenie povinností, ktoré sú spojené s rozhodnutím o udelení výnimky podľa článku 8 nariadenia č. 17 sa rozhodnutie uspokojuje s poukázaním na nevyhnutnosť zabezpečiť prístup konkurentov DSD k zariadeniam podnikov vykonávajúcich zber, ktoré uzavreli zmluvu o poskytnutí služieb s DSD, a to na účely odstránenia výhrad žalobu voči jednej z povinností uvedených v odôvodnení č. 71 a vyhnutia sa obmedzeniu hospodárskej súťaže na trhu zberu od spotrebiteľa a na trhu nad organizáciou zberu od spotrebiteľa (pozri body 42 a 45).

148 Okrem iného vo svojej argumentácii žalobca umelo rozlišuje trh zberu od spotrebiteľov, ktorý obmedzuje iba na podniky vykonávajúce zber, na ktoré sa DSD odvoláva a na podniky vykonávajúce zber, ktoré neuzavreli zmluvu o poskytnutí služieb s DSD, od trhu organizácie odobratia a zhodnotenia od spotrebiteľov, ktorý sa týka DSD a jeho konkurentov. V skutočnosti, ako je vysvetlené v rozhodnutí (pozri bod 41), je dôležitá otázka, či hromadné systémy konkurujúce DSD musia alebo nemusia mať prístup k zariadeniam na zber zmluvných partnerov DSD, aby mohli vstúpiť na trh zberu obalov od spotrebiteľov a v dôsledku toho byť aktívne na dodávateľskom trhu organizácie odobratia a zhodnotenia obalov od spotrebiteľov.

149 Nemožno teda tvrdiť, že rozhodnutie o udelení výnimky sa týka iba jediného obmedzenia hospodárskej súťaže identifikovaného v rámci posúdenia týkajúceho sa článku 81 ods. 1 ES, a to doložky o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber. Toto rozhodnutie sa totiž týka celej zmluvy o poskytnutí služieb, ktorú zaslal DSD a upresnil rôznymi záväzkami predloženými týmto podnikom pre objasnenie podmienok uplatnenia.

150 Je preto potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že Komisia uznala udelenie výnimky pre zmluvu o poskytnutí služieb, pretože DSD ju najmä ubezpečil, že žiadne ustanovenie tejto zmluvy nebolo spôsobilé zaväzovať podniky vykonávajúce zber voči DSD a že nepodá žalobu o ukončenie proti tretím osobám v prípade spoločného používania. Tieto záruky sú určujúce, pretože umožňujú Komisii domnievať sa, že podmienka výnimky spojená so zachovaním hospodárskej súťaže je v predmetnej veci uspokojená. V tejto súvislosti treba uviesť, že pri nedostatku týchto záruk Komisia jasne počas správneho konania uviedla, že nemala v úmysle schváliť alebo udeliť výnimku zmluve o poskytnutí služieb, ale že mala v úmysle sa domnievať, že existencia prípadnej prekážky prístupu konkurentov DSD k zariadeniam na zber patriacim zmluvným partnerom DSD predstavuje ako také obmedzenie hospodárskej súťaže (pozri bod 33), alebo žiadať, či správanie DSD smerujúce k zabráneniu prístupu jeho konkurentov k uvedeným zariadeniam nemohlo byť chápané podľa článku 82 ES (pozri bod 35).

151 V dôsledku toho, keďže Komisia prijala rozhodnutie o udelení výnimky a vychádzala pritom z jej posúdenia doložky o výlučnosti v prospech podnikov vykonávajúcich zber a aj z nevyhnutnosti zachovať hospodársku súťaž tak, aby hromadné systémy konkurujúce DSD mali možnosť prístupu k zariadeniam na zber patriacim zmluvným partnerom DSD (pozri body 118 a 128), Komisia neporušila článok 81 ods. 3 ES a článok 8 nariadenia č. 17 prijatím prvej povinnosti.

152 V poslednom rade žalobca tvrdí, že aj keby Komisia mohla uložiť povinnosť DSD v napadnutom rozhodnutí, mohla tak urobiť iba vo forme podmienky a nie povinnosti z dôvodu, že právne dôsledky spojené s povinnosťou sú významnejšie ako tie, ktoré sú spojené s podmienkou. Podľa článku 8 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 17 Komisia môže zrušiť, zmeniť svoje rozhodnutie alebo zakázať akty určené dotknutým stranám, ak porušujú povinnosť, ktorá je v rozhodnutí uložená, a podľa článku 15 ods. 2 písm. b) toho istého nariadenia Komisia môže uložiť pokutu, ak žalobca porušil povinnosť.

153 Napriek tomu treba zdôrazniť, že článok 8 ods. 1 nariadenia č. 17 stanovuje, že rozhodnutia o udelení výnimky môžu byť spojené s podmienkami a povinnosťami bez toho, aby upresnil, za akých podmienok si musí Komisia vybrať medzi jednou alebo druhou z týchto možností. Navyše, keďže článok 81 ods. 3 stanovuje v prospech podnikov výnimku zo všeobecného zákazu stanoveného v článku 81 ods. 1 ES, Komisia musí mať, pokiaľ ide o spôsoby, akými rozhodne o výnimke, širokú voľnú úvahu a súčasne musí dodržiavať hranice, ktorými článok 81 ES obmedzuje jej právomoc (rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 1974, Transocean Marine Paint/Komisia, 17/74, Zb. s. 1063, bod 16).

154 Skutočnosť, že Komisia uprednostnila uloženie podmienok pred povinnosťami v iných veciach, nepostačuje ako taká na spochybnenie možnosti danej nariadením č. 17 spojiť rozhodnutie o udelení výnimky s povinnosťami a nie s podmienkami.

155 Z uvedeného vyplýva, že Komisia neporušila článok 81 ods. 3 ES a článok 8 nariadenia č. 17 tým, že v predmetnej veci spojila rozhodnutie o udelení výnimky s povinnosťou týkajúcou sa nevyhnutnosti zabezpečiť spoločné používanie hromadnými systémami konkurujúcimi DSD zariadení na zber patriacich podnikom a používaných systémom DSD.

4. O tretej časti vychádzajúcej z porušenia zásady proporcionality

156 Aj za predpokladu, že spoločné používanie zariadení na zber je nevyhnutné na zachovanie hospodárskej súťaže, žalobca napriek tomu tvrdí, že po prvé by porušil dekrét o obaloch, po druhé by spôsobil skreslenie hospodárskej súťaže na škodu DSD, po tretie by nadmerne zasiahol do ochrannej známky Der Grüne Punkt a po štvrté zasiahol by základné právo DSD na prístup k spravodlivosti.

a) O údajnom porušení dekrétu o obaloch

Tvrdenia účastníkov konania

157 Žalobca tvrdí, že prvá povinnosť je neúmerná, pretože spoločné používanie zariadení na zber DSD je nezlučiteľné so zásadou zodpovednosti za výrobok zakotvenou v dekréte o obaloch. Táto zásada núti výrobcov a predajcov obalov dosiahnuť úrovne zhodnotenia „čo sa týka obalov, ktoré uviedli na trh“ (bod 1 ods. 1 prvá veta prílohy I § 6 dekrétu). Okrem iného v prípade účasti na hromadnom systéme zodpovednosť výrobcu alebo predajcu za obaly sa prenáša na poskytovateľa uvedeného systému, ktorý musí „zhodnotiť obaly, ktoré mu boli donesené“ (§ 6 ods. 3 druhá veta dekrétu) a dosiahnuť úrovne zhodnotenia „čo sa týka obalov, pre ktoré sa výrobcovia a predajcovia zúčastňujú na [jeho] systéme“ (bod 1 ods. 1 druhá veta prílohy I § 6 dekrétu). Z dôvodu tohto prístupu, ktorý sa zakladá na konkrétnych obaloch, je nezákonné znovu kúpiť obaly pre druhé systémy na dosiahnutie úrovní zhodnotenia stanovených dekrétom. V tomto kontexte žalobca tvrdí, že jeho konkurenčné systémy musia v zásade splniť svoje povinnosti odobratia a zhodnotenia s ich vlastnými zariadeniami na zber, nazývanými „zariadenia systému na zber“ (pozri bod 3 ods. 3 siedma zarážka prílohy I dekrétu).

158 V prípade spoločného používania zariadení na zber dvoma konkurenčnými systémami pridelenie konkrétneho obalu jednému alebo druhému z týchto systémov nie je vo všeobecnosti možné. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že pridelenie „objemov zozbieraných podľa ich pôvodu ich rozdelením na kvóty“, uvedené v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie č. 170 napadnutého rozhodnutia) vyžaduje nákladné a zložité analýzy triedenia. Navyše príklad papiera a kartónu používaný Komisiou viedol nespravodlivé výsledky, keďže podiel zozbieraného objemu, tvoreného obalmi pridelenými DSD a určený analýzami triedenia, predstavoval pôvodne 25 %, zatiaľ čo podiel obalov skutočne zmluvne upravených DSD je jednoznačne nižší ako táto kvóta. Zovšeobecnenie takéhoto riešenia na všetky obaly je pre DSD neprijateľné.

159 Okrem iného žalobca tvrdí, že dekrét považuje za nezákonné akékoľvek spoločné používanie zariadení na zber individuálnymi systémami, ktoré vo všeobecnosti nemôžu zbierať obaly v blízkosti spotrebiteľa. Tvrdiac, že DSD sa nemôže odvolávať na dekrét o obaloch vo vzťahu k jeho zmluvným partnerom (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia), Komisia opomenula skutočnosť, že dekrét tiež sleduje cieľ chrániť žalobcu pred skresleniami hospodárskej súťaže.

160 Komisia tvrdí, že výklad dekrétu predložený žalobcom