NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY

ELEANOR SHARPSTON

prednesené 21. januára 2010 1( )

Spojené veci C‑395/08 a C‑396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (vec C‑395/08)

proti

Tiziane Brunovej

a

Massimovi Pettinimu

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

„Zásada rovnosti zaobchádzania – Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas – Pracovníci na kratší pracovný čas pracujúci počas niekoľkých mesiacov v roku – Vylúčenie neodpracovaných období na účely výpočtu starobného dôchodku“

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (vec C‑396/08)

proti

Daniele Lottiovej

a

Clare Matteucciovej

(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza)

„Zásada rovnosti zaobchádzania – Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas – Pracovníci na kratší pracovný čas pracujúci počas niekoľkých mesiacov v roku – Vylúčenie neodpracovaných období na účely výpočtu starobného dôchodku“

1. V prejednávaných návrhoch na začatie prejudiciálneho konania podaných Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Odvolací súd v Ríme, Senát pre pracovné právo a právo sociálneho zabezpečenia) je Súdnemu dvoru položená otázka, či smernica Rady 97/81/ES (ďalej len „smernica 97/81“ alebo „smernica“)( ) bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje započítanie neodpracovaných období podľa niektorých pracovných zmlúv na kratší pracovný čas na účely získania nároku na dôchodok.

2. Prejednávané veci nastoľujú tiež niekoľko otázok, ktoré sa týkajú uplatniteľnosti smernice ratione materiae a ratione temporis a povinnosti vnútroštátneho súdu poskytnúť Súdnemu dvoru nevyhnutné skutkové a právne podklady.

Právny rámec

Smernica Rady 97/81

3. Odôvodnenie smernice obsahuje tieto body:

„…

(5) … závery essenskej Európskej rady zdôraznili potrebu prijať opatrenia na propagáciu zamestnania a rovnakých príležitostí pre mužov a ženy a vyzývali k opatreniam zameraným na zvýšenie intenzity rastu zamestnaní, predovšetkým pomocou pružnejšej organizácie práce, spôsobom, ktorý by spĺňal želania zamestnancov a požiadavky hospodárskej súťaže;

…

(11) … zmluvné strany si želali uzatvoriť rámcovú dohodu o práci na kratší pracovný čas, stanovujúcu všeobecné zásady a minimálne požiadavky na pracujúcich na kratší pracovný čas;… preukázali svoju túžbu stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracujúcich na kratší pracovný čas a prispieť k rozvoju potenciálu práce na kratší pracovný čas, ktorý bude prijateľný rovnako pre zamestnávateľov, ako aj pracovníkov;

…

(18) … Komisia vypracovala svoj návrh smernice v súlade s článkom 2 ods. 2 dohody o sociálnej politike, ktorý ustanovuje, že smernice v oblasti sociálnej politiky ‚sa budú vyhýbať ukladaniu správnych, finančných a právnych obmedzení spôsobom, ktorý by zdržiaval vytváranie a rozvoj malých a stredných podnikov‘;

…“

4. Článok 1 stanovuje, že cieľom smernice je „vykonanie rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, uzavretej 6. júna 1997 medzi všeobecnými prierezovými priemyselnými organizáciami (UNICE( ), CEEP( ) a ETUC( )), tu v prílohe“ (ďalej len „rámcová dohoda“).

5. Preambula rámcovej dohody obsahuje tieto odôvodnenia:

„[1] Táto rámcová dohoda je príspevkom k celkovej európskej stratégii pre zamestnanie. Práca na kratší pracovný čas mala v nedávnych rokoch významný vplyv na zamestnanie. Z toho dôvodu venovali zmluvné strany prioritnú pozornosť tejto forme práce. Zámerom strán je zvážiť potrebu podobných dohôd vzťahujúcich sa na iné formy pružnej práce.

[2] Uznávajúc rozdielnosť situácií v členských štátoch a potvrdzujúc, že práca na kratší pracovný čas je veľmi dôležitá v určitých sektoroch a činnostiach, ustanovuje táto dohoda všeobecné zásady a minimálne požiadavky pre prácu na kratší pracovný čas. Ilustruje ochotu sociálnych partnerov stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas a pomôcť rozvoju príležitostí pre prácu na kratší pracovný čas na základe prijateľnom pre zamestnávateľov a pracovníkov.

[3] Táto dohoda sa vzťahuje na podmienky zamestnania pracovníkov na kratší pracovný čas, pričom uznáva, že rozhodnutie o záležitostiach týkajúcich sa štatutárneho sociálneho zabezpečenia ostávajú na členských štátoch. V súvislosti so zásadou nediskriminácie spísali zmluvné strany na Európskej rade v Dubline v decembri 1996 vyhlásenie o zamestnaní, kde Rada okrem iného zdôraznila potrebu lepšieho prispôsobenia systémov sociálneho zabezpečenia potrebám zamestnania – ‚vyvinúť systémy sociálnej ochrany, umožňujúce prispôsobenie sa novým formám práce a poskytovanie príslušnej ochrany ľuďom zúčastneným na tejto práci‘. Zmluvné strany sa domnievajú, že toto vyhlásenie by sa malo uskutočniť.

…“

6. Bod 5 všeobecných dôvodov uvádzajúcich rámcovú dohodu znie takto:

„… zmluvné strany pripisujú význam opatreniam, ktoré by umožňovali prácu na kratší pracovný čas pre mužov a ženy na účely prípravy na dôchodok, zosúladenia pracovného a rodinného života a využívania príležitostí vzdelávania a školenia na zdokonaľovanie svojich schopností a pracovných príležitostí v spoločný prospech zamestnávateľov a pracovníkov a spôsobom, ktorý by napomáhal rozvoju podnikov...“

7. Doložka 1 rámcovej dohody stanovuje, že jej účelom je:

„a) zabezpečiť odstránenie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas a zlepšiť kvalitu práce na kratší pracovný čas;

b) umožniť rozvoj práce na kratší pracovný čas na základe dobrovoľnosti a prispieť k pružnej organizácii pracovného času spôsobom, ktorý zohľadní potreby zamestnávateľov a pracovníkov.“

8. Doložka 3 definuje na účely dohody pojmy „pracovník na kratší pracovný čas“ a „porovnateľný pracovník na plný úväzok“:

„1. Termín ‚pracovník na kratší pracovný čas‘ sa vzťahuje na zamestnanca, ktorého bežný pracovný čas, vypočítaný na základe týždňa alebo priemeru doby zamestnania do jedného roka, je kratší ako bežný pracovný čas porovnateľného pracovníka na plný úväzok.

2. Termín ‚porovnateľný pracovník na plný úväzok‘ znamená pracovníka na plný úväzok v rovnakej organizácii, ktorý má rovnaký druh pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktorý je prijatý na rovnakú alebo podobnú prácu/zamestnanie, pričom sa primerane zohľadňujú ostatné činitele, ktoré môžu zahŕňať služobný vek a kvalifikáciu/odbornosť.

Tam, kde nejestvuje porovnateľný pracovník na plný úväzok v tej istej organizácii, porovnanie sa vykoná pomocou odkazu na platnú kolektívnu zmluvu alebo, kde nejestvuje platná kolektívna zmluva, v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi zmluvami alebo praxou.“

9. Doložka 4 s názvom „Zásada nediskriminácie“ stanovuje:

„1. Pokiaľ ide o podmienky zamestnania, s pracovníkmi na kratší pracovný čas sa nebude zaobchádzať nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi.

2. Tam, kde to bude možné, bude platiť zásada časového pomeru (pro rata temporis).

3. Úpravy na uplatňovanie tejto doložky budú definovať členské štáty a/alebo sociálni partneri so zreteľom na európske právne predpisy, vnútroštátne právne predpisy, kolektívne zmluvy a prax.

4. Tam, kde to bude odôvodnené objektívnymi dôvodmi, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi zmluvami a praxou, a/alebo sociálni partneri môžu, podľa potreby, umožniť prístup k zvláštnym podmienkam zamestnania podľa služobnej doby, odpracovaného času alebo pracovnej kvalifikácie. Kvalifikácie, vzťahujúce sa na prístup pracovníkov na kratší pracovný čas k určitým podmienkam zamestnania, je potrebné pravidelne kontrolovať so zreteľom na zásadu nediskriminácie vyjadrenú v doložke 4.1.“

10. Doložka 5 s názvom „Príležitosti pre prácu na kratší pracovný čas“ stanovuje:

„1. V súvislosti s doložkou 1 tejto dohody a zásadou nediskriminácie medzi pracovníkmi na kratší pracovný čas a plný úväzok:

a) Členské štáty, po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou, by mali identifikovať a analyzovať prekážky právnej alebo správnej povahy, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas, a podľa možnosti ich odstraňovať;

b) sociálni partneri, konajúc v rámci svojej právomoci a prostredníctvom postupov ustanovených v kolektívnych zmluvách, by mali identifikovať a analyzovať prekážky, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas, a podľa možnosti ich odstraňovať.

…“

Vnútroštátna právna úprava

11. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania vymedzujú príslušné talianske právne predpisy veľmi stručne.

12. Uvádzajú, že pokiaľ ide o získanie nároku na dôchodok, článok 7 ods. 1 zákona č. 638/83 stanovuje, že počet týždenných príspevkov, ktoré sa pracovníkom započítavajú počas roka na účely výpočtu starobného dôchodku vyplácaného Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (Národný úrad sociálneho zabezpečenia, ďalej len „INPS“), sa musí rovnať počtu týždňov v takom roku, za ktorý bola vyplácaná mzda alebo ktoré boli uznané ako ekvivalent v súlade s pravidlami pre náhradné doby poistenia.

13. Ďalej uvádzajú, že pokiaľ ide o výšku dôchodku, uplatní sa článok 9 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 61/2000, podľa ktorého „na účely výpočtu starobného dôchodku v prípade, že pracovná zmluva na plný úväzok bola zmenená na pracovnú zmluvu na kratší pracovný čas alebo opačne, sa obdobia plného pracovného úväzku započítajú v plnom rozsahu a obdobia úväzku na kratší pracovný čas v pomere ku skutočne odpracovaným hodinám“.

14. Nakoniec návrhy na začatie prejudiciálneho konania spresňujú, že legislatívny dekrét č. 61/2000, taliansky právny predpis preberajúci smernicu 97/81, v rozsahu, v akom sa týka sociálneho zabezpečenia, upravuje len príspevky, ktoré sú relevantné na účely stanovenia výšky dôchodkov.

15. Vyjadrenia INPS však obsahujú úplné znenia príslušných vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré uvádzam nižšie.( )

Legislatívny dekrét č. 61/2000

16. Z návrhov na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že smernica 97/81 bola do talianskeho práva prebratá legislatívnym dekrétom č. 61/2000 z 25. februára 2000( ). Jeho článok 1 obsahuje nasledujúce definície:

„...

2. Na účely tohto legislatívneho dekrétu:

a) ‚plný úväzok‘ je obvyklá pracovná doba, ktorá je stanovená v článku 3 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 66 z 8. apríla 2003, alebo prípadne kratšia pracovná doba stanovená uplatniteľnými kolektívnymi zmluvami;

b) ‚úväzok na kratší pracovný čas‘ je pracovná doba stanovená v individuálnej pracovnej zmluve, ktorú musí zamestnanec dodržiavať a ktorá je kratšia ako pracovná doba uvedená v písm. a);

c) ‚horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas‘ je pracovný úväzok, v ktorom je skrátenie pracovnej doby v porovnaní s plným pracovným úväzkom stanovené v pomere k obvyklej dennej pracovnej dobe;

d) ‚vertikálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas‘ je pracovný úväzok, v ktorom je dohodnuté, že práca sa bude vykonávať na základe plného pracovného úväzku, ale bude obmedzená na vopred stanovené obdobia v každom týždni, mesiaci alebo roku;

d-a) ‚zmiešaný pracovný úväzok na kratší pracovný čas‘ je pracovný úväzok, ktorý kombinuje obidva druhy upravené vyššie v písm. c) a d).

e) ‚dodatočná práca‘ je práca vykonávaná nad rámec pracovnej doby odsúhlasenej zmluvnými stranami v zmysle článku 2 ods. 2 a v medziach práce na plný úväzok.“

17. Článok 9 dekrétu stanovuje:

„1. Minimálna hodinová mzda, ktorá sa musí započítať ako základ pre výpočet príspevkov na sociálne zabezpečenie platených pracovníkom na kratší pracovný čas, sa stanovuje vynásobením počtu odpracovaných dní v týždni v obvyklej pracovnej dobe a denného minima stanoveného článkom 7 legislatívneho dekrétu č. 463 z 12. septembra 1983, zmeneného a doplneného zákonom č. 638 z 11. novembra 1983, a vydelením takto získanej výšky počtom hodín odpracovaných každý týždeň v priebehu obvyklej pracovnej doby stanovenej vnútroštátnou kolektívnou zmluvou v príslušnom sektore pre pracovníkov na plný úväzok.

…

4. Na účely výpočtu starobného dôchodku v prípade, že pracovná zmluva na plný úväzok bola zmenená na pracovnú zmluvu na kratší pracovný čas alebo opačne, sa obdobia plného pracovného úväzku započítajú v plnom rozsahu a obdobia úväzku na kratší pracovný čas v pomere ku skutočne odpracovaným hodinám.“

Legislatívny dekrét č. 463 z 12. septembra 1983, zmenený a doplnený zákonom č. 638 z 11. novembra 1983

18. Článok 7 stanovuje:

„1. Za každý kalendárny rok nasledujúci po roku 1983 sa počet týždenných príspevkov, ktoré sa majú pracovníkom započítať počas roka na účely výpočtu starobného dôchodku vyplácaného INPS, musí rovnať počtu týždňov v takom roku, za ktoré bola vyplácaná mzda alebo ktoré sú uznané ako ekvivalent v súlade s pravidlami pre náhradné doby poistenia( ), za predpokladu, že za každý takýto týždeň vyplácaná mzda alebo suma započítaná na základe náhradnej doby poistenia nie je nižšia ako 30 % minimálneho mesačného dôchodku vyplácaného Fondom pre zamestnanecké dôchodky( ) 1. januára príslušného roka. S účinnosťou od platobného obdobia zahrnujúceho 1. január 1984 nesmie byť dolná hranica denných dávok, vrátane denného minima priemernej obvyklej mzdy pre všetky splatné príspevky súvisiace so sociálnym poistením a sociálnou podporou, nižšia ako 7,5 % minimálneho mesačného dôchodku vyplácaného Fondom pre zamestnanecké dôchodky 1. januára príslušného roka.

2. Ak to tak nie je, započíta sa počet týždenných príspevkov, ktorý sa rovná (zaokrúhlene smerom hore) výsledku získanému podielom celkovej výšky vyplácanej mzdy alebo výšky stanovenej na základe náhradnej doby poistenia počas kalendárneho roka a mzdy uvedenej v predchádzajúcom odseku. Bez ohľadu na skutočnú dĺžku doby poistenia sa príspevky stanovené takýmto spôsobom započítajú do obdobia, ktoré zahrnuje rovnaký počet týždňov, za ktoré bola mzda vyplácaná alebo za ktoré bola započítaná suma stanovená na základe náhradnej doby poistenia a boli za ňu odvádzané príspevky, a to spätne od posledného odpracovaného týždňa alebo týždňa, ktorý bol započítaný na základe náhradnej doby poistenia.

3. Ustanovenia predchádzajúcich odsekov sa uplatnia na obdobie po 31. decembri 1983, pokiaľ ide o nároky na iné dávky než na dôchodky, pre ktoré je pre INPS stanovená príspevková povinnosť.

4. Na rok, od ktorého sa dôchodok vypláca, sa počet týždenných príspevkov, ktoré sa majú zamestnancovi započítať za obdobie medzi prvým dňom roka a dňom odchodu do dôchodku, stanoví na základe uplatnenia pravidiel stanovených v predchádzajúcich odsekoch len pre týždne zahrnuté do relevantného obdobia, ktoré boli skutočne odpracované alebo ktoré boli započítané na základe náhradných dôb poistenia. Rovnaké kritérium sa uplatní na ostatné dávky sociálneho zabezpečenia a sociálnej pomoci.

…“

Legislatívny dekrét č. 564 zo 16. septembra 1996

19. Článok 8 stanovuje:

„1. Pracovníkom na kratší pracovný čas vertikálnej, horizontálnej alebo cyklickej povahy( ), registrovaných na všeobecné povinné poistenie na invalidný, starobný a vdovský dôchodok alebo na iné formy náhradných dôb poistenia, môžu byť neodpracované obdobia po 31. decembri 1996, ktoré nie sú pokryté povinnými príspevkami, nahradené jednorázovou platbou poistno-technickej rezervy v súlade s článkom 13 zákona č. 1338 z 12. augusta 1962 v platnom znení.

2. Pre obdobia uvedené v odseku 1 môže byť dotknutým osobám podporne povolené, aby pokračovali v dobrovoľnom platení príspevkov do penzijného fondu, ku ktorému patria podľa zákona č. 47 z 18. februára 1983. Na získanie takéhoto povolenia musia odvádzať príspevky do jedného z poistných systémov uvedených v odseku 1 po dobu najmenej jedného roka počas posledných piatich rokov.

3. Na účel uplatnenia možnosti uvedenej v odsekoch 1 a 2 musia dotknuté osoby preukázať svoj status pracovníka na kratší pracovný čas podľa odseku 1 počas celého obdobia, za ktoré žiadajú poistné krytie, prostredníctvom jednorázovej úhrady alebo dobrovoľného poistenia.“

Konania vo veci samej a prejudiciálne otázky

20. Samostatnými žalobami zo 17. januára 2005 predloženými Tribunale di Roma Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti a Clara Matteucci (ďalej len „žalobcovia“), zamestnanci spoločnosti Alitalia SpA (ďalej len „Alitalia“), žiadali, aby na účely sociálnych dávok boli uznané obdobia rovnajúce sa celkovému počtu týždňov, počas ktorých pracovali na kratší pracovný čas. Uviedli, že požiadali o zmenu svojich pracovných zmlúv z plného na vertikálno‑cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas a táto zmena im bola priznaná (na stanovené obdobia). Pracovali tak počas určitých mesiacov v roku, počas iných však prácu nevykonávali.

21. INPS im na účely dôchodkového poistenia započítal len obdobia, v priebehu ktorých pracovali, a vylúčil obdobia, počas ktorých prácu nevykonávali.

22. Tribunale di Roma žalobe vyhovel rozsudkom z 15. novembra 2005. INPS podal odvolanie, v ktorom uviedol, že započítateľnými týždennými obdobiami na účely poberania dôchodku sú podľa článku 7 zákona č. 638/83 týždne, počas ktorých poistenec skutočne poberal mzdu (alebo týždne uznané ako náhradné doby poistenia).

23. Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza konania prerušil a predložil Súdnemu dvoru nasledujúce otázky:

„1. Je právna úprava Talianskej republiky (uvedený článok 7 ods. 1 zákona č. 638/83), ktorá vedie k tomu, že do započítateľného obdobia prispievania na získanie nároku na starobný dôchodok nemožno zobrať do úvahy obdobia, počas ktorých poistenec, zamestnaný na kratší pracovný čas ‚vertikálnej‘ povahy, nepracoval, zlučiteľná so smernicou 97/81/ES a najmä s doložkou 4 [rámcovej dohody] týkajúcou sa zásady nediskriminácie?

2. Je uvedená vnútroštátna právna úprava zlučiteľná so smernicou 97/81/ES a najmä s doložkou 1 [rámcovej dohody] (ktorá stanovuje, že vnútroštátna právna úprava má umožniť rozvoj práce na kratší pracovný čas), s doložkou 4 a s doložkou 5 (ktorá ukladá členským štátom odstrániť prekážky právnej povahy, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas), keďže je nespochybniteľné, že nemožnosť, aby sa na účely dôchodkového poistenia započítavali týždne, počas ktorých poistenec nepracoval, predstavuje významnú prekážku pri rozhodovaní sa o práci na kratší pracovný čas ‚vertikálnej‘ povahy?

3. Môže sa doložka 4 [rámcovej dohody] týkajúca sa zásady nediskriminácie vzťahovať aj na rôzne typy pracovných zmlúv na kratší pracovný čas, keďže na základe vnútroštátnej právnej úpravy sa v prípade práce na kratší pracovný čas ‚horizontálnej‘ povahy pri rovnakom počte odpracovaných hodín v kalendárnom roku, počas ktorých poistenec poberal mzdu, započítavajú všetky týždne kalendárneho roka, na rozdiel od práce na kratší pracovný čas vertikálnej povahy?“

24. Písomné pripomienky predložili INPS, žalobcovia a Taliansko.

25. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 29. októbra 2009, predniesli INPS, Taliansko a Komisia ústne pripomienky.

Prípustnosť

26. V prejednávanej veci vzniká niekoľko otázok týkajúcich sa prípustnosti.

27. INPS zastáva názor, že položené otázky sú neprípustné. Tvrdí, že rámcová dohoda sa nevzťahuje na systémy sociálneho zabezpečenia, ktoré spadajú do výlučnej kompetencie členských štátov, a z toho vyplýva, že sa smernica týka len pracovného práva, a nie práva sociálneho zabezpečenia. Prejudiciálne otázky sú tiež irelevantné, a teda neprípustné, pokiaľ ide o obdobie pred nadobudnutím účinnosti legislatívneho dekrétu č. 61/2000. INPS preto zastáva názor, že rámcová dohoda je neuplatniteľná, tak ratione materiae na všetky skutkové okolnosti vecí prejednávaných vnútroštátnym súdom, ako aj ratione temporis na niektoré z nich.

28. Pri posudzovaní uvedených argumentov je potrebné mať na mysli, že podľa ustálenej judikatúry v rámci konania zavedeného článkom 234 ES prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vo veci koná a musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitné črty konkrétneho prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby vyhlásil rozsudok, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Ak sa teda položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Súdny dvor však zároveň rozhodol, že za výnimočných okolností mu prináleží skúmať podmienky, za akých sa na neho vnútroštátny súd obrátil s cieľom preveriť vlastnú právomoc. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené.( )

Uplatniteľnosť rámcovej dohody ratione materiae

29. Za predpokladu, že sa prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor rozhoduje bez toho, aby sa v zásade musel zaoberať okolnosťami, ktoré viedli vnútroštátne súdy k položeniu otázok a za ktorých majú v úmysle uplatniť ustanovenia práva Spoločenstva, o ktorých výklad požiadali. Súdny dvor skúma prípustnosť otázky z hľadiska uplatniteľnosti ustanovenia práva Spoločenstva, o výklad ktorého sa žiadalo, ratione materiae len vtedy, ak sa takéto ustanovenie zjavne nemôže uplatniť.( )

30. Zdá sa, že v prejednávanej veci to tak nie je. Prejudiciálne otázky preto nie je možné na základe toho vyhlásiť za neprípustné.( )

31. Uplatniteľnosťou rámcovej dohody ratione materiae sa budem ďalej zaoberať samostatne, v súvislosti s podstatou otázok.( )

Uplatniteľnosť rámcovej dohody ratione temporis

32. Z vnútroštátneho spisu vyplýva, že pokiaľ ide o T. Brunovú, D. Lottiovú a C. Matteucciovú, údajný diskriminačný výpočet nároku na dôchodok sa celkovo alebo čiastočne týka obdobia pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 97/81 k 20. januáru 2000.

33. Smernica 97/81 bola prebratá do talianskeho práva legislatívnym dekrétom č. 61/2000 z 25. februára 2000.( ) INPS zastáva názor, že prejudiciálne otázky sú neprípustné, pokiaľ ide o skutkové okolnosti, ktoré nastali skôr, než uvedené opatrenie nadobudlo účinnosť.

34. Komisia však na pojednávaní uviedla, že smernica sa uplatní na výpočet odpracovaných období v minulosti na získanie nároku na budúci dôchodok na základe ustálenej judikatúry Súdneho dvora, počínajúc rozsudkom vo veci Brock.( )

35. Súhlasím s Komisiou.

36. Vo veci Brock bola Súdnemu dvoru položená otázka, či sa niektoré ustanovenia nariadenia Rady č. 3 z 25. septembra 1958 o sociálnom zabezpečení migrujúcich pracovníkov [neoficiálny preklad]( ) v znení zmien a doplnení uplatnia na dôchodky vyplácané v súvislosti s rizikami, ktoré sa uskutočnili pred 1. januárom 1964, teda dňom, keď príslušné zmenené znenie nadobudlo účinnosť. Bundesknappschaft (Spolkové združenie baníkov) pred vnútroštátnym súdom tvrdilo, že dôchodky, pri ktorých sa riziká realizovali pred 1. januárom 1964, nemôžu spadať do rámca ustanovení, ktoré nadobudli účinnosť v daný deň, ale zostávajú naďalej upravené, a to aj do budúcnosti, skorším ustanovením. Súdny dvor rozhodol, že ustanovenie nariadenia, podľa ktorého dávka, ktorá má byť podľa nariadenia vyplácaná aj v prípade, že v súvislosti s udalosťou, ktorá nastala pred dňom, keď nariadenie nadobudlo účinnosť, ako aj práva osôb, ktorým bol dôchodok vypočítaný skôr, než nariadenie nadobudlo účinnosť, môžu byť prehodnotené na ich žiadosť, je v skutočnosti len uplatnením zásady, že sa zmenený právny predpis uplatní, pokiaľ nie je stanovené inak, na budúce účinky tých situácií, ktoré nastali podľa právneho predpisu v znení pred zmenou.( )

37. Túto zásadu potvrdzuje ustálená judikatúra.( )

38. Napríklad, pokiaľ ide o dôchodky, Súdnemu dvoru bola vo veci Duchon( ) položená otázka, či štátny príslušník členského štátu, ktorý bol pred pristúpením takéhoto štátu k Európskej únii zamestnaný v inom členskom štáte, kde utrpel pracovný úraz, a po pristúpení svojho domovského štátu požiadal orgány takéhoto štátu v súvislosti so svojím úrazom o invalidný dôchodok, spadá do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 1408/71.( ) Súdny dvor odkázal na článok 94 ods. 3 nariadenia( ) a rozhodol, že takáto osoba skutočne spadá do jeho pôsobnosti. Súdny dvor tiež odkázal na práve uvedenú všeobecnú zásadu a na článok 94 ods. 2 nariadenia( ) a rozhodol, že z uvedeného nariadenia vyplýva, že členský štát nebol oprávnený odmietnuť započítanie dôb poistenia dosiahnutých na území iného členského štátu na účely stanovenia starobného dôchodku len z dôvodu, že boli dosiahnuté skôr, než nariadenie nadobudlo účinnosť v poslednom uvedenom členskom štáte.

39. V prejednávanej veci sa smernica 97/81 ani rámcová dohoda neodchyľujú od základnej zásady, že zmena právneho predpisu sa uplatní, pokiaľ nie je stanovené inak, na budúce účinky situácií, ktoré nastali na základe právnej úpravy v znení pred zmenou.

40. Smernica 97/81 teda upravuje výpočet odpracovaných týždňov pre nárok na dôchodok, o ktorý ide v konaní vo veci samej, v rozsahu, v akom žiadny zo žalobcov definitívne neodišiel do dôchodku skôr, než smernica nadobudla účinnosť. Vnútroštátny súd je príslušný preukázať, či to tak je.

41. Prejudiciálne otázky preto nemôžu byť vyhlásené za neprípustné z dôvodu neuplatniteľnosti smernice a rámcovej dohody ratione temporis.

Povinnosť vnútroštátneho súdu poskytnúť Súdnemu dvoru nevyhnutné skutkové a právne dokumenty

42. Komisia na pojednávaní uznala, že má pochybnosti, pokiaľ ide o vyjadrenie názoru v spore, ktorý je právne a skutkovo nesprávne vymedzený, tak ako je to v prejednávanej veci.

43. Informácie poskytnuté v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúce sa presných skutkových okolností veci a presného obsahu uplatniteľných právnych predpisov sú skutočne neúplné a nejednoznačné.

44. Je to problematické z hľadiska ustálenej judikatúry, podľa ktorej nevyhnutnosť dopracovať sa k výkladu práva Spoločenstva, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby súd definoval skutkový a právny rámec, do ktorého zasadí svoje otázky, alebo aby prinajmenšom vysvetlil faktické okolnosti, na ktorých sú tieto otázky založené. Informácie poskytnuté v rozhodnutiach vnútroštátnych súdov, ktorými sa podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, majú umožniť nielen Súdnemu dvoru poskytnúť užitočné odpovede, ale aj vládam členských štátov a iným oprávneným subjektom predložiť pripomienky podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora. Súdny dvor musí dbať o to, aby bola táto možnosť zachovaná, pričom je potrebné zohľadniť, že podľa uvedeného ustanovenia sa oprávneným subjektom doručujú len uvedené rozhodnutia vnútroštátnych súdov.( )

45. Nie som vôbec presvedčená o tom, že návrh na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci spĺňa takúto požiadavku.

46. Opis skutkových okolností je stručný. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania nespresňujú, či sú žalobcovia dôchodcovia, alebo či naďalej pracujú a zistili údajný rozdielny spôsob výpočtu a majú obavy o svoje dôchodky, alebo či tu ide o inú skutkovú situáciu. Je pravda, že takéto nedostatky sú do určitej miery napravené vnútroštátnym spisom( ) a vyjadreniami účastníkov konania, ale komplexnejší opis v návrhu na začatie prejudiciálneho konanie je zjavne žiaduci.

47. Väčším problémom je opis právneho kontextu.

48. Vnútroštátny súd zrejme zakladá svoje otázky na predpoklade, že pracovníci, ktorí pracujú na „vertikálny“ pracovný úväzok na kratší pracovný čas, nezískavajú nárok na dôchodok na základe rovnakého výpočtu ako zamestnanci, ktorí pracujú na „horizontálny“ pracovný úväzok na kratší pracovný čas.

49. Vnútroštátny súd nanešťastie žiadnym spôsobom neobjasňuje rozdiel medzi takýmito druhmi práce na kratší pracovný čas alebo odlišný spôsob, akým sa s nimi zaobchádza na účely výpočtu nárokov na dôchodok.

Horizontálny a vertikálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas

50. Článok 1 ods. 2 písm. d) legislatívneho dekrétu č. 61/2000 definuje „vertikálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas“ ako pracovný úväzok, „v ktorom je dohodnuté, že práca sa bude vykonávať na základe plného pracovného úväzku, ale bude obmedzená na vopred stanovené obdobia v každom týždni, mesiaci alebo roku“.

51. INPS na pojednávaní vysvetlil, že zatiaľ čo otázky vnútroštátneho súdu odkazujú na „vertikálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas“ vo všeobecnosti, problém vzniká len v prípade vertikálno-cyklických pracovných úväzkov na kratší pracovný čas, ktoré, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, znamenajú výkon práce počas niekoľkých mesiacov v roku a neodpracovanie ostatných mesiacov.( )

52. Jediná informácia obsiahnutá v návrhu na začatie prejudiciálneho konania o „horizontálnom“ pracovnom úväzku na kratší pracovný čas je však v tretej otázke, kde je uvedené, že pri rovnakom množstve hodín odpracovaných za kalendárny rok a za ktoré je zaplatená mzda, sa podľa vnútroštátnych právnych predpisov pri „horizontálnej“ práci na kratší pracovný čas započítajú všetky týždne v kalendárnom roku, zatiaľ čo v prípade „vertikálnej“ práce na kratší pracovný čas to tak nie je.

53. Článok 1 ods. 2 písm. c) legislatívneho dekrétu č. 61/2000 definuje „horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas“ ako úväzok, v ktorom je skrátenie pracovnej doby v porovnaní s plným pracovným úväzkom stanovené v pomere k obvyklej dennej pracovnej dobe. Uvedená formulácia síce nie je úplne jednoznačná, zastávam však názor, že horizontálna práca na kratší pracovný čas teda zahrnuje prácu počas istej časti každého pracovného dňa.

54. Súdny dvor bol iba v priebehu pojednávania schopný určiť, či tu ide o správny výklad.

Rozdielne zaobchádzanie medzi horizontálnou a vertikálno-cyklickou prácou na kratší pracovný čas

55. Návrh na začatie prejudiciálneho konania uvádza článok 7 ods. 1 zákona č. 638/83, ktorý stanovuje, že pokiaľ ide o získanie nárokov na dôchodok, počet týždenných príspevkov, ktoré sa majú zamestnancom započítať v priebehu roka na účely výpočtu starobného dôchodku vyplácaného INPS, sa musí rovnať počtu týždňov v takomto roku, za ktoré bola vyplácaná mzda alebo ktoré sú uznané ako ekvivalent v súlade s pravidlami pre náhradné doby poistenia. Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že INPS započítaval len odpracované obdobia ako obdobia, počas ktorých boli platené príspevky na účely dôchodku, a že vylúčil neodpracované obdobia.

56. Vnútroštátny súd však nikde neuvádza spôsob, akým sa má vypočítať počet týždňov, ktoré sa majú zohľadniť pri získaní nároku na dôchodok.

57. Na to, aby Súdny dvor mohol podať riadny výklad práva Spoločenstva, je potrebné, aby vnútroštátny súd pred podaním návrhu zistil skutkový stav vo veci samej a objasnil všetky otázky, ktoré majú čisto vnútroštátny charakter.( )

58. Je pravda, že Súdny dvor rozhodol, že takéto úvahy žiadnym spôsobom neobmedzujú posudzovaciu právomoc vnútroštátneho súdu, ktorý ako jediný má priamu znalosť skutkových okolností veci a argumentov účastníkov konania, ktorý ponesie zodpovednosť za vyhlásenie rozsudku vo veci, a má teda najlepšie postavenie na to, aby posúdil, v akom štádiu konania bude potrebovať rozhodnutie Súdneho dvora o prejudiciálnej otázke.( )

59. Takýto tolerantný prístup k prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania je často odôvodňovaný v zmysle dvojitého cieľa vyjadreného článkom 234 ES: zabezpečiť čo najväčšiu jednotnosť uplatniteľnosti práva Spoločenstva a na tento účel vytvoriť efektívnu spoluprácu medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi.( )

60. Napriek tom v prípade, keď si informácie poskytnuté v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania protirečili, čím znemožňovali dostatočne pochopiť právnu situáciu, Súdny dvor vyhlásil prejudiciálne otázky za zjavne neprípustné.( )

61. Nedostatok zrozumiteľnosti prejednávaných návrhov na začatie prejudiciálneho konania sa týka rozdielu medzi horizontálnym a vertikálno-cyklickým pracovným úväzkom na kratší pracovný čas pri výpočte počtu týždňov započítaných na účely získania nároku na dôchodok. To je však samotná podstata prejednávanej veci a predpoklad, na ktorom sú založené prejudiciálne otázky.

62. Položené otázky teda mohli byť opodstatnene vyhlásené za neprípustné, keď boli návrhy na začatie prejudiciálneho konania doručené Súdnemu dvoru.

63. Otázka, ako sa má výpočet vykonať a čo presne je problémom podľa vnútroštátneho práva, bola objasnená na pojednávaní po vykonaní rozsiahleho vypočutia právneho zástupcu INPS a splnomocneného zástupcu Talianska.

64. Je však potrebné pripomenúť, že v konaní podľa článku 234 ES, ktoré je založené na zreteľnom oddelení funkcií medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, môže Súdny dvor rozhodnúť o výklade alebo platnosti ustanovení práva Spoločenstva len na základe skutkových okolností a vnútroštátneho práva, ktoré mu vnútroštátny súd predloží. Bolo by nezlučiteľné s úlohou zverenou Súdnemu dvoru článkom 234 ES, ako aj s povinnosťou Súdneho dvora zabezpečiť vládam členských štátov a oprávneným subjektom možnosť predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora, ak by mal Súdny dvor vykonať vlastné zistenia o skutkovej a právnej situácii prejednávanej pred vnútroštátnym súdom.( )

65. Žiadny členský štát okrem Talianska svoje pripomienky nepredložil. Súdny dvor si preto nemôže byť istý, či si splnil povinnosť zabezpečiť možnosť predložiť pripomienky.

66. Takejto situácii sa malo zabrániť.

67. Konanie upravené v článku 234 ES je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor týmto súdom poskytuje výklad práva Spoločenstva potrebný na vyriešenie sporu, ktorý prejednávajú.( ) Návrh na začatie prejudiciálneho konania spočíva na dialógu medzi súdmi a jeho začiatok závisí výlučne od toho, ako vnútroštátny súd posúdi relevantnosť a potrebu takéhoto návrhu.( )

68. Bezpochyby je nutné očakávať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania bude zamietnutý ako neprípustný už v prvom štádiu konania, ak obsahuje nedostatočný opis relevantných skutkových okolností a vnútroštátneho práva, tak ako je to v prejednávanej veci. Vzhľadom na informácie, ktoré Súdny dvor získal na pojednávaní, si však nemyslím, že by bolo vhodné alebo slúžilo záujmom hospodárnosti konania, aby bol takýto krok urobený teraz.

O veci samej

Uplatniteľnosť rámcovej dohody ratione materiae

69. Týkajú sa smernica a rámcová dohoda len pracovného práva, a nie práva sociálneho zabezpečenia?( )

70. Súdnemu dvoru bola vo veci Impact( ), ktorá sa týkala smernice 1999/70( ), položená otázka, či „pracovnoprávne podmienky“ v zmysle doložky 4 rámcovej dohody o pracovných pomeroch na dobu určitú, ktorá tvorí prílohu k uvedenej smernici, zahrnujú podmienky pracovnej zmluvy týkajúce sa platu a dôchodkov.

71. Súdny dvor odkázal na svoju ustálenú judikatúru, podľa ktorej do pojmu „odmena“ v zmysle článku 141 ods. 2 druhého pododseku ES spadajú dôchodkové zabezpečenia, ktoré závisia od pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnancom a zamestnávateľom( ), s výnimkou tých, ktoré vyplývajú zo zákonného systému financovania, do ktorého prispievajú zamestnanci, zamestnávatelia a prípadne verejné orgány v miere, ktorá závisí skôr od hľadísk sociálnej politiky ako od takéhoto pracovnoprávneho vzťahu. S ohľadom na túto judikatúru je potrebné zastávať názor, že do pojmu „pracovnoprávne podmienky“ v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o pracovných pomeroch na dobu určitú patria dôchodkové zabezpečenia, ktoré závisia od pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnancom a zamestnávateľom, s výnimkou zákonných dôchodkových dávok sociálneho zabezpečenia, ktoré závisia skôr od sociálnych hľadísk ako od takéhoto pracovnoprávneho vzťahu. Súdny dvor zastáva názor, že tento výklad je posilnený údajom uvedeným v piatom odseku preambuly predmetnej rámcovej dohody, podľa ktorého strany dohody „členským štátom priznáva[jú] právo rozhodovať o záležitostiach týkajúcich sa zákonného sociálneho zabezpečenia“ a vyzývajú ich uskutočniť deklaráciu o zamestnanosti prijatú na zasadnutí Európskej rady v Dubline v roku 1996, v ktorej sa medziiným zdôrazňuje, že je potrebné prispôsobiť systémy sociálneho zabezpečenia novým formám práce a zaistiť náležitú sociálnu ochranu tým, ktorí takúto prácu vykonávajú.( )

72. Rovnaké úvahy sa musia mutatis mutandis uplatniť na doložku 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas spornú v prejednávanej veci.

73. Po prvé uvedené ustanovenie definuje zásadu nediskriminácie prakticky rovnakým znením ako doložka 4 rámcovej dohody o pracovných pomeroch na dobu určitú, ktorá tvorí prílohu smernice 1999/70.

74. Po druhé tretí odsek preambuly rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas obdobne uznáva, že o otázkach týkajúcich sa zákonného sociálneho zabezpečenia rozhodujú členské štáty, a odkazuje na deklaráciu o zamestnanosti prijatú na zasadnutí Európskej rady v Dubline v roku 1996.

75. Po tretie účelom smernice 97/81, ktorý je uvedený v článku 1, je vykonanie rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzatvorenej medzi všeobecnými medziodvetvovými organizáciami (teda medzi organizáciami zastupujúcimi zamestnávateľov a zamestnancov). Cieľom rámcovej dohody je umožniť obidvom účastníkom pracovnej zmluvy upraviť pracovný čas flexibilným spôsobom, prispôsobeným osobitným vlastnostiam zamestnania v určitých odvetiach a činnostiach, a nie upraviť otázky týkajúce sa sociálneho zabezpečenia.( )

76. Doložka 4 bod 1 rámcovej dohody teda upravuje dôchodky, ktoré závisia od pracovného vzťahu medzi zamestnancom a zamestnávateľom, čím vylučuje zákonné dôchodky sociálneho zabezpečenia, ktoré určujú skôr hľadiská sociálnej politiky, než takýto vzťah.

77. Zdá sa mi, že najmä vzhľadom na nejasnú povahu návrhov na začatie prejudiciálneho konania je vnútroštátny súd v najlepšom postavení rozhodnúť o tom, ako sa má dotknutý dôchodkový systém v prejednávanej veci kvalifikovať. Musí pritom uplatniť kritériá stanovené Súdnym dvorom.

78. Na posúdenie, či starobný dôchodok patrí do pôsobnosti článku 141 ES, Súdny dvor spresnil, že medzi kritériami vyvodenými zo situácií, v ktorých rozhodoval s cieľom kvalifikovať určitý dôchodkový systém, môže mať rozhodujúcu povahu jedine kritérium založené na zistení, že starobný dôchodok sa pracovníkovi vypláca na základe pracovného vzťahu, ktorý ho spája s jeho bývalým zamestnávateľom, a dodal, že toto kritérium pritom nemá výlučnú povahu, pretože dôchodky vyplácané zo zákonných systémov sociálneho zabezpečenia môžu úplne alebo čiastočne zohľadňovať odmenu poskytovanú za pracovnú činnosť. Napriek tomu dôvody sociálnej politiky, organizácie štátu, etické dôvody alebo dôvody rozpočtovej povahy, ktoré mali alebo mohli mať úlohu pri úprave určitého systému vnútroštátnym zákonodarcom, nemôžu prevážiť v prípade, i) ak sa dôchodok týka len určitej osobitnej kategórie pracovníkov, ii) ak priamo závisí od odpracovaného času a iii) ak sa jeho výška vypočítava na základe poslednej mzdy.( )

79. Uplatnenie takýchto kritérií nie je vždy jednoduché. Tieto kritériá sa musia uplatniť obdobne na dotknuté dôchodky v prejednávanej veci.

80. Súdny dvor objasnil, že pokiaľ sú tieto kritériá splnené, dôchodok vyplácaný verejnoprávnym zamestnávateľom štátnemu zamestnancovi je celkovo porovnateľný s dôchodkom, ktorý svojim bývalým zamestnancom vypláca súkromnoprávny zamestnávateľ( ). Na rozdiel od toho, čo na pojednávaní tvrdil INPS, skutočnosť, že dôchodok je stanovený zákonom a vyplácaný takýmto verejnoprávnym orgánom, akým je INPS, nemôže byť rozhodujúcim kritériom pre rozlíšenie medzi zamestnaneckým dôchodkom a zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia.

81. Podľa môjho chápania relevantnej judikatúry musí vnútroštátny súd skúmať status spoločnosti Alitalia na základe vnútroštátneho práva, aby stanovil, či ide o verejnoprávneho alebo súkromnoprávneho zamestnávateľa. Ak je Alitalia verejnoprávnym zamestnávateľom, môže byť skutočnosť, že dôchodok nie je vyplácaný samotnou spoločnosťou Alitalia, ale INPS, ukazovateľom toho, že takýto dôchodok je porovnateľný s dôchodkom vyplácaným súkromnoprávnym zamestnávateľom jeho bývalým zamestnancom a že je preto zamestnaneckým dôchodkom, a nie zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia. Ak je Alitalia naopak súkromnoprávnym zamestnávateľom, môže byť skutočnosť, že dôchodok je vyplácaný INPS, ukazovateľom toho, že takýto dôchodok je určovaný vzhľadom na sociálnu politiku, a teda je zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia, a nie zamestnaneckým dôchodkom.

82. Je pravda, že právo Spoločenstva neodníma členským štátom právomoc usporiadať si systémy sociálneho zabezpečenia. Členské štáty však pri výkone takejto právomoci musia dodržiavať právo Spoločenstva( ), a najmä zásadu nediskriminácie( ). Preto, aj keď je dotknutý dôchodok zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia, musí byť v súlade s uvedenou zásadou.

83. Na takomto základe som dospela k záveru, že rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas sa neuplatní na zákonné dôchodky sociálneho zabezpečenia. Vnútroštátny súd je teda príslušný rozhodnúť o tom, či dotknuté dôchodky v konaní vo veci samej spadajú do takejto kategórie. Ak dospeje k záveru, že dotknutý dôchodok je zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia, musí skúmať, či Taliansko vykonávalo svoje právomoci, pokiaľ ide o sociálne zabezpečenie, v súlade s právom Spoločenstva, a najmä so zásadou nediskriminácie.

Prejudiciálne otázky

84. Prvá a tretia prejudiciálna otázka sa zaoberajú výlučne doložkou 4 rámcovej dohody, zatiaľ čo druhá otázka sa zaoberá doložkou 4 v spojení s doložkami 1 a 5. Je preto vhodné zodpovedať všetky tri otázky spoločne.

85. Podstatou prvej otázky je, či článok 7 ods. 1 zákona č. 638/83, ktorý má za následok, že obdobia neodpracované podľa „vertikálneho“ pracovného úväzku na kratší pracovný čas sa nezapočítavajú ako odpracovaná doba, počas ktorej boli odvádzané príspevky a ktorá je započítateľná na získanie nároku na dôchodok, je zlučiteľný so smernicou 97/81, a najmä s doložkou 4 rámcovej dohody (zásada nediskriminácie).

86. Druhá otázka sa všeobecnejšie zaoberá tým, či je dotknutá vnútroštátna právna úprava v konaní vo veci samej zlučiteľná so smernicou 97/81, najmä s doložkou 1 rámcovej dohody (ktoré stanovuje, že vnútroštátne právne predpisy majú umožniť rozvoj práce na kratší pracovný čas), a doložkami 4 a 5 (ktoré stanovujú, že členské štáty by mali odstrániť prekážky právnej povahy, ktoré by mohli obmedzovať prístup k práci na kratší pracovný čas). Vnútroštátny súd uvádza, že je „nesporné“, že nezapočítanie neodpracovaných týždňov na účely dôchodkového zabezpečenia predstavuje závažnú prekážku pri voľbe „vertikálneho“ pracovného úväzku na kratší pracovný čas.

87. Podstatou tretej otázky je, či sa zásada nediskriminácie v doložke 4 rámcovej dohody uplatní rovnako pri rôznych druhoch pracovných zmlúv na kratší pracovný čas, s prihliadnutím na skutočnosť, že sa pri rovnakom počte odpracovaných hodín, za ktoré je vyplácaná mzda v kalendárnom roku, podľa vnútroštátnych právnych predpisov započítajú všetky týždne kalendárneho roku v prípade „horizontálneho“ pracovného úväzku na kratší pracovný čas, zatiaľ čo v prípade „vertikálneho“ pracovného úväzku na kratší pracovný čas to tak nie je.

88. Súdny dvor nemôže v rámci prejudiciálneho konania rozhodnúť o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia s právom Spoločenstva. Má však právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky relevantné informácie o výklade práva Spoločenstva, ktoré mu pomôžu posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva.( )

89. Budem sa preto zaoberať týmito tromi otázkami spoločne tak, že ich podstatou je, či doložky 1, 4 a 5 rámcovej dohody bránia takejto právnej úprave, akou je právna úprava sporná v prejednávanej veci, ktorá rozlišuje medzi vertikálno-cyklickým a horizontálnym pracovným úväzkom na kratší pracovný čas spôsobom, akým sú týždne započítané ako odpracované obdobie, za ktoré boli platené príspevky na účely získania nároku na dôchodok.

Odlišné zaobchádzanie podľa talianskeho práva

90. Podľa môjho názoru, a opieram sa pritom intenzívne o informácie získané z pojednávania, v zásade funguje systém zrejme týmto spôsobom.

91. Kritériom na výpočet výšky dôchodku je zrejme to, že počet odpracovaných hodín je započítaný rovnakým spôsobom, bez ohľadu na to, či bola práca odpracovaná na plný úväzok, alebo v režime horizontálneho alebo vertikálno-cyklického pracovného úväzku na kratší pracovný čas. INPS vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že na účely stanovenia dĺžky odvádzania príspevkov, ktoré sa započítajú na účely výpočtu dôchodku, je nevyhnutné i) stanoviť počet zaplatených hodín za každý kalendárny rok, pokiaľ ide o prácu na kratší pracovný čas a ii) vydeliť takéto číslo počtom hodín, ktoré predstavujú týždennú pracovnú dobu zamestnancov pracujúcich na plný úväzok. Výsledkom takéhoto výpočtu je počet týždňov, za ktoré bol odvádzaný príspevok, ktorý sa zohľadní pri práci na kratší pracovný čas. K takémuto číslu sa môže pripočítať niekoľko dodatočných týždňov, za ktoré bol odvádzaný príspevok, ktoré sa môžu u dotknutého zamestnanca započítať (napríklad prostredníctvom náhradných dôb poistenia( )). Takáto metóda výpočtu výšky dôchodku nevedie podľa môjho názoru k odlišným výsledkom, bez ohľadu na to, či bol dotknutý pracovný úväzok na kratší pracovný čas vertikálno-cyklický alebo horizontálny.

92. Ak je teda pracovná doba na plný úväzok 8 hodín denne, nie je rozdiel v tom, či zamestnanec odpracoval 52 týždňov v roku( ), ale len 4 hodiny denne, v režime horizontálneho pracovného úväzku na kratší pracovný čas, alebo len 26 týždňov v roku, ale 8 hodín denne, vo vertikálno‑cyklickom režime pracovného úväzku na kratší pracovný čas. V obidvoch prípadoch bude počet odpracovaných hodín rovnaký (1 040 hodín)( ) a bude mať rovnaký vplyv na výpočet výšky dôchodku (v mojom príklade 50 % dôchodku zamestnanca na plný úväzok, ktorý sa vypočíta na základe 2 080 hodín).

93. Problém, ako na pojednávaní pripustil INPS, spočíva zrejme vo výpočte týždňov nevyhnutných na získanie nároku na dôchodok („odpracované týždne“). Právny zástupca INPS vysvetlil, že na získanie nároku na dôchodok je nevyhnutné dosiahnuť 1 820 odpracovaných týždňov. Odpracovaný týždeň je definovaný ako týždeň, v ktorom bola práca vykonávaná aspoň jeden deň.

94. Z príkladu, ktorý som práve uviedla, to znamená, že pri rovnakom počte odpracovaných hodín získa zamestnanec pracujúci na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas 52 odpracovaných týždňov, zatiaľ čo zamestnanec pracujúci na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas len 26 odpracovaných týždňov.

95. Rozdielne zaobchádzanie zrejme vyplýva zo spôsobu, akým sú odpracované týždne počítané, ktorý priamo stanovuje, ako dlho bude zamestnancom trvať získanie nároku na dôchodok. Pretože sa za odpracované týždne počítajú len týždne, v ktorých bola práca vykonávaná aspoň jeden deň, môže dôjsť k tomu, že pri rovnakom počte odpracovaných hodín budú musieť zamestnanci pracujúci na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas na to, aby získali nárok na dôchodok, pracovať dvakrát dlhšie než zamestnanci pracujúci na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas. V mojom príklade by zamestnanec pracujúci na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas musel na to, aby získal nárok na dôchodok, pracovať 35 rokov, zatiaľ čo zamestnanec pracujúci na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas by musel pracovať 70 rokov. Ak by takáto osoba pracovala celý svoj aktívny pracovný život na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas, bolo by nepravdepodobné, že by niekedy získala nárok na dôchodok.

Zásada nediskriminácie v doložke 4 rámcovej dohody

96. Podľa doložky 4 rámcovej dohody sa so zamestnancami na kratší pracovný čas nesmie zaobchádzať menej priaznivo, pokiaľ ide o pracovné podmienky, než s porovnateľnými zamestnancami na plný úväzok len z toho dôvodu, že pracujú na pracovný úväzok na kratší pracovný čas, pokiaľ rozdiel nie je objektívne odôvodnený. Zákaz diskriminácie v doložke 4 je len osobitným vyjadrením základnej zásady práva Spoločenstva, konkrétne všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania, podľa ktorej sa zakazuje rozličný prístup v porovnateľných situáciách, pokiaľ rozdiel nie je objektívne odôvodnený( ). Uvedená zásada sa teda môže uplatniť len na osoby v porovnateľných situáciách.( )

97. Doložka 4 bod 2 rámcovej dohody výslovne stanovuje, že ak je to vhodné, uplatní sa zásada výpočtu pro rata temporis( ). Súdny dvor už rozhodol, že výpočet starobného dôchodku podľa pravidla pro rata temporis v prípade pracovného úväzku na kratší pracovný čas nie je v rozpore s právom Spoločenstva( ). Zohľadnenie dĺžky skutočne odpracovaného času v porovnaní s dĺžkou odpracovaného času osoby, ktorá bola počas celého obdobia zamestnaná na plný úväzok, predstavuje totiž objektívne kritérium a nesúvisí so žiadnou diskrimináciou na základe pohlavia, pričom umožňuje pomerne znížiť jej nárok na dôchodok.( )

98. Systém vysvetlený vyššie zrejme znamená, že tak v prípade zamestnancov pracujúcich na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas, ako aj u zamestnancov pracujúcich na plný úväzok sa odpracované týždne započítajú pomerne k počtu skutočne odpracovaných hodín, inými slovami, v súlade so zásadou výpočtu pro rata temporis. Zdá sa byť logické, aby niekto, kto pracuje 8 hodín denne 52 týždňov na plný úväzok mal presne dvojnásobný počet odpracovaných týždňov ako niekto, kto pracuje 8 hodín denne 26 týždňov na vertikálno‑cyklický pracovný úväzok. Až doteraz nedochádza ku žiadnej diskriminácii.

99. Zamestnanci pracujúci na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas však budú mať odpracované týždne vypočítané na základe, ktorý je výhodnejší než podľa zásady výpočtu pro rata temporis. Ak sa ako odpracované týždne( ) započítajú len týždne, v ktorých sa práca vykonáva aspoň jeden deň, osoba pracujúca 4 hodiny denne počas 52 týždňov v horizontálnom režime pracovného úväzku na kratší pracovný čas bude mať odpracovaný rovnaký počet hodín ako práve opísaný zamestnanec pracujúci na vertikálno‑cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas, ale získa dvakrát toľko odpracovaných týždňov.

100. Zamestnanec pracujúci na horizontálny pracovný úväzok môže mať tiež výhodu pred svojimi kolegami pracujúcimi na plný úväzok. Predpokladajme (aby som príklad o niečo pozmenila), že namiesto práce 20 hodín týždenne (4 hodiny denne) pracuje 2 a pol dňa počas celej pracovnej doby (8 + 8 + 4 hodiny) a vôbec nepracuje ďalších 2 a pol dňa. Takáto pracovná schéma stačí na to, aby sa dotknutý týždeň započítal ako odpracovaný týždeň. Na rozdiel od toho porovnateľný zamestnanec pracujúci na plný úväzok musí pracovať celý bežný týždeň (všetkých päť dní), aby sa mu započítal ako odpracovaný.

101. Ide tak zrejme o dve oddelené formy rozdielneho zaobchádzania: a) medzi dvomi typmi práce na kratší pracovný čas, keď sú znevýhodnení zamestnanci pracujúci na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas, a b) medzi horizontálnym pracovným úväzkom na kratší pracovný čas a prácou na plný úväzok, keď je znevýhodnená práca na plný úväzok.

102. Vzťahuje sa na takéto rozdielne zaobchádzanie doložka 4 rámcovej dohody?

103. Súdny dvor vo veci Michaeler potvrdil, že smernica 97/81 a rámcová dohoda sa týkajú jednak podpory práce na kratší pracovný čas a jednak odstránenia diskriminácie medzi pracovníkmi na kratší pracovný čas a pracovníkmi na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času. Tento dvojitý účel vyplýva z pojmov doložky 1 rámcovej dohody, ako aj z odôvodnení smernice 97/81. Súdny dvor citoval okrem iného odôvodnenie č. 11, podľa ktorého zmluvné strany rámcovej dohody „preukázali svoju túžbu stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracujúcich na kratší pracovný čas a prispieť k rozvoju potenciálu práce na kratší pracovný čas, ktorý bude prijateľný rovnako pre zamestnávateľov, ako aj pracovníkov“.( )

104. Zo znenia doložky 4 rámcovej dohody je zrejmé, že špecifickým variantom zásady nediskriminácie, ktorú obsahuje, zatiaľ čo prirodzene prispieva k podpore práce na kratší pracovný čas, je zákaz diskriminácie medzi zamestnancami, ktorí pracujú na kratší pracovný čas a zamestnancami pracujúcimi na plný úväzok. Ako z preambuly vyplýva, predpokladá to diskrimináciu zamestnancov pracujúcich na kratší pracovný čas.

105. Doložka 4 sa preto uplatní len na rozdielne zaobchádzanie medzi rôznymi druhmi práce na kratší pracovný čas, pokiaľ tak medzi zamestnancami pracujúcimi na kratší pracovný čas a pracujúcimi na plný úväzok takéto zaobchádzanie rovnako diskriminuje pracovníkov na kratší pracovný čas. Žiadna z foriem rozdielneho zaobchádzania, ktorú som identifikovala vyššie, toto znenie nenapĺňa.

106. Žiadna z nich teda nie je vylúčená doložkou 4 rámcovej dohody.

Povinnosť zistiť a skúmať prekážky v doložke 5 rámcovej dohody

107. Komisia na pojednávaní tvrdila, že doložka 5 bod 1 písm. a) rámcovej dohody bráni takej právnej úprave, akou je dotknutá právna úprava v konaní vo veci samej. V súlade s cieľom podpory práce na kratší pracovný čas uvedená doložka ukladá členským štátom povinnosť „identifikovať a analyzovať prekážky právnej alebo správnej povahy, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas a podľa možnosti ich odstraňovať“. Komisia sa opierala o rozsudok Michaeler, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že doložka 5 bod 1 písm. a) sa má vykladať tak, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vyžaduje, aby bola v priebehu 30 dní po uzavretí pracovných zmlúv na kratší pracovný čas zaslaná správnemu orgánu ich kópia.

108. Nesúhlasím s názorom Komisie.

109. Vo veci Michaeler sa napadnutá požiadavka vzťahovala na pracovné zmluvy na kratší pracovný čas, ale nie na pracovné zmluvy na plný úväzok. Súdny dvor rozhodol, že kombinácia dodatočnej administratívnej formality a sankcií za nedodržanie odrádzala zamestnávateľa od využívania práce na kratší pracovný čas a mohla sa dotknúť predovšetkým malých a stredných podnikov, ktoré, keďže nemajú také veľké prostriedky ako veľké podniky, tak môžu byť motivované, aby sa vyhýbali organizácii práce vo forme pracovného úväzku na kratší pracovný čas, podpora ktorého je cieľom smernice 97/81.( )

110. Napadnutá požiadavka teda bola jasným príkladom právneho alebo správneho pravidla, ktoré pôsobilo ako prekážka pre zamestnancov, ktorí chceli prejsť z plného pracovného úväzku na úväzok na kratší pracovný čas.

111. Odôvodnenia a hmotnoprávne ustanovenia smernice a rámcovej dohody spolu so „všeobecnými odôvodneniami“ rámcovej dohody objasňujú, že ratio legis rámcovej dohody spočíva v zlepšení možnosti zamestnancov prejsť z plného pracovného úväzku na úväzok na kratší pracovný čas alebo získať prístup k práci na kratší pracovný čas bez toho, aby museli najskôr prejsť plným pracovným úväzkom.

112. Povinnosť v doložke 5 rámcovej dohody je tak podľa môjho názoru špecifickým uplatnením zákazu diskriminácie v doložke 4. Niekedy takáto diskriminácia existuje, pokiaľ členský štát stanoví právnu alebo správnu prekážku pre pracovné zmluvy na kratší pracovný čas, ktorú nepoužíva pre pracovné zmluvy na plný úväzok, tak ako to bolo vo veci Michaeler. Členský štát je potom povinný takéto prekážky odstrániť.

113. V prejednávanej veci neexistuje právne pravidlo alebo správna prax, ktoré by pôsobili ako prekážka pri prechode z plného pracovného úväzku na úväzok na kratší pracovný čas. Neexistuje tak rozdiel v zaobchádzaní medzi zamestnancami pracujúcimi na plný úväzok a zamestnancami pracujúcimi na vertikálno‑cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas, pokiaľ ide o spôsob, akým sa počítajú ich odpracované týždne. Odpracované týždne sa počítajú pre obidve kategórie zamestnancov na základe zásady výpočtu pro rata temporis( ). Rozdielne zaobchádzanie vzniká len z preferenčného zaobchádzania priznaného tretej kategórii zamestnancov (zamestnancov na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas) pri výpočte odpracovaných týždňov.

114. Situácia by bola iná, ak by sa napríklad odpracované týždne počítali na základe zásady výpočtu pro rata temporis pri horizontálnom pracovnom úväzku na kratší pracovný čas a plnom pracovnom úväzku, ale na menej priaznivom základe pri vertikálno‑cyklickom pracovnom úväzku. V takomto prípade by naozaj existovalo rozdielne zaobchádzanie medzi plným pracovným úväzkom a určitým druhom pracovného úväzku na kratší pracovný čas, na škodu posledného uvedeného. Takéto pravidlo by bolo v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie v doložke 4 a členský štát by bol podľa doložky 5 bodu 1 písm. a) povinný takúto prekážku odstrániť.

115. V rozsudku Schönheit a Becker Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá vedie k neprimeranému obmedzovaniu nároku na dôchodok zamestnanca, pokiaľ ide o započítanie obdobia jeho práce na kratší pracovný čas, sa nemôže považovať za objektívne odôvodnenú skutočnosťou, že dôchodok je v takomto prípade protihodnotou za menej práce, ani z dôvodu, že jej cieľom je zabrániť tomu, aby zamestnanci pracujúci na kratší pracovný čas boli zvýhodňovaní v porovnaní so zamestnancami pracujúcimi na plný pracovný úväzok.( )

116. K takejto situácii tu však nedochádza. Problémom nie je to, že zamestnanci pracujúci na vertikálno-cyklický pracovný úväzok sú neprimerane znevýhodnení v porovnaní so zamestnancami pracujúcimi na plný úväzok. Spočíva v tom, že zamestnanci pracujúci na horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas sú v určitom ohľade (výpočet odpracovaných týždňov) v skutočnosti zvýhodnení v porovnaní so zamestnancami pracujúcimi na plný alebo vertikálno‑cyklický úväzok na kratší pracovný čas.

117. Z toho vyplýva, že tri prejudiciálne otázky musia byť na základe doterajšej analýzy zodpovedané v tom zmysle, že ani doložka 4, ani doložka 1 alebo doložka 5 bod 1 písm. a) rámcovej dohody v zásade nebránia tomu, aby bolo zavedené rozlišovanie medzi rôznymi druhmi pracovného úväzku na kratší pracovný čas, na ktoré sa uplatnia rôzne podmienky, pokiaľ takéto rozlišovanie nezvýhodňuje zamestnancov na plný pracovný úväzok a nediskriminuje (niektoré kategórie) zamestnancov pracujúcich na pracovný úväzok na kratší pracovný čas alebo nepredstavuje prekážku právnej alebo správnej povahy, ktorá môže obmedziť možnosti zamestnania na pracovný úväzok na kratší pracovný čas.

118. Týmto sa však vec nekončí.

Všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania

119. Zákaz diskriminácie v doložke 4 rámcovej dohody je konkrétnym vyjadrením všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania( ). Musí sa preto vykladať v súlade s uvedenou zásadou. Každé vnútroštátne vykonávacie opatrenie musí rešpektovať všeobecné zásady práva Spoločenstva, vrátane zásady rovnosti zaobchádzania.( )

120. Členské štáty môžu slobodne zaviesť rozlišovanie medzi rôznymi druhmi práce na kratší pracovný čas. Opatrenia, ktoré zavedú, však musia byť zlučiteľné a v súlade s cieľmi a ustanoveniami smernice 97/81 a rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas a musia byť v súlade so základnými zásadami práva Spoločenstva, najmä so zásadou rovnosti zaobchádzania.( )

121. Z toho vyplýva, že členské štáty nesmú zaviesť svojvoľné rozlišovanie medzi rôznymi druhmi pracovných úväzkov na kratší pracovný čas, ktoré by bolo v rozpore s takýmito cieľmi a ktoré porušuje všeobecný zákaz diskriminácie stanovený právom Spoločenstva.

122. Zo skutkových okolností, ako ich vnímam, zastávam názor, že zamestnanci pracujúci na horizontálny a vertikálno-cyklický pracovný úväzok sú v porovnateľnej situácii. Dôvody, prečo sa s nimi zaobchádza odlišne, pokiaľ ide o získanie nároku na dôchodok, nie sú na prvý pohľad zjavné. Takéto rozdielne zaobchádzanie tak môže predstavovať svojvoľné rozlišovanie, ktoré je v zásade v rozpore so všeobecným zákazom diskriminácie.

123. Na pojednávaní bola splnomocnenému zástupcovi Talianska a právnemu zástupcovi INPS položená otázka, či by chceli uviesť akékoľvek odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania v prejednávanej veci. Obidvaja odkázali na skutočnosť, že podľa talianskeho občianskeho práva sú pracovné zmluvy na vertikálno-cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas v neodpracovaných obdobiach prerušované (sú „obdobia pokoja“). To znamená, že nie je vyplácaná žiadna mzda a nie sú v prospech zamestnanca odvádzané žiadne príspevky. Taliansko vo svojich písomných pripomienkach ďalej uviedlo, že zamestnanci majú právo vybrať si medzi horizontálnym a vertikálno‑cyklickým pracovným úväzkom na kratší pracovný čas.

124. Pokiaľ ide o odôvodnenie založené na vnútroštátnom práve, stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia, prax alebo stav svojho vnútroštátneho poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie si povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva.( )

125. Pokiaľ ide o odôvodnenie založené na slobodnej voľbe zamestnanca medzi horizontálnym a vertikálno-cyklickým pracovným úväzkom na kratší pracovný čas, dokumenty predložené Súdnemu dvoru nasvedčujú tomu, že v skutočnosti takáto voľba pre zamestnancov leteckého dopravcu, akými sú žalobcovia, neexistuje. Povaha ich práce leteckého personálu na palube lietadla veľmi sťažuje, ak priamo neznemožňuje možnosť, aby si zamestnanci zvolili horizontálny pracovný úväzok na kratší pracovný čas (napríklad prácu 7 dní v týždni len 4 hodiny denne). Len ťažko je možné „odísť z kancelárie“ po odpracovaní polovice dennej pracovnej doby, pokiaľ je takouto „kanceláriou“ lietadlo počas letu( ). Praktická nemožnosť organizácie horizontálneho úväzku na kratší pracovný čas je zrejme potvrdená uplatniteľnou kolektívnou zmluvou, ktorá obmedzuje voľbu práce na kratší pracovný čas pre takých zamestnancov, akými sú žalobcovia, na vertikálno‑cyklický pracovný úväzok na kratší pracovný čas.

126. Uvedené odôvodnenia preto zrejme nemôžu obstáť.

127. Nakoniec však bude prislúchať vnútroštátnemu súdu, aby rozhodol, či rozdielny spôsob výpočtu získania nárokov na dôchodok opísaný splnomocneným zástupcom Talianska a právnym zástupcom INPS na pojednávaní je skutočne metódou stanovenou vnútroštátnym právom, a ak je to tak, aby skúmal, či existuje objektívne odôvodnenie pre takéto rozdielne zaobchádzanie.( )

Návrh

128. V zmysle uvedených skutočností navrhujem, aby Súdny dvor na otázky, ktoré položil Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza, odpovedal takto:

– Rámcová dohoda, ktorá tvorí prílohu smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997, týkajúca sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, sa neuplatní na zákonné dôchodky sociálneho zabezpečenia. Vnútroštátny súd je príslušný stanoviť, či dôchodok sporný v konaní vo veci samej spadá do tejto kategórie. Ak dôjde k záveru, že dotknutý dôchodok je zákonným dôchodkom sociálneho zabezpečenia, musí skúmať, či Taliansko vykonávalo svoje právomoci, pokiaľ ide o sociálne zabezpečenie, v súlade s právom Spoločenstva, a najmä so zásadou nediskriminácie.

– Doložka 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa odpracované týždne na účely získania nároku na dôchodok počítajú v súlade so zásadou výpočtu pro rata temporis. Doložka 4 sa uplatní na rozdielne zaobchádzanie medzi rôznymi druhmi práce na kratší pracovný čas len vtedy, ak takéto zaobchádzanie súčasne zvýhodňuje pracovníkov na plný úväzok a diskriminuje pracovníkov na pracovný úväzok na kratší pracovný čas. Členské štáty môžu slobodne zaviesť rozlišovanie medzi rôznymi druhmi práce na kratší pracovný čas. Opatrenia, ktoré zavedú, však musia byť zlučiteľné a v súlade s cieľmi a ustanoveniami smernice 97/81 a rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas a musia byť v súlade so základnými zásadami práva Spoločenstva, najmä so zásadou rovnosti zaobchádzania. Členské štáty nesmú zaviesť svojvoľné rozlišovanie medzi rôznymi druhmi práce na kratší pracovný čas, ktoré by bolo v rozpore s takýmito cieľmi a ktoré porušuje všeobecný zákaz diskriminácie stanovený právom Spoločenstva.